Bojārs Juris

Starptautiskās privāttiesības

Juris Bojārs

Starptautiskās privāttiesības

SATURS

Priekšvārds.............................................................................................

Summary..................................................................................................

I NODALA. Starptautisko privāttiesību vēsture, definīcija un objekts. . . .

Starptautisko privāttiesību koncepcijas vēsturiskā attīstība................................

Starptautisko privāttiesību definīcija un objekts................................................

Starptautiskās publiskās tiesības un starptautiskās privāttiesības,

kopējais un atšķirīgais.........................................................................................

Ārvalstu elements..................................................................................................

Domicils, tā koncepcijas un principi..................................................................

Starptautiski tiesiskie režīmi..............................................................................

II NODALA. Personas. Valstis un starptautiskās organizācijas................

Starptautisko privāttiesību subjektu tiesiskais statuss.........................................

Valsts statuss SPT................................................................................................

Starptautiskajās publiskajās tiesībās noteiktās valstu galvenās tiesību

un pienākumu virsnormas....................................................................................

Valsts un tās īpašuma imunitāte...........................................................................

Nolaupītās valsts mantas atgūšana.....................................................................

Latvijas valsts interešu aizsardzības prakse LR investīciju līgumos

un investīciju godīguma problēma.....................................................................

Starptautisko investīciju godīgums......................................................................

Starptautisko organizāciju statuss......................................................................

Starptautiskās finansu institūcijas........................................................................

Civilistisku prasību precedenti

pret starptautiskajām organizācijām un to amatpersonām..................................

III NODAĻA. Juridiskās personas..............................................................

Juridiskās personas definīcija, tiesību un rīcības spēja.......................................

Ārvalstu uzņēmējsabiedrību veidi......................................................................

Starptautiskās investīcijas un to aizsardzība.......................................................

Starptautiskie daudzpusējie investīciju aizsardzības līgumi.................................

Galvenie ārvalstu firmu darbības regulēšanas iemesli un metodes......................

IV NODALA. Fizisko personu statuss..........................................................

Ārvalstnieku procesuālās tiesības.........................................................................

Ārvalstnieku īpašuma aizsardzība pret ekspropriāciju............................................

Ārvalstnieku tiesību ierobežojumi........................................................................

Tiesībspēja un rīcībspēja.......................................................................................

Starptautisko organizāciju amatpersonu administratīvā

un civiltiesiskā statusa īpatnības...........................................................................

V NODALA. Lietu tiesības............................................................................

Lietu tiesību noteikšanai pielietojamais likums un jurisdikcija..............................

Kustamais vai nekustamais īpašums?.....................................................................

T rasti.....................................................................................................................

Nekustamā īpašuma kolīziju tiesību īpatnības.......................................................

Tiesību uz nekustamo īpašumu maiņas formalitātes..............................................

īpašuma tiesību maina uz kustamo īpašumu..........................................................

Lieta tranzītā.........................................................................................................

Dāvanas..................................................................................................................

īpašuma tiesības un nacionalizācija.......................................................................

Zagtas mantas.........................................................................................................

Preces, kuru īpašuma tiesību maina nav pabeigta brīdī, kad tās šķērso robežu.........

VI NODAĻA. Kolīziju tiesības.......................................................................

Likumu kolīzijas un to atrisināšanas metodes........................................................

Kolīzijas normas sastāvs un galvenie norāžu veidi..................................................

Kolīzijas normu iedalījums, tulkošana un pielietošana...........................................

Kolīziju normas valstu tiesībās, tiesu praksē un doktrīnās.....................................

Kolīziju tiesību konvencionālās normas................................................................

Publiskās kārtības atruna........................................................................................

VII NODAĻA. Saistību tiesības.......................................................................

Saistību tiesību jēdziens.........................................................................................

Līgums un kontrakts..............................................................................................

Kontrakta vadošā likuma izvēle un Romas kontraktu konvencija..........................

Publisko pasūtījumu kontrakti Eiropas Savienības tiesībās....................................

Kad kontrakts ir un kad nav spēkā.........................................................................

Kontrakta interpretācija jeb tulkošana_____

Kontrakta anulēšana..............................................................................................

Uzņēmējdarbības starptautiskā koplīguma sagatavošanas pamatprincipi................

VIII NODAĻA. Laulību un ģimenes tiesības.................................................

Vispārējie principi un to vēsturiskā attīstība..........................................................

Saderināšanās, laulības, jurisdikcija, tiesību un rīcības spēja,

šķēršļi laulību noslēgšanai un laulību spēks..........................................................

Laulību noslēgšanas tiesību izvēle un laulību spēkā esamība.................................

Laulību noslēgšanas forma un laulību spēks..............................................................

Laulāto personiskās un mantiskās attiecības...............................................................

Vecāku un bērnu personiskās un mantiskās attiecības...............................................

Adopcija....................................................................................................................

Laulības šķiršana un tās atzīšana ārvalstīs................................................................

Uzturēšanas saistības (alimenti)..................................................................................

IX NODALA. Mantojuma tiesības....................................................................

Vispārējie principi....................................................................................................

Mantojuma definīcija, mantotspēja un mantojuma atklāšanās.................................

Jurisdikcija mantojumu lietās......................................................................................

Mantošana pēc likuma.............................................................................................

Nekustamā īpašuma mantošanas īpatnības...............................................................

Kustamā īpašuma mantošanas īpatnības..................................................................

Testaments, tā forma un spēks..................................................................................

Testamentārā mantošana...........................................................................................

Lsgumiskā mantošana...............................................................................................

Starpvalstu mantojumi Latvijas precedentos un mantojuma repatriācija....................

X NODALA. Starptautiskās tirdzniecības tiesības.........................................

Starptautisko tirdzniecības tiesību unifikācija...........................................................

LR starptautiskie tirdzniecības līgumi......................................................................

Ģenerālā vienošanās par tarifiem un tirdzniecību (GATT).........................................

GATT Līguma I pielikums (Annex I).........................................................................

GATT Urugvajas raunds............................................................................................

Galvenie mērķi un rezultāti......................................................................................

Pasaules tirdzniecības organizācija (WT0)................................................................

Dalībvalstu attieksme pret Urugvajas raunda rezultātiem

un to ieviešana nacionālajā likumdošanā..................................................................

Starptautiskās preču tirdzniecības kontrakti............................................................

1980. gada AN O Konvencija par starptautiskās preču tirdzniecības kontraktiem......

Valstu attieksme pret CISG un tās ietekme uz nacionālo likumdošanu....................

Starptautiskās tirdzniecības kontraktu INCOTERMS termini

un noteikumi............................................................................................................

INCOTERMS 1990...................................................................................................

Riska pārejas moments.............................................................................................

1980. gada CISG Konvencijas īstenošana, kritiska analīze un precedenti tās ietvaros .

UNIDROIT starptautiskās komercijas kontraktu principi salīdzinājumā ar CISG.......

UNCITRAL rekomendācijas abpusējās

starptautiskās tirdzniecības kontraktu sagatavošanai................................................

XI NODALA. Jūras tiesības..............................................................................

Ievads.......................................................................................................................

Hāgas Noteikumi....................................................................................................

Briseles Starptautiska konvencija

par jūras kuģipašnieku atbildības ierobežošanu...................................................................

Starptautiskie kuģu aresta noteikumi valstu praksē..............................................................

Briseles Starptautiskā konvencija par pasažieru pārvadājumu pa jūru

zināmu noteikumu unifikāciju............................................................................................

Hāgas — Visbijas noteikumi.................................................................................................

Starptautisko jūras pārvadājumu kravas dokumentu noteikumi.........................................

Konvencionālo konosamentu noteikumi..............................................................................

Kombinētā transporta dokumenti.........................................................................................

Konosamentu varianti..........................................................................................................

Jūras pavadzīmes un frakts kvītis........................................................................................

Tīrie konosamenti................................................................................................................

Pasažieru, kravas tipu, iepakojumu un to materiālu kodi...................................................

Dokumentārie akreditīvi......................................................................................................

Kompensācijas vēstules......................................................................................................

Hamburgas noteikumi.........................................................................................................

1976. gada Londonas Konvencija par jūras prasību atbildības ierobežošanu—

1989. gada Starptautiskā konvencija par glābšanu..............................................................

AN O 1980. gada Konvencija par preču starptautisko multimodālo transportu..................

Konvencija par transporta terminālu operatoru atbildību

starptautiskajā tirdzniecībā..................................................................................................

Vispārējā avārija un Jorkas—Antverpenes noteikumi.......................................................

Bīstamo kravu starptautiskā pārvadāšana..........................................................................

Kuģu nomas juridiskie aspekti............................................................................................

Kravas ekspedīcija..............................................................................................................

XII NODAĻ-A. Starptautiskie autopārvadājumi.....................................................

Ievads..................................................................................................................................

Konvencija par preču starptautisko autopārvadājumu līgumu............................................

Konvencijas par preču starptautisko autopārvadājumu līgumu

1978. gada Protokols..........................................................................................................

Starptautisko autopārvadājumu reglamentācija Eiropas Savienībā....................................

Konvencija par pasažieru un bagāžas starptautisko

autopārvadājumu līgumu un tās Protokols..........................................................................

Eiropas valstu nolīgums par bīstamo kravu pārvadājumiem

ar autotransportu un tā Protokoli........................................................................................

Latvijas divpusējie līgumi par starptautiskajiem kravu autopārvadājumiem.......................

Valstu likumdošana par autopārvadājumiem.....................................................................

XIII NODAĻA. Starptautiskie gaisa pārvadājumi..................................................

Čikāgas konvencija.............................................................................................................

Varšavas konvencija un tās Hāgas Protokols.....................................................................

Gaisakuģa, tā apkalpes un pasažieru tiesiskais statuss.......................................................

Latvijas divpusējie līgumi par gaisa sakariem...................................................................

XIV NODAĻA. Starptautiskie dzelzceļa parvadajumi........................

Starptautiskā konvencija par preču pārvadāšanu pa dzelzceļu....................

Konvencija par starptautiskajiem dzelzceļa pārvadājumiem (COT1F)............

Vienotie noteikumi par pasažieru un bagāžas starptautisko pārvadājumu

pa dzelzceļu kontraktu (CIV)......................................................................

Vienotie (unificētie) noteikumi par kravu starptautisko pārvadājumu

pa dzelzceļu kontraktu (CINI).....................................................................

Latvijas divpusējie līgumi par starptautiskajiem dzelzceļš pārvadājumiem. ..

XV NODALA. Starptautiskās finansu operācijas..................................

Ekonomikas internacionalizācija un integrācija.........................................

Starptautiskā monetārā sistēma un starptautiskās finansu institūcijas.............

Starptautiskie depozīti un aizdevumi.........................................................

Nacionālās monetārās sistēmas....................................................................

Vērtspapīri un citi maksāšanas līdzekli......................................................

Vērtspapīru nepieciešamie rekvizīti un forma.............................................

Kolīziju normas par vērtspapīra formu.......................................................

Eksporta finansēšanas programmas.............................................................

Valūtas riski un saistību izpilde ārvalstu valūtā...........................................

Ofšora bankas un nodokļu paradīzes...........................................................

Starptautiskā naudas atmazgāšana un cīņa ar to..........................................

Valūtas kontroles noteikumi......................................................................

Starptautiskā naudas un vērtspapīru pārvedumu procedūra banku darbībā ....

Ar starptautiskajiem naudas pārvedumiem saistītie riski.............................

Kā tehniski notiek starptautiskie norēkirii?..................................................

Banku atbildība datorizētās fondu pārvedumu sistēmas apstākļos................

EFT galvenie riski......................................................................................

Banku un klientu atbildība EFT gadījumos................................................

Transnacionālo korporāciju finansēšanas politika......................................

UNCITRAL paraugnoteikumi par starptautiskajiem kredītu pārvedumiem..

XVI NODALA. Kaitējums un tā atlīdzināšana...................................

Kas ir kaitējums?.........................................................................................

Tiesu piekritība jeb jurisdikcija kaitējumu precedentos..............................

Kaitējumu ar ārvalstu elementu īpatnības vispārējā tiesību sistēmā

un kaitējumu lietās piemērojamais likums.................................................

Pienācīgais prasītājs un pienācīgais atbildētājs...........................................

Kaitējuma radīšanas vieta..........................................................................

Neuzmanības radītie kaitējumi..................................................................

Atbildība par produktu kvalitāti.................................................................

Kaitējumi uz jūras.....................................................................................

Kaitējumu atlīdzināšanas un soda atrunas starptautiskās

tirdzniecības un piegāžu kontraktos...........................................................

Kukuli jeb slepenās komisijas naudas........................................................

XVIINODALA. Starptautiskais civilprocess....................................

Ievads...................................................................................................

Strīdu izšķiršanas veidi.........................................................................

Starptautiskā šķīrējtiesa jeb arbitrāža.....................................................

Arbitrāžas kā starptautisko strīdu izšķiršanas metodes vēsturiskā attīstība

Valstu pamatnormas par arbitrāžu........................................................

Konvencionālo normu attīstība par starptautiskajām arbitrāžām............

Starptautisko organizāciju un tirdzniecības palātu arbitrāžas...................

Arbitrāžas atrunas................................................................................

Arbitrāžas procesa uzsākšana, tās sastāva izveidošana un noraidīšana......

Arbitrāžas process................................................................................

Pielietojamās tiesības.............................................................................

Arbitrāžas lēmuma tā spēks, interpretēšana,

atcelšana un izpildīšana piespiedu kārtā...............................................

Strīdu izskatīšanas noteikumi Latvijas investīciju aizsardzības līgumos...

Latvijas šķīrējtiesas..............................................................................

Tiesu darbība starptautisko privāttiesību precedentos...........................

Tiesu piekritība...................................................................................

Nepareiza tiesas izvēle..........................................................................

Izdevīgākas tiesas meklēšana...............................................................

Ārvalsts kā prasītāja citas valsts tiesā...................................................

Tiesā pielietojamā likuma izvēle............................................................

Ārvalsts likuma satura noskaidrošana..................................................

Ārvalsts likuma satura pierādīšana.......................................................

Ārvalstu likumu piemērošanas izslēgšana.............................................

Ārvalstu likumu piemērošana un interpretēšana....................................

Ārvalsts tiesas spriedumu atzīšana un izpildīšana piespiedu kārtā..........

Tiesiskā palīdzība................................................................................

SPT dokumentu spēkā esamības priekšnoteikumi................................

Grāmatā izmantoto starptautisko daudzpusējo dokumentu saraksts........

PRIEKŠVĀRDS

Šis starptautisko privāttiesību kurss ir pirmā viena autora sacerēta monogrāfija Latvijas vēsturē, pirmskara periodu ieskaitot, kura aptver minētās juridiskās disciplīnas visas galvenās pamattēmas.

Līdz šim pirmais Latvijā publicētais darbs, kurā aplūkotas vairākas starptautisko privāttiesību apakšdisciplīnas, bija Jura Bojāra un ekonomisko zinību doktores Velgas Vilnes kopīgā 1996. gadā LU Starptautisko attiecību institūtā publicētā monogrāfija "Starptautiskās investīcijas". Pēc tās iznācaLU Juridiskās fakultātes mācībspēku 1997. gadā publicētā kolektīvā monogrāfija "Jūras tiesības", kas aptver gan starptautisko publisko, gan privāttiesību jautājumus.

Jura Bojāra monogrāfija "Starptautiskās privāttiesības" ir mācību grāmatajuridisko fakultāšu studentiem, maģistrantiem un doktorandiem un arī izziņas līdzeklis zinātniekiem, praktizējošajiem diplomātiem un juristiem, īpaši tiesnešiem, arbitriem, advokātiem un juriskonsultiem.

Autors pirms diviem gadu desmitiem sācis strādāt par lektoru LU Juridiskajā fakultātē, tagad — profesors un LU Starptautisko attiecību institūta direktors. Ilgajos gados iegūtā pieredze izmantota šajā monogrāfijā.

Grāmatā izmantoti materiāli, kurus autors ieguvis zinātniskā darba laikā Starptautisko privāttiesību unifikācijas institūtā Romā un Salīdzināmo tiesību institūtā Lozannā, Šveicē, kā arī daudzās starptautiskajās konferencēs un semināros. Šajā darbā ļoti plaši izmantoti arī ANO depozīta materiāli no Starptautisko attiecību institūta bibliotēkas un INTERNET avotiem.

Darbs sagatavots ar domu, ka tā lasītāji būs jau iepriekš izstudējuši šā paša autora izdoto starptautiskajām publiskajām tiesībām veltīto pamatkursu "Starptautiskās tiesības".

"Starptautisko privāttiesību" sakārtojumam nodaļās pēc apakšdisciplīnām par pamatu starptautisko privāttiesību apgūšanas metodoloģijas loģika un galveno

pasaules juridisko zinību klasiku darbos pārbaudītā pieredze.

apakšdisciplīnas tiek iztirzātas, sākot ar katras tiesiskās regulēšanas nozares attīstības vēsturi, tālāk pievēršoties valstu iekšējo tiesību, starptautisko paražu un starptautisko līgumu attīstībai konkrētajā nozarē.

To apakšdisciplīnu normas, kuras ir pietiekami labi reglamentētas Latvijas tiesībās, tiek salīdzinātas ar citu valstu likumiem. Tomēr monogrāfijas apjoms neļauj pietiekami dziļi analizēt Latvijas tiesības, un tas arī nav nepieciešams, jo Latvijas tiesību avoti pie mums ir vispārpieejami. Toties par vairākumu starptautisko privāttiesību apakšdisciplīnu un vispirms tās reglamentējošajiem starptautiskajiem līgumiem un konvencijām Latvijā latviski līdz šim nebija nekādu avotu. Absolūtais vairākums no tiem Latvijā nav nedz tulkoti latviski, nedz arī publicēti jebkurā citā valodā.

liela uzmanība tiek veltīta arī ar galvenajiem tiesu

precedentiem, bez kuriem starptautiskās privāttiesības nav iedomājamas. Tomēr galvenā uzmanība šajā darbā veltīta tieši konvencionālo un citu starptautisko pamatdokumentu analīzei. Ar daudziem no tiem latviešu lasītājs šajā darbā iepazīsies pirmo reizi. vērā to, ka "Starptautiskās privāttiesības" lielā mērā domātas prak

tiskam darbam, tajās, līdzīgi kā "Starptautiskajās tiesībās", blakus latviskajam tekstam tiek doti analogi arī angļu, latīņu, vācu, franču, zviedru un itāļu valodā.

Bieži oriģinālvalodā tiek citētas veselas juridiskās standartformulas. Jāņem vērā, ka daudzi latīņu termini un formulas Rietumvalstu juridiskajā literatūrā tiek uzskatītas par vispārzināmām un tekstos tulkotas netiek. Tāpēc pēc viena diviem atkārtotiem tulkojumiem arī šajā darbā formulas tulkotas netiks.

Nebūt ne visas grāmatas nodaļas pēc apjoma un izpētes dziļuma ir vienādas. Plašākās nodaļas ir veltītas Latvijai vissvarīgākajām regulējuma nozarēm, piemēram, tādām kā starptautiskie pārvadājumi. Ļoti daudz vietas atvēlēts arī starptautiskajam civilprocesam, starptautiskās tirdzniecības tiesiskajam regulējumam un starptautiskajiem kontraktiem.

Diemžēl šajā darbā nav ietvertas visas nodaļas, kas piekrīt starptautiskajām privāttiesībām, bet to sagatavošana prasītu vismaz vienu gadu.

Protams, monogrāfija nav pati pilnība, bet absolūti perfektu darbu pasaulē nav. Jebkurā gadījumā autors turpinās šā darba papildināšanu un pilnīgošanu sava laika iespēju robežās, turpinot arī lasīt starptautisko privāttiesību kursu LU Starptautisko attiecību institūtā.

The book "Private International Law" is elaborated by the Professor of the University of Latvia, Director of the Institute of International Affairs, member of the Latvia Academy of Science — Dr. Jur. Habil. Juris Bojars. This book materializes the author's more then twenty years lecturing experience on international law at the University of Latvia.

This book is considered to be a valuable source on private international law both for law students and scholars, Latvian judges, arbitrators, law-firms, barristers, as well as diplomats and Latvians in international business.

The book consists of 17 following chapters, covering most of private international law subjects:

I. Private international law, its history, definition and subject,

II. States and international organizations.

III. Companies.

IV. Physical persons.

V. Property.

VI. Conflicts of Laws.

VII. Contracts.

VIII. Family law.

IX. Succession.

X. International sales of goods.

XL Transportation of goods by sea.

XII. Transportation of goods by road.

XIII. Transportation of goods by air.

XIV. Transportation of goods by rail.

XV. International financial transactions.

XVI. Torts.

XVII. International arbitration and adjudication.

The book is based on the broad interpretation ofprivate international law characteristic to the civil (continental) system of law, covering both substantional and conflicts of laws issues, as well as treaty, legislative and case law provisions, stressing analyses of conventional and treaty sources.

The author broadly uses and explains legal terminology and phraseology in languages being.

Every aspect of regulation is reflected as to its historical development, most of the space being given to the particularly important and difficult issues e.g. regarding transportation of goods to the multi-modal, through transport and regulations transport terminals and as to the international financial transactions considerable space being given to the regulations of electronic financial transactions.

Family law is reflected basically on the analyses of national legislation, respective Hague and other European conventions as well as case law.

The text in many of its chapters covers most important known Latvian cases related with and international successions.

The chapter on international sales law is especially long and important for Latvia as a transit trade country. It covers also some aspects of trade related public international law such as GATT and WTO regulations. Several chapters embrace also long passages on the regulations related to the particular issues being scrutinised.

The analyses of the international arbitration and adjudication issues is concentrated on jurisdictional, choice of law, application, interpretation and enforcement problems.

The book is completed with Index of conventions, treaties, agreements, UN and EU regulations being reflected in this research, the total number of which exceeds solid number of200. Bilateral treaties tackled in the text are not included in this index.

To summarize the above mentioned, this book is the most extensive research on private international law ever published in Latvian language.

liela uzmanība tiek veltīta arī ar galvenajiem tiesu

precedentiem, bez kuriem starptautiskās privāttiesības nav iedomājamas. Tomēr galvenā uzmanība šajā darbā veltīta tieši konvencionālo un citu starptautisko pamatdokumentu analīzei. Ar daudziem no tiem latviešu lasītājs šajā darbā iepazīsies pirmo reizi. vērā to, ka "Starptautiskās privāttiesības" lielā mērā domātas prak

tiskam darbam, tajās, līdzīgi kā "Starptautiskajās tiesībās", blakus latviskajam tekstam tiek doti analogi arī angļu, vācu, franču, zviedru un itāļu valodā.

Bieži oriģinālvalodā tiek citētas veselas juridiskās standartformulas. Jāņem vērā, ka daudzi latīņu termini un formulas Rietumvalstu juridiskajā literatūrā tiek uzskatītas par vispārzināmām un tekstos tulkotas netiek. Tāpēc pēc viena diviem atkārtotiem tulkojumiem arī šajā darbā formulas tulkotas netiks.

Nebūt ne visas grāmatas nodaļas pēc apjoma un izpētes dziļuma ir vienādas. Plašākās nodaļas ir veltītas Latvijai vissvarīgākajām regulējuma nozarēm, piemēram, tādām kā starptautiskie pārvadājumi. Ļoti daudz vietas atvēlēts arī starptautiskajam civilprocesam, starptautiskās tirdzniecības tiesiskajam regulējumam un starptautiskajiem kontraktiem.

Diemžēl šajā darbā nav ietvertas visas nodaļas, kas piekrīt starptautiskajām privāttiesībām, bet to sagatavošana prasītu vismaz vienu gadu.

Protams, monogrāfija nav pati pilnība, bet absolūti perfektu darbu pasaulē nav. Jebkurā gadījumā autors turpinās šā darba papildināšanu un pilnīgošanu sava laika iespēju robežās, turpinot arī lasīt starptautisko privāttiesību kursu LU Starptautisko attiecību institūtā.

The book "Private International Law" is elaborated by the Professor of the University of Latvia, Director of the Institute of International Affairs, member of the Latvia Academy of Science — Dr. Jur. Habil. Juris Bojars. This book materializes the author's more then twenty years lecturing experience on international law at the University of Latvia.

This book is considered to be a valuable source on private international law both for law students and scholars, Latvian judges, arbitrators, law-firms, barristers, as well as diplomats and Latvians in international business.

The book consists of 17 following chapters, covering most of private international law subjects:

I. Private international law, its history, definition and subject

II. States and international organizations.

III. Companies.

IV. Physical persons.

V. Property.

VI. Conflicts of Laws.

VII. Contracts.

VIII. Family law.

IX. Succession.

X. International sales of goods.

XL Transportation of goods by sea.

XII. Transportation of goods by road.

XIII. Transportation of goods by air.

XIV. Transportation of goods by rail.

XV. International financial transactions.

XVI. Torts.

XVII. International arbitration and adjudication.

The book is based on the broad interpretation of private international law characteristic to the civil (continental) system of law, covering both substantional and conflicts of laws issues, as well as treaty, legislative and case law provisions, stressing analyses of conventional and treaty sources.

The author broadly uses and explains legal terminology and phraseology in languages being.

Every aspect of regulation is reflected as to its historical development, most of the space being given to the particularly important and difficult issues e.g. regarding transportation of goods to the multi-modal, through transport and regulations transport terminals and as to the international financial transactions considerable space being given to the regulations of electronic financial transactions.

Family law is reflected basically on the analyses of national legislation, respective Hague and other European conventions as well as case law.

The text in many of its chapters covers most important known Latvian cases related with and international successions.

The chapter on international sales law is especially long and important for Latvia as a transit trade country. It covers also some aspects of trade related public international law such as GATT and WTO regulations. Several chapters embrace also long passages on the regulations related to the particular issues being scrutinised.

The analyses of the international arbitration and adjudication issues is concentrated on jurisdictional, choice of law, application, interpretation and enforcement problems.

The book is completed with Index of conventions, treaties, agreements, UN and EU regulations being reflected in this research, the total number of which exceeds solid number of200. Bilateral treaties tackled in the text are not included in this index.

To summarize the above mentioned, this book is the most extensive research on private international law ever published in Latvian language.

I nodala. STARPTAUTISKO PRIVĀTTIESĪBU KONCEPCIJAS VĒSTURISKĀ ATTĪSTĪBA

Starptautisko privāttiesību (tālāk — SPT) kā atsevišķas tiesību disciplīnas vēsture nav pārāk sena, jo patiesībā tā sākās tikai XIX gadsimta sākumā. Taču ne mazums juristu ar SPT problemātiku būtībā nodarbojušies jau agrāk.' Vismaz 600 gadus juristi nopietni nodarbojās ar problēmu par to, kādas valsts materiālo tiesību normas (substantive law, latīn. — statūta) jāpielieto tiesību attiecībās ar ārvalstu elementa^2 līdzdalību.

Likumu kolīziju jautājumi bija par aktuālu problēmu viduslaiku

un Centrālās Itālijas pilsētvalstīs, kur katrā bija savi likumi Tos papildināja

vispārējo un romiešu tiesību normas, kuru uzdevums bija "aizpildīt robus" vietējos pilsētu likumos. Jau XVIII gadsimtā tādās Ziemeļitālijas pilsētās kā Modena, Boloņa un Paduja, kā arī daudzās citās sāka kodificēt vietējās paražu tiesības. Tas notika vienlaikus ar tirdzniecības strauju uzplaukumu šajās pilsētās. Līdz ar to itāļu juristi saskārās ar problēmu, kurus likumus pielietot dažādu valstu likumdošanas kolīziju

gadījumos.

Tā laika juristiem autoritāte bija ne tikai Bībele, respektīvi, kanonisko tiesību pirmavots, bet arī Roma un rakstītās romiešu tiesības (ratio scripta). Taču viduslaiku itāļu juristi drīz vien noskaidroja, ka romiešu tiesībās nebija tikpat kā nekā noderīga starptautiskajām privāttiesībām. Tāpēc viņi savās diskusijās vairāk atsaucās uz Konstitūcijas (Constitutio Cunctos populos)3 Justiciāna kodeksa pirmo nodalu, ko sauca "De summa Trinitate". Konstitūcija uzlika visiem par pienākumu

pakļauties imperatora suverenitātei un ievērot katoļu reliģiju.

Konstitūcijai kā pielikums bija Akursija (Accursius) apmēram 1250. gadā sastādītais glosārijs kurā bija šāds noteikums: ja, piemēram, Boloņas pilsonis ir iesūdzēts

1 Sk. Dumoulin(l500 — 1566), "Conclusionis de statutis et consuetinibus iocalibus", Rodenburg(i6)8 — 1668), "Tractatus de iure coniugum", "Tractato preliminaris de iure quod oritur ex statutorum vel consuetidinum discrepantium conflictu". Hubers (1636 —1694), "Paraelectiones iuris civilis", Hert (1 65 1 — 1700), "Dissertatio de collisione legum".

1 Par "ārvalstu elementu" sk. šīs nodaļas apakšnodaļā "Ārvalstu elements".

3 Latīn. — Visas tautas Konstitūcija.

tiesa Modena, tad viņa lieta netiks iztiesāta pēc Modenas likumiem, jo viņš nav šo likumu subjekts, tāpēc ka konstitūcijā teikts — "quos clementiae nostrae regit imperiurn".' Akursija glosāriju pārņēma postglosārieši XIV gadsimtā, lai radītu kolīziju tiesību principu. Skaidrs, ka Constitutio Cunctos populos nav uzskatāma par starptautisko privāttiesību rakstisku avotu. Tā vienīgi deva pamatupostglosatoru skolas attīstībai kolīziju tiesību jomā. Balstoties uz šo principu, tā saucamā statūtistu (statutist) doktrīna ietekmēja SPT praksi ne vien Itālijā, bet vēlāk arī Francijā un Holandē.[1]

Starptautisko privāttiesību ideju attīstībā jau viduslaikos vairāki autori deva zināmu ieguldījumu. Bartoluss (1314 —1357) pirmais izvirzīja jautājumu, vai materiālās tiesības (statutum) jāpielieto arī attiecībā uz ārvalstniekiem un vai šīs tiesības arī efektīvi darbojas ārzemēs.

D'Argentre (1519 —1590) rakstīja, ka materiālās tiesības nosaka vienīgi personu statusu (statuta personalia), statusu (statuta realia) un citus jautājumus

(statuta mixta). Šis trīsdaļīgais iedalījums uz ilgu laiku kļuva par vispārpieņemto viedokli.

Uz Bartolusa jautājumu holandietis Ulrihs Hubers (1636 —1694) atbildēja, ka ikvienas valsts tiesības ir spēkā vienīgi savas valdības jurisdikcijas robežās un tās ir saistošas visiem pavalstniekiem, bet ne vairāk.

Tomēr ārvalstu tiesības citās valstīs tika pielietotas. Kāpēc? Kopš trīspadsmitā gadsimta tika uzskatīts, ka ārvalstnieki nav vietējo tiesību subjekti. Bet D'Argentre uzskatīja, ka zemes īpašumu tiesību jautājumi jāreglamentē vienīgi vietējām tiesībām (lex rei sita), jo valsts vara tiek īstenota tās teritorijā, nevis tālāk.

Viņš noteica, ka "suverēni darbojas uz ārvalstniekiem, ievērojot starptautisko pieklājību (comitv), ņemot vērā, ka viņu tiesības, kas iegūtas suverēna varas izplatības robežās, saglabā savu spēku visur tik tālu, cik tas nav pretrunā ar šīs valdības un tās pavalstnieku tiesībām".

Nākamā gadsimta laikā šis trīsdaļīgais iedalījums — statuta personalia, realia, mixta, kā arī comitas^2 koncepcija — tika atzīts un pieņemts Nīderlandē, Skotijā, Anglijā un vēlāk arī Savienotajās Valstīs, bet ar XVIII gadsimta beigām vairumā tiesu, ar ko šajās valstīs arī akceptēja ārvalstu likumu pielietošanas nepieciešamību.

Džozefs Storijs (1779 —1845) atteicās no SPT vispārīgā trīsdaļīgā iedalījuma un koncentrējās uz tādu apakšdisciplīnu kā domicils, tiesībspēja (capacitv),

laulības, kontrakti, kustamais un nekustamais īpašums izpēti.[3]

Kārlis Georgsfon Vehters (1797—1880) pilnīgi atteicās no trīsdaļīgās pieejas un rakstīja, ka tiesa drīkst vadīties vienīgi pēc skaidri noteiktiem lex SPT noteikumiem, vācu jus commune, Gemeines Recht^4 ieskaitot. Ja to nav, tad jāpielieto tiesas valsts materiālais

F. K.fon Saviņji (1779—1861) savos astoņos 'Mūsdienu romiešu tiesību" sējumos, balstoties uz Storija un Ventera atzinumiem, detalizēti aprakstīja SPT apakšdisciplīnas un pasludināja, ka noteiktā valstī nebūt ne vienmēr pielieto vietējās lex fori materiālās tiesības, ja vien starptautiskā pieklājība nepieprasa pretējo. Viņaprāt, ārvalstniekiem tiesā bijajādod vienādas tiesības ar saviem pavalstniekiem. Vispārēju kristīgās morāles principu un no tās izrietošā sabiedriskā un privātā labuma atzīšana sakņojās nāciju starptautiskajās tiesībās un to draudzīgajos sakaros. sasniegšanai bija nepieciešams, lai katras tiesību

attiecības tiktu piesaistītas pie tai piederošas, pienācīgas valsts, kur tās risinās.

Saviņjī skaidri definēja SPT un kolīziju tiesību būtību. Saviņjī deklarēja, ka starptautiskā pieklājība ir tāda valsts rīcība, kad tā līdzvērtīgi savām tiesībām pielieto citas valsts materiālās normas nevis piekāpības, bet gan ilgstošas tiesību attīstības rezultātā. Saviņjī, sekojot vecajai tradīcijai, par galveno kolīziju piesaisti pieņēma domicilu (likumiskā pastāvīgā

Saviņjī ietekmē izauga tādi autori kā itāļu SPT skolas pamatlicējs Mančīni un Fiore, bet Francijā — Veiss un — Laurents.

StanislaoMančīni (18 17— .1898) par izejas punktu ņēma starptautiskās publiskās tiesības, balstījās uz starptautiskā taisnīguma, valstu līdztiesības idejām un nepieciešamību pielietot ārvalstu tiesības pēc vienveidīgiem noteikumiem. Mančīni tiecās unificēt SPT starptautiskajos līgumos. Viņš tāpēc arī bija viens no Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences^12 dibināšanas iniciatoriem.

Itāļu skola spēcīgi ietekmēja SPT tālāko konceptuālo attīstību veselas paaudzes garumā. Mančīni skaidri privātās no publiskajām interesēm un uzskatīja, ka

pirmās reglamentē tās valsts tiesības, kuras nācijai persona pieder. Šī ideja tika pārņemta Francijas Civilkodeksā, Itālijas 1865. gada Civilkodeksā un 1942. gadā arī Spānijā, Turcijā un, kā vēlāk redzēsim, arī pirmskara Latvijā, Austrumeiropas valstīs, Japānā un agrīnajos Hāgas Konferences dokumentos. skola pilsonības principu

ieviesa ne tikai ģimenes, bet arī mantošanas tiesībās.

Angļu un amerikāņu doktrīnā tā saucamā iemiesoto tiesību (vested rights) koncepcija pamatota tādējādi, ka, balstoties uz valsts suverenitātes principu, netiek pielietotas iegūtās ārvalstu tiesības rights), bet gan ārvalstu tiesības tiek

atzītas kā fakts un tās aizstāv citas suverēnas valsts tiesa.

Citādi šī pati doktrīna pateikta lorda vārdiem Holmana

pret Džonsonu lietājau 1775. gadā: "Jebkura lieta (action), kas tiek tiesāta šajā valstī, jātiesā pēc Anglijas likuma, bet Anglijas likums nosaka, ka dažādos apstākļos jāvadās no tās valsts tiesībām, kur radies lietas ierosināšanas

Angļu SPT klasiķi s Daisijs tā saucamo iegūto tiesību doktrīnu definē šādi: "Ikvienas tiesības, kas pienācīgi iegūtas (acquired) saskaņā ar jebkuras civilizētas

Van Savigny, "System des heutigen Römischen Rechts". **_.

12 Hāgas Starptautisko privāttiesību konference ir starpvalstu organizācija, kurā kopš pirmskara laikiem piedalās arī Latvijas Republika. HSPK esošie Statūti pieņemti 1955. gada 15. jūlijā. Latvijas līdzdalība USPK tika nojauna apstiprināta 1992. gada 1. jūlijā. Sk. LR AP Lēmumu par Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences Statūtu pieņemšanu.

13 Holman v.Johnson, I Cowp. 341,343(1775), 98 E.R. 1121. ; *

valsts likumiem, tiek atzītas un pamata (in general) īstenotas piespiedu kārtā ar Anglijas tiesu palīdzību."[5]

Cits itāļu klasiķis — Anciloti izveidoja jaunu rinvio ricettizio stricto sensu vai rinvio ricettizio materiāla doktrīnu, pēc kuras tiesas valsts kolīziju tiesības akceptē ārvalstu likumu un inkorporē to gluži tāpat, it kā tas būtu tecfori likuma sastās/dala.[6]"

Šīs koncepcijas nepilnības izlaboja itālis Ago, kas, nostiprinot koncepciju ricettizio lato sensu vai rinvio ricettizio formale, kas SPT dominē šodien, rakstīja: "Tiesa ar savas valsts kolīziju tiesību palīdzību izmanto ārvalstu likumu kā tiesas valsts

materiālo tiesību sastāvdaļu."[7]

Šīs ir nedaudzas no svarīgākajām SPT koncepcijām, kuras latviešu lasītājam izprast to konceptuālo attīstību un būtību.

STARPTAUTISKO PRIVĀTTIESĪBU DEFINĪCIJA UN OBJEKTS

Ar ko nodarbojas starptautiskās privāttiesības, kas ir SPT regulēšanas objekts?

Starptautiskās privāttiesības ir tiesību disciplīna, kas reglamentē civilistiska rakstura tiesiskās attiecības ar ārvalstu elementa līdzdalību.

Starptautiskās privāttiesības (private international pēc savām skolām,

aptveramo tiesību attiecību nozaru loka dažādās valstīs un atšķirīgās tiesību sistēmās ir visai dažādas. Daži, īpaši angļu un amerikāņu autori uzskata, ka pēc savas būtības par SPT uzskatāmas tikai kolīziju tiesības. Turpretim citi ir pārliecināti, ka SPT objekts ir ne tikai kolīziju tiesības, bet arī salīdzināmās tiesības civilistikas jomās, kas risina tiesību attiecības ar ārvalstu elementa līdzdalību.

Šveicietis Gerhards Kegels uzskata, ka, pēc kopējā civilo (kontinentālo) tiesību un arī Japānas tiesību skolu viedokļa. SPT vienmēr ietver noteikumus, nosaka, kad privāttiesībās pielietojams lex un kadjāpielieto ārvalstu tiesības. Pie SPT vairumā

valstu pieskaita arī starptautisko civilprocesu (international procedure in of

private law) un kolīziju tiesības (conf liet of public laws).

Vispārējā tiesību sistēmā, kura aptver valstis ar angļu valodu kā valsts valodu, galveno SPT objektu veido starptautiskais civilprocess un kolīziju tiesības. Galveno grāmatu grupu šajā tiesību sistēmā veido darbi par tiesību izvēli (choice of law), respektīvi, kad privāttiesībās pielietojams lex fori un kad — ārvalstu tiesības.

Starptautiskais civilprocess vispirms nodarbojas ar diviem jautājumiem. Tā ir jurisdikcijas izvēle (choice ofjurisdiction, rules ofjurisdiction), respektīvi, tiesu piekritības izvēle, tātad jautājuma noteikšana, kad un kā konkrētu lietu savā jurisdikcijā pieņem nacionālā tiesa (national forum may entertain the case) un kad ārvalstu tiesa, lai šādu lēmumu būtu iespējams atzīt un izpildīt piespiedu kārtā (recognize and enforce). Vispārējā tiesību sistēmā apspriež arī situācijas, kas atrodas robežšķirtnē starp procesuālajām un materiālajām (substantive law) tiesībām. Otrais jautājums ir tiesību izvēle.

Jāatzīmē arī, ka vispārējās tiesību sistēmas salīdzinošai analīzei SPT jomā šajā monogrāfijā būs pievērsta visai liela uzmanība, jo šīs sistēmas valstīs — ASV, Lielbritānijā, Austrālijā un Jaunzēlandē —, kopā ņemot, dzīvo neapšaubāmi vislielākā Latvijas emigrantu dala, no kā izriet daudz ģimenes, mantošanas, īpašuma tiesību, ar saistītu un citu materiālas un nemateriālas dabas precedentu.

Hāgas Starptautisko privāttiesību konference (Hague Conference on Private International konceptuāli savā darbā pret SPT neizturas vienīgi kā pret kolīziju tiesībām. Konvenciju tekstos, kurus tā sagatavo, tā neietver vienīgi kolīziju normas. Tās sagatavotās konvencijas ietver arī materiālās normas. Līdz ar to Konference iestājas par plašu SPT koncepciju.

1989, gadā Montevideo tika noslēgta Amerikas valstu Konvencija par starptautisko privāttiesību pamatnoteikumiem (Intei'Amen can Convention on the General Rules of Private International Law). Konvencija satur šādu formulu:

"Kolīziju un materiālie starptautisko privāttiesību noteikumi jāveido un jāintegrē ar šādiem principiem:

(a) precedenta risinājuma starptautiska vienveidība;

(b) starptautiskās tirdzniecības sekmēšana;

(c) lēmumu efektivitāte.

Piespiedu vai virsnoteikumi (angl. — mandator or overriding rules; franc. — lois de police^19) jāformulē precīzi. Šos noteikumus nedrīkst pielietot pēc analoģijas. "2" Pēdējā teikumā domāti tā saucamie publiskās politikas noteikumi, par kuriem tiks runāts vēlāk "Kolīziju tiesības".

Bez iepriekš citētā teksta Montevideo konvencija satur arī citus principus, kas liecina par tās plašo pieeju SPT saturam. Tā Konvencijas 2. un 3. pants reglamentē ārvalstu tiesību pielietošanas procesuālos jautājumus, 4. pants — apelācijas procesu, 7. un 9. pants — materiālās normas, bet 8. pants — plaša aptverama elastīgus noteikumus.21

Francijā konceptuāli iet vēl tālāk un bez iepriekš minētā savā SPT skolā ietver arī pilsonības jautājumus, jo šajā valstī uzskata, ka pilsonība ir galvenā tiesību piesaiste (connecting factor). Šajā valstī SPT reglamentē arī ārvalstnieku tiesisko statusu. Pie līdzīga turas arī Itālijas, Spānijas, Argentīnas un Brazīlijas tiesību

zinātne un tiesību sistēmas, kas seko franču piemēram.22

Šajā monogrāfijā, kas pēckara Latvijas vēsture ir pirmais starptautisko privāttiesību kurss, šī disciplīna tiks izskatīta tās plašākajā variantā, izgaismojot gan kontinentālās, gan vispārējās tiesību sistēmas (angliski runājošās valstis) viedokli, kā arī dažādu valstu likumdošanas un tiesu praksi, sniedzot materiālu arī no salīdzināmo tiesību redzespunkta visās galvenajās starptautisko civilistiskas dabas tiesisko attiecību jomās un izskatot attiecīgos starptautiskos līgumus katrā no regulēšanas sfērām. Sī mono — grāfija ietver arī materiālu, kuru citos darbos izskata starptautisko ekonomisko tiesību disciplīna. Tas darīts tādēļ, lai doto darbu varētu pēc iespējas plašāk izmantot juristi, kas darbojas gan starptautiskās civilistikas, gan starptautisko ekonomisko tiesību jomā, kuras viena no otras grūti nošķiramas.

Šī monogrāfija noderēs gan kā mācību grāmata juridisko mācību iestāžu studentiem, gan arī kā palīgmateriāls SPT nozarē praktizējošiem augstāko mācību iestāžu mācībspēkiem, zinātniekiem, Latvijas juristiem un diplomātiem. Tāpēc tajā ir plaša noloģija un juridiskas formulas oriģinālvalodās, bez kurām ne zinātniekiem, ne praktizējošajiem juristiem nav iespējams strādāt ar ārzemniekiem. Turklāt ārzemju juridiskās terminoloģijas tulkojums latviešu valodā saistīts ar dažādu variantu iespējamību, bet lasītājam nepieciešama pilnīga skaidrība par terminu patieso jēgu.

Grāmata domāta juristiem, kuriem jau ir noteikts sagatavotības līmenis un pamatjēdzieni ārpus šīs monogrāfijas problemātikas nav jāskaidro.

Šis darbs balstīts arī uz pieņēmumu, ka lasītājs jau ir pazīstams ar 1996. gadā publicēto J. Bojāra monogrāfiju "Starptautiskās tiesības", un, protams, nepretendē ne uz absolūto patiesību, ne uz izsmejošu pilnību, jo, nevienu darbu rakstot, to sasniegt nav iespējams. Šajā gadījumā kad Latvija pēc neatkarības atgūšanas no

jauna strauji iesaistās starptautiskajās civilistiskajās, īpaši komerciālajās attiecībās, autors vadījies no nepieciešamības pēc iespējas ātrāk dot latviešu valodā lasošajai publikai kompetentu izziņas materiālu.

STARPTAUTISKĀS PUBLISKĀS TIESĪBAS UN STARPTAUTISKĀS PRIVĀTTIESĪBAS, KOPĒJAIS UN ATŠĶIRĪGAIS

Starptautiskajās publiskajās tiesībās un SPT daudz kas ir gan kopīgs, gan Starptautisko publisko tiesību objekti ir visi materiāla un nemateriāla rakstura jautājumi, darbība vai atturēšanās no rīcības, par ko valstis vai citi starptautisko tiesību subjekti stājas savstarpējās publiskajās tiesiskajās attiecībās. Starptautiskās publiskās tiesības galvenokārt reglamentē publiskās un starptautiskās politikas attiecības, arī ekonomiskās politikas jautājumus.

Turpretim SPT koncentrējas uz civilistisku gan materiālu, gan nemateriālu tiesībattiecību reglamentāciju, taču nevis iekšēju, bet gan tādu tiesībattiecību, kur jebkurā veidā izpaužas ārvalstu elements. Tā, piemēram, SPT reglamentē arī starptautiskās tirdzniecības, starptautisko kravu pārvadājumu un starptautisko tātad materiālas dabas jautājumus. SPT nosaka arī starpvalstu laulību un autortiesību jautājumus, kuri aptver gan nemateriālas, gan materiālas dabas civilistiskas problēmas.

Ir autori, kuri uzskata, ka starptautiskas publiskas tiesības ir it ka kategorijas tiesību nozare, kas uzliek valstīm par pienākumu izveidot starptautisko privāttiesību nozari, kura neizslēdz tajās ārvalstu tiesību pielietošanu. Tā, pēc Lipšteina domām, šāda pieeja vienīgi vispārējiem starptautisko publisko

tiesību principiem (general principles of public international law), kas pieprasa ievērot minimālos tiesību standartus un atturēšanos no prettiesiskas diskriminācijas (observation of minimum standards and absentition fro m illegal discrimination).23

Arī F. A. Manns uzskata, ka valsts, kura aizliedz jebkuru citu valstu tiesību, izņemot savu, pielietošanu, izdara starptautiski prettiesisku aktu.24

Tādējādi starptautiskās publiskās tiesības uzliek zināmus ierobežojumus SPT. Piemēram, starptautisko publisko tiesību cilvēka tiesību dokumenti nosaka virsnormas, kas aizliedz gan diskrimināciju vispār, gan sievietes diskrimināciju. Tā, piemēram, vispārējā starptautisko tiesību norma, kas garantē sievietes tiesību vienlīdzību, deklarēta ANO 1966. gada Starptautiskāpaktapar pilsoņu un politiskajām tiesībām^25 3. pantā. Pakta 23. panta 4. daļā noteikts:

"Šī pakta dalībvalstīm jāveic attiecīgie pasākumi, lai garantētu laulāto tiesību un pienākumu vienlīdzību, stājoties laulībā, laulības laikā un laulību. Ja laulība

tiek jāparedz nepieciešamā visu bērnu aizsardzība."

Šai normai, bez šaubām, ir vispārējā principa raksturs, kurš jāievēro SPT, arī valstīm pieņemot savus likumus.

Starptautisko publisko tiesību subjekti, respektīvi, darbojošās personas, atšķirībā no valstu iekšējo tiesību subjektiem ir valstis, nācijas (tautas, kas cīnās par savu nacionālo neatkarību), starptautiskās organizācijas, valstīm līdzīgi veidojumi un, pēc dažu skolu viedokļa, arifziskāsperson as. Galvenie starptautisko publisko tiesību subjekti, bez šaubām, ir valstis, un nesalīdzināmi lielākās tiesībattiecību precedentu puses ir tieši tās.

Starptautisko privāttiesību subjekti ir valstis, starptautiskās organizācijas, valstīm līdzīgi veidojumi, fiziskās un juridiskās tekstā izdalīts

ar citu druku). Tomēr SPT īpatnība ir tā, ka absolūtā tiesībattiecību precedentu vairumā puses ir tieši juridiskas un fiziskas personas.

Starptautisko publisko tiesību avoti ir starptautiskie līgumi, starptautiskās paražas, civilizēto tautu vispāratzītie tiesību principi (the general principles of law recognized by civilized nations), starptautisko tiesu lēmumi un dažādu nāciju augstākās kvalifikācijas zinātnieku viedokli (teachings), pēdējie tiek pielietoti kā papildu vai doktrinālie avoti (subsidiarv, doctrinaly

Starptautisko privāttiesību_avoti ir starptautiskie līgumi (konvencijas),

starptautiskās paražas, civilizēto tautu vispāratzītie tiesību principi, starptautisko tiesu un arbitrāžu lēmumi, iekšējās kā arī

tieši;! lēmumi un dažādu nāciju augstākās kvalifikācijas zinātnieku viedokli. Tātad SPT avotu klāsts ir plašāks nekā starptautiskajās publiskajās tiesībās.

" Cit. pēc —Boggiano Antonio, ibid., pp. 192, 193.

24 Mann F. A., "Recqueildescours", Vol. 186(1984-1) op. cit., p. 32.

25 Latvijai spēkā no 14.07.1992.

Ka redzam pēc jebkuriem no minētajiem kritērijiem, starptautisko publisko un privāttiesību starpā ir gan daudz kopēju, gan ne mazums arī ātškuīgu iezīmju. Protams, starptautisko paražu un civilizēto tautu vispāratzīto tiesību principu vidū ir tādi, kas tiek pielietoti gan starptautiskajās publiskajās tiesībās, gan SPT.

Ir autori, kas uzskata, ka vairāki starptautisko publisko tiesību pricipi, tādi kā locus regit actum* un lex rei sitae". kas tiek pielietoti attiecībā uz nekustamo īpašumu (immovables), ir pārņemti starptautiskajās privāttiesībās.28

SPT būtiska no starptautiskajām publiskajām un valstu nacionālajām

tiesībām ir tā, ka SPTjomā vienas valsts tiesas bieži pielieto otras valsts tiesību normas, kas sākotnēji iedibinājās kā starptautiskās pieklājības norma (latin. — comitas, angl. — comity).

Valstu iekšējās tiesības kā SPT avoti. Līdz šī gadsimta sešdesmitajiem, septiņdesmitajiem gadiem nebija daudz valstu, kuru likumdošanā bija kodificētas SPT normas. Taču dažviet šādas kodifikācijas mēģinājumi bija notikuši jau XVIII gadsimtā. Bavārijas tiesības (Landrecht) — 1756. gada Codex Maximilianeus Bavaricus — maksimāli apkopoja tā laika statūtistu doktrīnas SPT

Arī 1794. gada Prūsijas vispārējās tiesības (Allgemeine Landrecht) to ievadā no 22. līdz 24. paragrāfam saturēja statūtistu ieviestos SPT noteikumus.

Napoleona kodeksa 3. pants noteica šādus loti svarīgus tiesu prakses principus: "Policijas un valsts drošības noteikumi ir saistoši visām personām, kas atrodas valsts teritorijā." Tātad šeit jau ir skaidri deklarēts teritoriālās jurisdikcijas princips. Panta 2. daļā tālāk noteikts:

"Nekustamais īpašums, kaut arī tas ir ārvalstnieku īpašumā, ir Francijas tiesību subjekts." Šis lex rei sitae (situs)30 princips tagad tiek pielietots visās valstīs. Tālāk

3. pirmo reizi pasaules tiesību vēsturē noteikts pilsonības un personālās

jurisdikcijas princips, kas dominē civilo tiesību skolā:

"Likumi, kas skar personas statusu, tiesībspēju un rīcībspēju, tiek pielietoti attiecībā uz visiem Francijas pilsoņiem pat tad, ja tie atrodas ārvalstīs."

Francijas Civilkodeksa 3. panta principu vēlāk pārņēma Austrijas Vispārējā civilkodeksā (ABGB). Ap XIX gadsimta vidu SPT principi jau bija ietverti daudzos civilkodeksos, piemēram, 1854. gada Cīrihes kantona Privāttiesību kodeksā, kuru sagatavoja viens no starptautisko tiesību klasiķiem Johans Kaspars Blunčli (Blunchli). kura idejas vēlāk lielā mērāpārņēma Grieķijas 1865. gada Civilkodeksā un 1863, gada. Krievijas impērijas Baltijas provinču likumdošanā.

Vācijas 1896. gada Civillikuma (EGBGB) Ievadlikums saturēja svarīgu, taču nepilnīgu SPT kodifikācijas materiālu, kas stājās spēkā 1900. gadā.

1926. gadā stājās spēkā Polijas Starptautisko privāttiesību likums, kas uzņēma daudz no Austrijā uņ Čehoslovākijā veiktā kodifikācijas darba. Čehoslovākijā SPT

26 Latīn. — darbības vietas likums.

27 Latin. — tās valsts likums, kurā apspriežamais objekts atrodas.

2l1 MakarovA., "Völkerrecht", S. 130.

29 Kegel, "Internationales Privatrecht", ed. 2, München- Berlin ( 1 964) S. 61.

* Lietas atrašanās vietas.

likums Austrijas ietekme tika pieņemts 1948. gada. Šo likumu pārstrādāja jauna redakcijā 1963. gadā.

Francijā SPT noteikumi ietverti 1966. gada Civilkodeksā.

ASV Kolīziju tiesību likums^31, kura galvenais autors bija Džozefs Bils (Beale), tika stipri kritizēts, tāpēc tika pārstrādāts^32.

Vispārējā tiesību sistēmā tiesu precedenti ir svarīgi SPT avoti. Ir vairākas valstis, kur SPT normas veido gan likumi, gan vienlaikus tiesu prakse. Pie tam vispārējā tiesību sistēmā, kas aptver visas valstis ar angļu valodu kā valsts valodu, ja attiecīgā norma vai precedents nav atrodams nacionālajās tiesībās, tad vienas šīs sistēmas valsts tiesas par paraugu var ņemt vērā otras valsts tiesu praksi. sistēmas normatīvā bāze ir "izplūdusi", nestabila un pretrunīga, izņemot dažus svarīgus principus, kā, piemēram, domicils vai citi saistošie faktori. Taču arī kontinentālo tiesību sistēmā, piemēram, Francijā un Vācijā, tiesu prakse veido loti iespaidīgu SPT normatīvo bāzi. Tiesu precedenti visās minētajās valstīs tiek publicēti, un šīs publikācijas ir loti svarīgs SPT avots. Vācijā tie tiek publicēti žurnālā "Rabels Zeitschrift", sākot no 1926. gada, tad ar pārtraukumu no 1934. līdz 1945. gadam, kad publikācijas tika atjaunotas.

Francijā tiesu praksi apkopo periodiskos izdevumos "Sirev", "Dalloz", kā arī "Journal

droit international" un "Journal du droit privē", "Novelle Revue

droit international privē", "Revue critique de droit international privē" izdevumos, kuru redaktori bija tādi SPT korifeji kā Niboijē (Niboyet) un Batifols (Batiffol).

ASV un Lielbritānijā tiesu prakse ir vienīgais spēkā esošās tiesības apstiprinošais avots.33

Konvencionālās normas veido vienu no vissvarīgākajiem SPT avotiem. Pirmais autors, kas aicināja uz vispārēju SPT normu kodifikāciju starptautiskajās konvencijās, bija Mančīni. Itāhi valdība divas reizes —1874. un 1881. gadā — nesekmīgi mēģināja sasaukt starptautisko privāttiesību unifikācijas konferenci. Idejas nerealizēšanas iemesls bija tas, ka Itālijas valdība bija izvirzījusi pārāk augstu — vispārēju SPT

unifikāciju, kurai vēl nebija zinātniski izstrādātas ideju bāzes.

Holandiešiem šajā zinā paveicās vairāk. Holandes valsts padomnieks Asers 1893. gadā Hāgā pēc rūpīgas sagatavošanas sasauca starptautisko konferenci, kurā bija nolemts izskatīt tikai speciāli izdalītus, SPT aspektus. Tai sekoja

konferences 1894., 1900. un 1904. gadā, un valstis tur pārstāvēja ne vien diplomāti, bet arī eksperti ar augstu reputāciju.

Pirms Pirmā pasaules kara notikušo četru Hāgas konferenču rezultātā tika pieņemtas sešas Hāgas konvencijas.

of the Law Conflicts of Laws (1934).

32 Sk. — Restatement ofthe Law on Conflicts of Laws, pie kura daudzkārt atgriezīsimies vēlāk. Par šo tuvāk sk. — Makarov A. N., "Sources", in — International of Comparative Law,

III, Private International Law, 2., Hague, Paris, pp.

33 Makarov A. N., ibid., pp. 5—7.

1. 1896. gada 4. novembra Vienošanas par civilprocesu,[8] kura tika divas reizes pārskatīta — 1905. un 1954. gada 1. maitā-'5. Tajā galvenokārt tika reglamentēti otršķirīgi jautājumi, tādi kā tiesiskā palīdzība ar juridiskajiem un nejuridiskajiem dokumentiem un tiesas lēmumu izpildīšana pret atsevišķu personu.

2. 1902. gada 12. jūnija Konvencija par laulību noslēgšanu, kas ietverjautājumus par tiesībspēju stāties laulībā un par laulību noslēgšanas

3. Tā paša datuma Konvencija par laulības šķiršanu^9, kas satur noteikumus par pielietojamo likumu un tiesu piekritību, kā arī laulību aktu atzīšanu.

4. 1907. gada 17 jūlijaKonvencijaparlaulību tiesiskajām sekām*.kas reglamentē laulību personīgās tiesiskās sekas un jautājumus par laulāto īpašuma tiesību jautājumiem.

5. 1902. gada 12. jūnija Konvencija par aizbildnībW\ kas ietver noteikumus par pielietojamo likumu, jurisdikciju un kompetento varu šajā regulējuma nozarē.

6. 1905. gada 17. jūlija Vienošanās par izšķērdības aizliegumu un aizbildnību pār mēnessērdzīgajiem'-", kas reglamentē pielietojamā likuma, jurisdikcijas un

kompetentās varas jautājumus.

Visas šīs konvencijas balstījās uz pilsonības principu personīgā statusa jautājumos, līdz ar to šajās konvencijās piedalījās tikai kontinentālās Eiropas valstis. Bez tam šīs konvencijas bija slēgtas un tajās varēja piedalīties tikai konferences dalībvalstis. Taču saskaņā ar Parīzes Miera līgumu bija noteikts, ka tikai tās Hāgas konvencijas paliek spēkā, kuru dalībnieces bija karojošās valstis. Tādas bija Konvencija par civilprocesu un Konvencija par aizbildnību. Rezultātā Hāgas konvenciju dalībvalstis sašķēlās trīs grupās: Vācija un Austrija, valstis, kas grupējas ap Franciju, un neitrālās valstis. Citas valstis konvenciju darbību savstarpēji atjaunoja divpusēji.

Ar 1923. gada 28. novembra un 1924. gada 4. jūlija Protokoliem Hāgas konvencijās atļāva piedalīties arī valstīm, kuras nebija trešās un ceturtās Hāgas konferences dalībnieces. Rezultātā Hāgas konvencijas tika padarītas par atklātām un tām pievienojās Polija, Čehoslovākija, Somija, bet 1930. gadā — Dienvidslāvija, Latvija un Igaunija. Starpkaru periodā notika vēl divas Hāgas konferences, tomēr bez kodifikācijas rezultātiem.

Kodifikācijas darbs Hāgas konferences ietvaros sāka atjaunoties gada oktobrī.

Līdz ar to Hāgas konferences pārvērtās no diplomātiskajām tādās, kas darbojās pašas pēc saviem statūtiem, kuri stājās spēkā gadā un pēc kuriem Hāgas Konference ir

starptautiska a. bija piedalījusies Hāgas pasākumos

starpkaru periodā, tad tai vienīgi vajadzēja atjaunot savu līdzdalību, kas pēc konferences uzaicinājuma arī notika 1992. gadā. Diemžēl valdības neizpratnes dēļ Latvijas delegācija neviena Hagas konvenciju sagatavošanas nav piedalījusies, izņemot šī darba

autoru. Sava tālākā pēckara darba laikā Hāgas Konference pieņēmusi 32 konvencijas, kuras tuvāk analizētas attiecīgajās šīs monogrāfijas nodalās.

Latīņamerikā 1889. gadā Montevideo pieņēma Vispārējo SPT kodeksu līgumu paketes veidā, bet 1928. gadā Havanā pieņēma Panamerikas apvienības kodeksu, kas tika nosaukts tā autora, ievērojamā Kubas jurista Bustamantes vārdā

Bustamantes kodekss ir atklāts starptautiskais līgums. Kodeksam pievienojās 15 Amerikas valstis, izņemot Meksiku, ASV un Kanādu. Kodekss regulē SPT kopumā, nevis tikai tēmas, kā Hāgas konvencijas.

Kodifikācija notikusi arī citās SPT apakšdisciplīnās, bet par to vairāk būs runāts konkrētās šīs monogrāfijas nodalās.

ĀRVALSTU ELEMENTS

Kā jau minēts, viena no SPT īpatnībām, kas atšķir tās no starptautiskajām, valsts un nacionālajām tiesībām, ir tāda, ka tajās vienmēr ir ārvalstu elementa līdzdalība. Kā izpaužas šis ārvalstu elements?

Ārvalstu elementa izpausme var būt ļoti dažāda. Piemēram, SPT tiesībattiecības var risināties, slēdzot laulības starp dažādu valstu pilsoņiem, adoptējot ārvalstnieku, pārdodot preci starptautiskajā tirgū starp dažādās valstīs inkorporētām firmām, pārvadājot preci no valsts uz valsti, izdarot maksājumus starp dažādu valstu bankām, saņemot mantojumu citā valstī vai pat vienā valstī, bet no citas valsts pilsoņa.

Ārvalsts elements var izpausties arī kā valsts, kad tā pērk citā valstī zemes gabalu vēstniecības celtniecībai. Daudzās valstīs valsts ir arī puse koncesiju darījumos, tā var ņemt starpvalstu aizņēmumus vai kredītus starptautiskās kredīta institūcijās un slēgt investīciju līgumus ar citu valstu firmām, kā, piemēram, Latvija 1994. gadā noslēdza Lattelekom līgumu ar angļu un somu kopuzņēmumu — 'Tilts Communications".

Katrā valstī pastāv normu kopums, kas reglamentē gan ārvalstu fizisko, gan juridisko personu tiesisko statusu. Šajās normās ietilpst ne tikai attiecīgo valstu likumi, bet arī starptautisko līgumu noteikumi, piemēram, par ārvalstu investīcijām. Tā

1991. gada 28. oktobrī Latvija noslēdza Investīciju veicināšanas līgumu ar ASV.

1992. gadā Latvija noslēdza līgumus par ieguldījumu veicināšanu un aizsardzību, piemēram, ar Lielbritāniju — 7. februārī, Somijas Republiku — 5. martā, Zviedrijas Karalisti— 10. martā, Dānijas Karalisli — 30. martā, Francijas Republiku — 15. maijā, Norvēģijas Karalisti— 16. jūnijā, Ķīnas Republiku (Taivana), Šveices Konfederāciju — 22. decembrī, VFR^10 — 9. decembrī; ar ASV Vienošanās par attiecībām tirdzniecības un kapitālieguldījumu attīstīšanas jomā, ar Poliju — 1993. gada 26. aprīlī, ar Liel-

1994. gada 24. janvārī, ar februārī, ar Nīderlandes Karalisti —

14. martā

Šie līgumi fizisko un juridisko, ka arī valsts, ja ta nodarbojas

ar komercdarbību, īpašuma aizsardzību, to statusu un citus ar to saistītos jautājumus otras dalībvalsts teritorijā.

Francijā un citās kontinentālajās valstīs, kuras vadās pēc tās parauga, ārvalstnieku un to īpašuma statusu reglamentē SPT likumi. Taču par šiem jautājumiem atsevišķi būs runāts tālāk.

DOMICILS, TĀ KONCEPCIJAS UN PRINCIPI

SPT pastāv savi īpaši, bieži pielietoti pamatjēdzieni, kuri tiks izskaidroti šī kursa ievaddaļā. Pie tādiem pamatjēdzieniem, kuriem ir būtiska nozīme precedenta tādā vai citādā risinājumā, pieder domicils.

Domieils ir cilvēka pastāvīgās dzīves vai firmas atrašanās vieta. Domicila koncepcijas dominēšana krietnu laiku tika uzskatīta par vispārējās tiesību sistēmas juristu (common lavvers) noslieci. Tajā pašā laikā uzskatīja, ka kontinentālās sistēmas juristi (civile lawers) dod priekšroku pilsonības (nationality^43) principam.

Domicils ir viens no tā saucamā "personīgā likuma" (personai law) noteikšanas principiem, pielieto, nosakot laulību spēkā esamību vai to, ka dotās laulības nav spēkā or jurisdikciju vai tiesu piekritību paternitātes

konstatēšanai, laulāto īpašuma tiesību jautājumu un bērnu tiesiskā statusa, mantošanas tiesību un citu arī ārpus ģimenes tiesībām esošu jautājumu noskaidrošanai.44

Ikvienai fiziskai vaijuridiskai personai jābūt domicilam, bet nevienam nedrīkstētu būt vairāki domicili.

Domicilii nosaka saskaņā ar tiesas valsts likumiem (by the rules of law of forum).

SPT izšķir vairākus domicila veidus. Atkarības domicilu (domicHe of depend-encv) labāk dažkārt pielieto precētas sievietes domicila noskaidrošanai un uzskata "par sievietes verdzības pēdējo palieku". Taču saskaņā ar šo principu pieņem, ka laulātajiem ir kopējs domicils. tiesību sistēmā ir precedenti, kas apstiprināja

kopējo domicilu pat gadījumos, kad laulības bija likumīgi

Attiecībā uz bērniem vai vispār nepilngadīgajiem atkarības domicils ir labāk pamatojams. Pilngadības robeža vairumā valstu arī ir pazemināta no 21 gada līdz 18 gadiem. Taču ar visu to ir pietiekami daudz bērnu un nepilngadīgo, kas dzīvo ir neatkarīgi no saviem vecākiem un pat ir precēti. Tomēr vispārējā tiesību sistēmā uzskata, ka viņi nav spējīgi uzturēt savu domicilu.

'. 43 Patiesībā termins "nationality" nozīme "valsts piederība", kas ir plašāka iedzīvotāju kategorija par pilsoņiem un apzīmē to grupu, kuru aizstāvību starptautiskajā sfērā uzņemas noteikta valsts. Vairākās valstīs, piemēram, ASV, Lielbritānijā un Francijā, nebūt ne visas personas, kurām ir attiecīgā valsts piederība, bauda arī pilnas tās pilsoņu tiesības. Tāpēc šajā vietā termins "pilsonība" lietots nosacīti. Tuvāk par pilsonību un citām iedzīvotāju kategorijām sk. — Bojārs J. Гражданство государств мира. — Rīga, 1993 (krievu vai.); kā ari Bojārs J. Iedzīvotāji // Starptautiskās tiesības. — R., 1996, Nodala "Iedzīvotāji".

44 North Peter, "Private International Law Problems in Common Law Jurisdiction", Doderecht, Lond., Mārtiņus NijhoffPubl. ( 1993) p. 5.

45 G. for Alberta v. Cook ( 1926) A.C. 444. ,

Izcelsmes domicilam (domicile of origin), ka tiesa nosprieda Vinansa pret A. G. precedentā, ir patstāvīgāks raksturs, tas ir noturīgāks un no tā grūtāk atbrīvoties*.

Taču tiesu prakse šajā jautājumā ir loti pretrunīga. Pr precedenti, pēc kuriem par izcelsmes domicilu nosaka vietu, kur persona pat nekad nav dzimusi. Tā, piemēram, Udnija pret Udniju lietā pulkvedis Udnijs bija dzimis Itālijā, kad viņa tēvs tur strādāja par britu konsulu, kuram tajā brīdī bija Skotijas Udnijs vispār bija dzīvojis Skotijā tikai 3 gadus no 15 līdz 18 gadu vecumam. bija ārlaulības bērns no sievietes, kuru viņš vēlāk apprecēja. Vēlāk viņš dzīvoja Londonā. Bija nepieciešams noskaidrot pulkveža Udnija domicilu, lai izšķirtu, vai bērns leģitimēts, vecākiem noslēdzot laulību. Lordu palāta nosprieda, ka Udnijam ir Skotijas izcelsmes domicils, neskatoties uz to, ka viņš bija dzimis Itālijā, jo viņa tēvam tajā bija Skotijas domicils. Līdz ar to tiesa šajā lietā pielietoja Skotijas likumu, pēc kura pulkveža Udnija ārlaulībā dzimušais bērns tika uzskatīts par likumīgu.[11]

Atšķirībā no izcelsmes domicila par izvēles domicilu minētajā Udnija pret Udniju lietā tiesa kvalificēja Franciju, uz kuru Udnijs pārcēlās uz dzīvi pēc savas izvēles.

Šīs pretrunas domicila noteikšanā ilgu laiku tiecās novērst Hāgas Starptautisko privāttiesību konference. Tā ierosināja domicila noskaidrošanai pielietot "parastās dzīvesvietas" residence) koncepciju, ietverot to šīs organizācijas sagatavotajās

konvencijās. Pielietojot šo principu, testamentu valīdumujeb spēkā esamību (validity) noteic vai nu pēc tās valsts likuma, kur testatoram, respektīvi, mantojuma atstājējam (testator), ir pastāvīgā dzīvesvieta, vai arī pēc viņa nāves vietas likuma. Šis princips pielietots Lielbritānijas 1963. gada Mantošanas likumā^12*. Šo pašu principu tagad pielieto arī Austrālijas^13 un Kanādas likumdošanā^14.

Eiropas Savienības likumdošanā domicils noteikts par izšķirošo apstākli 1968. gada Briseles Konvencijā par jurisdikciju un tiesas spriedumu piespiedu izpildīšanu civilajās un komerciālajās Pēc šīs Konvencijas domicils

gan to, vai pielietojami šīs Konvencijas noteikumi, jo to pielieto, ja atbildētāja dzīvesvieta ir dalībvalsts teritorijā, gan to, kura valsts iegūst jurisdikciju lietā. Respektīvi, lieta piekrīt tās valsts jurisdikcijai, kurā atbildētājam ir pastāvīgā dzīvesvieta. Taču minētā Konvencija nesatur domicila definīciju. Domicila būtību nosaka tās valsts tiesības, kuras noteikumi tiek pielietoti attiecīgajā lietā. Tātad iepriekš jānoskaidro, kādas valsts tiesības pielietojamas dotajā lietā, un pēc tām arī jānosaka domicila saturs.

Saskaņā ar Lielbritānijas likumdošanu šīs valsts domicils tiek atzīts vienīgi, ja ar to ir "būtiskasaikne" (substantional connection). Bez tam, pēc Norta domām, pastāv apšaubāma koncepcija par to, ka būtiskas saiknes kritēriju apliecina (substantional connection test) trīs mēnešu rezidence

Šī gadsimta beigas vairuma tiesību valstu tika likumdošanas

reformas uomiciiajautājumā. Tā, piemēram, Kanādas provincē Manitobā 1983. gadā pieņēma Domicila un pastāvīgās dzīvesvietas Iikuoiir::'. Saskaņā ar šo likumu Manitobā pilnīgi atteikušies no izcelsmes domicila un sievietēm atcelts arī atkarības domicils. Bērnu tiesību precedentus atkarībā no tā, vai bērns dzīvo kopā ar vecākiem vai

atsevišķi no abiem vecākiem. Jautājums par to, kur ir dotā cilvēka domicils un parastā dzīvesvieta, tiek noskaidrots pēc tā, kur ir viņa pastāvīgā mājvieta (principal home] vai vieta, kur viņš ir domājis apmesties (intends to reside).

STARPTAUTISKI TIESISKIE REŽĪMI

Starptautiskajās ekonomiskajās attiecībās un SPT liela nozīme valstu, juridisko un fizisko personu statusa noteikšanā ir tiesiskajiem režīmiem, kurus valstis nosaka savstarpējās attiecībās, īpaši starptautiskajos līgumos.

Tā vislielākās labvēlības režīms nenozīmē neko vairāk kā vienīgi tāda paša režīma dalībvalstij, tās juridiskajām un fiziskajām personām, kāds tiek jebkurai trešajai valstij, respektīvi, ne sliktāks, kāds šai valstij ir vislabākajā gadījumā ar jebkuru citu valsti. Vislielākās labvēlības režīms nebūt nav ārkārtējs, bet gan starptautiskajā tirdzniecībā un tirdzniecības līgumos visizplatītākais režīms, kas dod starptautiskās sabiedrības visu valstu locekļiem vienādas tiesības. Vislielākās labvēlības režīmam ir diskriminācijas izskaušanas raksturs. Vislielākās labvēlības režīma neviena no pusēm nav tiesīga pret otru pielietot nekādus diskriminējošus ierobežojumus vai aizliegumus.

AN O praksē saskaņā ar AN O Starptautisko tiesību komisijas ieteikumu un Rietumu autoru darbos lieto arī terminu "vislielākās labvēlības nācijas režīms" (most favoured nation treatment) noteiktā tiesību attiecību lokā. Šo režīmu, piemēram, pielieto dažos reģionālajos muitas ūniju līgumos.

Tā 1992. gada 5. martā Latvija noslēdza Līgumu par ieguldījumu veicināšanu un aizsardzību ar Somiju, kura 4. pants, kas nosaukts "Vislielākās labvēlības režīms", skaidro to kā tādu režīmu, kuru otra līgumslēdzēja puse uztur ar jebkuru trešo pusi. Taču paskaidrots, ka šis noteikums neaptver nekādus ar nomaksu saistītus

jautājumus, kā arī režīmus, kas var izrietēt no katras puses brīvās tirdzniecības līgumiem, muitas ūnijām vai brīvās tirdzniecības zonām. Analogs noteikums ir arī līdzīgu līgumu, kuri noslēgti ar Dāniju un Norvēģiju, 4. pantā.

Tātad starptautiskajā praksē pieļauj atkāpes no nacionālā režīma, kas netiek uzskatītas par diskriminējošām. Tā, piemēram, tirdzniecībā tiek pielietots tā saucamais pierobežas vai kaimiņvalsts režīms, kas var būt nedaudz labvēlīgāks par vislielākās labvēlības režīmu.

Nacionālais režīms paredz tāda paša režīma piešķiršanu partnervalstij, tās pilsoņiem un juridiskajām personām, kāds tiek pielietots attiecībās ar savas valsts pilsoņiem un

53 Domicile and Habitual Residence Act, S.M. (1982-83-84), c 80, RSM 1987, c D96.

juridiskajam personam. Šis režīms, piemēram, tiek lietots ārvalstnieku procesuālās tiesībspējas noteikšanai nacionālajās tiesās un arbitrāžās, kā arī bieži vairākos īpašuma tiesību jautājumos.

Pretmets nacionālajam režīmam ir naidīgo ārvalstnieku režīms (ailien foreigners), nosaka valstij, tās juridiskajām un fiziskajām personām, ar kurām dotā valsts ir kara vai karam līdzīgās naidīgās attiecībās.

Savstarpības vai abpusības (reciprocity) režīms starptautiskajās ekonomiskajās un politiskajās attiecībās izriet no nediskriminācijas un valstu vienlīdzības principa, un tas nozīmē kā arī tās juridiskajām un fiziskajām personām

tādas pašas tiesības, kādas partnervalsts dotajai valstij, tās juridiskajām personām

unpilsoniem.

Savstarpība mēdz bū X formāla un materiāla.

Materiālās abpusības apstākļos partnervalstij, tās juridiskajām un fiziskajām personām tādas pašas tiesības kā savai valstij, kā arī tās juridiskajām un

fiziskajām personām.

Formālā abpusība nozīmē tikai tādu tiesību piešķiršanu ārvalsts partnerim, kādas izriet no vietējās valsts likumiem. Tā LR 1991. gada Konstitucionālais likums bez vēlākajiem grozījumiem nedeva ārvalstniekiem tiesības Latvijā iegūt zemi privātīpašumā. Tātad tiesībspējā iegūt zemi privātīpašumā ārvalstniekiem Latvijā pastāvēja vienīgi formālās abpusības režīms. Turpretim absolūtā vairumā citu īpašuma objektu ārvalstnieki Latvijā bauda materiālās abpusības režīmu.

Starptautiskajā praksē, piemēram, ASV, tiesas bieži pārbauda, vai gadījumā, ja mantojumu uz nekustamo īpašumu šajā valstī iegūst ārvalstnieks, viņa pilsonības valstī Savienoto Valstu pilsonis bauda materiālās abpusības režīmu, un tikai tad mantiniekam — ārvalstu pilsonim tiesības uz šo mantojumu.

II nodala

' PERSONAS, VALSTIS UN STARPrAUTISI'ĀS ORGANIZĀCIJAS „

STARPTAUTISKO PRIVĀTTIESĪBU SUBJEKTU TIESISKAIS STATUSS

Suverēnām valstīm nebūt nav vienalga, vai un kā to teritorijās darbojas ārvalstu valstiskās struktūras, juridiskās un fiziskās personas gan politiskajā, gan civiltiesiskajā jomā. Pārmērīga ārvalstu vai ārvalstnieku ietekme noteiktā politikas vai tautsaimniecības sfērā var novest pie nopietna valsts suverenitātes apdraudējuma. Līdz ar to valstis stingri reglamentē visu starptautiskajā sfērā darbojošos personu statusu savā teritorijā.

Šo iemeslu pietiekami labi raksturo neliels vēsturisks piemērs. Pirmā pasaules kara laikā negaidīti izrādījās, ka Anglijā inkorporētās firmas "Daimler", kas apgādāja ar riepām britu armiju, 25 000 akciju pieder vācu tautības personām un tikai viena anglim, ar ko pēc angļu likumiem tajā laikā pietika, lai firma tiktu inkorporēta kā angļu. Šīs problēmas izraisīja tā saucamo naidīgo ārvalstnieku atrunu (klauzula).

Saskaņā ar amerikāņu doktrīnu starptautiskajā sfērā darbojas noteiktas vienības (entities) vai tā saucamās "starptautiskāsjuridiskās personas" (international legal persons, legal personalities), kuras bauda tiesības un pienākumus saskaņā ar starptautiskajām tiesībām.[15]

Arī Viljams Bišops uzskata, ka starptautiskās personas ir tās, kuras bauda tiesības un pienākumus saskaņā ar starptautiskajām tiesībām (under international law) un kuras var iesniegt sūdzības par šo tiesību pārkāpumiem. Pie šādām personām viņš vispirms pieskaita valstis un starptautiskas organizācijas, kā arījuridiskas un fiziskas personas. Par pilntiesīgiem starptautisko tiesību subjektiem viņš uzskata valstis, bet ASV štati un, piemēram, Parīzes municipalitāte par starptautisko tiesību pilntiesīgiem subjektiem, nav uzskatāmi.[16]

Kā jau minēts iepriekšējā nodaļā, starptautisko privāttiesību subjekti ir valstis, starptautiskās organizācijas, valstīm līdzīgi veidojumi, kā arī fiziskās un juridiskās personas.

Kāds ir šo subjektu statuss SPT? Šajā nodaļā tuvāk tiks izskatītas vienīgi galvenās ekonomiskajā un civilistiskajā sfērā darbojošās personas (persons, en-tities) gan no SPT, gan no salīdzināmo tiesību viedokļa, respektīvi, valsts, starptautisko organizāciju, juridisko un fizisko personu statuss. Pie tam termins "personas" dažkārt tiks lietots SPT plašā izpratnē, kā tas, piemēram, definēts Latvijas Republikas konvencijās un starpvalstu līgumos par nodokļu dubultās uzlikšanas un nodokļu nemaksāšanas novēršanu.

"Personu" statusam veltītajās nodalās tiks apskatītas noteikto personu statusa galvenās problēmas, pievēršot šajā sakarā īpašu uzmanību ārvalstu personu statusa jautājumiem saistībā ar starptautiskās uzņēmējdarbības un starptautisko investīciju jautājumiem. Taču arī šīs monogrāfijas citās nodalās, tādās kā "Ģimenes tiesības", tiesības", "Starptautiskais juridiskais process", neizbēgami tiks analizētas problēmas, kas pēc savas būtības skar statusa jautājumus.

VALSTSSTATUSSSPT

Saskaņā ar K. Lousona definīciju valsts ir struktūra vai politiska institūcija, kurai ir juridiskas tiesības pieņemt likumus, kas ir saistoši noteiktai iedzīvotāju grupai noteiktā teritorijā, un kura no citām politiskajām institūcijām ar to, ka tai piemīt

suverenitāte, respektīvi, īpatnība, ka virs tās nav citas, augstākas varas.3

1933. gada Montevideo konvencijas par valstu tiesībām un pienākumiem (Convention on Rights and Duties of States) 1. pantā valsts kritēriji noteikti šādi: "Valstij kā starptautisko tiesību personai jāpiemīt šādām īpatnībām: a) pastāvīgajiem iedzīvotājiem;

b) noteiktai teritorijai; c) spējai nodibināt sakarus ar citām valstīm."4

Valsts galvenā īpašība ir tās suverenitāte. AN O Statūtu 2. panta 1. daļā suverenitātes princips noteikts kā dalībvalstu suverēna vienlīdzība. Suverenitātes princips izriet no valstu vienlīdzības principa pēc senās latīņu maksimas par in non

habet

Valsts suverenitāte ir tās augstākā vara iekšējās attiecībās un neatkarība starptautiskajā arēnā. Tomēr valsts suverenitāte nebūt nav neierobežota. ierobežo

valsts pienākumi saskaņā ar starptautiskajām tiesībām.

STARPTAUTISKAJĀS PUBLISKAJĀS TIESĪBĀS NOTEIKTĀS VALSTUGALVENĀSTI ESĪBU UN PIENĀKUMU VIRSNORMAS

Valsts statuss izriet no tās kā starptautisko tiesību subjekta rakstura, jo starptautisko tiesību subjekti ir tiesību un pienākumu nesēji starptautiskajās attiecībās. Šajā apakš-tiks apskatītas galvenokārt tās valstu tiesības un pienākumi, kas saistīti ar SPT.

3 Kay Lawson, "The Human Policy, An Introduction to Political Science", San Francisko St. Univ.

(1989) pp. 35 — 36.

4 49 Stat. 3097, T.S. No. 881.

5 Latin. — līdzīgam pār līdzīgu nav varas.

Tāpat ka jebkuru citu tiesību subjektu, arī valstu tiesības ir cieši saistītas (vai korespondē) ar to pienākumiem. Tā 1927. gada S. S. Lotus precedentā Starptautiskās šķīrējtiesas pastāvīgā palāta nosprieda: "Viss, ko var pieprasīt no valsts, ir, lai tā nepārkāptu robežas, ko tās jurisdikcijai uzliek starptautiskās tiesības; šajos ietvaros tās tiesības īstenot jurisdikciju balstās uz valsts suverenitāti."6

Starptautisko tiesību subjektiem piemīt ne tikai starptautiskā tiesībspēja, bet arī starptautiskā rīcībspēja atkarībā no starptautisko tiesību subjekta rakstura tā tiesībspējas ietvaros.

Citas valsts suverenitātes neapstrīdama ievērošana un cieņa pret to ir viens no starptautisko tiesību pamatprincipiem un ius cogens tipa normām, kas

nosaka valstu pienākumus. Suverenitāte ir līdztiesīgu valstu eksistences pamats, kas garantē vienas valsts neiejaukšanos otras valsts iekšējās lietās un kas noteikta ANO Statūtu 2. panta 7. daļā. Neiejaukšanās otras valsts iekšējās lietās ir viens no svarīgākajiem valstu pienākumiem un starptautisko tiesību principiem, kurš kalpo kā barjera, kas aizsargā no vienas valsts dominēšanas pār otra.

No valstu suverenitātes izriet tiesības uz savu teritoriālo un personālo jurisdikciju (teritorial and personal jurisdiction), respektīvi, kontroli pār savu teritoriju, personām un mantu vai lietām savā teritorijā, izslēdzot no šīs ietekmes un iejaukšanās citus starptautisko tiesību subjektus.1 Šī īpatnība būs galvenais izpētes objekts šajā nodaļā.

Tātad valstu suverēnās tiesības ierobežo to pienākumi. Galvenie valstu pienākumi izriet valstu tiesībām, un tie SPTir citu valstu suverēno tiesību, kā arīcitupersonu

tiesību labticīga ievērošana saskaņā arANO Statūtiem (2. p. 2. d.) un starptautiskajiem līgumiem (ius cogens).

Šie principi ir vadošie, nosakot valsts statusu SPT, protams, ņemot vērā šīs tiesību disciplīnas īpatnības.

VALSTS UN TĀS ĪPAŠUMA IMUNITĀTE

Saskaņā ar klasisko starptautisko tiesību pamatprincipiem valsts ir imūna pret citas valsts teritoriālo jurisdikciju. Šo tiesību pamatošanā pielieto iepriekš minēto romiešu maksimu citā redakcijā — par inparern non habetjurisdikdonem^17 —, jo nav iemesla domāt, ka viena valsts paklausies otras likumiem. Bez tam vienas valsts pakļaušanās citas valsts jurisdikcijai tai kā suverēnam būtu pazemojoša. Šī doktrīna dominēja starptautiskajās tiesībās līdz pagājušā gadsimta beigām un pat ilgāk, īpaši bijušajās padomju tiesībās.

Līdz ar to, ka valstis sāka nodarboties ar komercdarbību, šo koncepciju par absolūtās imunitātes pret citas valsts tiesu jurisdikciju sāka apšaubīt. Radās problēma: ja viena un ta paša kontrakta abas puses nav suvereni, tad nekas ikvienu no

iesūdzēt otru tiesā par saistību nepildīšanu, ja turpretim tādā pašā kontraktā viena no pusēm ir valsts, tad pret vienu no pusēm varēja celt prasību (could be sued) tiesā, bet pret otru ne.

Šāda attieksme balstījās uz toreizējo valstu statusu. Pilnīgi pietika pierādīt, ka tiesībattiecību subjekts ir valsts, lai prasība pret to tiktu noraidīta, atsaucoties uz valsts suverēno imunitāti. Kā klasisku piemēra var minēt divus precedentus — viens no tiem ir Huana Ismaela pret Indonēzijas valdību precedents^18, otrs — Belmonta lieta^19. Pēdējā lietā Krievijas korporācija — Petrogradas metāla rūpnīca — bija noguldījusi zināmu naudas summu Augustam Belmontam piederošā bankā Ņujorkā (August Belmont & Co.). Taču 1918. gadā padomju valdība šo Petrogradas rūpnīcu nacionalizēja, tāpat kā citas rūpnīcas, kopā ar visu tās īpašumu un ieguldījumiem, lai kur arī tie atrastos, ieskaitot depozītu pie Belmonta. Līdz ar to depozīts pārgāja padomju valdības īpašumā līdz 1933. gada 16. novembrim, kad padomju valdība novirzīja uz rēķinu Belmonta bankā visas prasības sakarā ar parādiem, kuru nomaksas termiņš bija iestājies padomju valdībai tās galīgo rezultātā ar ASV pilsoņiem.

Lietas izlemšana, starp citu, notika ar notu apmaiņas palīdzību starp ASV un padomju valdību, lai izlīdzinātu savstarpējās prasības un pretprasības. Tika panākts tāds izkārtojums, ka PSRS necels prasības pret ASV pilsoņiem, bet gan adresēs visas prasības pret ASV valdību un tā savukārt Savienoto Valstu pilsoņu prasības apkopos un adresēs pret PSRS valdību. Dotajā precedentā ASV Augstākā tiesa nosprieda, ka Belmonta bankas atrašanās vieta (situs) ir Savienotajās Valstīs un ka to nekādi nevar uzskatīt par neaizskaramu īpašumu (intangable property), kas atrodas PSRS teritorijā; ja nacionalizācijas akts būtu īstenots, tad šis īpašums būtu konfiscēts; lietu nevar izlemt par labu ASV, jo citādi tas neatbilstu štata publiskajai politikai par kontroli.

Tiesa atsaucās uz to, ka ārpolitiskie izkārtojumi pēc ASV bez šaubām,

bija valdības kompetencē un ne štatu varai, ne tiesai nebija pilnvaru iejaukties šajā izlīgumā.

Arī 1942. gada AS Vpret Pinku“ lieta skāra padomju varas nacionalizētās krievu korporācijas nodalu. štata tiesa nolēma, ka līdz ar to, ka nacionalizācijai

nevarēja eksteritoriālu spēku, valdība neatradās labākā stāvoklī kā PSRS

valdība un naudu iekasēt nevarēja.

šo štata tiesas lēmumu, ASV Augstākā tiesa paziņoja, ka šai

lietai pielietojams Belmonta precedenta princips. Tiesa konstatēja, ka PSRS bija diplomātiski atzīta. Nebija šaubu, ka šāda rakstura prasības izkārtojamas saskaņā ar Litvinova vienošanos, kuras bija novērst pretrunas starp abām valdībām. Tiesas

lēmums nedrīkst uzurpēt izpildvaras funkcijas un būt pretrunā ar prezidenta īstenoto ārpolitiku, kas vērsta uz attiecību atveseļošanu ar citām valstīm, ja vien mēs negribam nopietni revidēt prezidenta varu ārpolitikas jautājumos. Saskaņā ar Konstitūciju "starptautiskais līgums ir valsts likums" (Art. VI, cl. 2.).

šīs lietas jauna ASV tiesas tika izdarīts

principiāls slēdziens, ka ASV prezidenta izpildvaras kārtā noslēgtais līgums bija līdzvērtīgs federālajam likumam un pat Konstitūcijai. Šādam līgumam ir prioritāte pār štata publisko politiku, bet ne pār štata formālo likumu. Prezidenta starpvaldību līgumu tiesīgs atcelt tikai Kongress, nevis tiesa.12

Šie precedenti citēti kā vadošie ASV pirmskara doktrīnā.

Arī bijušajā PSRS un industrializētajās agrākā komunisma bloka valstīs stingri iestājās par valsts imunitāti gadījumā, ja tā nodarbojās ar komercdarbību. Taču vēlākajā laikā padomju doktrīnā šī koncepcija nedaudz liberalizējās. Tika uzskatīts, ka valstij piederošās firmas — respektīvi nošķirta valsts īpašuma daļa — var būt pakļautas ārvalstu tiesas jurisdikcijai. Taču nemainīgs bija uzskats, ka valsts nevar būt universāls atbildētājs par ikvienas tās firmas darbību. Tāpat PSRS vienmēr stingri aizstāvēja koncepciju par savu komerciālo kuģu imunitāti.13

Kādas ir starptautisko publisko tiesību konvencionālās normas valsts imunitātes jautājumā? Vīnes 1961. gada Konvencijā par diplomātiskajiem sakariem^14 noteikts, ka vienas valsts īpašums citas valsts teritorijā bauda pilnu imunitāti pret otras valsts publisko varu. Līdz ar to visi precedenti, kad viena valsts citas valsts teritorijā pērk zemes īpašumus vai ēkas vēstniecībām, konsulātiem vai dzīvojamās ēkas to personālam, ir ārpus šo īpašumu atrašanās vietas jurisdikcijas. Visi strīdi šajos gadījumos jāizlemj diplomātiskā kārtībā.

Pēc Otrā pasaules kara situācija doktrināli sāka mainīties. Pēc F. Sindera domām, "valstis un to struktūrvienības kapitālistiskajā pasaulē ir ne tikai politikas, bet arī ekonomikas pamatelementi". Tās aktīvi piedalās privātā biznesa finansēšanā un subsidēšanā.15

Daudzām valstīm, piemēram, Skandināvijas valstīm, Itālijai, Francijai, Spānijai, Vācijai, pat ASV pieder lieli tirgus režīmā strādājoši

Valstis slēdz investīciju un koncesiju līgumus ar ārvalstu firmām, saņem savu mantojumu, izlaiž un pārdod ārzemēs aizņēmumu obligācijas (bonds), kuras var nopirkt ārvalstu bankas, citas privātas firmas un fiziskas personas. Tāpēc konceptuālās izmaiņas jautājumā par valsts īpašuma statusu notika, valsts

publiskās funkcijas un īpašumu, kad valsts rīkojas kā suverēns — de iure —, no

valsts vai tai piederošo juridisko personu komerciālās darbības — de iure gestionis — un šajā nolūkā izmantotā īpašuma, respektīvi, no situācijas, kad valsts darbojas līdzīgi privātai personai vai

Viens no joprojām ASV pielietojamiem tiesību principiem, kas šajā sakarā tiks apspriests, ir arī tā saucamie "suverēniepiespiedu pasākumi" (sovereign compulsion

12 Abi pēdējie precedenti citēti pec Louis Henkin.., pp. 222 — 227.

11 Sk. vairākus Maskavā izdotus M. Boguslavska "Международное частное право" izdevumus.

14

14 UNTS Vol. 500, p. 95.

и Frensis Synder, "New Directions in European Community Law", London (1990) p. 46.

acts). Ta Burgentals raksta, ka "atsaukšanas uz suvereniem piespiedu pasākumiem (sovereign compulsion defence) ir iekšējo tiesību noteikums, pēc kura tiesa vai cita institūcija nepieprasa, kā citā situācijā, lai tiktu pielietots piemērotais tiesas valsts likums (applicable forum law), ja tie saskaras ar gadījumu, kad ārvalstu suverēns rīkojas atbilstoši, savas jurisdikcijas ietvaros".

Kā piemēru Burgentāls min Teksasas Marakaibo precedentu"\ kurā kaitējuma izlīdzināšanas prasība tika vērsta pret Venecuēlas kompāniju, kura atteicās pārdot naftu ASV korporācijai ar līgumu. Atbildētāja Venecuēlas kompānija aprādīja,

ka Venecuēlas valsts tai devusi rīkojumu atteikties no darījuma. ASV tiesa šajā lietā nolēma: "Ja nācija nosaka tirdzniecības praksi, tad firmām nav citas izejas kā pakļauties. Uzņēmējdarbības akti kļūst par efektīviem suverēna aktiem. Pret konkurenci vērsta ārvalstu prakse nav komercdarbības ierobežojums, jo atteikums pakļauties nozīmētu komercdarbības beigas."17

Protams, suverēno piespiedu pasākumu koncepciju savas darbības leģitimēšanai var sekmīgi izmantot valstij piederošs

gadu beigās vispārējās tiesību sistēmas valstīs tika ieviestas konceptuālas izmaiņas likumdošanā, kas reglamentē valsts komercdarbības statusu. Tās tika noteiktas 1976. gada ASV Ārvalstu suverēna imunitātes iikuinā!k, Lielbritānijas 1978. gada Valsts imunitātes likumā^19, Kanādas 1981. gada Valsts imunitātes likumā^20, Austrālijas 1985. gada Ārvalsts imunitātes likumā un Dienvidāfrikas 1981. gada Ārvalsts imunitātes

Saskaņā ar minēto 1976. gada Ārvalstu suverēna imunitātes likumu, ja ārvalsts

Savienotajās Valstīs vai ārpus tās teritorijas piedalās komercdarbībā, tad tās īpašums, kas tiek izmantots šajos nolūkos un atrodas ASV teritorijā, nebauda tiesas imunitāti un imunitāti pret prasības vēršanu pret šo īpašumu.

Neskatoties uz iepriekš minēto, taisnība ir amerikāņu autorei R. Higinsai, kas raksta, ka svarīgākais ir starptautiskie līgumi. Valstu prakse liecina vienīgi par paražu, tiesu lēmumiem un vadošo autoru viedokli. Taču universāla līguma, kas reglamentētu valstu imunitāti komercdarbības gadījumos, joprojām nav.22

Kāda bija šiem notikumiem sekojošā konvencionālo normu attīstībai

Saskaņā ar Lielbritānijas 1978. gada likumu un Eiropas Ekonomiskās savienības 1977. gada Konvenciju par valsts imunitāti^23 valsts nebauda imunitāti, ja

Interamerican Refining Corp. v. Texas Maracaibo inc., 307 F. Supp. 129 i D. Del. (1970).

13 Thomas Burgentahl, "International Law", St. Paul, Minn. (1985) p. 180.

Foreign Sovereign Immunity Act '» State Immunity Act (1978).

20 State Immunity Act (1981).

Foreign State Immunity Act

Rosalyn Higgins, "International Law and the Avoidance, Containment and of Disputes",

General Course of Public International Law, Collected Courses of the Hague Academy of International Law, 1991, V, Mārtiņus NijhoffPubl, Dodrecht, Boston, London (1993) pp. 116—118. Convention on State Immunity (1977).

pati no tas atteikusies (waivered); pati iesniegusi tiesā prasību;

strīds skar darba kontraktu vai nekustamo īpašumu, vai kaitējuma atlīdzināšanu; valsts rīkojusies, īstenojot trešās personas deleģētās tiesības.24

1982. gadā AN O Starptautisko tiesību komisija ierosināja izmainīt AN O Konvencijas par valstu un to īpašumu imunitāti \ 1. un 12. pantu. 1 I. pantā plānoja ietvert normu par abpusības principa pielietošanu valstu starpā šajos jautājumos. 12. pantā tika likts priekšā noteikt normu, ka valsts nav imūna pret citas valsts jurisdikciju lietās, kas skar tirdzniecību vai komercdarbību, kura citas valsts teritorijā veic vai nu pati valsts, vai kāda no tās institūcijām, neņemot vērā, vai tās ir vai nav izveidotas kā patstāvīgas juridiskas personas (legal entities). Komisija ierosināja uzskatīt, ka līdz ar to, ka valsts iesaistījusies komercdarbībā, var pieņemt, ka tā piekritusi (implied consent) ārvalsts jurisdikcijai.25

Pēdējās tēzes pareizību, protams, viegli apšaubīt. Cik šī Koncepcija slidena, to redzēsim no tālākajiem precedentiem.

Minētajā Starptautisko tiesību komisijas sēdē Meksikas delegācija vērsa uzmanību uz apstākli, ka ASV tiesās tiek apgrūtināta ārvalsts suverenitātes akta darbības pierādīšana, tāpēc kasasakaņa ar 1976. gada ASV Imunitātes likumu», ja valsts pieprasa imunitāti no ASV jurisdikcijas, tad šīs valsts vārdā Savienoto Valstu tiesā jāuzstājas amerikāņu juristam, kas nozīmē ļoti lielus izdevumus jautājumā, kura noskaidrošana vairumā gadījumu būtu automātiska. Citas ASV tiesas pieprasa šīs imunitātes pierādījumus, to skaitā pierādījumu, ka konkrētā vienība ir šīs valsts instruments vai orgāns (instrumentalities or entities as organs of states), darbojas attiecīgā suverēna vārdā un "ir šīs valsts sastāvdaļa". Meksikāņi arī aizrādīja, ka šādai procedūrai trūkst starptautiski akceptētu procesuālu normu.27

Zināmas īpatnības ir arī tāda valsts īpašuma veida tiesiskajam statusam kā valsts komerciālajiem kuģiem. Saskaņā ar 1982. gada Jūras tiesību konvencijas 28. pantu sakarā ar jebkuru civilprocesu nevar uzlikt soda naudu vai arestēt citas valsts tirdzniecības kuģi, izņemot tajos saistību gadījumos, kad kuģis pats tās uzņēmies, ejot caur citas valsts teritoriālajiem ūdeņiem.

Lielbritānijas Admiralitātes tiesas jurisdikcija in patlaban ir pieejama pret

valsts īpašumā esošiem komerckuģiem. Šo jurisdikcijas principu pret komerckuģiem apstiprināja 1926. gada Briseles Konvencija par valsts īpašumā esošu kuģu imunitātes noteikumu unifikāciju" , kuru Lielbritānija ratificēja tikai 1979. gadā un kuru starptautiskajās tiesībās no jauna akceptēja 1952. gada Briseles Konvencija par jūras kuģu

u Public International Law, St. Paul, Minn. (1985) p. 180.

25 UN General Assembly. A/CN.4/L.351, 22 July 1982, pp. 2-3.

* United States Immunities Act (1 976). , •

27 UN General Assembly. A/CN.4/L.351, 22 July 1982, pp. 14-15.

Latin. — lietā.

M Brussels Convention for the Unification of Rules Concerning the Immunity of State-owned Ships.

50 Brussels Convention Relating to the Arrest of Sea-going Ships.

Atzīmēsim arī, ka 1992, gada Mastrihtas ilguma Protokola par Eiropas centrālo banku sistēmu noteikta īpaša kārtība, kā izskata strīdus par dalībvalstu struktūrvienību ekonomisko atbildību. Līguma 3. pantā par juridisko kontroli noteikts, ka Eiropas Savienības tiesai (Court ofJustice) ir jurisdikcija strīdos par nacionālo banku saistību

pildīšanu.31

Tomēr valstu doktrinālā un tiesu prakse imunitātes jautājumā ir visai atšķirīga, valstis stingri iestājas pret valsts imunitātes ierobežošanu (restrictive immunity). Opozīcija pret to ir arī Britu sadraudzības valstīs. Līdz ar to šo tēmu pastiprināti pētī daudzi autori. Hāgas Starptautisko tiesību akadēmijā šo darbu vada tāda autoritāte kā profesors Jans Brounlijs (Ian Brownlie). Apkopojot esošo informāciju, var secināt, ka esošās starptautiskās tiesības nepieprasa valstu tiesām piešķirt ārvalstīm vai to valdībām absolūtu imunitāti. T aču valstij vai valdībai citas valsts tiesā piešķir (will be invoked) ierobežotu imunitāti jautājumos, kas skar tās suverenitātes izpausmes aktus — act a iure imperil

Tomēr neskaidrībajoprojām paliek jautājumā par to, kas ir un kas nav šie suverēnie akti. Sengeputa pret Indijas Republiku lietā^32 Anglijas tiesa nolēma, ka visas lietas, kas skar vēstniecības, ir acta iure imperii un imūnas pret vietējo jurisdikciju.

Taču pret Kolumbijas Republiku^33 lietā Anglijas apelācijas tiesa nolēma,

ka vēstniecības rēķini bankā nav imūni, ja tie tiek izmantoti komercnorēkiniem. Lordu palāta šo lēmumu atcēla, pilnīgi pareizi argumentējot, ka nav vietējās tiesas uzdevums vērtēt, kādiem mērķiem vēstniecības izmanto savus rēķinus.

Viens no testiem, liek priekšā imunitātes kritērija noskaidrošanai, ir konkrētās valsts darbības mērķis (purpose). Bet tūdaļ tiek uzdots jautājums: ja valsts pērk kaujas raketes, vai tas ir suverēns vai komerciāls akts? Viena no atbildēm ir — protams, suverēns akts, jo aizsardzība ir viena no augstākajām valsts prioritātēm; cita atbilde ir, ka komercija paliek komercija neatkarīgi no tā, vai pērk vai kaujas raketes.

Turpretim Vācijas Konstitucionālā tiesa Irānas Impērijas lietā^34 nolēma, ka, nosakot starp iure gestionis un iure imperii, pareizāk būtu vērtēt nevis bet gan

tiesībattiecību būtību (nature). Līdzīgu koncepciju satur arī minētais ASV 1976. gada Ārvalstu suverēna imunitātes likums. Anglijas attiecīgajā likumā nav kritērija, taču šīs valsts tiesas arī atbalsta būtības doktrīnu.

Citu kritēriju meklējumos sers Roberts Dženingss nolēma pārbaudīt, vai dotais akts ir tāds, var izdarīt ikviens, vai tāds, spēj tikai pieeja

minētajā Irānas lietā. Tomēr arī šo attieksmi neuzskata par nevainojamu. Kā to asprātīgi konstatē R. Higinsa, šīs koncepcijas ietvaros par suverēnu nevarētu atzīt nevienu citu aktu, kara pieteikšanu, līgumu noslēgšanu un nacionalizācijas pasludināšanu.36

31 Treaty ofEuropean Union. CONF-UP-UEM 200/1/92 REV 1, p. UP/UP-UEM/en 28.

* Sengeputa v. Republic of India 64 ILR 352.

33 Alcolm v. Republic of Columbia (1984) AC 580.

M Empire ofIran, 1963, BErfGE 16; 45 ILR 57.

18 Jennings, "The Place ofthe Jurisdictional Immunity of States in International and Municipal Law", Vortrage, Reden und Berichte aus dem Europa-Institut Nr. 108 (1987) 3.22.

16 R. Higgins, ibid., pp. 19 — 122.

Ta sers Džeralds Ficmorics, kritizējot šo de iure gestionis koncepciju, jau 1933. gadā ļoti pamatoti raksta: "Suverēna valsts nepārstāj būt suverēna valsts vienīgi tāpēc, ka tā veic darbības, ko varētu izdarīt arī privāta persona (a sovereign state does not cease to be a sovereign state because it performs acts which a private citizen might perform)."37

Līdzīgu viedokli apmēram 20 gadus vēlāk aizstāvēja arī Anglijas starptautisko tiesību sers Heršs

Lielbritānijas 1978. gada Valsts imunitātes likuma 13. (5) sadala noteikts, ka ārvalstu vēstniekam atļauts liecināt, ka dotais valsts īpašums tiek izmantots publiskiem Tas nozīmē, ka šis īpašums ir imūns pret ārvalstu tiesas lēmumu piespiedu izpildīšanu.35

Kā pareizi aprāda L. Kolinss, plaši starptautiski atzīts ir princips, pēc kura vienas valsts tiesa var iegūt jurisdikciju pār otras valsts īpašumu, kas tiek izmantots komerciāliem nolūkiem, nebūt ne tāpēc, ka šis īpašums atrodas tiesas valsts teritorijā. Starptautisko tiesību komisijas speciālais referents (special raporteur) savā septītajā ziņojumā konstatēja, ka valsts ir imūna pret tās īpašuma pārņemšanu ad fundandam īpaši, ja šis īpašums domāts publiskiem

Valstu tiesu prakse valsts īpašumu imunitātes jautājumos ir Tā

1983. gadā Irānas Nacionālās naftas kompānijas (ang 1. saīsin. NIOC) lietā^4" britu un amerikāņu prasītāji iesūdzēja NIOC par nacionalizācijas radītajiem zaudējumiem, bet NIOC atbildēja, ka tās naftas rezerves tagad tiek turētas valdības vajadzībām. Vācijas Federālā Konstitucionālā tiesa vispirms nolēma, ka ASV likumdošana nav vispārējo starptautisko tiesību normu pierādījums; šīs normas politiskās vajadzības

labad. Turklāt Irānas valdības rīcība nav pretrunā ar starptautiskajām

Daudzu valstu tiesas iegūšanai pār ārvalsts īpašumu pieprasa

atbildētāja īpašuma klātbūtni tiesas valstī (presence of property), kā tas, piemēram, ir Lielbritānijā.

Šveices tiesa var piešķirt jurisdikciju atbildētājam, kuram nav domicila šajā valstī, vienīgi tad, ja tur vai arī citā Lugāno konvencijas dalībvalstī atrodas viņa īpašums. 1960. gada Apvienotās Arābu Republikas lietā pret X^12 Šveices Federālais tribunāls nolēma, ka pat tajā gadījumā, ja prasība izriet no ārvalsts komercdarbības, Šveices tiesa nevar īstenot jurisdikciju pret valsts rēķinu bankā, izņemot gadījumu, ja ārvalsts puse ir iesaistīta komercdarbībā, kas saistīta ar tajā nozīmē, ka tā uzsākta

vai tai jārisinās šajā valstī, vai šī valsts attiecīgi rīkojusies Šveicē. Arī Briseles un

37 Gerald Fitzmaurice, "State Immunity from Proceedings in Foreign Courts", BYIL (1933) 220 at 224. 5!f Lauterpacht, "The Problem of Jurisdictional Immunities of Foreign States", 28 BYIL (1951) at 224. y) Cit. pēc R. Higgins, ibid., pp. 1 23- 1 24.

• National Iranian Oil Co. 65 1610 (d) (i) (2) (1 983).

41 Laurence Kollins, "Provisional and Protective Measures in International Litigation", in — Collected Courses of the Hague Academy of International Law, 1992, III, Vol. 234, Doderecht, Boston, London

( 1993) pp. 1 6 6 - 1 67.

42 United Arab Republic v. X 65 ILR 385.

Lugano konvencijas noteikts, ka tiesa var jurisdikciju citas valsts īpašuma

lietā vienīgi gadījumā, ja starp tiesas valsti un prasību pret attiecīgo ārvalsti pastāv saistība.

Šeit nepieciešams izskaidrot tādu vispārējās tiesību sistēmas terminu kā "injunction", latviski var skaidrot kā "saistīšana", "pavēle" vai "priekšraksts". Ar to apzīmē piespiedu pasākumu īpašumu procesos, kad tiesa dod rīkojumu atbildētājam atturēties no noteiktas rīcības (restrictive injunction) vai liek rīkoties noteiktā veidā (mandatory injunction) vai arī saglabāt īpašuma status quo (interlocutory injunction).[20]

Arī šo piespiedu pasākumu dažkārt tiecas pielietot pret valsti. Taču Lielbritānijas tiesas izvairās izmantot šo pasākumu pret ārvalstu centrālo banku rēķiniem, jo pieņem, ka šiem lai gan tie ir valsts īpašuma pēc 1978. gada Valsts

imunitātes likuma, tomēr imunitāte pret šāda veida tiesas iejaukšanos (in

junction), ja vien valsts no tās pret centrālo banku rēķiniem nav Šāds bija

arī Lielbritānijas valdības viedoklis. apsvērumi šajā ziņā bija politiski un

ekonomiski pragmatiski. tādējādi ar 1978. gada likumu centās panākt to, lai

ārvalstu centrālo banku rēķini turēti Londonā, nevis kur šī imunitāte

netika garantēta. .. .

Tā pati problēma skar valsts īpašuma saistīšanu, arestu (attachment, skaidrojumu sk 72. norādē) pirms tiesas lēmuma pieņemšanas. Tā 7. Starptautisko tiesību komisijas ziņojumā speciālais referents Suharitkuls rakstīja:

'Valsts īpašuma saistīšana kā drošības vai pirmstiesas lēmuma pasākums nav pieļaujama, un no tās jāatturas. Nav nepieciešams kreditorus 'pāraizsargāt' (overprotect) iepretim debitora valstij. Jebkura veida piespiedu pasākums nevar dot ideālu risinājumu ikvienas domstarpībās ar ārvalsti. Tiesas lēmums ir pietiekams pamats jautājuma risinājumam diplomātiskā

Attieksmē pret šī drošības pasākuma (attachment) pielietošanas pret valsts centrālo banku rēķiniem gan ASV, gan Lielbritānijas tiesas ietur vienādu

pozīciju.[21] ,

Interesanta ir tālākā tiesu prakse. Vienā no visjaunākajiem precedentiem — precedentā — Argentīnas Centrālā banka 1982. gadā valsts parāda finansēšanas nolūkā izlaida obligācijas, kuras, ieskaitot procentu, bija jāapmaksā dolāros 1986. — 1987. gadā Ņujorkā, Cīrihē, Londonā un Frankfurtē. Maksājuma termiņam notekot, finansiālās grūtībās nonākusi Argentīnas Centrālā banka valdības vārdā notificēja obligāciju turētājus, ka maksājumi tiek atlikti. Prasītāji — kāda Panamas korporācija un Šveices banka — cēla prasību Ņujorkas Dienvidu apgabala tiesā, pieprasot atbildētāju pildīt savas parāda saistības. Atbildētāja atsaucās uz to, ka saskaņā ar minēto ASV Ārvalstu suverēna imunitātes likumu (amerikāņu saīsinājums — FSIA) dotajai tiesai nebijajurisdikcijas šajā lietā, tātad tā bija forum non conviniens. Apelācijas tiesa izskatīja šo jautājumu vienīgi no jurisdikcijas viedokļa. Pēc certoriari^47 principa lietu steidzīgi pārņēma savā jurisdikcijā ASV Augstākā tiesa, taču tā piekrita apelācijas tiesas viedoklim. Šajā lietā ASVAugstākā tiesa deva skaidras atbildes uz diviem pamatjautājumiem — tā kvalificēja valsts publiskos parādus kā valsts komerciālo darbību (FSIA šī kvalifikācija nebija ietverta) un paziņoja, k;s ASV tiesas vienādipieejamas gan amerikāņu, gan ārvalstuprasītājiem (plaintiffs),/« lietas būtība atbilst FSIA.

1982. gada Smidta pret Polijas Republiku lietā^4* Ņujorkas Dienvidu apgabala tiesa ieguva jurisdikciju pār Polijas Tautas Republikas valdību kā pirmskara Polijas Republikas tiesību pēcteci jautājumā par maksājumu atgūšanu par valsts aizņēmumu obligācijām (Treasury notes), kuras pirms Otrā pasaules kara tika izlaistas dzelzceļa vagonu būvniecībai. Vagonus bija apņēmusies būvēt poļu firma "Lilpop", kurai par to samaksa daļēji bija jāsaņem šajās obligācijās. Tās šī iirma pēc līguma kā vērtspapīrus pārdeva ASV Delaveras korporācijai "Standard", kura šādā veidā pēc līguma ieguva pelņas daļu ņo "Lilpop" vagonu ražošanas. Sakarā ar kara sākumu šie maksājumi tika apturēti, un 1982. gadā ASV firmas "Standard" aģenti ierosināja lietu pret Poliju.

Apgabaltiesa konstatēja, ka gan valsts vērtspapīru pirkšanas, gan ražošanas finansēšanas jautājumi bija komerciālie darījumi, kuriem bija pietiekama saistība ar ASV jurisdikcijas iegūšanu, jo sarunas, kas beidzās ar finansēšanas bija

notikušas un Pitsburgā, lai gan kontrakts tika izpildīts Polijā. Tāpēc tiesa

nosprieda, ka šajā lietā "Polija ir zaudējusi suverēno imunitāti, jo naudas nenomaksāšanai (default) Polijas puses bija tiešas un būtiskas sekas (substantial effect test) ASV aizdevējam". Tomēr naudu šajā lietā ASV no PTR atgūt neizdevās lietas noilguma (statute of limitations) dēļ.49

Līdzīgi lēmumi ASV tiesās tika pieņemti 1988. gadā par PSRS un 1989. gadā par Čehoslovākijas izlaistajām obligācijām.*' Pie tam pirmajā no minētajiem precedentiem PSRS valdību amerikāņu autors nosauca par "Krievijas Impērijas valdību" (Russian Imperial Government). S o un līdzīgu lēmumu par Poliju un Bolīviju būtība no ASV tiesu viedokļa ir tāda, ka "citu valstu valdību finansu operācijas ir jāuzskata par komerciālām darbībām".

Dotajos precedentos ASV tiesas ieguva jurisdikciju, pateicoties faktam, ka parāda nomaksas vieta bija respektīvi, nemaksāšanas radītā kaitējuma sekas

aizdevējam bija "tieši izjūtamas" (direct effect test) ASV, ko pieprasīja FSA 3. atruna.

Tiesa uzskatīja, ka tai ir likumiskā jurisdikcija (statutory jurisdiction) attiecībā uz ārvalsti, tomēr neatbildēts palikajautājums, vai šījurisdikcijas iegūšana saskanēja ar pienācīgā tiesas procesa konstitucionālajiem standartiem (due process of constitutional standards).51

47 But pilnība informētam par kaut ko» Parasti augstākās tiesas pavēle zemākas instances tiesai nodot tiesvedību augstākai tiesai.

48 5 79 F. Supp. 23. (S.D.N.Y.), affd, 742 . 2d 67 (2d Cir. 1984).

4y Cit. pēc G. D. Delaume, "The Foreign Sovereign Immunities Act and Public Debt Litigation: Some Fifteen Years Later", AYIL, Vol. 88, Apr. 1994, p. 263.

50 Carl Marx & Co. v. Union of Soviet Socialist Republics, 841 F. 2d 26 (2d Cir.) U.S. 1219 (1 988); Oliver v. Czechoslovak Socialist Republic, 715 F. Supp. 1228 (S.D.N.Y. 1989).

Georges R. Delaume, "The Foreign Sovereign Immunities Act and Public Debt Litigation: Some Fifteen Years Later", pp. 257—259.

ASV tiesas uzskata, ka pienācīgā procesa kritērijs netiek izturēts, ja lietai nav pietiekami būtiska sakara ar ASV, kā tas tika nolemts Eiropas Bankas pret Venecuēlas Republiku lietā.52 Šajā precedentā banku konsorcijs ar Venecuēlas banku noslēdza depozīta aizdevuma līgumu. Taču šīs bankas depozītus nozaga tās prezidents, kas aizbēga no Venecuēlas. Rezultātā Venecuēlas valdība pārņēma šo banku un vēlāk likvidēja to. Apzagtie kreditori iesniedza prasību pret minēto banku, tās prezidentu un Venecuēlu ASV tiesā. Prasība bija pamatota ar to, ka ar savas iejaukšanās (intervention) un bankas pārņemšanas aktu Venecuēlas valdība it kā esot iesaistījusies komercdarbībā. Ņujorkas Dienvidu apgabala tiesa jurisdikciju atteica gan pēc prasītāja izvirzītajām pazīmēm, gan pēc tā, ka ASV nav jurisdikcijas pār jo šo abu valstu diplomātisko attiecību jurisdikcijas

uzņemšanās šajā gadījumā nozīmētu pienācīgā procesa pārkāpumu.53

Imunitātipret ārvalstu tiesu vairumā gadījumu nošķir no imunitātes pret ārvalstu tiesas lēmuma izpildi. Šāda nošķiršana tiek stingri ievērota ASV un Lielbritānijā. Protams, panākt lietas ierosināšanu pret valsti ir vieglāk. Bet kā nodrošināt tiesas lēmuma izpildi attiecībā uz citas valsts īpašumu? Tā praktiski ir grūti īstenojama.

Saskaņā ar ASV FSIA ārvalstu īpašums Savienotajās Valstīs nav imūns pret tiesas lēmuma piespiedu izpildi, ja šī valsts ir atteikusies no imunitātes (has waived its immunity) vai arī īpašums, pret ko ir iesniegta prasība, tiek izmantots komercdarbībā.

Saskaņā ar tiesas lēmumu tiesa nolēma, ka pat vēstniecības

bankas nav imūns pret prasību, ja tas tiek izmantots komerclietās, pretējā

gadījumā FSIA rastos "robi". Taču līdzīgā lietāpretLibērijas vēstniecību 1980. gadā tiesa atteicās no jurisdikcijas, atsaucoties uz 1961. gada Vīnes Konvencijas par diplomātiskajām attiecībām noteikumu par vēstniecību banku

Ļoti būtiski ir arī tas, ka saskaņā ar FSA 161 l(b)(l) sadalu pat ārvalstu centrālo banku kas citādi saskaņā ar šo likumu ir imūni, ASV tiesās imunitāti zaudē, ja

banka vai tās valsts valdība atteikušās no ārvalstu tiesas lēmumu izpildes imunitātes. Turklāt amerikāņu autori vērš arī uzmanību uz agrāk minēto aspektu, kas varētu atņemt šiem imunitāti, respektīvi, tā ir šo banku komercdarbība.

FSA noteikts, ja atteikšanās no imunitātes notikusi, tā ir saistoša un no tās vairs atkāpties nav iespējams (binding and irrevocable). Taču jāņem vērā, ka dažu valstu likumi vai pat konstitūcijas aizliedz šīm valstīm pakļauties svešai tiesai vai arbitrāžai."'

Kontinentālajās tiesībās — Francijā, Vācijā un Šveicē — centrālo banku rēķini nav imūni pret ārvalstu tiesu lēmumu izpildi, izņemot gadījumus, kad šie tiek

vienīgi publiskiem, piemēram, monetāriem, Taču šī imunitāte

zūd, atsakoties no tās. Piemēram, Šveices tiesa, kā tas tika nolemts lietā Šveice pret Valdenu, var iegūt jurisdikciju vienīgi lietās, kas saistītas ar ārvalstu publisko parādu, ja precedents ir saistīts ar Šveici.57

s L'Europeenne Banque v. La Repüblica de Venezuela, 70 F. Supp. 114 (S.D.N.Y 1988).

B Georges R. Delaume, op. cit, p. 264.

“ Bkch Shipping Co v. United Republic ofTanzania, 507 F. Supp. 311 (D.D.C. 1980). .

55 Cit. pēc G.R. Delaume, Md., pp. 266—267.

M G. R. Delaume, Md., pp. 268-277.

n Trib. fed. (Republique Hellenique v. Walder), AFT 65 I 237; Judgment of June 6, 1956.

NOLAUPĪTAS VALSTS• MANTAS ATGŪŠANA

Saistībā ar iepriekš teikto par valsts īpašuma imunitāti, Latvijas pieredzi un valsts administrācijas korumpētības precedentiem citās valstīs loti interesanti ir ārvalstu precedenti, kad viena valsts griežas otras valsts tiesā ar prasību atgūt agrāko vadītāju nolaupīto un citās valstīs noslēpto valsts īpašumu. Vadošie precedenti šajā problemātikā ir Haiti Republikas valdības Anglijas un Francijas tiesās iesniegtā prasība pret agrāko Haiti diktatoru Bebiju Doku Divaljē un viņa ģimeni sakarā ar to, ka vini izlaupījuši valsts kasi, un prasība par bijušā Filipīnu prezidenta Markosa un vina sievas Imeldas Markosas nolaupītā valsts īpašuma atgūšanu. Šie, protams, nav vienīgie precedenti. Vainīgās bijušās valsts augstākās amatpersonas parasti salaupīto slēpj ar loti rafinētu naudas pārvietošanas metožu palīdzību. Šādos gadījumos nepieciešama ātra darbība, lai nauda nepazustu Panamas, salu. valstu (offshore accounts) vai Luksemburgas slepenajos

Šāda ārvalstu suverēnu jurisdikcijas iegūšana ārvalstu tiesās ir iespējama un tiek praktizēta. Taču tā ir saistīta ar nopietnām problēmām. Tā Spānijas karaļa pret Oliveru lietā^5" šis monarhs ieguva jurisdikciju ASV tiesā 1810. gadā. Anglijas tiesa Kolumbijas valdības pret Rotšildu lietā ' arī piešķīra suverēnam jurisdikciju 1826. gadā. Tālāk sekoja daudz gan Eiropas, gan Amerikas precedentu, kas šo praksi apstiprināja.

Divaljē lieta tika ierosināta Tribunale de Grande Instance Francijā 1986. gadā^6", kur prasība par naudu, kuru bija nolaupījusi bijušā diktatora ģimene laikā no līdz 1986. gadam, bija 120 miljonu USD apjomā. Taču prese sprieda, ka tā ir tikai aisberga virsotne un patiesībā runa ir par daudz lielākām summām.

Anglijas apelācijas tiesa garantēja palīdzību^61 Francijas tiesai ar Briseles

konvencijas 24. pantu. Tiesa konstatēja, ka Divaljē ģimene bija mēģinājusi noslēpt savus ar pilnvarotā palīdzību Šveices bankā. Šim nolūkam Divaljē ģimene

bija saistījusies ar advokātu firmu, kura atvēra dažādās jurisdikcijās

šo savu klientu vārdā. Divaljē ģimenei tiesa deva priekšrakstu (injunction) nerīkoties ar šiem lai kur arī tie atrastos. Anglijā minētajai juridiskajai firmai tika dots

rīkojums atklāt Divaljē tiesai.

Divaljē ģimene argumentēja, ka Anglijas tiesai nebija jurisdikcijas viņu lietā, jo ģimene dzīvoja Francijā un arī nebija Anglijā. Taču tiesa noraidīja šo argumentu,

atsaucoties uz to, ka lielās naudas summas un skaidri redzamais atbildētāju mēģinājums veikli noslēpt naudu ārpus tiesas ietekmes sfēras diktēja starptautiskās sadarbības nepieciešamību.

Francijas tiesā Divaljē savukārt pamatoja savu aizstāvību ar apgalvojumu, ka Francijas tiesa it kā nebija tiesīga jurisdikciju, lai īstenotu ārvalsts prasību,

kas balstīta uz tās publiskajām tiesībām. Francijas Eksas apgabala apelācijas tiesa

King of Spain v. Oliver, 2 Washington's Circuit Court 841 (1810)

Colombian Government v. Rotschield (1826) 1 Sim. 94, 104.

Aix, 25.4.1988.

[1990] 1 QB 202.

šādu apgalvojumu noraidīja-, aizrādot, ka Haiti valdība vienīgi pieprasa savu līdzekļu atdošanu (restitution of funds).

Markosa lieta ASV noritēja nedaudz citādi. Pēc 20 gadus ilgas Markosa prezidentūras Filipīnās, kad pie varas nāca prezidente Akino (Aquino) un ASV bija atzinušas viņas valdību, Ferdinands Markoss ar sievu Imeldu ieradās Havaju salās, vedot līdzi daudzas kastes, pilnas ar dārglietām, dārgmetāliem, un 22 kastes ar Filipīnu naudu. kravu aizturēja ASV muita. Filipīnu Republika ierosināja procesu ASV un Šveicē, lai iesaldētu un atgūtu Markosu kontrolētos apgalvojot, ka Markosi sistemātiski

nodarbojās ar valsts īpašuma izlaupīšanu lielos apmēros.

Šveices Federālais tribunāls ierosināja lietu pret Markosu īpašumu saskaņā ar šīs valsts likumu par starptautisko palīdzību krimināllietās, atsakot kā bijušajam

prezidentam imunitāti.62

Ņujorkā Filipīnas mēģināja atgūt piecus lielus īpašumus, tajā skaitā 7 i stāva ofisu ēku Volstriiā, ko Markosi turēja īpašumā caur korporācijām Panamā, Holandes Antilu salās un Britu Virdžīnijas salās. Ņujorkas apelācijas tiesa vispirms uz tiesas laiku apturēja īpašnieku mainu šiem īpašumiem (injunction restraining the transfer of the property pending trial)."-' Otru lietu pret Markosiem Filipīnas ierosināja Kalifornijā, kur tiesa garantēja Markosu īpašumu aizturēšanu visas pasaules

Analizējot šo precedentu no starptautiskā civilprocesa viedokļa, amerikāņu autori atzīmē, ka ASV nav noteikuma, kas liegtu tiesām piespiedu kārtā īstenot prasību, kas balstīta uz ārvalstu publiskajām tiesībām vai ārvalstu valdības varu."

Markosi balstīja savu aizstāvību uz valsts aktu (acts of state) koncepciju, kas pēc būtības ir tie paši de iure akti, nostājoties tādās pozīcijās, it kā tas, kā viņi izlau-

pja valsts līdzekļus, būtu bijis "valsts akts", kuru citas valsts tiesa nav tiesīga vērtēt.

Taču ASV tiesas neuzņemas vērtēt ārvalsts oficiālās varas akta, kas pieņemts šīs valsts likumu ietvaros, spēku. Šī pieeja balstās uz agrāk minēto varas dalīšanas (seperation of powers) principu, ka tiesas neiejaucas izpildvaras ārpolitiskajā kompetencē, kur nav juridisku standartu strīda

Kalifornijas' Otrā apgabala tiesa pret Markosu argumentāciju iebilda, ka tiesā apspriežamā Markosu darbība ir privātu personu rīcība, kas no valsts galvas

kompetences. Turklāt Markoss vairs nebija pie varas un jautājums par iejaukšanos citas valsts izpildvaras rīcībā no ASV tiesas puses vairs nebija aktuāls. Tiesa ka nav tādas estopela kas gāztu diktatoru darītu imūnu pret

atbildību un lautu viņam izmantot "valsts aktu doktrīnu" savas agrākās darbības

• 82 ILR53; (1988) 44 Ann. Suisse de droit international, p. 226.

• 806 F. 2d 344 (2d Cir. 1986).

64 818 F. 2d 1473 (9th Cir. 1987).

65 Laurence Kollins, "Provisional and Protective Measures in International Litigation," in — Collected Courses ofthe Hague Academy of International Law, 1992, III, Vol. 234, Doderecht, Boston, London (1993) pp. 158-159.

66 Baker v. Carr369 U.S. 186, 217 (1962). Sk. ari — Restatement Lhird, Foreign Relations Law, s. 1, rep. Note 4.

*•' Estopela (estoppel) procedūra ir samērā reti izmantota procesuāla metode, kad argumentācija tiek balstīta uz pagātnē noteiktā laika periodā fiksētu (it kā apstādinātu, iesaldētu) statusu vai faktu.

slēpšanai. Kad agrākā vadītāja valsts vēršas pret viņu pašu un pieprasa . atdot to, ko viņš ir nozadzis (stolen), šāda veida aizstāvība nav pielietojama.68

Tiesa konstatēja, ka kukuļņemšana, zagšana, valsts izlaupīšana un krāpšana ir konkrēti, pierādāmi noziegumu sastāvi, kas nav politiski jautājumi. Tos var vērtēt pēc Filipīnu vai ASV likumiem, taču ari šī jautājuma izlemšana un ārvalstu likumu pielietošana ir šīs tiesas kompetencē. "Mūsu tiesām nav grūtību nošķirt gāzta vadītāja likumisko darbību no savtīgās rīcības, kurai nav likumiska

Tiesa ierosināja globālu Markosu īpašumu arestu, jo tā saņēma liecību, ka Markosi 1986. gadā no Filipīnām atveduši 8,2 miljonus USD skaidras naudas, vērtspapīrus, juvelieru izstrādājumus un citu īpašumu, kas it kā iegūti no prettiesiskas darbības Filipīnās. valdība iesniedza pierādījumus, ka Markosiem kopš 1986. gada bijuši rēķini ASV, kuri tikuši izmantoti naudas pārvešanai uz viņu izpalīgu rēķiniem, ar kuru starpniecību Markosi savukārt pārveda naudu citām uzticības personām Lihtenšteinā, ar kurām Markosi uzturēja kodētus sakarus.

Pastāv vispārpieņemts princips, ka viena ārvalsts nevar ierosināt lietu citā ārvalstī, lai atgūtu agrākā monarha īpašumu, kuru konfiscējusi republikāniskā valdība.7" Bet jautājums par prezidentiem, kas izlaupījuši (looted) valsts kasi un aizbēguši uz ārzemēm, tajā laikā nebija izlemts. 1992. gadā avīzē "The Times" bija publicēts raksts par to, ka Markosi un viņa komanda izlaupījuši Filipīnas 5 miljardu USD apjomā. Žurnāls secināja, ka "masām nevajadzēja likt cerības uz šādiem tipiem".

Šajā gadījumā tiesai vajadzēja pielietot prasītājas valsts likumu.

Markosu un Divaljē lietās bija vēl viens kritisks aspekts. Tiesāt abus pēc jauno valdību likumiskās prasības atgriezt nolaupīto īpašumu, no vienas puses, nozīmēja pieļaut izmantot ārvalstu tiesas kā politiskās izrēķināšanās instrumentus. No otras puses, nedot jurisdikciju nozīmētu ļaut milzīgajiem nozagtajiem īpašumiem palikt zagļu rokās.71 Par abu lietu tālāko risinājumu būs runa nedaudz vēlāk.

LATVIJAS VALSTS INTEREŠU AIZSARDZĪBAS PRAKSE LR INVESTĪCIJU LĪGUMOS UN INVESTĪCIJU GODĪGUMA PROBLĒMA

ae

Katram saprotams: lai izvairītos no apkrāpšanas un pušu nelīdztiesības, sagatavojot līgumus, īpaša uzmanība jāvelta pušu atbildības noteikšanai.

īpaši, izveidojot tādus starptautiskos kopuzņēmumus (SK), kur viens no partneriem ir valsts ar nošķirtu tās īpašuma dalu, gribot vai negribot nākas saskarties ar loti nopietnām līguma pušu līdztiesības, valsts suverenitātes un imunitātes problēmām.

1994. gada Lattelekom līgums šajā sakara dod ļoti bagātu vielu gan no teorijas, gan prakses viedokļa.

Kā izejas pozīciju tālāk sekojošai līguma analīzei šī darba autors izvirza maksimu, ka, sastādot uzņēmējdarbības līgumu, kura viena no pusēm ir valsts, tas nedrīkst saturēt noteikumus, kas nostādītu valsti, respektīvi, suverēnu, sliktākā tiesiskā stāvoklī nekā līguma otru pusi, respektīvi — privāto firmu.

Tā Lattelekom līgumā ārvalstu puses — britu Cable & Wireless, somu Telecom Finland OV konsorcija Tis Communications — atbildība ir stingri ierobežota, pretēji LR likumdošanai, kurā noteikts, ka Latvijas Republikai "nav tiesības uz kādu citu atlīdzību, ko tā varētu saņemt saskaņā ar likumu vai citādi".

Šis līguma noteikums ir pretrunā ar Latvijas Civillikuma 866. pantu, kas paredz, ka "nepieciešamie zaudējumi atlīdzināmi katram, izņemot personu, kas lietu dabūjusi noziedzīgā ceļā".

Jumta līguma 12.7. pantā noteikts: "Tilts nav atbildīgs nevienā saistību neizpildes gadījumā, ja šī saistību neizpilde radusies šādu iemeslu dēļ: (i) Latvijas Republika nav izpildījusi kādu no saviem pienākumiem saskaņā ar darījuma dokumentiem;

(ii) saistību neizpilde no kādas trešās personas puses... "

Turpretim Latvijai līgums nekādas tiesības ierobežot savu atbildību nedod.

Pēdējais līguma noteikums ir pretrunā arī ar Latvijas Civillikuma 1588. pantu, kur noteikts: "Viena puse nevar atkāpties no līguma bez otras piekrišanas pat arī tad, ja pēdējā to neizpilda, un tādēļ, ka viņa to neizpilda."

Jumta līguma 12.2. pantā noteikts, ka "Latvijas Republikai vai Lattelekom ir tiesības celt prasību uz izpildes garantiju pamata, bet Tilts ir atbildīgs par zaudējumu atlīdzināšanu" vienīgi par "būtiskiem" pārkāpumiem, par kuriem saskauā ar līgumu uzskatāmi: kāda noteikuma "būtiska neizpilde", "būtiski nepatiess vai maldinošs" līguma noslēgšanu veicinošs paziņojums, būtiska Vadības līguma noteikumu, iekšējo ieguldījumu, modernizācijas plāna un darbavietu radīšanas līguma neizpilde (sk. līguma 41., 42. Ipp.).

12 3. pantā gan ir runa par zaudējumu atlīdzināšanu no TEs Communications puses, taču atbildība iestājas vienīgi tad, ja pārkāpums ir "būtisks", bet atbildību ierobežojošais "būtisku" pārkāpumu izsmeļošs skaidrojums atbildību par Latvijai radītajiem zaudējumiem faktiski izslēdz.

Lattelekom līguma "Pielikumā K" ietvertajās Garantijas vēstulēs Tilta dalībnieces Telecom Finland OY un Cable & Wireless vēl vairāk ierobežo savu atbildību tikai "par savlaicīgu iemaksu izdarīšanu", "pamattīkla uzlabošanu" un "ciparu tīkla ieviešanu" (par abiem pēdējiem jau Tilts Communications no Latvijas iekasēs ap 500 miljoniem USD, tāpēc tie ir vīnam izdevīgi noteikumi), un Jumta līgumā jau minētajiem "būtiskajiem" pārkāpumiem.

Lai šie Tilts Communications materiālās atbildības ierobežojumi būtu vēl noteiktāki un pilnīgi izslēgtu tā materiālo atbildību par varbūtējo projekta kopējo ekonomisko vai tehnisko nesekmību, tad Garantijas vēstulēs 5. punkta 3. daļā noteikts, ka "vienīgi šo Garantiju realizēšanas nolūkā" (respektīvi, iepriekš "Pielikumā K" minēto — J. B.)

Cable & Wireless un Telecom Finland OY "piekntpaklauties- šķīrējtiesas tiesvedībai"; kas paredzēta Jumta līguma 15.3. pantā. Turpretim Latvijas Republikai līgums neparedz nekādu iespēju atteikties no šķīrējtiesas.

Turklāt "Pielikuma K" veidlapā Nr. 4 un ari citur Tilts Communications no jauna pretrunā ar Latvijas Civillikuma 1588. pantu noteic, ka nebūs atbildīgs, ja Latvijas Republika vai Lattelekom nepildīs kādu no savām saistībām. Līdzīgu iespēju Latvijai līgums neparedz.

Jumta līguma 12.6. pantā noteikts: "Ja Latvijas Republika būtiski pārkāpj kādu no darījumu dokumentu noteikumiem, Latvijas Republika sedz Lattelekom un Tilts Com — munications visus izdevumus, pret tiem celtās prasības un pieprasījumus, ieskaitot izdevumus par juridisko palīdzību un citus profesionālus izdevumus, kas pamatoti radušies Lattelekom un Tiltam tādēļ, ka Latvijas Republika ir pārkāpusi līgumu." Latvijas atbildība nav ierobežota kā Tiltam, jo termins "būtiski" attiecībā uz Latviju nav izskaidrots.

Tilta mantisko atbildību principā ierobežo arī tas, ka jaunais Lattelekom kopuzņēmums saskaņā ar tā Statūtiem un Līgumu sākotnēji tika izveidots par sabiedrību ar ierobežotu atbildību. Izveidošanas brīdī tāda Latvijas valsts īpašuma forma kā SI A nepastāvēja. Taču tas tika izdarīts izgudrēm, jo saskaņā ar Latvijas likumdošanu SIA dalībnieku atbildība ir ierobežota ieguldītā kapitāla robežās.

Šis aspekts investorus, redzams, ļoti interesēja, jo Jumta līguma 3. dala "Pušu pienākumi" Latvijas pienākumos pirmajā vietā noteikts nodrošināt, ka "Līguma spēkā stāšanās dienā Lattelekom ir sabiedrība ar ierobežotu atbildību".

Vai šī Tilta atbildības ierobežojumu rinda iepretim Latvijas Republikas kā suverēna absolūti neierobežotai atbildībai, kas noteikta tālāk līgumā, vienkārša ārvalstu kopuzņēmuma priekšā ir vai nav pietiekams pamats, lai konstatētu, ka līgums ir ne līdztiesīgs un satur viltu?

Latvijai kā garantam šajā līgumā nebija obligāti jāpiedalās. Taču Tilts Communications ļoti vajadzēja šo monopolu mūsu valsts telekomunikāciju pakalpojumu tirgū, Latvijas absolūto atbildību par to un varbūtējiem Tilts Communications zaudējumiem. Jumta līguma 7.17. pantā, kas nosaukts "Atteikšanās no imunitātes", nosacīts, ka ar Latvijas Republikas likumdošanu ne Latvijas Republika pati, ne kādi tās īpašumi vai līdzekļi nav atbrīvoti no tiesas prāvas, soda sankciju izpildes, aresta vai kāda cita tiesiskaprocesa", jo tās darbība līguma ietvaros tiek uzskatīta par "privātu komercdarbību privātiem

Patiesībā, kā redzams no agrāko starptautisko tiesību klasiku viedokļa, nekāda suverēnas valsts darbība, kaut arī komerciāla, tomēr nav "privāta ar privātiem mērķiem". īpaši tāpēc, ka pašā līgumā ir atzīts, ka Latvijas telekomunikāciju modernizācija ir stratēģisks, valstisks uzdevums. Saskaņā ar iepriekš minētajām SPT normām, ja valsts piedalās komercdarbībā, tā tiešām daļēji zaudē savu imunitāti pret tiesu, taču tikai tad, ja tā pati no tās atsakās. Tā nevar zaudēt savu suverēno imunitāti pilnīgi neierobežoti un neatsaucami, kā tas noteikts Jumta līgumā, jo Tilts Communications savu ekonomisko atbildību stingri ierobežo, bet Latvija tomēr ir suverēns, nevis privāta firma.

Tālāk Jumta līguma 15.4. panta Latvijai noteikts vel nelīdztiesīgaks režīms: "(i) Ciktāl Latvijas Republika kādā jurisdikcijā varētu pieprasīt sev, saviem īpašumiem vai līdzekļiem neaizskaramību pret kādu procesu, jurisdikciju, prāvu, spriedumu, arbitrāžu vai šķīrējtiesas lēmumu izpildi, arestu (gan pirms sprieduma, gan tā izpildes nodrošināšanai, gan citādi /kā tad vēl? —J.B.I vai tiesisku procesu attiecībā uz Latvijas Republikas pienākumiem šī līguma sakarā; vai ciktāl kādā jurisdikcijā varētu tikt piemērota neaizskaramība pret Latvijas Republiku (!), tās īpašumiem vai līdzekļiem (japrasība ir celta, gan arī, ja nav /fantastiski, suverēnam jāatbild privātas firmas priekšā pat tad, ja tā necel prasību! ,/ B./) Latvijas Republika pilnā mērā atsakās no šādas neaizskaramības kādājurisdikcijā."

Kā redzam no visiem iepriekš citētajiem autoritatīvajiem SPT un starptautisko publisko tiesību avotiem, Latvijas Republika kā suverēna un neatkarīga valsts nekādi nevar atteikties savas neaizskaramības, pretējā gadījumā tā zaudē savu galveno

valsts kvalitāti — suverenitāti. LR varēja atteikties vienīgi no sava īpašuma neaizskaramības, arī tad ierobežoti — sava ieguldījuma daļas robežās, kā to paredz likums par

Šo ASVinkorporētās juridiskās firmas — Carroll, Budrick & Mc. Donough sagatavoto un Tilts Communications tik izdevīgo tēzi Latvijai nekādā gadījumā nevajadzēja parakstīt. Turklāt mūsdienu starptautiskajās tiesībās vairumā valstu iepriekšēju nodrošinājumu pirms tiesas neprasa pat no fiziskas personas, parvalsti nemaz nerunājot. N o valsts kā suverēna to nedrīkst pieprasīt nekad.

Nepieņemams Latvijai kā suverēnai valstij ir arī tālākais teksts tā pašapunkta (ii) daļā: "Latvijas Republika neatsaucami (!) un vispārīgi piekrīt attiecībā uzjebkurām tiesiskām darbībām vai procesiem šī līguma sakarā piešķirt katru kompensāciju vai uzsākt jebkuru procesu iepriekšminēto darbību vai procesu sakarā par pavēles, sprieduma vai sankciju izdošanu šo darbību rezultātā, BEZ IEROBEŽOJUMIEM, ieskaitot prasību celšanu, tiesību realizēšanu vai sprieduma izpildipret kādu īpašumu, līdzekļiem vai ienākumiem (neatkarīgi no to lietojuma vaiplānotā lietojuma)." Tātad pēc šī noteikuma Latvija bez ierobežojumiem būtībā atsakās arī no savu zelta rezervju imunitātes ārvalstu bankās un Tilts tās var attiesāt.

Seit vēlreiz lieti atgādināt, ka otra līgumslēdzēja puse Tilts Communications savu atbildību stingri ierobežoja!

Tātad šeit Latvija absolūti atsakās no jelkādas imunitātes attiecībā uz ikvienu tiesas vai arbitrāžas lēmuma izpildi Lattelekom līguma sakarā pret ikvienu Latvijas valsts īpašumu. noteikuma īstenošanas kārtībā jebkurā pasaules ostā var arestēt katru Latvijas kuģniecības kuģi vai bloķēt valsts rēķinus ārvalstu bankās. Lieki teikt, ka līdzvērtīgs atbildības princips nav noteikts Tis Communications. Šīs firmas, kājau SIA dalībnieces, atbildība ierobežota ieguldītā īpašuma (100 miljoni) un pamatkapitāla (kas esot smieklīgi mazs — ap 40 000 USD) ietvaros. Tā nepieņemamu finansiālu briesmu gadījumā vispār var likvidēties un pazust, jo ir atdalīta no mātes Turpretim pazust nevar nekur.

Šie Latvijas imunitātes noteikumi no esošo Latvijas tiesību

nav spēkā, jo 1994. gada Lattelekom līguma noslēgšanas brīdī Latvijas Republikas likumdošana- neparedzēja imunitātes pret ārvalstu tiesu zaudēšanu vai - atteikšanos no tās. Tas ir smags Latvijas likumdošanas un valsts politikas noteikumu pārkāpums šajā līgumā, kas kopā ar iepriekš minētajiem tiesību pārkāpumiem ir pretrunā ar Jumta līguma 15.2. pantu, kur noteikts, ka "uz šo līgumu piemērojami attiecīgie Latvijas Republikas likumi", respektīvi, līgumam jāatbilst Latvijas likumiem.

Ir loti būtiski konceptuāli salīdzināt, ka tajā laikā, kad tika gatavota visa Lattelekom lieta — 1991. gadā —, ANO Starptautisko tiesību komisija nāca klajā ar jaunu šādu Konvencijas par valsts īpašuma imunitāti projekta redakciju: "Nekādi piespiedu pasākumi nevar tikt īstenoti pret valsts īpašumu, tādi kā apķīlāšana (attachment^72), arests un piespiedu izpilde citas valsts tiesā, izņemot gadījumus, kad

a) valsts skaidri izteikti piekritusi šādai rīcībai ar •c (i) starptautisko līgumu;

rtssf; (ii) arbitrāžas līgumu vai rakstītu kontraktu; vai

(iii) deklarāciju tiesā vai rakstisku pēc strīda, kas radies pušu starpā;

b) valsts deponējusi vai izdalījusi īpašumu prasības apmierināšanai, kas ir šī procesa objekts;

c) šis valsts īpašums ir speciāli izmantots vai ir plānots to izmantot valdības komerciāliem pasākumiem un tas atrodas tiesas valsts teritorijā, un tam ir saistība ar doto prasību, kas ir procesa objekts, vai saistīts ar institūciju vai līdzekļiem (instrumentality), pret kuru process ir vērsts."""

Respektīvi, Lattelekom līguma gadījumā Latvija varēja savu atbildību ierobežot ar savu Lattelekom ieguldīto daļu, jo Lattelekom līguma noslēgšanas brīdī bija SIA un pēc Latvijas likumdošanas SIA dalībnieku materiālā atbildība ir ierobežota ar pušu ieguldīto daļu, ne vairāk. Turklāt Latvijai līgumā bija nepieciešams ar īpašu noteikumu nodrošināt savu publisko, ar Lattelekom nesaistīto īpašumu pret materiālo atbildību, pieļauj iepriekš minētais konceptuālais (c) punkts.

STARPTAUTISKO INVESTICIJUGODIGUMS

Latvij as piemērs Lattelekom līguma sakarā skar ne tikai ļoti svarīgo valsts imunitātes jautājumu starptautisko investīciju precedentos, bet arī tādu ar valsts statusu un publisko resursu izmantošanu saistītu problēmu kā starptautisko investīciju godīgums.

Šajā apakšnodaļā tiks apskatīta starptautisko investīciju godīguma prakse pasaulē no starptautisko tiesību viedokļa, kam vienu nodaļu savā monogrāfijā "Godīgums

72 Ar terminu "attachment" vispārējā tiesību sistēmā apzīmē noteikta veida drošības pasākumus, piemēram, personas arestēšanu pēc speciāla ordera vai īpašuma arestu (aizturēšanu) un tā nodošanu tiesas kontrolē uz procesa laiku. Par parādu saistīšanu angļu valodā rakstītajā juridiskajā literatūrā

. dēvē piespiedu pasākumu pret personu, kas pati ir kreditors trešajai personai. Šī pasākuma inēiķis ir panākt norēkināšanos saskaņā ar tiesas lēmumu un garantēt to, lai persona, kuras norēķini ir aizturēti, to nevarētu izdarīt pēc sava prāta. Sk. — David. M. Walker, ibid., p. 91. Bieži lietotais termins "pre judgment attachme nt" nozīmē norēķinu apturēšanu līdz tiesas spriedumam.

73 L. Collins, ibid., pp. 170 — 171. ' « »

starptautisko tiesību sistēmā. Vispārējais starptautisko .publisko tiesību kurss"[22] veltījis Ņujorkas universitātes profesors, Dr. iur. Tomass M. Franks. Līdz ar to šīs sadaļas turpinājums ir kritisks ieskats T. M. Franka pētījumu rezultātos, bet norādes — avoti iespējamiem interesentiem un praktizējošajiem juristiem, kam būs nepieciešams uz tiem atsaukties vai tos precizēt.

M. Franks savu darbu sāk ar konstatāciju, ka starptautiskās investīcijas galvenokārt ir bagāto valstu kapitāla ieguldījumi trūcīgajās zemēs un šādā gadījumā tās tiek noformētas investīciju līgumos starp investoru un investīcijas valsts valdību.

Šajos līgumos vienmēr sastopas ar nepieciešamību panākt ekonomisko attīstību un līdzsvaru starp kapitāla pieaugumu un sadales taisnīgumu. Tajos nepieciešams panākt gan taisnīgumu līgumu tekstā, gan godīgumu un ekonomisko racionālismu praksē, lai saglabātu stabilitāti sabiedrībā.

Par starptautisko investīciju līgumkontraktiem un to noteikumiem vairāk pastāstīts nodaļā "Saistību tiesības". Taču šeit ieskatīsimies arī M. Franka teorētiskajā viedoklī par investīciju godīguma garantiju kritērijiem, kurus nepieciešams noteikt līgumā. Tā Franks uzskata, ka līgumā vajadzētu būt norādēm par kontrakta pienācīgo procesuālo un materiālo normu izvēli, kā arī par noteiktām starptautisko tiesību un investīciju valsts citu tiesību sistēmu vai to kombināciju normu izvēli.

Kontraktam vajadzētu ietvert arī "stabilizācijas atrunas" (stabilization clause), kuras garantētu investoru no pēkšņām valsts likumdošanas izmaiņām nākotnē uz

koncesijas laiku. Šie stabilizācijas noteikumi, piemēram, var arī "iesaldēt" (freeze) likmes.

Skaidrs, ka arī investīciju līgums, kaut arī tas nav starpvalstu, bet pieder pie tā saucamajiem diagonālajiem līgumiem, kuros tikai viena puse ir valsts, bet otra ir juridiska persona, ir līgums un jāpilda tāpat kā jebkurš kontrakts. Taču pat attīstīto valstu praksē šādiem līgumiem ir savas īpatnības. Tiem, kas ASV noslēdz līgumus ar valdību, jārēķinās, ka valdība tos var vienpusēji revidēt, ieskaitot "nesaprātīgas knesttouP (unreasonable profitabiHty)gadyumus. Tādas vienpusējas izmaiņas ASV uzskata par likumīgām neatkarīgi no tā, vai tādas iespējas dotais kontrakta teksts dod vai nedod (is or is not stipulated by the contract).

Šajā sakarā, piemēram, jāmin, ka saskaņā ar Lattelekom līgumu tehniku Latvijas telekomunikāciju modernizācijai iegādājas ārvalstu puse, kura līdz pat 1996. gada vidum, kad uzrakstītas šīs rindas, Latvijas pusei neatskaitījās par iepirktās tehnikas cenām. Vēl vairāk, uz Latvijā uzstādītajiem telefonu automātiem pat nav firmas zīmes, pēc kuras varētu identificēt ražotāju cenas noskaidrošanai.

Francijas tiesību sistēmā un citās valstīs, kas no tās ņēmušas paraugu, šāda veida valsts vai publisku institūciju noslēgts līgums, ko sauc par "administratīvo kontraktu", balstās uz "speciāliem noteikumiem". Piemēram, Aminoil precedentā tika nolemts, k"d"'publiskā vara varpieprasīt izmaiņas otras puses pienākumos (liabilities), servisā, maksājumos u.c, taču- ne tik tālu, ka tas -varētu izkropļot vai izjaukt līdzsvaru kontraktā".15

Ņemot vērā gluži kā ar "krūmu" valsti noslēgto, suverēnam pazemojošo 1994. gada Lattelekom līgumu, citēsim, kā šādos gadījumos rīkojas attīstītās valstis, konkrēti, Lielbritānija un Francija. Kā raksta profesore R. Higinsa, "pretēji tam, kā tas varētu būt līgumā starp investējošo un investīciju saņemošo valsti, vienošanās starp suverēnu un privātu personu pēc pašas būtības ir nevienlīdzīga, tā ietver tādus riskus, kas nav raksturīgi privātiem kontraktiem. Tiek prezumēts, ka investoriem apriori bija jāzina, ka zināmos ietvaros suverenitāte nozīmē, ka vienmērjābūt privāto cerību saistītam."

Tā Higinsa citē, ka, pieņemot 1975. gada Naftas un zemūdens cauruļvadu likumu, Lielbritānijas valdība "ņēma vērā, ka pastāv suverēnas tiesības radīt likumus par sava kontinentālā šelfa dabas resursiem. Suverēns nekādi nebija saistīts ar kontraktiem, ko tas agrāk noslēdzis ar licenču turētājiem — ārvalstniekiem (foreign !icencees)."w

Šo principu visā pilnībā atbalsta absolūtajam vairākumam valstu saistoša un vispāratzīta starptautisko tiesību norma, kas nostiprināta abu 1966. gada AN O Cilvēka tiesību paktu 1. pantu 2. daļā vienādā redakcijā: "Visām tautām ir tiesības savām vajadzībām brīvi izmantot to dabas bagātības un resursus, nepārkāpjot jebkuras saistības, kuras izriet no starptautiskās ekonomiskās sadarbības, kas balstās uz abpusēja izdevīguma principu un starptautiskajām tiesībām. Tautām nekādos apstākļos nedrīkst atņemt to iztikas līdzekļus."[23]

Kā pareizi argumentē Franks, investīciju līgumos ir svarīgi atrast līdzsvara starp vairāku pušu interesēm — bagāto valstu kapitāla respektīvi godīgu ārvalstnieku minimālo tiesību aizsardzības standartu (international minimal standard of fairnes in treatment of ailiens) un nabadzīgās zemes tautas interesēm, kur tiek investēts, lai nepadarītu tās stāvokli vēl grūtāku. Starptautiskās tiesības dod šāda līdzsvara risinājuma

Starptautisko tiesību un AN O Starptautiskās tiesas prakse dod apstiprinājumu šādam secinājumam ELSI lietā starp ASV un Itāliju.7' Tā ASV iesūdzēja Itāliju ANO Starptautiskajā tiesā par to savstarpējā Līguma par draudzību, komerciju un navigāciju (FCN) laušanu sakarā ar to, ka Itālijas varas institūcijas ļāvušas strādniekiem okupēt piederošu rūpnīcu.

Šajā precedentā amerikāņi bija pieņēmuši lēmumu slēgt savu rūpnīcu Palermo, kā rezultātā pilsētas mērs to rekvizēja, liedzot amerikāņiem dažu fondu atgūšanu. FCN līguma bija noteikts, ka līgumslēdzēju pušu pilsoņiem un korporācijām bus atļauts saskaņā ar vietējiem likumiem organizēt, kontrolēt un vadīt firmas uz nacionālā režīma un vienādas aizsardzības principu pamata.

Izskatot šo strīdu, AN O Starptautiskā tiesa nosprieda, ka no dotā līguma neizriet, ka Itālijas likumam būtu bijis paredzēts dispozitīvs (dispositive)8" raksturs. Tiesa pēc Itālijas likumu analīzes noskaidroja, ka, pārņemot ELSI rūpnīcu Palermo, mērs rīkojies "smagas publiskās nepieciešamības un neparedzētas steidzamības Tiesa

ņēma vērā ELSI vadības sociālu kaitējumu radījušo lēmumu slēgt rūpnīcu, tādējādi atstājot bez darba 800 strādniekus.

Tiesas izpratnē "līguma V pantu, kas uzlika pusēm pienākumu aizsargāt investora īpašumu, nevar tulkot tā, it kā īpašumu nekad un nekādos nevar traucēt un

okupēt. No saprāta viedokļa nevarētu gaidīt, ka 800 cilvēku atlaišana paies bez protesta.

(.. ) Tādējādi varas institūciju noteiktais īpašuma aizsardzības līmenis nav zem līguma standartiem. (..) Firmas likvidācija nebija pareizi noorganizēta", un pretišķību pirmatnējais iemesls bija nevis uzņēmuma pārņemšanā, bet gan tā novešana līdz maksātnespējai (insolvency) amerikāņu vadības vainas rezultātā.

puse tiesā ļoti eleganti argumentēja, ka amerikāņi esot nepamatoti iesūdzējuši Itāliju AN O Starptautiskajā tiesā, jo tie vēl nebūt nebija izsmēluši visas vietējās savu tiesību aizstāvēšanas un kompensācijas saņemšanas iespējas Itālijā (local Italian remedies had not been exausted). Par to tiesa tikpat pamatoti nolēma, ka Itālijai tādā gadījumā patiešām jānodemonstrē, ka tādas kompensācijas iespējas pastāv (some remedies).81

STARPTAUTISKO ORGANIZĀCIJU STATUSS

Starptautisko organizāciju statuss veidojas no vairāku starptautisko publisko tiesību normu grupām, kā arī dažkārt pat no valstu iekšējām publiskajām gan likumu, gan likumpaklautības aktu normām. Šīs normas nosacīti var iedalīt šādās grupās:

1) starptautiskie līgumi, uz kuru pamata izveidotas konkrētas starptautiskās organizācijas, parasti tie vienlaikus ir šīs organizācijas statūti (charter, statutes); šādas organizācijas piemērs ir ANO;

2) starptautiskais līgums, kas noslēgts starp organizāciju un tās galvenās mītnes un nodaļu atrašanās vietās valsti (headquarters agreement); šajā līgumā detalizēti reglamentēts tieši organizācijas statuss dotajā valstī;

3) līgums, kas noslēgts starp organizāciju un tās galvenās mītnes un nodaļu atrašanās vietās valsti, parasti tiek transformēts attiecīgās valsts likumos (domestic law), kas nosaka gan organizācijas, gan tās amatpersonu statusu šajā valstī, ieskaitot imunitāti un privilēģijas.

Šis statuss no starptautisko publisko tiesību viedokļa plašāk analizēts J. Bojāra monogrāfijā "Starptautiskās tiesības". Šajā monogrāfijā tiks apskatīti tikai publisko

8,1 Respektīvi, brīva iespēja to pielietot vai nepielietot.

81 Franck, ibid., pp. 452 — 454......: tiesību normu galvenie principi, uzmanība tiks veltīta

statutārajām normām. / : • :.:. T

Kādi tad ir galvenie starptautisko organizāciju statusa principi?

ANO Statūtu pantā tie noteikti kā organizācijas telpu un arhīvu neaizskara

mība, augstāko amatpersonu diplomātiskā neaizskaramība un vadošo amatpersonu funkcionālā imunitāte, kas ietver imunitāti pret vietējo jurisdikciju un tiesu lēmumu izpildi (jurisdiction and execution) jautājumos, kuri skar šo personu darbību oficiālā organizācijas pārstāvju kapacitātē. Šīs ANO amatpersonu statusa normas noteiktas Konvencijā par Apvienoto Nāciju privilēģijām un imunitāti.82

Līdzīgas konvencijas noslēgtas par katras AN O specializētās institūcijas (specialized agencies) statusu. Starptautisko organizāciju statuss piemēram, transformēts likumā, kur noteikts, ka ar starptautiskajām paražām starptautiskajām organizācijām "noteiktas tādas privilēģijas un imunitāte, kādas nepieciešamas organizācijas pildīšanai, ieskaitot imunitāti pret tiesas procesu un finansu kontroli, un Dažu organizāciju līgumi ar mītnes valsti paredz arī arhīvu

Ņujorkas tiesas 1988. gada precedents Amalgamet lietā liecina par to, ka amerikāņu tiesas imunitāti starptautiskajām organizācijām, starp kurām un ASV nav

noslēgts līgums. Taču tās pašas Savienoto Valstu precedentu tiesības rāda, ka Amerikas tiesas jurisdikcijas atteikumu darba līgumu lietās starp organizāciju un tās strādājošajiem uzskata par starptautisko paražu normu.85

Taču dažas starptautiskās organizācijas, kā, piemēram, tālāk aprakstītās starptautiskās finansu institūcijas, jurisdikciju lietās ar savu akciju turētājiem un kreditoriem, tomēr parasti šo institūciju pamatfondi un īpašums ir imūni pret aizturēšanu vai arestu (attachment) pirms tiesas lēmuma izpildes.

STARPTAUTISKĀS FINANSUINSTITŪCIJAS

Starptautisko organizāciju statusa jautājumi šajā tuvāk tiks apskatīti uz to finansu institūciju piemēra pamata, kurām arī ir starptautisko organizāciju statuss. Turklāt šī jautājuma izpēte ir īpaši svarīga tāpēc, ka ekonomisko un civilistisko attiecību vispār īstenošanas gaitā to dalībnieki iesaistās sarežģītā starptautisko banku un finansu operāciju sistēmā.

Starptautiskā banka, kājebkurš cits daudznacionāls uzņēmums, ir institūcija, kas atrodas vienā valstī, bet darbojas daudzās pasaules ar nolūku sekmēt tirdzniecību,

pieņemt depozītus un aizdot naudu.

Starptautiskajā banku darbībā piedalās valstu centrālās bankas, komercbankas un starptautiskās bankas. Starptautiskās bankas darbojas arī kā starptautiskās starpvalstu organizācijas.

"2 Convention on Privileges and Immunities of the United Nations, sk. — UNTS, Vol. 1, p. 15.

83 Sk. Restatement ofthe Law, Third, the Foreign Relations Law ofthe United States, Vol. I, s. 467 (1).

84 Agreement between the Government of Chile and the Economic Commission for Latin America, Art.

1 (1) 89), UN Leg. Series St/LEG/SER.B./10, p. 218.

85 Shamsee v. Shamsee 102 S. Ct. 389, 70 L. 2d 207 (1981).

Ka jaunattīstības, ta arīpostkomunisma zemju attīstības programmas bieži finansē ar dažādu AN O un ar to saistītu institūciju programmu un fondu, kā arī starptautisko attīstības banku starpniecību. Starptautiskās attīstības bankas galvenokārt aizdod naudu tikai valdībām. Attīstības bankas var iedalīt starptautiskajās, nacionālajās un privātajās. Nacionālās un privātās attīstības bankas dod aizdevumus gandrīz vienīgi privātām firmām.86

•s Caur starptautiskajām attīstības bankām un fondiem, piemēram, 1991. gadā^87 palīdzībai un attīstībai tika sadalīti 8,4 miljardi USD.

Starptautisko attīstības banku vidū vadošā i r Pasaules bankas grupa, kurā ietilpst Starptautiskā rekonstrukcijas un attīstības banka vai t.s. Pasaules banka, Starptautiskā attīstības asociācija un Starptautiskā finansu korporācija.

No iepriekš minētās palīdzības summas 4,3 miljardi tika sadalīti grantu veidā, bet 4,1 miljards — kā koncesiju aizdevumi ar Starptautiskās attīstības asociācijas (International Development Association /IDA/) starpniecību. Nekoncesionālie aizdevumi, kurus sadalīja eaur Pasaules banku un Starptautiskofinansu korporāciju, 1991. gadā bija 4 miljardi USD negatīvā bilancē.

Pasaulē pastāv vairākas starptautiskās investīcijas apkalpojošās finansu institūcijas ar daudzpusēju starptautisko organizāciju statusu.

Visietekmīgākā no starptautiskajām bankām ir Starptautiskā rekonstrukcijas un attīstības banka (International Bank of Reconstruction and Development /IBRD/), kuru dēvē arī par Pasaules banku

1944. gadā nelielā Bretonvudas (Bretton-Woods) ciematā Jaunhempšīrā, ASV, 44 valstu pārstāvji sasauca konferenci, kurā tie izveidoja Pasaules banku un Starptautisko valūtas fondu (SVF). No tā laika abas šīs starptautiskās institūcijas ir pasaules monetārās sistēmas balsti.

PB visu pēckara pirmo gadu desmitu finansēja karā izpostītās Rietumeiropas tautsaimniecības atjaunošanu. Kad Eiropa atguva spēkus, PB pievērsās pasaules nabadzīgāko valstu attīstības finansēšanai. No 1944. gada līdz 1993. gadam tā šiem nolūkiem izdevusi kredītus par 210 miljardiem USD."*

PB strādā 7000 darbinieku. Tā piešķir kredītus un tehnisko palīdzību ekonomiskās attīstības projektiem ANO dalībvalstīs no jaunattīstības un postkomunisma zemju vidus. Banka arī sekmē citu sabiedrisko un privāto avotu līdzdalību šajos finansēšanas projektos. fiskālā gada laikā banka koncentrēja savu darbību palīdzības sniegšanai

jaunattīstības zemēm, trūkumciešanas samazināšanai, privātā sektora attīstības un vides saglabāšanas sekmēšanai. Caur PB 1992. fiskālajā gadā 112 kredītos tika sadalīti 24 933 miljoni USD 43 valstīm. 1992. gadā bankā iestājās arī Latvija. Zīmīgi, ka pirms balsošanas par iestāšanos PB LR Augstākās Padomes deputāti netika iepazīstināti ne ar PB Statūtiem, ne ar izveidošanas līgumu.

86 Reza Vaghefi, Steven K. Paulsson, William H. Tomlinson, "International Business: Theory and Practice", N. Y. (1991) pp. 102—115.

"Visas ANO darbības 1992. gada gadagrāmata, kurā atainoti 199 1. —1992. gada dati, iznāca 1994. gadā.

№

David Discroll, "The IMF and the Word Bank. How Do They Differ?", Washington (1992) pp. 1-3.

Saskaņa ar Pasaules bankas ta aizdevumus vienīgi

gadījumos:

aizdevumam jābūt augstas prioritātes ražojošajai sfērai, un, speciālus

gadījumus, tie jāpielieto tā, lai tie atbilstu speciālo rekonstrukcijas un attīstības projektu ārvalstu valūtu prasībām;

• ja aizņēmumu ņem kāds cits, izņemot valdības, aizdevumagarantam jābūt tās dalībvalsts valdībai, kuras teritorijā atrodas projekts, vai attiecīgās valsts centrālajai bankai, vai līdzīgai institūcijai;

dodot aizdevumus, bankai jārīkojas apdomīgi, pievēršot pietiekamu uzmanību tam, vai kredīta ņēmējs vai garants varēs izpildīt savas saistības saskaņā ar aizdevuma līgumu;

• no bankas tiek īpaši pieprasīts darīt visu nepieciešamo, lai garantētu, kakaits aizdevums tiks izmantots vienīgi tiem kam tas ticis dots.

Pasaules banka ir arī pēdējais aizdevējs (last resort lender) tiem, kam visas pārējās kredīta institūcijas atteikušas. PB kredītu var izlietot jebkurā tirgū, un to nedrīkst saistīt ar priekšnoteikumiem īstenot to noteiktā tirgū. Aizņēmuma priekšlikumam jābalstās uz ekonomiskiem, nevis politiskiem apsvērumiem.8'

PB 1992. gadā vadīja 5 norīkotie (appointed) direktori^9" no pasaules lielākajām finansu impērijām, viņu vietnieki un ievēlētie (elected) direktori no citām valstīm. PB prezidents bija Luiss T. Prestons, viceprezidents un speciālais padomnieks bija Villijs Vapenhanss (Preston, Wapenhans), bija arī trīs izpilddirektori un I 1 viceprezidenti. Šīs pašas amatpersonas vada arī IFC un IDA. kas liecina par to ļoti lielo faktisko varu.

Pasaules bankas galvenās mītnes adrese ir: The World H Street, N.W,

Washington, D.C 20433, United States. Tai ir sava pārstāvniecība pie ANO .Ņujorkā,'1

Pēc iestāšanās PB Latvijā ar Ministru Padomes lēmumu Nr. 249 tika izveidota Pasaules bankas un Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības bankas kredītu programmas darba grupa (Project Implementation Unit), kam pieņēma speciālu

Starptautiskais valūtas fonds (SVF) (International Monetary Fund /IMF/) tika radīts citiem nekā PB. Veidojot SVF, pasaules sabiedrība reaģēja uz trīsdesmito

gadu lielās depresijas neatrisinātajām finansiālajām problēmām, respektīvi, pēkšņām, neparedzētām nacionālo valūtu kursu svārstībām un starp valdībām šajā

sakarā.

; Lai ar to cīnītos, SVF Statūtos ir noteikts, ka dalībvalstīm savu valūtu brīva

un neierobežota apmaiņa un jāinformē SVF par tādām savām izmaiņām finansu un monetārajā politikā, kas varētu ietekmēt citu dalībvalstu ekonomiku. Dalībvalstis apņēmās pēc iespējas pielāgot savu politiku SVF rekomendācijām, lai sekmētu visas

** Reza Vaghefi.., pp. 115—116.

E. Patric Coady — USA, Yasuyuki Kawahara — Japan, Fritz Fischer — Germany, Jan-Pierre Landau -France, David Peretz — United Kingdom. fl Yearbook of the United Nations, 1992, Vol. 46, pp. 1 123— 1 127. m Augstākajā Padomē un Ministru Padomē. — 1992. — 10.jūl.

apvienības vajadzības. Taču SVF mv primārā aizdevumu institūcija ka PB. SVF ir pirmais un galvenais uzraugs (overseer) pār dalībvalstu monetāro un valūtas apmaiņas kursu politiku un seko to rīcības modelim."

SVF ir 2000 darbinieku, un tam nav nodalu pasaulē. Ir tikai nelieli ofisi. SVF sekmē starptautisko sadarbību monetārajā un finansu jomā, sekojot valūtas kursu politikai dalībvalstīs. Tas tiek veikts ar konsultantu palīdzību, kas analizē ekonomisko un finansu situāciju dalībvalstīs un konsultē valdības. Kopš Latvijas iestāšanās SVF 1992. gadā šādi konsultanti bija arī pie mums. Diemžēl pirms balsošanas par iestāšanos SVF LR Augstākajā Padomē no "ierindas" deputātiem tikai šī darba autors tika iepazīstināts ar fonda Statūtiem. 1992. gadā SVF paplašināja savu palīdzību agrākajām centrālās plānošanas valstīm, kas atradās pārejas periodā.

1992. gadā SVF bija 175 dalībvalstis, 1994. gadā — vairāk par 194. SVF izsniedz aizdevumus dalībvalstīm, lai palīdzētu tām sabalansēt maksas bilanci un garantēt ekonomisko izaugsmi un stabilu valūtas kursu. Metodes, kuras SVF pielieto attiecībās ar dažādām dalībvalstīm, ir un atkarīgas no konkrētās valsts

un makroekonomikas.

Pieeja SVF resursiem uz paplašinātiem pamatiem (enlarged access) iespējama 90 līdz 110% ietvaros no katras valsts kvotas, trīs gadu limiti ir 270 — 330%, bet kumulatīvie limiti (cumulative limits) 400 — 440% no kvotas apjoma. 1991. gadā caur SVF tika izmaksāti 8,2 miljardi, bet 1992. gadā — vairs tikai 5,3 miljardi USD un 13,4 miljardi SDR pie 20,9 miljardus liela kopējā speciālo aizņēmuma tiesību (special drawing right /SDR/) kapitāla.

SDR ir valūtas depozīts, ko katra dalībvalsts deponējusi SVF tās starptautisko rezervju veidā. Atšķirībā no citām rezervēm, piemēram, tādām kā zelts, SDR ir "bezkermeniska" vienība, kas parādās grāmatvedības ierakstu veidā šādās valūtās:

ASV dolāros, vācu markās, angļu sterliņu mārciņās, franču frankos un japāņu jenās.94

1992. gadā SVF strauji paplašināja savu darbību, pievēršot īpašu uzmanību postkomunisma tranzīta valstu pārejai uz tirgus ekonomiku. Tehniskā SVF palīdzība īpaši izpaudās konsultācijās šo valstu centrālo banku un banku sistēmas, kā arī regulējošās sistēmas, fiskālo institūciju, nodokļu iekasēšanas un politikas, budžeta prakses un sociālās nodrošināšanas izveidei. SVF organizēja tranzīta ekonomikas (TE) valstu vadības kursus un seminārus.

SVF vada pieci ieceltie (appointed) direktori^15, viņu vietnieki un 17 ievēlētie direktori. SVF administrācijas izpilddirektors ir Mišels Kamdesī, viņa vietnieks ir Ričards D. Erbs (Michel Richard D. Erb). Vadībā ietilpst vēl 17 direktori.

SVF adrese ir šāda: International Monetary Fund, 700 19th Street N.W. Washington, D.C. 20431, United Sates.

''J David Discroll, ibid., pp. 2 — 3.

v4 Christopher Pass, Bryan Lowes & Leslie Davies, "Collins Dictionary of Economics", Lond. ( 1988) pp. 482—483.

95 Thomas C. Dawson 11 —USA, Stefan Schonenberg—Germany, Jan-Pierre Landau — France, Hiro Fukui — Japan, David Peretz — United Kingdom.

ari sava pie AN O Ekonomikas komisijas Eiropai

eksperti loti kritiski izturas pret SVF darbību un rekomendācijām jaunattīstības zemēm.

LR Augstākā Padome 1992. gada 15. aprīlī divus lēmumus un divus

likumus: Par Latvijas Republikas iestāšanos Starptautiskajā valūtas fondā un Par Latvijas Republikas iestāšanos Starptautiskajā rekonstrukcijas un attīstības bankā, tās apvienotajās organizācijās un Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības bankā. Pēdējā likuma 1. pantā deklarēta iestāšanās bez minētajām institūcijām Starptautiskajā finansu korporācijā, Starptautiskajā attīstības asociācijā, Daudzpusējā investīciju garantiju aģentūrā un Starptautiskajā investīciju strīdu noregulēšanas centrā.

Kopš šī laika tikai pirmajos divos gados vien LR no SVF aizņēmusies vispirms 54,9 SDR (special drawing rights), saskaņā ar sistēmiskās pārveides programmu divus aizņēmumus, katru par 22,875 miljoniem SDR, vēl divas daļas no nākamā aizdevuma saskaņā ar rezerves vienošanos — kopā 9,15 miljoni SDR. Tātad pavisam SVF Latvijai aizdevis 109,8 miljonus SDR, kas ir aptuveni 160 miljoni USD.

Starptautiskā attīstības asociācija (International Development Association /IDA/), kas ir saistīta ar PB, tika izveidota 1960. gadā. Tās uzdevums ir gādāt fondus attīstības projektiem uz koncesiju noteikumu pamata pēc atvieglotiem noteikumiem trūcīgākajām ANO dalībvalstīm, kuru nacionālais ienākums uz vienu iedzīvotāju bija zem 610 USD. Juridiski un finansiāli IDA no Pasaules bankas ir atdalīta, taču to pārvalda vienas un tās pašas personas. Kredīti, kurus izsniedz IDA, ir konvertējamās valūtās, un tie veidojas no Pasaules bankas pelņas summām. kredīti tiek izsniegti bez procentiem ar labvēlīgu termiņu pagarināšanu (grace periode) līdz desmit gadiem un 35—40 gadu nomaksas termiņu (maturity).

1992. finansu gadā izsniedza kredītus par 6549 miljoniem USD 49 valstīm.

1992. gadā Latvija par locekli.

pārvalda tā pati administrācija, kas Pasaules banku. Arī adrese ir tā pati Vašingtonā un

Starptautiskā ffinansu korporācija (International Finance Corporation /IPC/), kas arī saistīta ar radīta 1956. gadā. Tā ir daudzpusēja attīstības institūcija, kas sekmē

ekonomisko attīstību ANO dalībvalstīs —jaunattīstības zemēs, atbalstot investīcijas privātajā sektorā, sekmējot vietējo kapitāla tirgu attīstību un stimulējot starptautisko privātā tiešo aizdevumu kapitāla plūsmu bez valdības 1992. gadā tajā

bija 146 dalībvalstis.

organizē padomdevējus valdībām. 1992. fiskālajā gadā ar dalībvalstu

finansiālu atbalstu tika novadīti 3300 miljoni USD 167 projektiem 51 valstī, no tā 1200 miljoni kredītos, 375 miljoni akcijās un 251 miljons garantijās. Visi IFC kredīti tika izsniegti pēc tirgus likmēm.

IFC adrese ir tāda pati kā Pasaules bankai. Tai ir arī ofiss pie ANO.

"Yearbook ofthe United Nations, 1992, Vol. 46, pp. 1140 — 1144.

" Yearbook ofthe United Nations, Vol. 46, pp. 1 135 — 1 139.

mThe World Almanac and Book of Facts 1994, World Almanac, Mahwah, N J. USA (1994) p. 836.

Starptautiskas finansu var but izveidotas arī ka

ANO ietvaros, kā iepriekš minētās, vai kā reģionālās vai kontinentālās starptautiskās organizācijas. Pirmo piemērs ir Rietumāfrikas Attīstības banka (West African Development Bank /BOAD/), AustrumāfiikasAttīstības banka (East African Development Bank /EADB/) un Ziemeļu Investīciju banka (Nordic Investment Bank /NIB/). Otro piemērs ir Eiropas investīciju banka (European Investment Bank /EIB/), Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības banka (European Bank for Reconstruction and Development /EBRD/), Āfrikas Attīstības banka (African Development Bank /ADB/), Āzijas Attīstības banka (ASDB) un Vidusamerikas Attīstības banka (Inter-American Development Bank /IADB/).

Vairums minēto banku piedalās arī citu daudzpusējo finansu institūciju darbā. Piemēram, Ziemeļvalstīs tas ir ZiemeļuAttīstībasfonds (Nordic Development Fund /NFD/) un'/Aemrt u Videsfinansu korporācija (Nordic Environment Finance Corporation/NEFCO/).

Līgumiem daudzpusējām starptautiskajām kredīta institūcijām salīdzinājumā ar nacionālajiem kredīta līgumiem vienmēr ir prioritārs raksturs, un pirmos parasti uzskata par kreditoriem, kuriem ir priekšrocības (preferred creditors) aizdoto summu atmaksāšanā gadījumā, ja uz parādu piedzīšanu pretendē vairāki kreditori. Šo kreditoru izslēgšana no t.s. Parīzes kluba, kas aptver valdību vai valdību institūciju kreditorus, un no Londonas kluba (abi klubi aptver komercbanku kreditorus) nebalstās uz šo institūciju statusā starptautiskajās tiesībās salīdzinājumā ar statusu

valstu iekšējās tiesībās (municipal law) jautājumā par parādu nomaksas prioritāti bankrota gadījumā. No vienas puses, nav nekādas normatīvās bāzes, kas reglamentētu suverēnu valstu bankrotu. No otras puses, šo starptautisko kredīta institūciju dalībvalstis parasti nodrošina savu ieguldījumu imunitāti pret jebkuru moratoriju vai arestu. Parastos apstākjos šis statuss netiek apdraudēts.

Pastāv arī tendence izturēties pret daudzpusējām (multinational) kredīta institūcijām kā pret virsnacionāliem (supernational) veidojumiem. Taču praksē nekādas "virsnacionālas" varas pār dalībvalstīm šīm institūcijām nav, lai gan dalībvalstis daļēji deleģējušas tām savu suverenitāti. Šajā sakarā, piemēram, Somijas Likuma par Ziemeļu Investīciju bankas atzīšanu (Finnish Bill on Approval of Nordic Investment Bank 75/) skaidrojošajā paziņojumā (explanatory statement) noteikts, ka "bankai nav dotas nekādas pilnvaras, kas ierobežotu tās dalībvalstu suverenitāti, tai tāpat nav tiesību rīkoties tā, lai publisko starptautisko tiesību ietvaros uzliktu dalībvalstīm obligātas saistības. Dalībvalstu tiesiskā atbildība par bankas operācijām ir ierobežota valstu parakstītā kapitāla ietvaros (is limited to their subscription to Šis juridiskais princips ir ļoti būtisks

saistībā ar iepriekš minētajiem 1994. gada Lattelekom līguma trūkumiem.

Ziemeļu Investīciju banka (Nordic Investment Bonk/NIB) izveidota 1975. gadā uz piecu Ziemeļvalstu līguma un statūtu pamata, kas sastādīti visās piecās valodās, katrs no tekstiem ir autentisks un ar vienādu spēku. Viens no bankas — "sekmēt

Klaus Stubķjaer, "Nordic Investment Bank — from a legal point of view", The Finnish Yearbook of International Law, Vol. Ill (1992) lus Gentium Association, c/o Department of International Law, University of Helsinki (1992) p. 449.

Ziemeļvalstu intereses" ka redzam, izteikts visai nenoteikta forma. Taču tālāk intereses tiek precizētas kā pasākumi, kas dod labumu vismaz divām Ziemeļvalstīm. Šis bija arī viens no noteikumiem jebkura projekta finansēšanai. NB īpatnība ir tā, ka tās līgumā un statūtos neizšķirtus jautājumus var nodot Ziemeļvalstu Ministru padomes izlemšanai, kurai ir arī tiesības papildināt NB statūtus, kā tas noteikts līguma 2. pantā. Taču šādos gadījumos Ministru padomes lēmumus var tikai vienbalsīgi.

Pēc NIB līguma 1. panta bankai ir pilnas juridiskas personas tiesības (full juridical personality), kas nozīmē tiesības slēgt līgumus, iegūt un atsavināt kustamo un nekustamo īpašumu un ierosināt lietu tiesā. Šādas tiesības pieder arī Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības bankai saskaņā ar tās līguma 45. pantu un Starptautiskajai finansu korporācijai saskanā ar tās līguma VI pantu. Arī trešo valstu"" tiesu pienākums ir atzīt šo starptautisko juridisko personu statusu.

NB statu tos juridiskās personas statusa tiesībspēja ir raksturota kā spēja aizņemties un aizdot naudu, kā arī dot kredītu garantijas.

NIB līguma 5. pants nosaka šīs bankas imunitāti pret atsevišķiem līguma dalībvalstu banku un tirdzniecības likumiem. Turpretī tajā pašā pantā ir noteikts, ka dalībvalstīs NB baudīs arī tādas pašas tiesības kā katras dalībvalsts juridiskās personas — bankas,

Taču uz NIB, piemēram, Somijā joprojām attiecina 1976. gada 29. jūnija likuma 34.a paragrāfa noteikumus, ka vērtspapīriem, kas tiek izlaisti Somijas tirgum, NIB būs nepieciešams iegūt Somijas Valsts padomes (VP) (Finnish State Council) atļauju, jo saskaņā ar VP 1985. gada 13. decembra rīkojumu Nr. 955 NIB tiek uzskatīta par ārvalstu organizāciju.

Tomēr saskaņā ar NIB līguma 5. panta 2. d. noteikts, ka uz šo banku neattiecina dalībvalstu maksājumu ierobežojumus (exempt) un kredīta politikas pasākumus, kas jebkurā veidā apdraud bankas saistību izpildi. Panta 3. d. noteikts, ka NIB kapitāls un tās peļņa netiek aplikta ar tiešo nodokli, bet 4. d. noteikts, ka tās kredīta līgumi nav apliekami ar zīmoga vai citu nodokli.

1994. gadā LR noslēdza līgumu ar 2. nodaļā minēto Ziemeļu Investīciju banku Par Ziemeļu Investīciju bankas (NIB) tiesisko stāvokli Latvijas Republikā.

Līguma preambulā ir atsauce uz to, ka 1992. gada 4. martā tika pieņemta kopēja Dānijas, Somijas, Islandes, Norvēģijas, Zviedrijas, Igaunijas, Latvijas un Lietuvas ministru Deklarācijapar Baltijas Investīciju programmas (par to sk. nākamajā nodaļā) mazo un vidējo uzņēmumu izveidošanu Igaunijā, Latvijā un Lietuvā.

" D " punkts nosaka, ka NB uzticēts šīs programmas ietvaros pārraudzīt (!) un sniegt palīdzību Latvijas Investīciju bankai un sekmēt privātu ieguldījumu finansēšanu Latvijā.

Saskaņā ar līgumu NIB finansu darbība "var izpausties aizdevumu un garantiju veidā investīciju projektiem", par finansu starpnieku izmantojot Latvijas Investīciju banku un citas finansu institūcijas.

Līgums atbrīvo NIB visu veidu nodokļiem un tai vislielākās labvēlības

režīmu. NIB palīdzības saņēmējus līguma 3. pants atbrīvo "no ienākuma nodokļa, jo palīdzība nav uzskatāma kā ienākumu avots, kas ir apliekams ar nodokli".

Trešās valstis ir valstis, kas nav attiecīga starptautiska līguma dalībnieces.

Šis noteikums, -protams,- dara uzmanīgu un • liek-secināt, -ka šajā-gadījuma, tāpat ka agrākajos precedentos ar G-24 kredītiem, par šo lēto un no nodokļiem atbrīvoto kredītu saņemšanu cīnīsies arī ar organizēto noziedzību saistītās struktūras un kredītu iegūšana var būt saistīta ar korupciju.

Līguma 5. pants nosaka NB īpašumu un pamatkapitāla imunitāti pret jebkura veida ierobežojumiem un apķīlāšanu, "izņemot gadījumus, kad tiek realizēts galīgais spriedums vai lēmums pret NIB".

Par strīda starp Latviju un NIB izskatīšanas institūciju attiecībā uz līguma interpretāciju vai pielietošanu noteikta arbitrāža. Pusēm jāpielieto CS!D Vašingtonas

Arī Ziemelu Attīstības fonda (Nordic Development Fund /NDF/) līgums paredz, ka tā īpašums un pelņa nav apliekama ar nodokli. Taču, tā kā bankās strādā personas, kas gūst labumu no sociālās nodrošināšanas sistēmas, tad NIB ir uzdots

iekasēt no saviem strādājošajiem attiecīgos un nodevas.

NB līguma Dānijas ratifikācijas aktā šis jautājums izlemts, deklarējot, ka līgums nedod NIB personālam nekādas tiesības uz imunitāti pret vietējo likumdošanu. Pašā NIB

līgumā par bankas personāla imunitāti nekas nav teikts. NB līguma Zviedrijas ratifikācijas aktā noteikts vēl precīzāk, ka "citādi līgums nesatur nekādus noteikumus par imunitāti vai privilēģijām bankai, tās personālam vai citām tās amatpersonām (officers)".

Turklāt, ja arī personālam būtu noteikta kāda imunitāte, tā saskaņā ar vispārpieņemto starptautisko tiesību principu netiktu attiecināta uz personālu no savu pilsoņu vidus.102

CIVIUSTISKU PRASĪBUPRECEDENTIPRETSTARPTA UTISKAJĀM ORGANIZĀCIJĀM UN TO AMATPERSONĀM

Kā zināms, starptautiskās organizācijas saskaņā ar to Statūtiem un līgumiem ar rezidences valstīm, kā ari starptautiskajām tiesībām vispār bauda zināmas privilēģijas un imunitāti, kas rada noteiktas problēmas civilistiskas dabas prasību gadījumos.

starptautisko organizāciju mantiskās atbildības jautājumi un precedenti ir apskatīti autora monogrāfijā "Starptautiskās tiesības". Šeit šī problēma analizēta tuvāk uz citu precedentu pamata.

1986. gadaFAOpretfirmīBEVAClieta™ FAO 1978. gadā Šveices firmāBEVAC pasūtīja elektrisko aparatūru (urbjus), kura bija jānosūta uz ANO Attīstības programmas pastāvīgo pārstāvniecību Deli, Indijā. Konteiners Indijā nonāca bojāts, un aparatūru nevarēja izmantot. Daļu no tās nosūtīja uz Šveici izlabot, un tā tika vēl

vairāk sabojāta. 1984. gadā FAO nodeva lietu ICC arbitrāžā saskaņā ar kontrakta Vispārējo noteikumu (General Conditions) VII paragrāfu.

1:11 Latvijas Vēstnesis. — (994. — 13. aug. — 2. Ipp.

102 Klaus Stubkjaer, ibid., pp. 450-460.

im Food and Agriculture Organization ofthe United Nations v. BEVAC Company, International Chamber of Commerce Court of Arbitration (Case No. 5003/JJA) of 29 July 1986.

Kontrakta VII paragrāfā bija minēts, ka FAO strīda gadījuma . • no visam privilēģijām un imunitātes, neatkarīgi no tā, vai tās izriet no Konvencijaspar ANO specializēto institūciju privilēģijām un imunitāti" vai ari citiem starptautiskajiem līgumiem, kā arī nacionāla vai starptautiska rakstura "pavēles vai dekrēta, vai citādi" (order or decree or otherwise).

Pamatojoties uz šiem noteikumiem, ICC Arbitrāža nolēma, ka FAO saistījusi sevi ar ICC Samierināšanas un arbitrāžas procedūras noteikumiem . un atteicās atzīt tai jebkādu imunitāti. Arbitrāža arī vadījās pēc Starptautisko tiesību institūta 1977. gada Oslo rezolūcijas (kaut gan tā pusēm nav saistoša) noteikuma: ja kontrakta pienācīgais likums nav tajā skaidri noteikts, ja nepieciešams un puses nevienojas par citu, tad šo likumu nosaka strīdu izšķirošā institūcija, kas mēģina noskaidrot pušu prezumēto viedokli, bet, ja tāda nav, tad pielieto objektīvus kritērijus.

Arbitrāža nolēma, ka BEVAC bija pieļāvusi zināmu nolaidību, nosūtot urbjus uz Indiju, bet FAO savukārt vainojama tajā pašā pārkāpumā, nosūtot urbjus uz

Šveici. Tāpēc arbitrāža nolēma sadalīt atbildību par radītajiem zaudējumiem starp BEVAC un FAO attiecībā 80% pret 20%. Tomēr FAO bijajāsamaksā par urbju atsūtīšanu atpakaļ uz Sveici, jo tas nebija izdarīts pienācīgi. BEVAC bija jāsamaksā FAO 80% no urbju pirkšanas cenas — 10 000 USD, firmai bija jāsedz arī arbitrāžas izdevumi.""

Civilistiskas dabas prasības, kurās viena no pusēm ir starptautiskā organizācija, ir izskatītas arī nacionālajās tiesās. Tā 1986. gada Pūla pret Austrijas Republikas valdību lietā"" pie UNIDO amatpersonas L. G. Pūla, kam bija diplomāta statuss, jautājumā par nekustamā īpašuma iegūšanu 1983. gadā griezās Vīnes apgabala tiesa, kas vietējās administratīvās varas vārdā gribēja piedzīt no atbildētāja 24 260 šiliņus par īpašuma reģistrāciju Zemes reģistrā (Gru nd buchseinttag ungsgebueh r) saskaņā ar 1986. gada maksas rēķinu.

Pūls pieprasīja vienādu režīmu ar Austrijas pilsoņiem, respektīvi, —

bezmaksas zemesīpašuma reģistrācijas režīmu, jo 1967. gada 18. jūlija Līguma ar Austriju par UNIDO mītni;,K XII panta 27. (h) dala paredzēja UNIDO darbiniekiem nacionālo režīmu nekustamā īpašuma iegūšanā. Vīnes Provinces civillietu tiesa nosūtīja Pūlam administratīvās tiesas lēmumu, ka saskaņā ar 1979. gada likumu gemeinro» - i , -i > exlege"* izņēmumi no apmaksas tiek izdarīti tikai attiecībā uz Austrijas pilsoņiem, bet Pūls bija Jamaikas pilsonis.

Atbildot uz to, UNIDO griezās ar notu Austrijas Ārlietu ministrijā, kurā atkārtoti atsaucās uz Līguma ar Austriju par UNIDO mītni XII panta 27.(h) dalu un izteica cerību, ka Pūla imunitāte tiks īstenota. Atbildes notā Ārlietu ministrija atbildēja, ka ar 1986. gada 30. jūnija lēmumu Austrijas Tieslietu ministrija ir atcēlusi Vīnes Provinces civillietu tiesas lēmumu. Sakarā ar šo notu Pūls atsauca savu prasību Administratīvajā Par starptautisko organizāciju personāla statusu būs runa arī nākamajā

104 UN Convention on Privileges and Immunities of the Specialized Agencies. m ICC Rules of Conciliation and Arbitration.

1(1(1 United Nations Juridical Yearbook 1986, United Nations, NY. (1994) pp. 3 47-3 49. v. the Government of

'"h Agreement between the United Nations and the Republic of Austria Regarding the Headquarters of the United Nations Industrial Development Organization, see — UNTS, Vol. 600, p. 93. m Latin. — saskaņā ar likumu.

110 United Nations Juridical Yearbook 1986, pp. 350— 35 1.

III nodala

Juridisko personu statusu SPT veido šādas normu grupas.

1. Augstākās kategorijas normas, kuras sastāv no starptautiskiem daudzpusējiem publisko un privāttiesību līgumiem, arī daudzpusējiem līgumiem tālāk minētajās regulēšanas nozarēs.

2. Divpusējie līgumi loti daudzās reglamentēšanas sfērās, tādās kā ekonomiskā sadarbība, investīciju, intelektuālā un rūpnieciskā īpašuma aizsardzība, nodokļu līgumi, līgumi, kas regulē starptautiskos pārvadājumus

3. Valstu likumi un likumpaklautības akti minētajos jautājumos.

Svarīgākās darbojošās personas starptautiskajā sfērā pēc valstīm ir transnacio-nālās vai daudznacionālās korporācijas (TNK) [transnational, multinational, global corporations]. Ir dokumentāli pierādīts, ka ir tādas TNK, kuras pēc to gada budžeta ir ekonomiski bagātākas un varenākas par ikvienu valsti, izņemot lielvalstis. Tās ir pat varenākas par vairumu starptautisko organizāciju, kuras parasti cieš no finansējuma trūkuma. Eksteritoriālā, globālā darbība TNK mazāk nacionālo valstu

teritoriālajai ietekmei un pat "izspēlēt vienu valsti pret otru". Šīs TNK burtiski "noņem un iecel" valdības. TNK ietekme uz jaunattīstības zemju valdībām ir milzīga, un tā ne vienmēr tiek īstenota šo nāciju patieso interešu labā. Pastāv uzskats, ka TNK irjauns koloniālisma paveids.1

TNK ir gan transnacionāli pēc savas darbības nacionāli tresti un kompānijas, kurām ir aizrobežu vai filiāles (branches, subsidiaries), gan arī daudznacionālas pēc

sava kapitāla korporācijas.

TNK, kā arījuridisko personu statuss būs šīs nodaļas kompleksas izpētes objekts kā no starptautisko publisko, tā starptautisko privāto un arī salīdzināmo, respektīvi, valsts iekšējo tiesību, lai dotu lasītājam iespēju iegūt pēc iespējas plašāku

informāciju par juridisko personu vispārējo tiesisko statusu.

TNK intereses un nacionālo valstu valdību intereses nereti ir un tas šīm

valdībām bieži rada lielas grūtības. Formāli TNK ir to mītnes vai darbības vietu tiesību subjekti. Taču bez tam TNK ir arī starptautiskās juridiskās personas. Daudzos gadījumos tās ar valstīm slēdz investīciju līgumus, kuri vairāk balstās uz starptautiskajām publiskajām tiesībām un SPT nekā uz valstu likumiem. Šo tēzi apstiprina tas, ka

' Charney, 'Transnational Corporations and Developing Public International Law", Duke Law Journal, Vol. 748 (1983) pp. 762-769. n- ;,, M

1965. gada Konvencija par investīciju strīdu izšķiršanu starp valstīm un citu valstu pilsoņiem^2 nodod investīciju strīdus starp valstīm un TNK starptautiskajai arbitrāžai, nevis valstu tiesām. EEC pasākumos aktīvi piedalījās arī TNK. To statusu regulē Eiropas Savienības (ES) tiesības, kas būtībā ir starptautiskās tiesības. Uzņēmumu statusu tieši regulē dažādas ES administratīvas institūcijas. Pret TNK izturas kā pret personām ar attiecīgo valstu valsts piederību (nationality, nationals), nosakot šo valsts piederību vai nu pēc inkorporācijas, vai galvenās mītnes atrašanās vietas principa. Taču, kā to nolēma ANO Starptautiskā tiesa 1970. gada Barselonas lietā-1, korporācijām tiesiskā aizsardzība vispirms jāmeklē nevis starptautiskajās institūcijās, bet gan nacionālajās tiesās, protams, gadījumus, kad līgums paredz citu kārtību, respektīvi, arbitrāžu.

Valstu ekonomisko tiesību un pienākumu harta, kas pieņemta 1974. gadā ar AN O Ģenerālās asamblejas rezolūciju, nosaka katras valsts tiesības reglamentēt TNK darbību savā teritorijā saskaņā ar savu likumdošanu.4

JURIDISKĀS PERSONAS DEFINĪCIJA, TIESĪBU UN RĪCĪBAS SPĒJA

Normatīvās bāzes analīzi jautājumā par to, kas ir juridiskā un kas — ārvalstu juridiskā persona, sāksim ar Latvijas likumdošanas analīzi. Latvijā tā, bez šaubām, ir Latvijas civilistiskie likumi un Latvijas starptautiskie līgumi, pēc kuriem arī noskaidrojams, vai attiecīgā persona Latvijā uzskatāma parjuridisku personu vai ne. Piemēram, LR 1937. gada Civillikuma (LCL) 1407. pantā noteikts, ka "parjuridiskām personām atzīstamas valsts, pašvaldības, personu apvienības, iestādes, nodibinājumi un lietu kopības, kurām juridiska personība".

Šīs definīcijas pēdējā tēze saskan ar Civillikuma 383. pantu, kas noteic, ka "mantojums ir juridiska persona".

Latvijas likumdošanā šajā ziņā pastāv zināmas problēmas. Tā saskaņā ar grozījumiem un papildinājumiem, kas izdarīti gada 26. septembra Likumā par darbību, tika nolemts, ka Latvijas Republikas filiālēm un pārstāvniecībām LR nav juridiskas personas statusa. Bet juridiskās personas statuss "var būt ārvalstu uzņēmumu (uzņēmējsabiedrību) filiālēm un pārstāvniecībām Latvijas Republikā un Latvijas Republikas uzņēmumu filiālēm un pārstāvniecībām ārvalstīs, ja šo valstu likumi paredz šāda statusa filiāles un pārstāvniecības".5

Vācijas Civillikumā^6 juridiskas personas definīcija nav dota, kaut arī šī likuma otrās nosaukums ir "Juridiskas personas". Otrās nodaļas nosaukums —

"Apvienības"; tādas Vācijas likums paredz divu veidu — komerciālas un nekomerciālas. Vācijas Civillikuma 21. paragrāfs noteic, ka nekomerciāla apvienība (nichtwirtschafConvention on the Settlement of Investment Disputes Between States and Nationals of Other States. Konv. detalizētu analīzi sk. nodaļā "Starptautiskais civilprocess".

3 Barcelona Tractio case, (1970) I.C.J. 3, p. 560.

4 R. Higgins, "International Law and the Avoidance Containment and Resolution of Disputes. General Course of Public International Law", in — Recquiel des cours, 1991, V, 1993, pp. 129—134.

8 Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs (tālāk— Ziņotājs). — 1991. — Nr. 27/

Weher Verein) ir tāda apvienība, kuras aktivitāte nav vērsta uz uzņēmējdarbību. Ta tiesībspēju iegūst līdz ar ieslēgšanu Apvienību reģistrā (Vereinsregister).

Komerciāla apvienība (wirtschaftlicher Verein), kā noteikts Civillikuma 22. paragrāfā, ir apvienība, kuras aktivitāte vērsta uz uzņēmējdarbību un kura tiesībspēju iegūst līdz ar valsts atļauju (staatliche Verleihung). To dod tā federālā valsts, kuras teritorijā apvienība atrodas (in i - . i Gebiet der Verein seinen Sitz hat).

Zviedrijā termins "juridiska persona" nozīmē to, ka tā ir "organizācija, kurai piemīt tādas tiesiskas īpatnības, kas raksturīgas cilvēkam (fiziskai personai),

respektīvi, kurai var būt savas prasības un parādi, kura var slēgt līgumus, iesūdzēt, tikt iesūdzēta tiesā un atbildēt tās priekšā. Izņēmumi ir valsts, komunālie uzņēmumi, apvienības, sabiedrības ar ierobežotu atbildību, mantojums un bankrota īpašums."7

Līdzīgu koncepciju pārstāv ari Liebritānijas tiesību skola, kur ar terminiem "entity, legal personality" apzīmē indivīda īpašības, "vecumu un domicilu, no kura izriet tā tiesiskais statuss".8

ASVar terminu "legal personality" J. Fraskona apzīmē kapacitāti, apgalvojot, ka "cilvēks kā indivīds ar likumu ir apveltīts tiesiskas (juridiskas) personības statusu. Šajā kapacitātē jūsu personīgās tiesības un īpašums ir aizsargāti. Jūs varat noslēgt kontraktus savā vārdā, iesūdzēt un tikt iesūdzēti tiesā, jūs esat tiesiska vienība."

ASV tiesību sistēmā dominē termins "uzņēmējdarbības organizācijas" (business organizations).

Valsts p piederības noskaidrošana. Lai noskaidrotu, vai attiecīgā vienība ir juridiska persona vai ne, tās statusa tālākai izdibināšanai jānosaka tās valsts piederība.

Valsts piederība vēl jānoskaidro šādu apsvērumu

1) lai noskaidrotu, kāda valsts tiesīga uzņemties firmas starptautisko aizstāvību;

2) lai noskaidrotu, kad starptautiskais līgums vai attiecīgās valsts politika noteiktai valstij vai valstu lokam nosaka īpašu tiesisko režīmu, un izdibinātu, vai un kam konkrēti tas jāpielieto;

3) tiesu piekritības noskaidrošanai;

4) tiesību sistēmas pielietošanas noskaidrošanai, piemēram, kad jāizpēta, vai firma ir juridiskā persona vai ne, jo pēc Lielbritānijas likuma paju sabiedrība nav juridiska persona, bet pēc Latvijas un Francijas likuma ir;

5) nodokļu un nodevu aplikšanas vietas un likmju izdibināšanai.

Tātad pirmām kārtām, lai noskaidrotu, vai uz konkrētu juridisku personu attiecināms nacionālais vai uz ārvalstu juridiskajām personām attiecināmais režīms, starptautiskajā praksē noskaidro jautājumu par tās valsts piederību (nationality). Šim nolūkam starptautiskajās privāttiesībās pielieto šādus principus.

• Lex personal»(latin. personālais likums) — pēc tā valsts piederību nosaka saskaņā ar apsekojamās firmas statūtu noteikumiem vai tās valsts likumu, kuras valsts piederība jānoskaidro. ., ...

A Sk. Zivilgesetz.

1 H. Bergström, H. Eek, T. Hastad, P. H. Lindbiom, "Juridikens termer", Stockholm (1988) s. 107. s Curzon I. B., "Dictionary of Law", London (1987) p. 287. • ''

w Inkorporācijas teorijā (incorporation)' — pec tas firmā pieder valstij, kur tā inkorporēta vai reģistrēta. Šī teorija dominē Lielbritānijā.9 Taču šai koncepcijai ir daudz nepilnību. Izmantojot to, firmas meklē salu valstis vai īpašas vietas (offshore zones), kur nodokļu likumdošana ir sevišķi izdevīga, un izveido tur savu firmu filiāļu "pastkastīšu mītnes" vai "ziepju burbuļu firmas" (post-box firms, bubble firms), kur tiek veikti visi paradīzes" apstākļos, precei reāli tur nekad neparādoties.

Galvenās mītnes ātrāšānās vietās teorijā nosaka, ka firma pieder valstij, kur atrodas tās galvenā mītne. Šai teorijai piemīt daži tie paši būtiskie trūkumi, kādi piemīt inkorporācijas teorijai.

Tā saskaņā ar Vācijas Civillikuma 24. paragrāfu apvienības, kas neatrodas nevienā no Vācijas pavalstīm, atrašanās vietu nosaka pēc tās valdes atrašanās vietas.1"

Taču iepriekšējie kritēriji ir visai formāli, jo tie neļauj noskaidrot, kādas valsts kapitāls kontrolē firmu.

Kontroles teorijā ir daudz efektīvāka, jo pēc tās noskaidro, kādas valsts pilsoņiem vai firmām pieder akciju kontrolpakete. Kā redzēsim no tālākā, šo teoriju ārvalstu firmas statusa noskaidrošanai pielieto gan ASV, gan Skāndināvijās vālstu likumdošanā, pieprasot iegūt precīzu atbildi, "kas ir pašā galā", jo situācija, kad nacionāli

inkorporētas firmas patiesībā caur uzticības personām, filiālēm un meitas uzņēmumiem kontrolē ārvalstu kapitāls, pasaulē ir parasta parādība, taču ārvalstu firmu darbību ikvienā attīstītā valstī pakļauj īpašai kontrolei un ārvalstnieku režīmam dažkārt pat tad, ja noskaidrota tikai 10% ārvalstu īpašuma līdzdalība.

Uznēmumapātiesās ekonomiskās darbībās vietās koncepcija" (place of business), kura ir patiesi ekonomiski reālistiska^12 un kuru dažos gan nodokļu, gan ārvalstnieku režīma noteikšanas aspektos pielieto ASV.

Brounlijs apgalvo, kajuridisko personu piederību konkrētai valstij parasti nosaka saskaņā ar valsts piederības principu (nationality), ko savukārt nosaka vai nu saskaņā ar inkorporācijas principu, pārvaldes atrašanās vietu, īpašuma tiesību, vai nacionālās kontroles koncepciju. Par vienu no valsts piederības noteikšanas principiem viņš arī atzīmē piesaisti vai nodokļu domicilu, respektīvi, valsti, kur juridiskā per

sona maksā nodokli.

Lātvijās Republikas 1937. gada Civillikums nedod atbildi uz to, kā noteikt, kādai valstij pieder ārvalstu juridiskā persona.

Jāpānā par šīs valsts juridiskajām personām uzskata tās, kas atrodas Japānā un izveidotas saskaņā ar tās likumu.

Atrašanās vietu Frāncijā un Vācijā izprot kā firmas valdes atrašanās vietu. Saskaņā ar Vācijas Civillikuma 24. § noteikumiem atrašanās vieta (Sitz) atbilst vietai, kur darbojas apvienības pārvalde (Ort, an welchem die Verwaltung gefuhrt wird)."

B North Cheshire, "Private International Law", London, ßuterworths (1979).

111 Bugerliches Gesetzbuch, Auflage (1983) Beck, München (1983) S. 30.

11 Par šo sk. arī — Богуславский М. М. Международное частное право. — Москва, 1982, с. 119-122.

12

Brownlie Jan, "Principles of Public International Law", Oxford, Clarendon Press (1973) Chapt. XIX, 2.

Bürgerliches Gesetzbuch, S. 30. •• •• . - - - • •- :

No ša principa talak atvasināts Vācijas Civillikuma 23. § noteikums, kas- noteic, ka kritērijs, pēc kura nosaka uzņēmumu kā ārvalstu juridisku personu (ausländischer Verein), ir tāds, ka šā uzņēmuma atrašanās vieta (Sitz) nav nevienā Vācijas pavalstī (Bundesstaate). Paragrāfā arī noteikts, ka ārvalsts uzņēmumam Bundesrāts ar impērijas likumu var noteikt īpašus tiesībspējas priekšrakstus (reichsgesetzliche Vorschriften der Rechtsfähigkeit durch Beschluss des Bundesrats verliehen werden).

Häg as 1965. gada Konvencija par juridisko personu tiesību atzīšanu ārvalstu kompānijām, asociācijām un iestādēm noteic, ka juridisko personu valsts piederību (nationality) nosaka pēc tās reģistrācijas vai atrašanās vietas likuma.

1994. gada 27. februāra LR valdības uņ Izraēlas valdibas Līgumāpar ieguldījumu veicināšanu un savstarpējo aizsardzību noteikts, ka sabiedrības piederību nosaka pēc akciju kontrolpaketes piederības noteiktas valsts pilsoņiem vai apvienībām, pat ja sabiedrība atrodas otras līgumslēdzējas puses teritorijā.

Tā kā šajā nodaļā daudz vietas tiks veltīts jautājumam par ārvalstu investīcijām, tad jāmin, ka saskaņā ar LR Likumu par ārvalsts ieguldījumiem Latvijas Republikā par ārvalstu ieguldītājiem (tātad ārvalstu firmu — J. B.) tiek uzskatītas "ārvalstīs reģistrētas ārvalstu juridiskas un fiziskas personas, kas iegulda īpašumu uzņēmējdarbības veikšanai Latvijas Republikā".

Likuma 1. pants šai uzņēmējdarbībai piemēro nacionālo režīmu "ar šajā likumā noteiktajiem izņēmumiem". 2. pants noteic, ka ārvalstu uzņēmēji ir tiesīgi veikt uzņēmējdarbību, "tikai sabiedrības ar ierobežotu atbildību vai akciju

sabiedrības arī bez Latvijas uzņēmēju līdzdalības vai iesaistoties šajās sabiedrībās". Ārvalstu uzņēmējsabiedrībām atļauts veidot Latvijā filiāles.14

Pēc tam kad jautājums par personas valsts piederību, lai tālāk atklātu

tās statusu, var saki; imidiskäs personas tiesību un rīcības spējas izpēti. LR Civillikuma 8. panta 3. daļa noteic, ka "juridiskas personas tiesību un rīcības spēja nosakāma pēc viņas valdes atrašanās vietas likuma".

Savukārt Montevideo 1979. gada Konvencija par kolīzijas jautājumiem attiecībā uz komercuzņēmumiem noteic, ka firmu tiesībspējas un darbības izbeigšanas notei — kumus nosaka to izveidošanas respektīvi inkorporācijas vietas likums.

Saskaņā ar 1992. gada Māstrihtas līguma 106. pantu juridiskās personas (legal personality) statuss ir Eiropas Centrālajai bankai^15, kas dibināta uz starptautiskā līguma pamata, tādējādi to var dēvēt par starptautisko juridisko personu.

ĀRVALSTU UZŅĒMĒJSABIEDRĪBU VEIDI

9

Dažādās valstīs uzņēmējsabiedrību veidi un to tiesībspēja ir atšķirīgi. Taanglu un amerikāņu paju sabiedrības (partnership) Francijā atbilst societē en commandite", kur tāda tipa sabiedrības pastāv jau kopš viduslaikiem, bet Itālijā, Pizā un Florence —

14 Ziņotājs. - 1991. - Nr. 46. —490. lpp.

H Treaty of European Union, Brussels, 1992, CONF-UP-UEM 2002/1/92 REV 1, p. 37.

no 1166. gada. Tomer paju sabiedrības tipa uzņēmumu pirmsākumi meklējami jau Senās Babilonijas ķēmos. Hammurapi laikos 18 gadsimtus pirms mūsu ēras.

ASV tipa paju sabiedrības koncepcija attīstīta no angļu vispārējām tiesībām, respektīvi, 1890. gada Lielbritānijas likuma par paju sabiedrībām.1' ASV Vispārējo likumu par paju sabiedrībām'7 pieņēma tikai 1914. gadā. Tagad ar terminu "partnership" saprot "general partnership", kas apzīmē "divu vai vairāku personu apvienību, kuras mērķis ir uz daļu īpašuma pamata nodarboties ar uzņēmējdarbību pelņas iegūšanas nolūkā".

Par paju sabiedrību var uzskatīt arī kopuzņēmumu vai cita tipa oganizāciju, kas nav inkorporēta, izņemot korporāciju vai trestu, vai zemes īpašumu.[24] Vispārējais likums par paju sabiedrībām nedod arī skaidru atbildi uz jautājumu, vai paju sabiedrība irjuridiska persona (legal entity) vai ne. Tomēr likumā noteikts, ka gan šī tipa uzņēmums kopumā, gan katrs tā dalībnieks nes pilnu atbildību par trešajām personām

radīto kaitējumu.

Sabiedrība ar ierobežotu atbildību (limited partnership) ASV arī atbild par radīto kaitējumu tikai sava pamatkapitāla ietvaros.

Kopuzņēmumus (joint venture) ASV parasti izveido vienas, ierobežotas akcijas veikšanai, kaut arī to statuss ir līdzīgs paju sabiedrības statusam.

Akciju sabiedrības (joint stock companies) ASV dēvē par

organizācijām (non statutory business organizations), kas daudzējādā zinā līdzinās korporācijām (corporations). To reģistrācija valsts iestādē nav obligāta. Akciju sabiedrības dibināšanai nepieciešams vienīgi dibināšanas akts. Tā kopumā un tās dalībnieki nes pilnu atbildību par trešajām personām radītajiem zaudējumiem.

Korporācijas ir juridiskas personas. Tās izlaiž akcijas un obligācijas, var iesūdzēt tiesā citus un citi tās. Akciju turētājus nevar saukt pie atbildības par korporācijas parādiem, tie atbild par savām saistībām tikai savu investīciju ietvaros. Korporācijas pastāvēšanu garantē valsts, un korporācijai jāiesniedz valsts sekretāram (Secretary of State) inkorporācijas dokuments (articles of incorporation). Korporācijas turpina pastāvēt pat pēc to dibinātāju nāves. Tās ir lielākās organizācijas, un

tās pārvalda direktoru

STARPTAUTISKĀS INVESTĪCIJAS UNTO AIZSARDZĪBA

Praktiski ārvalstu firmas citas valsts teritorijā darbojas kā investori, tāpēc jautājumu par ārvalstu juridisko personu statusu var pamatoti izskatīt no investoru tiesiskā statusa viedokļa. Par investīciju, protams, uzskatāma arī kapitāla ieguldīšana zemes un citā vietējā nekustamā īpašumā, taču šis jautājums tiks izskatīts nodaļā "īpašuma tiesības".

Ar apzīmējumu "investīcija" Rietumu zinātniskajā literatūrā saprot ilgtermiņa holdingu, kad kapitālu lieto peļņas iegūšanas nolūkos, piemēram, ieguldot to

lauksaimniecība, rūpniecībā vai izglītība. Turpretim spekulācija ir īstermiņa darījums, kas balstās nevis uz holdingu, bet gan ātru kapitāla apgrozījumu peļņas nolūkos.2"

Pēc citas definīcijas investīcija ir

1) tēriņš (expenditure) ar nolūku iegādāties uzņēmumu finansu vērtspapīrus akcijas, lai iegūtu no tiem peļņu dividenžu veidā;

2) kapitāla tēriņš, pērkot uzņēmumu fiziskos pamatfondus (physical assets), tādus kā rūpnīcas, to mašīnas un iekārtas (fixed capital) un akcijas (working capital).

Investīcijas iedalāmas fiziskās un reālās. Fiziskās (physical) investīcijas radajaunus pamatfondus, tādējādi dodot labumu valsts ražojošajām jaudām. finansu

(financial) investīcijas vienīgi maina īpašuma tiesības uz esošajiem pamatfondiem.21

Pēc žurnāla "World Economic Survey" datiem, 1990. gadā attīstītās valstis saņēma 24 miljardus USD investīcijās, turpretī jaunattīstības zemēm tās novirzīja 25 miljardus USD. Jaunattīstības zemes 1990. gadā un iepriekšējos gados pārveda uz ārzemēm, respektīvi, attīstītajām valstīm, ik gadus apmēram 36 miljardus USD. Tātad attīstītās valstis no jaunattīstības zemēm ieguva vairāk, nekā ieguldīja tajās. gadā notika

vērā liekams pagrieziens plūsmā starp attīstītajām un jaunattīstības zemēm.

Attīstītās ekonomikas zemes uz jaunattīstības un tranzīta ekonomikas zemēm tajā gadā novirzīja 25 miljardus USD, turpretījaunattīstības zemes pārveda uz attīstītajām valstīm vairs tikai 24 miljardus.

Investīciju plūsma uz visām jaunattīstības zemēm nebija vienāda. "Liekā kapitāla" (capital-surplus) naftas ieguves valstis ieguva vairāk naudas — 19 miljardus, kas galvenokārt notika, pateicoties naftas eksportam un rekonstrukcijas projektu finansēšanai Persijas līča reģionā. Tā, piemēram, tikai Irākai un Kuveitai kara postījumu novēršanai 1990. gadā tika novirzīti 29 miljardi USD, bet 1991. gadā — jau 32 miljardi.

Kas attiecas uz zemu ienākumu valstīm parādniecēm (debt-distressed low-income countries), tad UNCTAD VIII Parīzes Deklarācijā Pasaules banku un Starptautisko valūtas fondu aicināja tām palīdzēt ar vidējā termiņa koncesiju aizdevumiem.

1992. g. "World Economic Survey" ka vairākas lielos parādos nokļuvušās

valstis patstāvīgi vairs nevarēs tikt no šiem nospiedošajiem parādiem (debt overhang) ārā un daļa no šiem parādiem jānoraksta kā neiekasējami (uncollectable). Taču, veicot visus plānotos komplicētos pasākumus, parādu masa pagaidām nav samazinājusies. Kā atzīmēja UNCTAD, plānotās ekonomiskās metodes, res-pektivi,jaunas tiešās investīcijas, aizbēgušā kapitāla atgriešanās, ārvalstu portfeļu investīcijas (foreign portfolio investments) unjaunu aizņēmumu iespējas visnotaļ atkarīgas no eksporta pelņas iespējām. Minētajos gados vislabākos tautsaimniecības rezultātus parādīja Āzijas attīstības valstis, "pateicoties lielajām investīcijām, augsta līmeņa attīstības politikai, labi vadītai finansiālās un fiskālās sistēmas apstākļos".22

2ii Encyclopedia ofBanking and Finance, N.Y. 1990, p. 583.

21 Christopher Pass, Bryan Lowes & Leslie Davies, "Collins Dictionary of Economics", London (1988) pp. 266, 267.

22 Yearbook of the United Nations, Vol. 46, pp. 630—639. ......•»« ";

Investors, pirms iegulda kapitālu ārvalstīs, izdara loti ilgstošu savas plānotās investīcijas drošības un ienesīguma izpētes darbu, par ko sīkāk aprakstīts šī darba autora un doc. V. Vilnes darbā "Starptautiskās investīcijas". Bez tam TNK kopumā ir parūpējušās par attiecīgu daudzpusēju instrumentu radīšanu investīciju drošības garantēšanai.

STARPTAUTISKIEDAUDZPUSĒJIE INVESTĪCIJU AIZSARDZĪBAS LĪGUMI

1981. gada Konvencijas par Daudzpusējās investīciju garantijas aģentūras izveidošanu (Convention Establishing Multilatéral Investment Guarantee Agency/MIGA/) preambulā atzīts, ka tiešo ārvalstu investīciju (TĀI) plūsmu uz jaunattīstības zemēm palielinātu investīciju nekomerciālo risku samazināšana.

Līgumā deklarēts, ka aģentūra tiek izveidota kā pilntiesīga juridiska persona (full juridical personality) ar mērķi sekmēt investīciju plūsmas starp dalībvalstīm ražošanai, īpaši uz jaunattīstības zemēm, tādējādi papildinot Pasaules bankas, Starptautiskās finansu korporācijas un citu finansu institūciju darbību.

Šo mērķu sasniegšanai aģentūra dalībvalstu uzņēmumiem uz kontraktu pamata izsniegs garantijas investīcijām citās dalībvalstīs, ieskaitot kopapdrošināšanu un atkārtotu apdrošināšanu (coinsurance, reinsurance), un īstenos darbību, kas sekmēs šādu investīciju plūsmu.

Līdzīgi SVF aģentūras kapitāls veidojās no SDR (special drawing rights), kura sākotnējā summa bija viens miljards SDR, kas bija sadalīts 100 000 akcijās pa 10 000 SDR katrā. Viena SDR vērtība bija noteikta pēc USD 1981. gada 1. janvāra vērtības - 1082 USD. Dalībvalstis parakstās uz akcijām un 90 dienu laikā iemaksā vismaz 10% no pieteiktās summas skaidrā naudājebkurā konvertējamā valūtā, 10% nepārvedamos, bezprocentu čekos vai līdzīgās obligācijās. Naudu par tām, kā arī atlikumu aģentūra iekasē saskaus ar savu lēmumu. Jaunattīstības zemes līdz 25% no parakstīto akciju summas var apmaksāt savā valūtā, kuras vērtību nosaka aģentūra.

Aģentūra var atmaksāt dalībvalstīm prasību (call) naudu, ja prasība izdarīta sakarā ar civilprasību (claim), kas radusies no garantiju vai apdrošināšanas kontrakta. Prasības jāizdara sakarā ar dalībvalsts maksājuma nokavējumu (default in payment). Aģentūrai ir tiesības ar kvalificēto balsu vairākumu pieņemt lēmumu par šo summu pilnīgu vai daļēju atdošanu no aģentūras līdzekļiem.

Aģentūra saskaņā ar Konvencijas 11. pantu garantē pret šādiem nekomerciāliem riskiem:

i) dalībvalstu ierobežojumiem uz savas valūtas atpakaļizmaiņu ņo investīciju valsts valūtas;

ii) ekspropriāciju un līdzīgiem, kā arī likumdošanas vai administratīviem pasākumiem, kā rezultātā īpašnieks zaudē savas īpašuma vai kontroles tiesības vai būtiskus ienākumus no savas investīcijas, izņemot pasākumus;

iii) kontrakta laušanu no valsts puses attiecībās ar garantijas turētāju, kad

(a) viņam nav iespējas griezties tiesā vai arbitrāžā vai kad (b) tiesas vai arbitrāžas lēmums nav pieņemts tik ilga laika, ka tas nolikts kontrakta, vai (c) šādu lēmumu nevar izpildīt piespiedu kārtā;

iv) karu vai pilsoniskiem nemieriem TĀI pieņēmējā valstī. *"

Šo risku vidū netiek ieskaitīta valūtas devalvācija, investora darbība, kurai viņš pats piekritis un par kuru pats atbildīgs, jebkura mērķa valsts valdības darbība, kas notikusi pirms garantijas kontrakta noslēgšanas.

Ar šo Konvenciju tiek aptvertas garantijas šādām investīcijām (eligible investments): īpašuma intereses, ieskaitot vidējos un īstermiņa aizņēmumus, kurus izdarījis attiecīgā īpašuma vai uzņēmuma turētājs, un tādas TĀI formas, kuras izlemj aģentūras direktoru padome. Garantijas ierobežo investīcijām, kuru īstenošana sākas pēc pieteikuma aģentūrā un kuras izpaužas ārvalstu valūtas pārvedumos agrāko investīciju modernizācijai, paplašināšanai vai attīstīšanai, kā arī peļņas izmantošanai no esošajām investīcijām.

Izvērtējot garantiju iespējas, aģentūra analizē to saprātīgumu un labumu valsts attīstībai, saskaņotību ar valsts likumiem un deklarētām prioritātēm, kā

arī apstākļiem tajā, ieskaitot godīgas un vienlīdzīgas attieksmes iespējas.

Garantijas tiek šādiem investoriem (eligible investors), respektīvi, jebkurai

juridiskajai vai fiziskajai personai, ja tā nav mērķa valsts pilsonis, kā juridiska per— sona pieder privātīpašniekam un ir inkorporēta Konvencijas dalībvalstī, kas nav valsts.

Investīciju garantijas tiek sniegtas vienīgi tad, ja valsts ir jaunattīstības valsts. Aģentūra nenoslēdz garantiju kontraktu bez vai investīcijas pieņēmējas valsts

(host country) akcepta. Jebkura garantiju kontrakta noteikumus formulē aģentūra, ņemot vērā, ka aģentūra nesedz visu zaudējumu summu, bet tikai 150% apjomā no neapgrūtinātā aģentūrā parakstītā kapitāla un tā rezervēm plus tik liela pārapdrošināšanas summa, cik izlemj direktoru padome. Garantijas prasības apmierina aģentūras prezidents padomes (board) vadībā. Aģentūra var noslēgt līgumus arī ar

privātiem apdrošinātājiem dalībvalstīs.

Aģentūra vada vadītāju padome (Council of Governors), kas sastāv no ikvienas dalībvalsts pašas iecelta pārstāvja un viena vietnieka un tiek sasaukta reizi gadā. Tai pakļautā izpildinstitūcija ir direktoru padome, kas sastāv vismaz no 12 direktoriem, katram no tiem ir paša norīkots vietnieks. Bankas prezidents ir ex officio--1 aģentūras direktoru padomes prezidents. Aģentūra atrodas Vašingtonā. Aģentūra ir imūna pret nodokļiem, bet tās vadītāji, prezidents, direktori un vietnieki bauda funkcionālo imunitāti^25 no vietējās jurisdikcijas, ja konkrētai personai nav tiesas valsts pilsonības.

Visas dalībvalstis aģentūrā nebūt nav vienādas. Katrai dalībvalstij saskaņā ar Konvencijas 39. pantu ir 177 dalībnieku balsis un viena paraksta balss par katru savu akciju daļu. Turklāt dalībvalstis iedalāmas divos sarakstos. Sarakstā A ietilpst 21 attīstītā valsts, kurām, neskatoties ne uz kādām dalībvalstu un to akciju daļu izmaiņām, nevar piederēt mazāk par 40% balsu vadītāju padomē. Sarakstā B ir jaunattīstības un trūcīgās valstis, piemēram, Grieķija, kuras tādējādi tiek diskriminētas, lai gan daudzām no tām, piemēram, Indijai un Ķīnai, pat pieder daudz vairāk akciju nekā vairākām saraksta A valstīm kopā.

Investīciju aizsardzības noteikumi ir inkorporēti arī Kodeksā par Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizāciju (Code on Organization for Economic Cooperation and Development /OECD/), un tie garantē kapitāla kustības liberalizāciju. OECD 1967. gada Deklarācija par starptautiskajām investīcijām un daudznacionālajiem uzņēmumiem (Declaration on International Investments and Multinational Enterprises), kuras dalībniece ir ASV, arī dalībvalstu pilsoņiem nosaka nacionālo režīmu.

1966. gada 17. oktobrī pēc Pasaules bankas iniciatīvas tika noslēgta Konvencija par investīcijas strīdu izlemšanu starp valstīm un citu valstu pilsoņiem.25 Saskaņā ar Konvencijas 1. pantu izveidots Starptautiskais investīciju strīdu izlemšanas centrs (International Centre for Settlement of Investment Disputes (ICSIDļ), kas atrodas Pasaules bankā un darbojas ar samierinātāju un arbitru kamerām (Panel of Conciliators and Panel of Arbitrators).26 Tā darbība tuvāk apskatīta nodala "Starptautiskais civilprocess",

Latvijas Republikas ar starptautisko investīciju piesaistīšanu un aizsardzību saistītie starptautiskie līgumi. Latvija noslēgusi vairākus starptautiskos līgumus ekonomisko attiecību sfērā, kas reglamentē starptautisko investīciju un citus ar tām saistītus jautājumus.

Tā 1992. gada li. maijā uz 10 gadiem noslēgtā Līguma starp Latvijas Republiku un Eiropas Ekonomisko kopienu par tirdzniecību, komerciālo un ekonomisko sadarbību (spēkā kopš 1.07.93.) 15. panta 3. dala paredz, ka puses "radīs labvēlīgu klimatu ieguldījumiem, galvenokārt noslēdzot vienošanās starp Latviju un Kopienas dalībvalstīm par ieguldījumu veicināšanu un aizsardzību, it īpaši attiecībā uz pelņas pārvešanu un ieguldītā kapitāla kā ari par izvairīšanos no dubultās

aplikšanas ar

Līdzīgi 1992. gada Līguma starp Dānijas Karalisti un Latvijas Republiku par ekonomiskās, ražošanas un tehniskās sadarbības attīstību 1. pantā puses apņemas, ka centīsies attīstīt un veicināt ekonomisko, ražošanas un tehnisko sadarbību dažādos ekonomiskās dzīves sektoros, zinātņu un tehnoloģijas darbības sfērās, kopējo interešu projektos, kapitāla investīcijas, licencēšanu un

Līdzīgi līgumi Latvijai it noslēgti mlndiju — 1993. gada 10. septembra Nolīgums par tirdzniecību un ekonomisko sadarbību (spēkā no 30.12.93., noslēgts uz 5 gadiem); Islandi — 1991. gada 26. augusta Līgums par ekonomisko un tirdzniecības sadarbību (spēkā no 26.08.91., uz 5 gadiem); Itāliju — 1994. gada 16. marta Līgums par

Convention on the Settlement of Investment Disputes Between States and Nationals of Other States, in 575 UNTS 160, No. 8359, at 160.

2r,T. M. Franck, ibid, pp. 455 — 458.

m Augstākajā Padomē un Ministru Padomē (AP MP). — 1994. — 29. janv. — 3. lpp.

28 AP MP. - 1992. —2 5. aug. - 1. lpp.

ekonomisko, rūpniecisko un tehnisko sadarbību (1994. g. maija vel nebija spēkā, noslēgts uz 10 gadiem); Kubu — 1992. gada 17. februāra Nolīgums par savstarpējo tirdzniecību un ekonomisko sadarbību (nav spēkā, LR nota 15.07.94., Kubas notas nav, noslēgts uz 5 gadiem); Lietuvu — 1993. gada 17. aprīļa Nolīgums par tirdzniecisko un ekonomisko sadarbību (spēkā no 17.04.93., zaudējis spēku 31.12.93.); Poliju —

1991. gada 27. septembra Nolīgums par savstarpējo tirdzniecību un ekonomisko sadarbību (spēkā no 12.05.92., beztermiņa); Somiju — Pagaidu vienošanās protokols par tirdzniecību un ekonomisko sadarbību (spēkā no 1.05.9 3., beztermiņa); Ungāriju —

1992. gada 29. maija Nolīgums par tirdzniecību un ekonomiskajiem sakariem un sadarbību zinātnes un tehnikas jomā.

Latvija noslēgusi arī vairākus līgumus par brīvo tirdzniecību un par ieguldījumu veicināšanu un aizsardzību.

1991. gada 28. oktobrī Latvija noslēdza Investīciju veicināšanas līgumu ar ASV (spēkā no 28.10.91., beztermiņa līgums). 1992. gadā Latvija noslēdza līgumus par ieguldījumu veicināšanu un aizsardzību ar Lielbritāniju — 7. februārī (nav spēkā, Latvijas nota 15.07.92., Liebritānijas notas nav, uz 5 gadiem); Somijas Republiku —

5. martā (spēkā no 7.12.92., uz 15 gadiem); Zviedrijas Karalisti — 10. martā (spēkā no 6.11.92., uz 20 gadiem); Dānijas Karalisti — 30. martā ( 1994. maijā nebija spēkā, LR nota 6.11.92., Dānijas notas nav, uz 10 gadiem); Francijas Republiku — 15. maijā (1994. g. maijā nebija spēkā, LR nota 6.11.92., Francijas notas nav, uz 10 gadiem); Norvēģijas Karalisti — 16. jūnijā (spēkā no i. 12.92., uz 10 gadiem); Ķīnas Republiku (Taivana) (spēkā no 8.10.93., uz 20 gadiem); Šveices Konfederāciju — 22. decembrī (spēkā no 16.04.93., uz 10 gadiem); VFRV — 9. decembrī; ar ASV Vienošanos par attiecībām tirdzniecības un kapitālieguldījumu attīstīšanas jomā (spēkā no 14.04.93., beztermiņa); 1993. gada 26. aprīlī ar Poliju (spēkā no 19.07.93., beztermiņa); ar Lielbritāniju — 1994. gada 24. janvārī (1994. g. maijā vēl nebija ratificēts, uz 10 gadiem); ar Izraēlu — 27. februārī (1994. g. maijā vēl nebija ratificēts, uz 10 gadiem); 14. martā — ar Nīderlandes Karalisti (1994. g. maijā nebija spēkā, jāratificē, uz 15 gadiem). 5o līgumu teksti ir samērā līdzīgi, taču nebūt ne identiski.

Tā līguma ar Franciju ievada daļā noteikts, ka "ar terminu "ieguldījumi" saprot jebkāda veida materiālās vērtības, tiesības un jebkāda veida intereses, īpaši, bet ne tikai:

(a) kustamo un nekustamo īpašumu, kā arī jebkuras citas tiesības in tādas kā hipotēkas, pirmprasījuma tiesības, uzufrukts, galvojuma tiesības un līdzīgas tiesības;

(b) uzņēmumu akcijas, prēmiju akcijas un citas līdzdalības formas, ieskaitot mazākuma vai netiešās līdzdalības formas sabiedrībās, kas izveidotas vienas līgumslēdzējas puses teritorijā;

(c) prasījuma tiesības, obligācijas un tiesības uz jebkuru likumīgu izpildi ar ekonomisku vērtību;

29 Ratificēts 18.05.93. Sk. — APMP. - 1993. - 28. maijā.

311 Latīn. — būtībā.

(d) autortiesības, rūpnieciskā īpašuma tiesības (tādas ka patenti, licences, firmas zīmes, rūpnieciskie paraugi un modeli, tehnoloģiskie procesi, reģistrētie nosaukumi un "goodwill"[26]);

(e) koncesijas, arī uz pušu kontinentālā šelfa izstrādi". Līgumā ar Šveici ieguldījumu objektu skaitā ietverts arī know-how.

Šajā līgumā termins "ieguldītāji" nav izskaidrots. Taču līgumā ar Zviedriju un Vāciju tas ir izdarīts. Piemēram, līgumā ar Zviedriju "ieguldītājs" nozīmē fizisku personu — līgumslēdzējas puses pilsoni un līgumslēdzējas pusē domicilētu juridisku personu vai arī trešajā valstī domicilētu juridisku person и "ar dominējošu līdzīpašuma dalu jebkuram no līgumslēdzējas puses ieguldītājiem".

Līgumā ar Vāciju ieguldītāji definēti pavisam citādi — attiecībā uz LR kā "pastāvīgie iedzīvotāji Latvijas Republikas likumdošanas nozīmē", bet attiecībā uz Vāciju — "vāciešP^2 VFR pamatlikuma ietvaros".

Citādi šo līgumu investoru tiesību aizsardzībai veltītie principi ir samērā līdzīgi. Tie ir ieguldījumu veicināšana, godīgs un taisnīgs režīms, uzņēmumu vadības, lietošanas vai likvidācijas netraucēšana, diskriminācijas

Līgums ar Vāciju (2. p.) un Šveici (3. p.) nosaka ieguldījumu aizsardzību saskaņā ar katras puses likumdošanu, pieprasa to "pilnu aizsardzību un drošību", atjaujot atsavināšanu un nacionalizāciju vienīgi "vispārējās labklājības nolūkā tikai pret kompensāciju", kurai jāatbilst ieguldījuma vērtībai un jābūt tūlītējai (4. p.).

Šī līguma 5. pants nosaka brīvas pārvedumu tiesības uz kapitālu un papildu iemaksām ieguldījuma uzturēšanai kārtībā, ienākumiem no ieguldījumiem, aizdevumu atmaksām, likvidācijas summām un kompensācijām.

Līguma ar Somiju 4. pants, kas nosaukts "Vislielākās labvēlības režīms", ietver tā plašu skaidrojumu kā tādu režīmu, kuru otra līgumslēdzēja puse uztur ar jebkuru trešo pusi. Taču paskaidrots, ka šis noteikums neaptver jebkurus ar nodokļu nomaksu saistītus jautājumus, kā arī režīmus, kas var izrietēt no katras puses brīvās tirdzniecības līgumiem, muitas ūnijām vai brīvās tirdzniecības zonām. Analogs noteikums ir arī līguma ar Dāniju un Norvēģiju 4. pantā.

Šie LR noslēgtie investīciju aizsardzības līgumi nosaka strīdu izskatīšanas kārtību, kura tuvāk tiks analizēta nodaļā "Starptautiskais civilprocess".

Latvija noslēgusi arī vairākus brivās tirdzniecības līgumus, kuriem ir zināma saistība ar piesaistīšanu un intelektuālā īpašuma aizsardzību, kas arī

nepieciešama investora tiesību garantijām. Piemēram, 1992. gada 10. martā noslēgtajā Līgumāpar brīvo tirdzniecību starp Latvijas Republiku un Zviedrijas Karalisti (spēkā no 1.07.92. līdz 1.01.95.) par mērķi noteikts iedibināt brīvu tirdzniecību, veicināt godīgus konkurences apstākļus tirdzniecībai, noteikt preču izcelšanās noteikumus, neieviest jaunas eksporta un importa muitas nodevas, ka arī eksporta un importa apjoma ierobežojumus.

Taču Līguma 6. pants noteica, ka, atsaucoties uz sabiedrības politiku, drošību un morāli, pamatoti aizliegumi un ierobežojumi ir pieļaujami. Līdzīgs noteikums ir arī

1992. gada 16. jūnijā ar Norvēģiju noslēgtā Nolīguma par brīvo tirdzniecību (spēkā no 1.08.93. līdz 1.01.95.) 7. pantā.34

Līgums ar Zviedriju aizliedza diskriminatīvu fiskālo politiku un eksporta subsīdijas vai atvieglinājumus. Līguma pants noteica pušu komerciālā un intelektuālā

īpašuma aizsardzību, kas pēc sava līmeņa līdzīga Eiropas Kopienas un Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas valstu standartam. Saskaņā ar 11. panta 2. dalu noteikts, ka intelektuālā īpašuma tiesības ietvers datorprogrammas, datu bāzes un radniecīgas tiesības, firmas zīmes, ģeogrāfiskos apzīmējumus, rūpniecības projektus, patentus, komplekso (integrēto) shēmu topogrāfijas, kā arī neatklājamo know-how informāciju.

* Līguma 12. pants liek sekmēt ekonomisko sadarbību un labvēlīgu klimatu ieguldījumiem. 14. pants atļauj antidempinga pasākumus.

Diemžēl, referējot Augstākajā Padomē par šo līgumu ar Zviedriju tā ratifikācijas sēdē 1992. gada 16. jūnijā, toreizējais ārlietu ministra vietnieks M. Gailis bija spiests atzīt, ka tirdzniecības bilance starp Latviju un Zviedriju jau tobrīd bija 40 pret 60 miljoniem USD par labu Zviedrijai. Viņš nevarēja ne pateikt, kur palikusi valūtas peļņa, ne izskaidrot, kāpēc no Zviedrijas tiek pirkti graudi un par tiem zviedriem tiek maksāts pasaules tirgus cenās, bet Latvijas lauksaimniekiem pasaules tirgus cenās par tiem netiek maksāts. It kā neesot naudas, ar ko viņiem samaksāt. Bet zviedriem tikšot maksāts ar palīdzības aizdevumu naudu, respektīvi, par graudu importu, kas sagrāva Latvijas labības tirgu, samaksās ar nodokļu maksātāju naudu. Vēl lielākos mērogos Latvijas lauksaimnieku iznīcināšana notika, ievedot palīdzības graudus no AS V. Šajā gadījumā palīdzība tika atrunāta, ka tā tiks īstenota graudu importa veidā.

1993. gada 13. septembrī tika parakstus Igaunijas Republikas, Latvijas Republikas un Lietuvas Republikas nolīgums par brīvo tirdzniecību (spēkā no 1.04.94., beztermiņa). Tas pēc normatīvās bāzes zināmā mērā atgādināja līdzīgos līgumus ar Skandināvijas valstīm. Līgums noteica pusēm nacionālo un nediskriminējošu režīmu. Taču tajā nebija normu par savstarpējo investīciju režīmu. Tāpēc iznāk, ka Baltijas republiku ekonomiskā sadarbība un integrācija it kā neparedz kopuzņēmumu izveidošanu. Arī intelektuālā īpašuma aizsardzība noteikta nekonkrēti, neidentificējot tā objektus. Tāpat kā līgumā ar Zviedriju, nolīguma darbību pārrauga un vada pušu apvienotā komiteja, kura darbojas pēc konsensa principa un kuru vada pārmaiņus pušu pārstāvji. Tā tiekas reizi gadā un var ieteikt līguma labojumus.35 Līdz ar to līgumā nekāda cita strīda izskatīšanas institūcija nav paredzēta.

Viens no svarīgākajiem tiešo ārvalstu investīciju sekmēšanas pasākumiem

ir investīcijas stimulējoša nodokļu politika, kas starptautiskās sadarbības līmenī tiek

** AP MP. - 1992. - 19. jūn. - 2. lpp.

-B Latvijas Vēstnesis. — 1993. — 17. dec. — 6. lpp.

starptautiskajos līgumos joma. bez ir

viena no juridisko personu statusu veidojošām normu grupām. Latvija noslēgusi arī vairākas starptautiskās konvencijas par nodokļu dubultās uzlikšanas un nodokļu nemaksāšanas novēršanu. Piemēram, 1993. gada 23. martā šāda konvencija tika parakstīta ar Somiju (spēkā no 1.01.94., beztermiņa)-111, 5. jūnijā — ar Zviedriju (spēkā no 1.01.94., un 19. Norvēģiju (spēkā no 1.01.94.,

17. — Poliju (1994. g. maijā nebija spēkā, jāratificē,

beztermiņa); 10. decembrī — ar Dāniju (nav spēkā, LR nota 27.12.93., DK nota 13.01.94., b eztermiņa). Konvenciju ar Skandināvijas valstīm teksti ir analogi. Līdzīgi līgumi noslēgti arī ar Igauniju, Lietuvu — 1993. gada 17. decembri (nav spēkā, jāratificē, Lietuvas nota 19.07.94., beztermiņa) un Nīderlandi—4994. gada 14. martā (1994. gada maijā nebija spēkā, jāratificē, beztermiņa).

Jēdziens "rezidenti" līguma ar Zviedriju 4. pantā izskaidrots kā jebkura persona, kas "saskaņā ar šīs valsts likumdošanu ir pakļauta aplikšanai ar nodokļiem, pamatojoties uz tās pastāvīgo dzīvesvietu, rezidenci, faktiskās vadības atrašanās vietu vai inkorporācijas (reģistrācijas) vietu. Šis jēdziens ietver arī līgumslēdzēju valsti kā tādu, tās politiski administratīvās vienības, vietējās pašvaldības un statūtsabiedrības. jēdziens neiekļauj personu, kas tiek aplikta ar nodokļiem šajā valstī, attiecībā tikai uz tās ienākumiem no šajā valstī esošiem avotiem vai no šajā valstī izvietotā kapitāla."

Ja pēc 1. panta persona ir abu līgumslēdzēju valstu rezidents, tad izšķirošie kritēriji attiecīgi ir pastāvīgā dzīvesvieta, ciešākas personiskās vai ekonomiskās attiecības, vitālo interešu centrs, ierastā mītnes zeme un pilsonība. Ja personai ir abu valstu pilsonība, tad rezidences vietu pušu kompetentas valsts institūcijas.

Arjēdzienu "pilsoņi" apzīmēta gan fiziska persona, kam ir līgumslēdzējas puses pilsonība, gan "juridiska persona, sabiedrība vai asociācija, kuras statuss no

līgumslēdzējā valstī spēkā esošās likumdošanas".

Ienākumi, ko iegūst no nekustamā īpašuma un tā atsavināšanas, tiek aplikti pēc tā atrašanās vietas. Valsts uzņēmuma peļņu apliek ar nodokli pēc tā atrašanās vietas, izņemot gadījumus, kad tas veic uzņēmējdarbību otrā līgumslēdzējā pusē, izmantojot tur esošu pastāvīgo pārstāvniecību. Jāmaksā tikai par peļņu, valsts uzņēmums tur iegūst, vai par precēm, tas pārdod otrā valstī.

Gaisa un jūras transporta uzņēmumu peļņu apliek ar nodokli tikai valsts, kurai tie pieder.

Dividendes, kas tiek izmaksātas otras puses rezidentam, var aplikt ar nodokli otrā valstī. Bet tās var aplikt arī tur, kur firma, kas tās izmaksā, atrodas. Šis nodoklis nedrīkst pārsniegt 5% no dividenžu kopapjoma, ja to īpašnieks ir sabiedrība, kas nav līgumsabiedrība, kura pārvalda vismaz 25% no kapitāla sabiedrībā, kura izmaksā dividendes. 15% no dividenžu kopapjoma maksā visos pārējos gadījumos (10. pants). Šā punkta noteikumi neietekmē sabiedrības aplikšanu ar nodokļiem attiecībā uz peļņu, no kuras tiek izmaksātas dividendes.

,fi Latvijas Vēstnesis. - 1993. - 22. dec. AP MP. • • 1994. —4.jūn. — 3. lpp. mT urpat, 9. dec.

3S Turpat, 15. dec.

Procentus, kuri veidojas ' līgumslēdzējā valstī un tiek izmaksāti otras puses rezidentam, var aplikt ar nodokli otrajā valstī, kā arī valstī, kurā tie veidojas. Tomēr šie nodokli nedrīkst pārsniegt 10% no procentu kopapjoma. Procenti tiek atbrīvoti no nodokļa, ja tie izmaksājami līgumslēdzējai valstij, valsts bankai vai uz līgumslēdzēju valstu vienošanās pamata izveidotai organizācijai, kas atbrīvota no

Ar procentiem saskaņā ar līguma 11. panta 4. d. saprot "ienākumu no jebkāda veida parāda saistībām neatkarīgi no to nodrošinājuma.., konkrēti, ienākumu no valdības vērtspapīriem, obligācijām un parādzīmēm, ieskaitot prēmijas un balvas, kas piederīgas šiem vērtspapīriem, obligācijām vai parādzīmēm".

Autora honorārs ar nodokli tiek aplikts valstī, kur tas tiek saņemts. Nodoklis no honorāra ir ne vairāk kā 5% no kopapjoma, kas tiek maksāts par ražošanas, tirdzniecības vai zinātnisko iekārtu izmantošanu, un 10% visos pārējos gadījumos. Ar jēdzienu "autora honorārs" pēc līguma 12. panta tiek saprasti "jebkāda veida maksājumi, ko sarjem kā kompensāciju par jebkuru autortiesību izmantošanu.., patentu, firmas zīmi, dizainu vai modeli, plānu, slepenu formulu vai procesu, vai par tiesībām izmantot ražošanas, komerciālās vai zinātniskās iekārtas.. , vai par informāciju attiecībā uz rūpniecisku, komerciālu vai zinātnisku darbību un pieredzi".

Ienākumus no kapitāla pieauguma, ja tas rodas no nekustamā vai kustamā īpašuma firmas veidā, apliek ar nodokli pēc tā atrašanās vietas.

Pēc 23. panta nodokļu dubultās uzlikšanas novēršana notiek katrā dalībvalstī pēc savas līgumā noteiktas diezgan sarežģītas metodikas.

Šo nodokļu līgumu galvenā pozitīvā nozīme ir nodokļu dubultpiemērošanas novēršana, informācijas iegūšana no dalībvalsts, lai atklātu nodokļu nemaksātājus un apliktu tos ar nodokli, kā arī zināmu pasaules standartu ieviešana.

GALVENIE ĀRVALSTU FIRMU DARBĪBAS REGULĒŠANAS IEMESLI UN METODES

Pēc Otrā pasaules kara ASV valdība sākumā bija sajūsmā par to, kajapānu firmas iepludināja naudu Savienoto Valstu autorūpniecībā. Bet drīz vien izrādījās, ka japāni ar savām investīcijām ne tikai salauza amerikāņu ārējās tirdzniecības barjeras, bet pat pierādīja, ka spēj Amerikā ražot labākas un lētākas automašīnas nekā paši amerikāni (jo japāņi nelāva savās rūpnīcās darboties ASV arodbiedrībām). Līdz ar to ASV autogiganti tika novesti situācijā, kad viņiem vai nu bija jāuzlabo sava ražošana, vai jāizzūd. Tāpēc ASV kongresmeņi, firmu vadītāji un arodbiedrību līderi drīz vien sāka apspriest jautājumu, vai japāņu investīciju neapstrīdamie panākumi ir iemesls sajūsmai vai satraukumam. Drīz vien tika pieņemts viens no amerikāņu pretpasākumiem — pastāvīga tirgus limita (permanent market-share limits) noteikšana japāņu investīciju rūpnīcām ASV. [27] -] "

Taču viens no svarīgākajiem ārvalstu fizisko un juridisko personu statusa jautājumiem ir ailauia ārzemniekiem nodarboties ar uzņēmējdarbību.

Atsevišķi šījautājuma aspekti tiks izskatīti arī nodaļā "Fizisku personu statuss". Visumā ārvalstu juridisko personu darbība valsts teritorijā notiek tā saucamajā atļaujošajā kārtībā. Arī pirmskara Latvijas Republikas 1922. gada 29. novembra Valdības noteikumos par ārzemju akciju un paju sabiedrību darbību Latvijā bija deklarēts, ka tās var darboties Latvijā vienīgi ar Finansu ministrijas atļauju (1. p.). Sabiedrības darbība bija ierobežota vienīgi ar finansu ministra apstiprinātos noteikumos norādītiem mērķiem un darbības apjomu, un arī to apvienošanās ar citiem uzņēmumiem bija iespējama vienīgi ar finansu ministra

Francijā saskaņā ar 1939. gada 12, aprīļa Dekrēta par ārvalstu sabiedrībām 22. p. šo atjauju deva iekšlietu ministrs.[28]

Priekšrocības un ierobežojumi ārvalstu investoriem ASV. Saskaņā ar ASV doktrīnu šī valsts tradicionāli pret ārvalstu investīcijām izturas pozitīvi un liberāli. Liberālā attieksme pret investīcijām Savienotajās Valstīs lielā mērā ir saistīta arī ar to, ka līdz astoņdesmitajiem gadiem ASV investīcijas ārvalstīs ir bijušas četras reizes lielākas par ārvalstnieku investīcijām ASV. Taču kopš 1985. gada investīciju bilance ASV negatīva, jo sāka pārsniegt Savienoto Valstu investīcijas ārvalstīs.

Ārvalstnieku nekustamo īpašumu skaits ASV sācis strauji pieaugt.

Tā, piemēram, Šauda Arābijas bagātnieks nopirka trešdaļu no Bank of Commonwealth Detroit, Irāna mēģināja pārņemt Pan American Airways, Kuveita nopirka Kauai salu Havaju salu arhipelāgā. Kopā ārvalstniekiem ASV astoņdesmitajos gados piederēja 4,9 miljoni akru zemes, bet 64 miljonus akru tie izmantoja uz nomas (leasing) pamata. Zemes īpašumus ASV aktīvi tiecās pirkt japāņi. 1989. gadā ārvalstu investīcijas ASV bija 400 miljardi USD. Šie fakti stipri satrauca amerikāņu sabiedrību^29, un likumdošanā tika ieviestas attiecīgas korekcijas.

Tas radīja vairākas principiālas juridiskas problēmas, kas bija saistītas ar

1) ārvalstu investora tiesībām iegūt noteiktu īpašumu vai augļus no kādas investīcijas, kā arī viņa darbības atklātuma un ziņošanas (disclosure & reporting) prasības; šis uzdevums tiek uzlikts pašam investoram vai arī viņa amerikāņu juristam (attorney);

2) federālajiem un štata nodokļiem.

Svarīgākie ASV likumdošanas akti, kas reglamentē ārvalstu investīcijas, ir Starptautisko investīciju pārskata likums, Ārvalstu investīciju lauksaimniecībā atklātuma likums, 1988. gada noteikumi vispārējam tirdzniecības un

konkurētspējas likumam.[30]

ASV Iekšējo ienākumu kodekss^31 nosaka ārvalstu investīcijām tādus pašus nodokļu noteikumus kā pašmāju investoriem, respektīvi, nacionālo režīmu. Tāda pati attieksme ir arī štatu likumos.

Ārvalstu investīcijām liberālu statusu garantē aptuveni 40 divpusēji Savienoto Valstu līgumi par draudzību, komerciju un navigāciju, kas atļāva otras dalībvalsts pilsoņiem iebraukt, tirgoties, investēt, iedibināt un īstenot uzņēmējdarbību ASV. Vairums no šiem līgumiem garantē otrai pusei nacionālo režīmu (national treatment), respektīvi, pielīdzina otras dalībvalsts pilsoņus un uzņēmumus saviem. Šie līgumi atļauj otras dalībvalsts pilsonim

1) iedibināt un uzturēt savu firmu filiāles, aģentūras, ofisus, faktorijas un citus veidojumus;

2) organizēt uzņēmumus un iegūt ieņēmumus no citiem uzņēmumiem;

3) kontrolēt un vadīt uzņēmumus, ko viņi ir izveidojuši.

Tomēr saskaņā ar Tirdzniecības ar ienaidnieku likumu^32 un Ārkārtējās ekonomiskās varas ārvalstu investīcijas var konfiscēt ar valdības lēmumu, ja ir naidīgas

attiecības ar konkrētu valsti. Šie likumi likuši daudziem investoriem bailēs no ekspropriācijas pie savu investīciju piesegšanas ar dažāda veida trastiem.

Taču ASV draudzības līgumos noteikti izņēmumi no nacionālā režīma uz

zināmām nozarēm, tādām kā sabiedrisko pakalpojumu dienesti (public utilities), kuģu būvniecība, gaisa un ūdens transports, bankas, zemes un citu dabas resursu ekspluatācija. Šie sektori tradicionāli tiek uzskatīti par svarīgiem nacionālajās interesēs un tāpēc tiek stingrākai reglamentācijai un investīciju ierobežojumiem.

1988. gada Ekson-Florio noteikumi vispārējam tirdzniecības un konkurētspējas likumam dod ASV prezidentam plašākas tiesības ierobežot un aizliegt ārvalstu investīcijas, kas apdraud nacionālo drošību.

Arī federālais Enerģētikas likums^33 atjauj valdībai izsniegt licences investīcijām šajā sektorā tikai pilsoņiem un ASV korporācijām. 1954. gada Atomenerģijas likums aizliedz Kodolenerģijas regulēšanas komisijai izsniegt licenci kodolietaisēm korporācijām, ja tā uzskata, ka korporācija pieder vai to kontrolē, vai pār to dominē ienaidnieku vai ārvalstnieku korporācija vai ārvalstu

Valdības kontrakti vai sabiedriskie pasūtījumi (government contracting, public procurement). Valdības vai sabiedrisko projektu īstenošanas kontraktu slēgšanā ASV pilsoņiem un firmām gan federālā, gan štatu likumdošana nosaka ievērojamas priekšrocības, it īpaši aizsardzības sektorā. Kaut gan GATT līgums un 1979. gada Valdības pasūtījumu un tirdzniecības līgumu likums^4' noteicis zināmus atvieglojumus ārvalstniekiem, ASV priekšrocības paliek

Valsts drošības apsvērumi. Saskaņa ar iepriekšminētajiem 1988. gada Ekson-Florio noteikumiem prezidentam vai viņa ieceltajai amatpersonai, kas dotajā gadījumā ir valsts rezervju sekretārs (Secretary of the Treasury), ir tiesības, atsaucoties uz nacionālo interešu aizsardzību vai valsts politikas interesēm (public policy), ar savu lēmumu attiecībā uz jebkurām ārvalstu investīcijām

regulēt, apturēt, aizliegt, pasludināt par spēkā neesošu jebkuru apvienošanu vai ASV firmas iegūšanu (merger or acquisition), ko īsteno ārvalstu pilsonis un kas, pēc ASV prezidenta domām, apdraud Savienoto Valstu nacionālo drošību;

aizliegt pirkšanu, pārdošanu, apvienošanu, holdingu, importu, eksportu; m pārskatīt privilēģiju izmantošanu;

• iesaldēt darījumus, konfiscēt ārvalstu tiesībpārkāpēja īpašumu;

• prezidentam 30 dienu laikā no informācijas saņemšanas par šādu faktu ir tiesības ierosināt šajā sakarā izmeklēšanu. Viens no iniciatoriem var būt ASV Ārvalstu investīciju komiteja. Izmeklēšana jāpabeidz 45 dienu laikā. 15 dienas pēc tam prezidentam dotas lēmuma pieņemšanai. Jebkurā gadījumā tiek atcelti apvienošanas vai pirkšanas darījumi, kas noslēpti no pilnvarotajām valsts institūcijām. Prezidenta lēmumu nav paredzēts pārsūdzēt un pārskatīt (judicial review) tiesā.[34]

Ir daudzi uzņēmējdarbības veidi, kuros ASV ārvalstniekiem uzņēmējdarbību nepieļauj. Tā ASV ārvalstniekiem ierobežo tiesības investēt aizsardzības industrijā. Kara lidmašīnu komponentu ražošanu ASV neatļauj ārvalstu pilsoņiem, bet firmām to ražošanu neatļauj gadījumos, ja vismaz 75% to kapitāla nepieder amerikāņiem, ja visi direktori rīkotāji nav ASV pilsoņi un rūpnīca neatrodas Savienotajās Valstīs.[35]

ASV pastāv speciāli Industrijas drošības noteikumi, kuru uzdevums ir aizsargāt slepeno informāciju. Saskaņā ar šiem noteikumiem ārvalstniekiem neizdod atļauju rīkoties ar slepeniem dokumentiem. Pat ASV inkorporētai firmai, kas nonākusi ārvalstu kontrolē, Aizsardzības ministrija nedod atļauju nodarboties ar jautājumiem, kas kvalificēti kā

Atsaucoties uz valsts enerģētiskās drošības apsvērumiem, ASV neatļauj ārvalstniekiem iegūt kontroli pār urāna ražošanas, naftas, dabiskās gāzes un ģeotermālo

- J 54

ūdeņu ieguves nozarēm.

Visa ASV urāna bagātināšana notiek tikai valstij piederošās rūpnīcās, bet kontraktus šajājomā var slēgt tikai ar ASV pilsoņiem.[36]

Atklātības un ziņošanas noteikumiem ASV ārvalstu investīciju likumdošanā ir sekot ārvalstu investīciju stāvoklim valstī. Svarīgākie no šiem likumiem ir Investīciju pārskata likums un Ārvalstu investīciju lauksaimniecībā atklāšanas

Investīcijupārskata. likums. pieprasa . nodot noteiktas formas ziņojumus ikviena gadījumā, kad ārvalstu fiziskā vai juridiskā persona rada, iegūst vai atsavina vismaz 10% intereses (interest) ASV uzņēmumā vai Savienotajās Valstīs inkorporētā ārvalstu uzņēmumā, nodaļu vai filiāli ieskaitot. Šis ziņošanas pienākums uzlikts ASV kompanjonam vai filiālei, kurā ārvalstu pusei pieder 10% vai lielāka dala, kā, juridiskām firmām, investīciju baņķieriem, brokeriem, kas atbalsta vai piedalās ASV uzņēmuma pārņemšanā vai kopuzņēmuma veidošanā ar ārvalstu pusi.

Ar ārvalstu pusi savukārt domāti ārvalstnieks kā fiziska vai juridiska persona, ārvalstu valdība vai tās aģentūra (agency) vai ārvalstī esoša patstāvīga uzņēmējdarbības vienība (entity), kas atrodas citas valsts, nevis ASV, jurisdikcijā. Pēdējais teikums varētu likties nesaprotams. Taču šajā darbā nodaļā par ārvalstu nodokļu likumdošanu tas ir pietiekami labi izskaidrots. Doma ir par to, ka uzņēmums ir inkorporēts kādā citā valstī, kur atrodas arī tā vadība, taču tas darbojas ASV, līdzīgi kā Tilts Communications ir inkorporēts "pastkastītes vietā" Dānijā, bet patiesībā darbojas Latvijā. Ar ASV uzņēmumu saprot jebkuru uzņēmumu, kas inkorporēts šajā valstī un darbojas peļņas vai nekustamā īpašuma turēšanas nolūkā.

Taču no ziņošanas pienākuma ir arī zināmi izņēmumi. Tā, piemēram,

nav jāziņo par nekustamiem īpašumiem, kurus izmanto kā personīgās dzīvesvietas (residento! real estate for personal use) vai īpašnieka akcionāru personīgajai lietošanai. Tāpat šādu personīgo galveno dzīvesvietu (primary residence) drīkst iznomāt bez nepieciešamības ziņot par to šajā likumā noteiktajā kārtībā. Nav jāziņo ari par jauna uzņēmuma izveidošanu un tāda esoša uzņēmuma pirkšanu, kura vērtība, kredītus ieskaitot, ir zem viena miljona USD, ja esošā uzņēmuma teritorija nav lielāka par 200 akriem ASV zemes. Šis pats princips skar arī apvienošanu (merge).

Ja nekādi izņēmumi nav pieļaujami, tad par investīciju 45 dienu laikā pēc tās īstenošanas jāziņo ASV Komercdepartamenta Ekonomiskās analīzes birojam, izmantojot anketu BE-13, kurā pieprasīta informācija par

# operācijas veidu;

"" jaunā ASV kompanjona īpašuma identitāti un struktūru; jauniegūtā ASV uzņēmuma identitāti un struktūru; finansiālo stāvokli un darbību;

investīciju servisa iespējām no federālās valdības vai vietējās varas puses; investīcijas izmaksām.

Ar jaunā īpašnieka identitāti domāts, ka/āzi«o ne tikai par formālo identitāti vai aģentu, kas darbojas īstā īpašnieka uzdevumā, bet arī par īsto īpašnieku, kurš gūs no darījuma labumu (ultimate beneficial owner), "kurš atrodas ķēdes galā" un no kura vairāk kā 50% netur īpašumā kāds cits. Turklāt ieguvējam jāaizpilda arī anketa BE-607 "Industrijas klasifikācijas aptauja" (Industry Classification Questionary).57 So anketu informāciju lieto vienīgi federālā valdība, un tā ir konfidenciāla.

Bez minētajām anketām jāsniedz arī noteikta periodiskā informācija — gada ziņojums, izmantojot anketu

” 22 U.S.C. §3 104(c).

Likums paredz sankcijas pret tiem, kas laikus neziqo. Soda nauda nepārsniedz 10 tūkstošus USD, taču sodu uzliek par jebkuru šādu neziņošanu. Apzināta firmu neziņošana var tikt sodīta ar minēto sodu, bet fiziskas personas — ar soda naudu vai brīvības atņemšanu, vai arī abiem.

Antimonopola noteikumi ārvalstniekiem. Ārvalstij, tās juridiskajai personai vai pilsonim aizliegts tieši vai ar starpnieku (filiāļu, fiktīvu personu u.c.) palīdzību pirkt uzņēmumus vai akcijas, apvienot tos, veidot kopuzņēmumus un veikt citas darbības, ja tādējādi tiek vājināta konkurence, ierobežota tirdzniecības brīvība, radītas monopola vai dempinga cenas, kavētajaunu preces piedāvātāju iekļūšana tirgū vai var izveidoties monopols,58 Tieslietu ministrija ir tiesīga apturēt jebkuru apvienošanu, kas ir pretrunā ar antimonopolu

Harta-Skota-Rodino 1976. gada labojums ASV Pretmonopola likumam^60 pieprasa iepriekšēju notifikāciju Federālajai tirdzniecības komisijai un Tieslietu ministrijas Pretmonopolanodalai (Antitrust Division ofthe U.S Department of Justice) parjebkurām uzņēmēju apvienībām, kuras radušās apvienošanas, pirkšanas vai akciju apvienošanas rezultātā. Likums skar

1) apvienības ar vienas puses fondiem vai gada apgrozījumu, sākot no 100 miljoniem USD, un otras puses fondiem vai gada apgrozījumu, sākot no 10 miljoniem USD;

2) apvienošanās rezultātā ieguvusi persona ar akciju starpniecību gūst paaugstinātu balsu skaitu vai fondus pāri par 15 miljoniem USD vai vismaz 15% vērtspapīru ar balsstiesībām vienā juridiskā personā.

ASV vērtspapīru likumi. 1977. gada uzlabotais Iekšzemes un ārzemju investīciju ziņošanas likums^61 papildināja 1934. gada Vērtspapīru apmaiņas vai kursu likumu^62 un pieprasīja no ārvalstu personas papildu ziņojumu par 5% interesi vērtspapīros ar balsošanas tiesībām ASV sabiedrībās. Informācija jāsniedz Vērtspapīru apmaiņas komisijai pēc formas

Nodokļu likumi. Bez citur minētā jāatzīmē, ka 1990. gadā ASV laboja Iekšējo ieņēmumu kodeksu", ar ko valsts rezervju ministram (Secretary of Treasury) deva tiesības pieprasīt, lai korporācijas ziņo viņam pēc formas 8820 jebkurā uzņēmuma kontroles maiņas, rekapitalizācijas vai vērā ņemamas kapitāla struktūras izmaiņas gadījumā. Jāziņo ne vēlāk kā trīsarpus mēnešu laikā no izmaiņām, ieskaitot to, ka viena persona vai to grupa iegūst 50% vai vairāk balsu, vai akciju kapitāla gadījumā, ja iegūtā uzņēmuma godīga tirgus cena ir ne mazāka par 10 miljoniem USD. Par fondu iegūšanu un parakstīšanos uz akcijām nav jāziņo. Civilsods par ziņu nesniegšanu ir 500 USD par katru nokavēto dienu līdz maksimālam sodam 100 000 USD par vienas anketas savlaicīgu neiesniegšanu. Var pielietot arī kriminālsodus.

88 Clayton Act, Sherman Act, U.S.A.

59 Hart-Scott-Rodino Act.

50 Hart-Scott-Rodino Antitrust Improvements Act.

61 Domestic and Foreign Investment Improved Disclosure Law.

62 Securities Exchange Act.

63 Sk. - Section 6043(c).

Valutas un ārzemju operāciju ziņošanas likums^37 pieprasa no jebkuras personas, kura fiziski transportē (physically transports), nosūta pa pastu vai ar transportu (or ships) valūtu vai "citus monetāros instrumentus" (monetary instruments) summā no 10 000 USD un vairāk jebkādā sakarā iekšā vai ārā no ASV, aizpildīt un iesniegt muitā anketu pēc formas 4790. Ar terminu "monetārie instrumenti" domāti arī investīciju vērtspapīri uz uzrādītāju vai reģistrētā formā, ja tie indorsēti neaizpildītā veidā (if indorsed in blank), parastie vekseli (promissory notes) un citi pārvedamie vērtspapīri, kurus apmaksā uzrādītājam vai kuri indorsēti tādējādi, ka īpašuma tiesības uz tiem (title) mainās piegādes vai nodošanas brīdī. princips neskar fondu īpašnieka mainu ar bankas čeka vai telekomunikāciju starpniecību.

1938. gada Ārvalstu aģentu reģistrācijas likums pieprasa no ārvalstu principāla (principal) aģenta, kas Savienotajās Valstīs tieši vai netieši iesaistās politiskajā darbībā, sabiedriskajās attiecībās (public relations) vai politiskajās konsultācijās, izdala vai vāc naudu, aizdevumus vai citas vērtības (valuables) sava ārvalstu principāla uzdevumā vai pārstāv viņa intereses jebkurā ASV aģentūrā vai pie jebkuras oficiālas personas, reģistrēties pie Savienoto Valstu ģenerālatorneja (Attorney General).[38]

Saskaņā ar šo likumu par ārvalstu principālu uzskata investora, politisko partiju, jebkura personu ārpus ASV, jebkura korporāciju, paju sabiedrību vai citu apvienību, kura ir organizēta vai kuras darbības vieta ir ārpus Savienotajām Valstīm. Pēc šī likuma nav jāreģistrējas personām, kas nodarbojas ar privātām, nepolitiskām lietām, bet jāreģistrējas ārvalstu advokātiem un juriskonsultiem (attorneys) un citiem ārvalstu investora pārstāvjiem.

Štatu likumi vairākos ASV štatos ārvalstu investīcijām ievieš papildu ierobežojumus un ziņošanas noteikumus bez iepriekš minētajiem federālajiem noteikumiem.*

Āvalstu investīciju vispārējie tiesiskie principi. Jebkurā valstī, piemēram, ASV un Zviedrijā, ārvalstu investīcijas un uzņēmējdarbības pasākumi, kas izdarīti pretrunā ar vietējiem normatīvajiem aktiem, nav spēkā no paša sākuma (ab initio). Parasti ārvalstu uzņēmumi valstīs var sākt darboties vienīgi ar noteiktas valsts institūcijas Pirmskara Latvijā ārvalstu akciju un paju sabiedrības varēja darboties vienīgi ar finansu ministra atjauju.[39]

Ārvalstu investori parasti citā valstī var darboties nevis jebkurās, bet gan stingri noteiktās formās. Tā ASV ārvalstu investors var darboties tikai ārvalstīs inkorporētas firmas filiāles vai (branch, subsidary) veidā.[40] Līdzīga kārtība ir arī Krievijā

un Zviedrijā.

Ārvalstniekus kā ASV, tā Somijā neatļauj investēt nekustamā īpašuma tirdzniecībā un starpniecībā tajā.6'1

Somija, Zviedrija un Krievija investīcijas gadījuma lielu uzmanību pievērs ekoloģijai, pirms investīcijas atļaujas izdošanas pieprasot ekoloģiskās ekspertīzes aktu, kurā jābūt nodaļai par ražošanas atkritumu likvidāciju.

Zviedrijā par ārvalstu uzņēmuma reģistrācijas faktu paziņo vietējai varai uņ publicē presē. Tikai tad uzskata, ka par uzņēmuma dibināšanu informētas trešās personas, kurām bija nepieciešams par to zināt.7" Līdzīga kārtība ir arī Somijā un Krievijā.

Publikācija ir investora pienākums. Zviedrijā uzņēmumu ar ārvalstu investīcijām, kā arī ārvalstij vai piederošu uzņēmumu uņ tā vadības darbību

jebkurā brīdī tiesīgs pārbaudīt Finansu ministrijas vai valsts tiesību sargāšanas institūcijas pilnvarots

ASV visiem uzņēmumiem, kuros ir ārvalstnieku investīcijas, ik gadus Finansu ministrijai jāiesniedz ziņas par ieguldījumu summām, uzņēmējdarbības

un tirdzniecības apgrozījuma, eksporta, importa operāciju apraksts, ziņas par pelņu, zaudējumiem pirms uņ inovācijām, vērtspapīru izlaišanu,

pirkšanu un pārdošanu.

Zviedrijā par ārvalstu investīcijas regulējošo normu pārkāpumiem administratīvo sodu uzliek arī zviedra juridiskajām personām uņ pilsoņiem, kas ārvalstu uzņēmēja vārdā ar aizliegtu uzņēmējdarbību.

Ārvalstu uzņēmuma auditoru, kas apzināti vai aiz rupjas nolaidības sniedzis valsts institūcijām nepatiesas vai maldinošas ziņas par uzņēmuma darbību vai slēpis viņa pārbaudes laikā atklātās uzņēmuma darbības prettiesiskās vai citādi kaitīgās sekas, Zviedrijā gaida kriminālsods.[41]

Ārvalsta investīciju darbības tiesiskie ietvari valstīs tiek noteikti divējādi:

1) nosakot absolūtos investīciju aizliegumus, kurus pamato ar nacionālās drošības apsvērumiem, vai ierobežojumus noteiktos sektoros;

2) nosakot konkrētus darbības vai struktūras noteikumus.

Absolūtie aizliegumi bieži skar bruņojuma rūpniecību, bankas, telekomunikācijas, transportu, tūrismu, dabas resursu ieguvi, īpašuma tiesības uz zemi. Citur investīcijām noteikti īpaši ekonomiskie vai eksportu sekmējoši kritēriji. Dažviet likumdošana iet pa citu ceļu, nosakot nozares, kuras ir atvērtas ārvalstu investīcijām.

ir tā saucamā atruna Clause), kas investoram pieprasa

atteikties no savas valdības aizstāvības investīciju strīda gadījumā.

Plaši izplatīts ir arī noteikums, ka ārvalstu investors nedrīkst kontrolēt investīciju ar pamatkapitāla (equity ownership) kontrolpaketi vai citādi. Šādā gadījumā investīcija ir iespējama tikai kopuzņēmuma veidā ar investīciju kapitālu līdz 49% apjomā. Interesants ir fakts, ka 1994. gada Lattelekom līgumā šo 49% noteikumu ārvalstu puse faktiski pārvarēja, līguma vadības noteikumos nosakot, ka kopuzņēmuma pārvaldi uz 10 gadiem pilnībā pārņem ārvalstu puse.

Arī princips, pēc kura investora īpašums pec noteikta laikajāpārciod nacionālajam kapitālam, iemiesots daudzu valstu likumdošanā.

Bieži investīciju ierobežojumu noteikumi nav inkorporēti likumdošanā, bet katras atsevišķas investīcijas gadījumā tie tiek noskaidroti sarunās ar mērķa valsts valdību. Sastādot investīcijas līgumu ar valdību, var pieprasīt arī izdalīt atsevišķas summas infrastruktūras, piemēram, ceļu, dzīvojama fonda uzlabošanai, skolu un slimnīcu celtniecībai, vietējās ražošanas attīstībai, vietējo speciālistu apmācībai, tehnoloģijas nodošanai.

Tā, piemēram, pirms 1994. g. Lattelekom līguma noslēgšanas noorganizētā konkursa laikā Hanzcitel grupa piedāvāja 12 miljonus USD izdalīt Latvijas telekomunikāciju rūpniecības attīstībai, bet Tilts Communications grupa tikai 2 miljonus USD. Tomēr tiesības noslēgt Līgumu tika piešķirtas Tilts Communications grupai.

Dažos gadījumos investoram viss investējamais kapitāls jāieved un tam aizliegts to meklēt vietējā kredīta tirgū. Mērķa valsts valdība var pieprasīt < > < > .t« lai tā uzņēmuma maksas bilance būtu pozitīva, lai noteikts produkcijas procents tiktu eksportēts, lai tiktu pieņemts darbā noteikts skaits vietējo strādnieku un speciālistu. Var noteikt minimālo kapitāla summu, kas jāinvestē jau sākuma periodā vai ari ekonomiski mazattīstītā reģionā.73

Zviedrijas 1982. gada Likums par kārtību, kādā ārvalstnieki iegūst īpašumā zviedru uzņēmumus,14 neattiecas uz jaunu uzņēmumu izveidošanu, kā arī banku un apdroši-sabiedrībām, kur pastāv citi noteikumi.

Likums attiecas uz ārvalstniekiem un ārvalstu juridiskām firmām, kuru inkorporācijas dokumentos nav ārvalstnieku tiesību ierobežojumu, un zviedru tirdzniecības uzņēmumiem, kuru ir

Likums par ārvalstnieku ierobežojumiem (utlānningsforbehāll) (4. §) nosaka zviedra uzņēmumu dokumentos principus, pēc kuriem kontrolējamā

subjekta tiesības iegūt šā uzņēmuma dalu ir mazāk par 40% akciju uņ 20% balsu jebkurā brīdī. Šīs tiesības var būt ierobežotas vēl stingrāk.

Kontrolējamais tiesību subjekts bez atļaujas nedrīkst zviedru uzņēmumos iegūt lielāku dalu par noteiktu kontrolrobežu 10, 20, 40 vai 50% apjomā; daļu zviedru tirdzniecības uzņēmumā; īpašuma vai izmantošanas tiesības vai daļas biznesa operācijās (rorelser) Zviedrijā (7. §).

Ārvalstu banku uzņēmums, kas ieguvis tiesības darboties Zviedrijā caur savu filiāli un kam ir ietekme uz zviedra banku akciju sabiedrību, nedrīkst iegūt

zviedra akciju sabiedrībās, tirdzniecības uzņēmumos un biznesa operācijās vairāk akciju vai dalu nekā zviedru bankas §).

Iegūšanas atļauja nav vajadzīga īpašuma sadalīšanas, mantojuma vai testamenta gadījumā, uzņēmumu apvienošanas vai investīciju fonda akciju iegūšanas gadījumā. Ja iegūšanas atļauja nav saņemta, īstenotais ieguvuma darījums zaudē spēku. Atļaujas devēja institūcija ir valdība, tās norīkota cita iestāde vai lēņa izpildvara

mThomas F. Clasen., ibid., pp. 20-3,4.

74 Lag om utliindska forvarv av svenska lorelag (1982:617).

kas atbilst Latvijas 'rajona" pašvaldības līmenim: ' Par ša likuma apzinātu pārkāpšanu vai apzināti nepareizas informācijas sniegšanu draud naudas sods vai brīvības atņemšana uz laiku līdz 6 mēnešiem. Šā procesa ierosinātājs ir valdība.

Saskaņā ar Instrukciju par kārtību, kādā ārvalstnieki iegūst zviedru uzņēmumus,[42] valdības nav vajadzīga, ja uzņēmumā ir mazāk par 500 strādājošo. Tādā

gadījumā atļauju dod lēņa izpildvara. Iesniedzot lūgumu iegūt uzņēmumu, ārvalstniekam jāiesniedz izziņa par sevi un savu uzņēmumu, kurā ir vairāk nekā 10 rādītāju, to skaitā uzturēšanās atļauja Zviedrijā, savas firmas statūti, bilance par pēdējo gadu, parādu lielums utt.

Ja ārvalstnieks pērk daļu valsts vai sabiedriskā uzņēmumā, tad jāievēro arī 1980. gada Slepenības likuma

Vācijā TĀI kārtība detalizēti reglamentēta 1969. gada 28. jūlija likumā ar 1990. gada 22. februāra labojumiem.[43] Saskaņā ar šī likuma 2. § investoram tajā jābūt arī savam pārstāvim, kas ir investīcijas vietas pastāvīgais iedzīvotājs. Visi nepieciešamie dokumenti ārvalstu pircējam jāiesniedz vāciski. Šo dokumentu vidū ir līguma noteikumi, investīcijas vai pirkšanas prospekts, pērkamās un pērkošās firmas nosaukums, adrese, pamatkapitāls un akciju kapitāls (3. §) utt.

Ar likumu noteikts, ka gan pašmāju, gan ārvalstu vērtspapīrus investīciju gadījumos var pieņemt, ja tie laisti apgrozībā kādā no Eiropas Savienības valstu biržām vai kādā citā organizētā tirgū.

Somijas 1939. gada 28. jūlija Likums Nr. 219 par ārvalstnieku un zināmu organizāciju tiesībām turēt īpašumā nekustamo īpašumu un akcijas^1'1 ar tā 1987. gada labojumu Nr. 659 nosaka, ka ārvalstnieks vai ārvalstu firma, kooperatīvs vai asociācija nav tiesīgi jebkādā veidā, pat nomā vai ar citu kontraktu, turēt nekustamo īpašumu Somijā bez īpašas, ikreizējas Valsts padomes (Council of State) atļaujas. Minerālresursu ieguvi reglamentē cits likums.

Līdzīgi ierobežojumi skar jauktas — somu—ārvalstu sabiedrības. Tomēr pēc likuma 3. panta ierobežojumi neskar somu SIA,ja ārvalstu daļa ir līdz vienai piektdaļai liela. Ārvalstnieks var iegūt 2/5, bet tikai ar Valsts padomes atļauju un ja uz akcijām nav rakstīts, ka tās nedrīkst būt ārvalstnieka īpašumā. Šādā sabiedrībā akcijām, ja to ieguve ārvalstniekiem nav aizliegta, tam nedrīkst būt vairāk par 1/4 balsu.[44] Šiem ierobežojumiem jābūt ietvertiem SIA līgumā.

Sekot, lai ārvalstnieku daļa SIA nepārsniedz noteikto daļu, ir SIA direktora rīkotāja un direktoru padomes uzdevums. Ja SIA, kuras līgumā noteikti ierobežojumi, ārvalstnieks iegūst lielāku daļu, nekā drīkst, tad Valsts padome var noteikt laiku SIA līguma izmaiņai, pretējā gadījuma īpašumu reģistrs var atteikties šīs izmaiņas reģistrēt. Līdzīgi noteikumi skar kooperatīvus (3.b pants).

Saskaņā ar Somijas 1988. gada Likumu par ārvalstu apdrošināšanas sabiedrību darbību Somijā*" šāda sabiedrība var darboties tikai ar Valsts padomes atļauju. Šī sabiedrība jāvada kuru ir atzinusi Sociālās un veselības aizsardzības

ministrija (2. §) un kuram pastāvīgi jādzīvo Somijā. Šis ģenerālaģents var būt Somijas apdrošināšanas sabiedrība. Persona, kam atņemta rīcībspēja vai tiesības nodarboties ar uzņēmējdarbību vai kas ir bankrotējusi, nevar būt ģenerālaģents.

Ārvalstu apdrošināšanas sabiedrība drīkst Somijā nodarboties tikai ar apdrošināšanu. Šāda sabiedrība nedrīkst iegūt īpašumā vairāk par 20% no jebkuras Somijas apdrošināšanas sabiedrības ar tikpat lielu balsu skaitu.

Šai sabiedrībai jādarbojas saskaņā ar somu likumiem un jāatbild somu tiesā (4. §).

Pirms darbības sākuma apdrošināšanas sabiedrībai Sociālās un veselības aizsardzības ministrijas norādītā bankājādeponēdrošības nauda ar ministrijas

noteiktiem noteikumiem 12 miljonu FM apjomā. Drošības nauda visu sabiedrības darbības laiku nedrīkst būt mazāka par 40% no tās ikgadējiem prēmiju ienākumiem.

Pēc UNCTAD ekspertu datiem, vispārējie TĀI regulēšanas principi ANO dalībvalstīs ir vērsti uz tālāku investīciju režīma liberalizāciju un lielāku labvēlību pret ārvalstu investoriem un ar lielāku paļāvību uz tirgus konkurenci. Tiek atceltas muitas baijeras ārvalstu investoru iekļūšanai īpašās darbības nozarēs, tādās kā bankas, finansu pakalpojumi, transports, telekomunikācijas, atcelti ārvalstu īpašuma līdzdalības procentuālie limiti, vienkāršota ieiešanajaunā tirgū, atcelti ierobežojumi pel ņas un dividenžu pārvešanai, stiprināta investīciju aizsardzība ar nostādīt ārvalstu firmas tādā

pašā stāvoklī kā savējās atklātuma un paredzamības

Investīciju likumdošanas koncepcija mainījusies no pozitīvajiem sarakstiem (positive lists), kas noteica nedaudzas investīcijām atklātās nozares, uz "negatīvo sarakstu" koncepciju, kas nosaka nedaudzas slēgtas nozares. Taču ievērojami ierobežojumi joprojām paliek t.s. "jutīgajās" nozarēs, tādās kā dabas resursu ieguve, cementa, tērauda, lauksaimnieciskā ražošana, transports, telekomunikācijas, banku un finansu pakalpojumi, kur tradicionāli bijis valsts monopols.*1

Pēc šo normatīvo avotu apskata, protams, jāsecina, ka 1991. gada Likums par ārvalstu ieguldījumiem Latvijas Republikā^82 ir neizstrādāts un nepietiekams gan no TĀI piesaistošo, gan ierobežojošo un aizliedzošo noteikumu par šī darba

autors jau brīdināja tā pieņemšanas laikā AP.

Lag orn ullandska forsākringsbolags verksanihet i Finland, nr. 231/188.

S1 TD/B/WG.I/10, pp. 17-18.

•S2 Sk. - LR AP un Valdības Ziņotājs. - 1991. - Nr. 46. - 490. lpp.

IV nodala

Džeseps raksta, ka valstu savstarpējās attiecības un attiecības starp valsti un atsevišķu personu jāpielieto starptautiskās tiesības. Pamats šim principam ir tas, ka mūsdienu pasaule ir organizēta uz valstu līdzāspastāvēšanas pamata un principiālas izmainās šajā sistēmā var notikt tikai ar valstu pozitīvas vai negatīvas darbības starpniecību.[45]

Viens no galvenajiem starptautisko tiesību principiem, kas jāņem vērā indivīda statusajautājumā, ir arī tas, ka starptautiskajā apritēpersonu aizstāv viņa valsts (plašā nozīmē). Pilsoņiem tā ir vinu pilsonības valsts. Apatrīdus starptautiskajā apritē aizstāv valsts. gadījumos ārvalstniekus pret trešo valsti var aizstāvēt

vinu pastāvīgās dzīvesvietas valsts. Tas ir īpaši izplatīts princips vispārējā tiesību sistēmā. Šo principu apstiprinājuši daudzi starptautisko tiesu lēmumi, arī Starptautiskās šķīrējtiesas lēmums Mavromatis lietā Palestīnas koncesiju jautājumā. Lēmumā teikts:

"Pastāv starptautisko tiesību pamatprincips, ka valstīm ir tiesības aizstāvēt savus pavalstniekus, kad tie cietuši no citas valsts rīcības, kura ir pretrunā ar starptautiskajām tiesībām, ja no šīs valsts viiji nav spējuši iegūt satisfakciju parastā kārtībā. Ierosinot kāda sava pavalstnieka jautājumu un pievēršoties diplomātiskiem pasākumiem vai iesaistoties starptautiskā juridiskā procesā viņa vārdā, valsts patiesībā apstiprina pati savas tiesības — tiesības nodrošināt attiecībā pret savu pavalstnieku cieņu pret starptautiskajām tiesībām."[46]

Lauterpahts šajā sakarā precizē, ka, "ņemot vērā mūsdienu uzskatu, ka ārvalstnieka tiesības citas valsts teritorijā ir viņa valsts, bet ne viņa paša tiesības, pareizākais juridiskā statusa definēšanas veids būtu, ka nevis valsts apstiprina savas ekskluzīvās tiesības, bet gan ka tā būtībā iedzīvina indivīda tiesības, kurš esošajā tiesību situācijā pats nav spējīgs to panākt starptautiskajā sfērā".

Tālāk, analizējot agrāko koncepciju par to, ka indivīdi iegūst savas tiesības vienīgi pakārtoti, caur valsts tiesībām, nevis tieši — no tiesībām, Lauterpahts

atsaucas uz vairākiem starptautiskajiem līgumiem, kas indivīdiem tiesības

tieši, apejot valstu likumdošanu. Pie šādiem līgumiem viņš pieskaita Līgumu par Centrālamerikas tiesu, 1919. gada Versaļas miera līgumu sistēmas noteikumus par Jauktajām arbitrāžām (Mixed Arbitral Tribunals) un poļu —vācu Konvenciju par

Augšsilezijas -statusu. Tiesu precedenti šajos jautājumos- bija konceptuāli svārstīgi. Taču lūzums vecajā koncepcijā par indivīdu tiesībām, kas it kā tiek iegūtas pastarpināti no valstīm, pēc Lauterpahta domām, iestājas līdz ar Starptautiskās šķīrējtiesas konsultatīvo lēmumu Dancigas^3 tiesu jurisdikcijā Dancigas dzelzceļa kalpotāju jautājumā. Šis lēmums, viņaprāt, lauza veco barjeru starp starptautiskajām tiesībām un indivīdu.

Precedentā Polija uzstāja, ka līgums starp Poliju un Dancigu, kas regulēja dzelzceļa kalpotāju uzņemšanu darbā, bija starptautiskais līgums, kurš radīja tiesības un pienākumus vienīgi starp Poliju un Dancigu. Tā kā līgums nebija inkorporēts Polijas iekšējās tiesībās, tad Polijas saistības it kā aprobežojās ar pienākumiem vienīgi pret Dancigu, un tāpēc Dancigas tiesām neesot bijusi jurisdikcija amatpersonu

sūdzībā, kuru šie kalpotāji tur iesniedza.

Starptautiskās šķīrējtiesas 1928. gada lēmumā bija noteikts, ka nav apstrīdams tas, ka pušu nodoms, noslēdzot šo līgumu (Beamtenabkommen), bija noteikt indivīdu tiesības un pienākumus, kuri bijajāīsteno nacionālajām tiesām." Šim lēmumam sekoja vairāki citi līdzīgi starptautisko tiesu un arbitrāžu lēmumi. Patlaban tiešais indivīda statusa regulējums starptautiskajās tiesībās īpaši skaidri izpaužas uz Romas 1950. gada Cilvēka tiesību konvencijas pamata izveidotās cilvēka tiesību aizsardzības sistēmas radītajā mehānismā, kur Eiropas Cilvēka tiesību tiesas lēmumi ir saistoši un nekavējoties jāīsteno dalībvalstīs.5

Ārvalstnieku — fizisko personu statusu ka normatīvo bāzi zināmā mērā bija kodificējuši jau Senajā Romā ius peregrini normu kopumā.

Starptautisko tiesību virsnormas. Mūsdienu starptautiskajās tiesībās normatīvā bāze, kas reglamentē ar fiziskām personām (natural persons) saistītus jautājumus, ir milzīga. Tikai ANO cilvēka tiesību dokumentu divu sējumu, neskaitot Eiropas Savienības cilvēka tiesību dokumentus, apjoms ir 946 lappuses, un tie satur 94 galvenos aktus. Cilvēka tiesību dokumenti reglamentē fizisko personu tiesības un pienākumus. Līgumos par tiesisko palīdzību tiek reglamentēti jautājumi par fizisku personu saukšanu pie kriminālatbildības, noziedznieku izdošanu un tiesiskās palīdzības sniegšanas kārtību. ANO dokumenti, kas veltīti cīņai ar starptautiskajiem noziegumiem, būtībā arī reglamentē fiziskas personas statusa jautājumus. Arī starptautiskie līgumi, kas regulē iedzīvotāju jautājumus, pilsonību, repatriāciju,plebiscītus, iedzīvotāju apmaiņu u.c, ir fizisku personu statusa problēmām veltītas normas. Visbeidzot, fiziskas personas īsteno arī valsts pārstāvju tiesības un pienākumus. Šos jautājumus reglamentē diplomātiskās, konsulārās un starptautisko organizāciju tiesības.

Starptautiskie cilvēka tiesību dokumenti veido fiziskas personas statusa pamatu SPT, ari īpašuma jautājumos, kā uzskata daudzi autori, arī M. Franks. Cilvēka

-1 Danciga peo Versaļas sislēmas izkārtojuma ieguva brīvpilsēias tiesības ar zināmas ārējās kompetences saglabāšanu Polijai. Tuvāk sk. — Bojārs J. Starptautiskās tiesības. Nod. "Starptautisko tiesību subjekti".

* Lauterpacht,"International Law and Human Rights", London, Stevens (1973) pp. 27-29.

• Tuvāk sk. — Bojārs J. Starptautiskās tiesības. Nod. "Cilvēka tiesības". Pamatdokumentus sk. — The European Convention on Human Rights, Council of Europe, France, 68 p.

ekonomisko tiesību pamatnormas ietvertas visu attīstīto valstu konstitucionālajā likumdošanā, arī 1991. gada LR Konstitucionālajā likumā par pilsoņu un cilvēka tiesībām un pienākumiem, kura projekta darba grupas vadītājs bija šī darba autors.

LR Konstitucionālā likuma par pilsoņa un personas tiesībām 21. pantā noteikts, ka valsts atzīst un aizsargā īpašumu un tā mantošanas tiesības. Pants atļauj ekspropriēt īpašumu tikai ar tiesas lēmumu un likumā noteiktā kārtībā. Ja īpašums tiek

ekspropriēts saskaņā ar sabiedriska projekta īstenošanu, tad īpašniekam pienākas taisnīga kompensācija.

Savienotajās Valstīs personas īpašuma tiesības aizsargā Konstitūcijas 4., 5., 7. un labojums.

Tagad, īpaši posttotalitārisma un jaunattīstības valstīs, aktuāla filozofa

Džona Loka Otrā traktāta tēze, ka "bez īpašuma, kustamā un nekustamā, neviens nevarētu baudīt dzīvi un brīvību un nevarētu būt brīvs un neatkarīgs. Tikai īpašnieks var neatkarīgus lēmumus un izdarīt neatkarīgu izvēli, tāpēc ka viņš nepieder

nevienam, viņam nav nepieciešams būt kalpam."6

ASV Augstākās tiesas lēmumā Linča lietā^7 tā pati doma pateikta šādi: "Patiesībā starp personas tiesībām uz brīvību un personas tiesībām uz īpašumu pastāv cieša savstarpēja atkarība. Nevienai no šīm tiesībām bez otras nav nekādas jēgas."

Neskatoties uz to, ka Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas pantā noteikts, ka " 1 . Katram ir tiesības uz īpašumu kā vienam, tā kopā ar citiem.

2. Nevienam nedrīkst patvaļīgi atņemt īpašumu,"8 kā arī uz to, ka šo deklarāciju AN O vienbalsīgi, cilvēka īpašuma tiesības nav noteiktas ne

gada Cilvēka tiesību abos paktos, ne 1950. gada Eiropas Cilvēka tiesību konvencijā. Pēdējā šis trūkums tika izlabots 1. Papildu protokolā.

Eiropas Cilvēka tiesību tiesas vairāki precedenti arī pieļāvuši kā attaisnotu pilsoņa īpašuma ekspropriāciju bez kompensācijas publiskās interesēs "ārkārtējās situācijās".'

Tātad, tāpat kā iepriekšējā nodaļā attiecībā uz firmām, ari par fiziskām personām vai, vienkāršāk sakot, cilvēku statusa izdibināšanas gaitā vispirms jānoskaidro, kurš no viņiem ir ārvalstnieks, kādas valsts pilsonis ir, kā arī kādā valstī ir

domicils vai rezidence respektīvi tiesības dzīvot pastāvīgi vai uz laiku.

Pēc 1994. gada 22. jūlija Latvijas Republikas Pilsonības likuma^1" ārvalstnieki ir visas personas, kam nav LR pilsonības saskaņā ar šo likumu.

Vēl normatīvo bāzi jautājumā par ārvalstnieku statusu veido 1993. gada 19. maija LR Ministru Padomes Lēmums Nr. 253 par uzturēšanās atļauju izsniegšanas kārtību un izbraukšanas rīkojumu izpildi, Nolikums par termiņuzturēšanās atļaujas izsniegšanas kārtību un Nolikums par izbraukšanas rīkojuma izpildi.[47] Taču pēdējie dokumenti ārvalstnieka definīciju nesatur. Toties tā ir dažos LR starptautiskajos līgumos, par runāts tālāk.

6 John Lock, "Two Treatise on Government", Sec. 27, 87.

7 Lynch v. Household Finance Corp., 405 US 538, 552 (1972).

8 Human Rights, A Compilation... (1988), p. 4.

» Lithgow v. United Kingdom, 102 Eur. Ct. HR (Ser.A) at 79; 8 Eur. HR Rep. at 400.

10 Sk. — Saeimā un Ministru kabinetā. — 1994. — 17. aug. — 1. Ipp.

" Augstākajā Padomē un Ministru Padomē. — 1993. — 28. maijā. — 7. lpp.

ĀRVALSTNIEKU - PROCESUĀLĀS TIESĪBAS

Kā jau redzams no iepriekš teiktā, ārvalstnieku tiesību aizsardzība nacionālajās tiesās atkarīga no vispārējā demokrātijas respektīvi civilizācijas līmeņa

konkrētā valstī.

Daudzās valstīs uz ārvalstnieku kā prasītāju statusu un viņu spēju aizstāvēt savas tiesības tiesās iedarbojas ārpus likumdošanas esošās politiskās problēmas, respektīvi, attiecības starp ārvalstnieka nacionālo un atrašanās vietas valsti, kā, piemēram,

agrāk "aukstais karš". Valstīs mēdz būt arī vispārēja rasisma, nacionālisma vai ksenofobijas atmosfēra, kas var ietekmēt ārvalstnieku procesuālo statusu. Šīs problēmas jūtamas visā pasaulē, arī no 31 dažādu līmeņu starptautisko tiesību subjekta izveidotajā Britu nāciju sadraudzībā (British Commonwealth of Nations), kas tika izveidota pēc Vestminsteras statūta (Statute of Westminster) 1931. gadā.

Bieži tiek pieminēti ārvalstnieku tiesību masveida pārkāpumi, kas notikuši Kenijā, no kurienes izraidīja Āzijas izcelsmes iedzīvotājus, un Ganā. Kādi šajā ziņā ir starptautiskie standarti? 1907. gadā ASV Valsts sekretārs paziņoja, ka "Savienoto Valstu valdība neapspriež un nenoliedz, ka eksistē suverēnas tiesības izraidīt nevēlamu pastāvīgo iedzīvotāju — ārvalstnieku". Tomēr viņš norādīja, ka "šīs ir ļoti delikātas tiesības, šādai izraidīšanai jābūt labi pamatotai, iemeslam pārliecinošam un šo tiesību īstenošanai jābūt ierobežotai".[48]

1934. gadā Kanādas Augstākā tiesa Vaaro lietā pasludināja, ka "saskaņā ar starptautiskajām tiesībām augstākajai varai jebkurā valstī ir tiesības likumus par ārvalstnieku izraidīšanu un izveidot mašinēriju, pēc kuras šos likumus var efektīvi īstenot".

Džons Hakers raksta, ka valstis, bez šaubām, bauda plašu kompetenci izraidīt personas, kuru klātbūtne ir pretrunā ar nācijas interesēm. Taču viņš pareizi norāda, ka ārvalstnieka izraidīšanai, kas likumīgi atrodas valsts teritorijā, jānotiek saskaņā ar noteiktām procesuālajām Pat to ārvalstnieku izraidīšanai, kuri pretlikumīgi

atrodas valsts teritorijā, jānotiek saskaņā ar likumu.

Taču Ganā 1969. gada 18. novembrī valdība pavēlēja visiem ārvalstu izcelsmes pastāvīgajiem iedzīvotājiem līdz 2. decembrim atstāt valsti, ja līdz tam laikam

nevarēs uzrādīt pastāvīgās dzīvesvietas vai darba vai pasi, vai citu identifikācijas

dokumentu. Vairumam no viņiem šādu dokumentu nebija, kaut arī v in i Ganā daudzos gadījumos jau bija nodzīvojuši vairākus desmitus gadu.

valdības dekrēts bija vērsts pret sīriešiem, libāniešiem, indiešiem, Honkongas bet viņiem visiem bija nepieciešamie pastāvīgās dzīvesvietas un darba dokumenti, tāpēc viņus šis dekrēts praktiski neskāra. Toties tas ietekmēja ap ceturto dalu pastāvīgo iedzīvotāju — vairākus simtus tūkstošu Āfrikas izcelsmes

personas, kas strādāja fermās, raktuvēs un celtniecībā un bija spiestas kļūt par bēgļiem.[49]

Daudzas Sadraudzības valstīs atbrīvošanas likumdošana tika no

Lielbritānijas, īpaši procesuālā. Tā, piemēram, Ganā, Nigērijā, Gambijā, Sjerraleonē vadās no tādām pašām procesuālajām normām kā Lielbritānijā. Līdz 1966. gadam Tanzānijas tiesas pielietoja 1908. gada Indijas Civilprocesuālā kodeksa Jaunais Civilprocesa kodekss Tanzānijā ir vairāk Lielbritānijai pieskaņots agrākais Indijas likums. Visās (31) Sadraudzības valstīs gan civilās, gan materiālās, gan procesuālās normas ir vienas — britu izcelsmes.

Vairumā valstu ārvalstniekiem nacionālās tiesas pieejamas uz nacionālā režīma pamata. Šāda kārtība ir arī Latvijā, un to nodrošina iepriekš minētā 1991. gada Konstitucionālā likuma 18. pants.

Tomēr ne visās valstīs ārvalstniekiem garantēta praktiskā līdztiesība tiesās. Dažviet no pieprasa drošības naudu un tiesības celt prasību bez tās pēc t.s.

"nabadzības formas" (in forma pauperis).

Tradicionāli šajā jautājumā pastāv četras galvenās teorijas. Pirmā — vecās eksteritoriālās tiesības, par kurām būs runa vēlāk, vairs nepastāv. Patlaban pat ārvalstu militāro spēku pārstāvji, kas izvietoti citu valstu teritorijā, par saviem ārpusdienesta tiesībpārkāpumiem atbild vietējās tiesās.

Otrā ir iepriekš minētā abpusības režīma (reciprocity) koncepcija, pēc kura'; ārvalstnieka tiesību režīms atkarīgs no tiesībspējas, kādu ārvalstnieka nacionālā valsts viņa vai atrašanās vietas valsts pilsoņiem.

Trešā ir t.s. "ierobežojošā sistēma", kuras apstākļos, kaut arī teorētiski ārvalstniekiem ir deklarēts nacionālais režīms, praksē pastāv tik daudz ierobežojumu, kas to īstenībā likvidē.

Ceturtā ir asimilācijas (assimilation) koncepcija, kuras apstākļos ārvalstniekiem tiek garantēts tāds pats tiesiskais režīms kā saviem pilsoņiem ar ierobežo-

jumiem^16 . Citos avotos šo režīmu sauc arī par režīmu. ASV, vispārējo tiesību

sistēma un valstis īsteno šo principu.

Sadraudzības valstīs faktam, ka puse procesā ir ārvalstnieks, nav būtiskas nozīmes, ja vien attiecīgajai tiesai ir jurisdikcija dotajā lietā.

Pēc O'Konela domām, Sadraudzības ietvaros vēsturiski tika uzskatīts, ka strīdi starp dažādu Sadraudzības valstu pārstāvjiem jāizlemj vai nu iepriekš minētajā Privy Council tiesā, vai arī vietējā tiesā. Strīds tika uzskatīts par impērijas, kuras vienojošais faktors ir monarhs, iekšējo lietu.17

Ārvalstnieka statuss procesuālajos jautājumos Lielbritānijas likumdošanā vispār nav definēts. Procesuālajā sfērā pastāv tikai tāda kategorija kā "naidīgais ārvalstnieks" (enemy alien), par kuru Lielbritānijā uzskata personu, kuras suverēns ir karastāvoklī ar šo valsti.18 Šī kategorija var aptvert Joti plašu personu loku, ieskaitot britu izcelsmes indivīdus^1', kas tirgojas ar ienaidnieku vai brīvprātīgi dzīvo (reside) tā teritorijā vai ari kuru kontrolē ienaidnieks.

B Indian Code of Civil Procedure (1908).

16 F. G. Dawson, I. L. Head, ibid., pp. 109 — 110.

17 O'Connell, "International Law", London (1965) pp. 391—392.

18 Sylvesters Case, (1703) 7 Mod. Rep. 150.

m Scotland v. South African Territories (Ltd.), [1917] 33 T.L.R. 225.

Naidīgais ārvalstnieks nevar griezties pēc palīdzības Anglijas (may not sue in England) tiesā. Bet, kā apgalvo Grifits un Heds, tā kā ārvalstnieka statuss tikpat kā nav noteikts Sadraudzības valstu konstitūcijās, tad tas pats par sevi izslēdzot viņu diskrimināciju.2"

Pretēji tam Latīņamerikas valstu konstitūcijās ārvalstnieku nediskriminēšanas princips vēsturiski ietverts tādēļ, ka Spānija agrāk tiecās norobežot savas kolonijas no ārvalstnieku ietekmes un tirdzniecības ar ārvalstīm. Atbrīvojušās no Spānijas koloniālisma, nostiprinot ārvalstnieku nediskriminācijas koncepciju savās konstitūcijās, šīs valstis tādā veidā tiecās konstitucionāli nostiprināt savu tirgu atvērtību pret ārvalstīm. Tā Kubas jurists Bustamante 1943. gadā rakstīja: "Civilā līdztiesība starp saviem pilsoņiem un ārvalstniekiem demonstrē mūsu laikmeta lielu uzvaru. Bez tās nebūtu iespējama tagadējā cilvēces civilizācijas attīstība, jāpateicas pastāvīgai indivīdu, produktu un ideju apmaiņai."

Otras, jaunākas tendences esamību nosaka mēģinājumi aizsargāt valsti no ārvalstnieku dominēšanas un graujošās darbības. Tā izgaismota Kalvo doktrīnā. Speciāli ietverot konstitūcijās ārvalstnieku brīvu pieeju tiesām, Latīnamerikā tiek ierobežota iespēja īstenot to aizsardzību no pilsonības valsts puses. Ņemot vērā ārvalstnieku invāziju un ekonomisko dominēšanu, šī tendence ir viegli saprotama. Tajā atainota latīņamerikāņu nosliece uz pastiprinātu nacionālās suverenitātes koncepcijas aizstāvēšanu. Šī koncepcija ietverta Latīnamei 'ikas valstu hartas 12. pantā šādi: "Valstu jurisdikcija savas nacionālās teritorijas ietvaros tiek vienādi īstenota pār visiem iedzīvotājiem — gan pilsoņiem, gan ārvalstniekiem."21

Bustamantes Starptautisko privāttiesību kodeksa 1. pants civiltiesībās paredz dalībvalstu pilsoņiem nacionālo režīmu.22

ASV kopš 1830. gada sāka savu ekonomisko un politisko ekspansiju, tāpēc tās bija vairāk ieinteresētas savas valsts pilsoņu diplomātiskās aizstāvības koncepcijas attīstībā nekā Latīņamerikas valstis. Plašās nacionālo tiesu garantētās aizsardzības koncepcijas dēļ ASV arī negribēja iesaistīties tādās kolektīvās sistēmās kā Bustamantes Starptautisko privāttiesību kodekss^23 un Amerikas Juristu asociācijas rezolūcijas.

ASV tiesas pārņēma Anglijas sešpadsmitā gadsimta beigu principu, pēc kura gan rezidenti -J, gan nerezidenti — draudzīgie ārvalstnieki var iesūdzēt un tikt iesūdzēti tiesā līdzīgi kā šīs valsts pilsoni. Šis princips tika ietverts ASV 1870. gada Civiltiesību likumā^2'. Ārvalstniekam ASV var atteikt jurisdikciju tikai tad, ja dotajā lietā tā nepiekrīt Savienoto Valstu tiesai (forum non conveniens).

Kontinentālajā tiesību sistēmā turpretim likumdošana bieži vien paredz ārvalstniekiem abpusības režīmu. Taču konstitūcijās, kā tas, piemēram, ir Itālijā, ārvalstniekam procesuālajos jautājumos vienlaikus paredzēts nacionālais režīms,2'

2(1 F. G. Dawson, I. L. Head, ibid., pp. 1.11 —112.

21 "Charter of the Organization of Latin American States!', in — The Law of the Americas 221 (1965). -*• Apstiprināts Sestajā Panamerikas konferencē Havana 1928. gadā.

-* Bustamante Code of Private International Law.

Ar rezidentiem ārvalstu juridiskajā praksē un arī LR investīciju aizsardzības un dubultās aplikšanas ar nodokļiem novēršanas līgumos ir apzīmēti ārvalstnieki, kuriem ir tiesības pastāvīgi dzīvot citas valsts teritorijā. B Civil Rights Act of 1870, ch. 114, | 16, 18Stat. 144.

• M. Capalletti & J. Perillo, "Civil Procedure in Italy" (1965), pp. 118 — 119. -; m • * *

Ari Francijas- Civilkodeksa i 1. pants paredz abpusības režīmu, taču šo pantu pielieto ierobežoti.

Drošības naudu tiesas izdevumiem (security) Lielbritānijā var pieprasīt no prasītāja (plaintiff), ja tiesa to uzskata par nepieciešamu. Ja tiesa atbildētāja uzvaru procesā uzskata par maz ticamu, tad tā drošības naudu no prasītāja var arī nepieprasīt. Tāpat tiesa nepieprasa drošības naudu no atbildētāja (defendant), pat ja viņš atzīst savas saistības (liability), jo tiesa uzskata, ka atbildētājs tāpat zina, ka procesa zaudēšanas gadījumā viņam būs jāsedz izdevumi, patja atbildētājs uzstājas ar

pretprasību.

Austrijā drošības naudas apjomus nosaka pēc sagaidāmajiem procesa izdevumiem (cost of litigation), ieskaitot atbildētāja advokāta honorāru. Drošības nauda jāiemaksā skaidrā naudā vai vērtspapīros. Drošības nauda nav nepieciešama, ja prasītājam šajā valstī ir pietiekami liels nekustamais īpašums.

Francijā drošības naudu — cautio judicum soivi — pieprasa no prasītāja, kuram bez tiesas izdevumiem jāsedz arī atbildētāja aģenta, bet nav jāsedz advokāta (attorney) honorārs. Aģenta honorārs ir neliels, un to stingri nosaka pēc attiecīgām tarifu likmēm. Atbildētāja pretprasības iztiesāšanas izdevumus ir grūti iepriekš noteikt, tāpēc tos pirms tiesas formāli novērtē uz 1000 frankiem.

Vācijā noteikumi par drošības naudu ir līdzīgi Austrijas likumiem.

Tomēr vairumā pasaules valstu, līdzīgi kā tas ir Latīrjiamerikā, drošības nauda nav jāmaksā (forma pauperis). Šo principu pielieto abām procesa pusēm, ārvalstnieku ieskaitot.

Taču dažās valstīs, piemēram, Kanādā, drošības naudu var pieprasīt no nerezidentiem ārvalstniekiem.

Daudzu Eiropas valstu likumi paredz tiesiskās palīdzības vai nabadzības noteikumus assistance judicarie). Tur, tāpat kā persona, kura iegūst tiesisko palīdzību, tiek atbrīvota no nodevas par lietas ierosināšanu, no zīmognodevas un vēl tā iegūst bezmaksas advokātu. Francijā tiesiskās palīdzības gadījumā persona iegūst gan bezmaksas aģentu, gan advokātu.27 Austrijā tiesiskās palīdzības gadījumā, ja tāda tiek pielietota, persona tiek atbrīvota no maksas par tiesas izdevumiem. Tomēr, ja to nenosaka starptautiskā līguma noteikumi, ārvalstnieki iegūst tiesisko palīdzību vienīgi abpusības principa gadījumā. Ja jautājums par abpusību nav skaidrs, tad to noskaidro tieslietu ministrija, kuras lēmums ir

saistošs.28

ASV tiesiskā palīdzība iespējama vienīgi rezidentiem ārvalstniekiem.

Tiesisko palīdzību nosaka arī 1954. gada Hāgas Konvencija par civilprocesu.'" Arī Vācijā tiesiskajai palīdzībai nepieciešama

ĀRVALSTNIEKU • ĪPAŠUMA AIZSARDZĪBA • PRET EKSPROPRIĀCIJU

Ārvalstnieku īpašuma tiesību aizsardzība pret vietējo suverēnu ir tikpat veca kā valstiski organizēta cilvēku sabiedrība. Hugo Grocijs uzskatīja, ka suverēna vara nebija ierobežota pār valdījumu un pavalstniekiem, bet tam nebija kontroles pār ārvalst

nieku Līdzīgas domas izteica arī Emers de Vatels savā grāmatā "Nāciju

tiesības".

Eiropas lielvalstis ēras kulminācijas periodā, kapitulācijas

apstākļos padarīja savu pilsoņu īpašumu ārvalstīs imūnu pret vietējo jurisdikciju, un šīs imunitātes pārkāpumu gadījumos attiecīgās valstis tika smagi sodītas. Postkoloni-periodā koncepcija izmainījās uz starp tautu un ārvalstu privāto

korporāciju interesēm.

Pēc mūsdienu tiesību standartiem īpašumu noteiktos var ekspropriēt

gan pilsonim, gan ārvalstniekam. Kompensācijas principus valstis visumā ievēro. Taču jāņem vērā iepriekš minētais Belmonta precedents un 1933, gada Litvinova vienošanās ar ASV, kas bija pretrunā gan ar Savienoto Valstu Konstitūciju, gan starptautiskajām tiesībām. Tomēr pastāv arī koncepcija — ja valsts, kurai jāaizstāv sava pilsoņa īpašuma tiesības, neiebilst pret savu pilsoņu īpašuma ekspropriāciju ārvalstīs, tad nekādas problēmas nav.

Tomēr esošie cilvēka tiesību aizstāvības principi gan Eiropas cilvēka tiesību sistēmas valstīs, gan ANO Starptautiskā pakta par civilajām un politiskajām tiesībām un tā Fakultatīvā protokola noteiktajā sistēmā noteic, ka personām un to grupām ir tiesības tieši griezties ar sūdzību starptautiskā institūcijā par savu tiesību pārkāpumu.

Viens no strīdīgiem jautājumiem ir ekspropriētā īpašuma kompensācijas apjoms.

Eiropas Cilvēka tiesību tiesa 1986. gadaLitgovapret Lielbritāniju precedentā nolēma, ka "nav iespējams garantēt tiesības uz pilnu kompensāciju visos apstākļos, kad likumiskiesabiedrisko interešu( public interest) apsvērumi, kāditiekīstenotiekonomisko reformu pasākumos, kuru mērķis ir panākt lielāku sociālo taisnīgumu, var diktēt nepieciešamību pēc mazākas kompensācijas nekā pilna tirgus cena".'' Šajā pašā precedentā Eiropas Cilvēka tiesību tiesa (ECTT) piekrita atstāt valdībām plašas diskrētās tiesības noteikt saviem pilsoņiem ekspropriētā īpašuma kompensāciju

No tā var izdarīt trīs pamatslēdzienus:

1) valstij pārņemot (taking) fizisku vai juridisku personu īpašumu sabiedriskām vajadzībām, nebūt ne obligāti tiek samaksāta pilna tirgus cena;

2) ECTT atzīst tādu pieeju par taisnīgu un likumīgu;

3) Litgova lietai, bez šaubām, ir precedenta raksturs, un tā koncepciju gadījumos var ņemt par paraugu arī ārvalstnieka īpašuma ekspropriācijas lietās Latvijā.

ECTT precedenta atsaucas uz starptautiskajiem standartiem un starptautisko tiesību principiem. Jautājumā par ārvalstnieku īpašuma aizsardzību tie noteikti starptautiskajos līgumos, paražās, nostiprināti AN O Starptautiskās tiesas, un daudzu ad arbitrāžu, kā arī nacionālo tiesu precedentos.

Patlaban uzskata, ka kompensācijai par nacionalizāciju jābūt "pienācīgai". Pienācīgas kompensācijas princips ārvalstniekam īpašuma ekspropriācijas gadījumā vispirms tika ietverts 1962. gada ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcijā par valstu pastāvīgo suverenitātipār to dabas resursiem:* Tālāk šī ideja tika inkorporēta 1974. gada Valstu ekonomisko tiesību un pienākumu Harta noteic, ka strīdu gadījumos

pensācijas lielumu nosaka nacionalizējušās valsts likums un tiesa".

Kapitālu eksportējošās valstis ir izdarījušas spiedienu, lai tiktu variants

par augstāko iespējamo kompensācijas līmeni. ASV Ārējo attiecību likuma Trešajā labojumā" ietverts princips par ātru, adekvātu un efektīvu kompensāciju (prompt, adequate and effective compensation [Hulls Formula]). Taču likuma Komentāros atzīts, ka "tāds formulējums iemantojis lielu jaunattīstības zemju pretestību, nav iekļauts starptautiskajos līgumos, deklarācijās un nav arī universāli īstenots starptautisko arbitrāžu lēmumos". Tomēr tas iemiesots ievērojamā skaitā ASV un citu kapitāla eksportētāju valstu divpusējos līgumos kā starp tām, tā arī attiecībās arjaun-attīstības zemēm.

Tomēr, kā savā starptautisko tiesību kursā norāda profesors Luiss Henkins, "patiesība ir tāda, ka, lai gan retorika par vienlīdzību un taisnīgumu jaunattīstības zemēs nav pilnīgi atzīta, tomēr tā arī nav pilnīgi noraidīta. Vainas sajūta par pagājušo ekspluatāciju un zināma vaina par tagadējo pārpilnību pasaulē, kur ir miljardiem cilvēku, kas cieš badu, pieklusina liberālā kapitālisma un brīvības pretretoriku."

Mēģinājumi atrast zelta vidusceļu starp iepriekš minēto Halla formulu un Valstu ekonomisko tiesību un pienākumu hartā ietverto otru galējo koncepciju noveduši pie dažiem optimāliem lēmumiem precedentos. Tā Aminoil pret Kuveitu

precedentā arbitrāžas lēmums rekomendē "vairākpievērst uzmanību visu izpētei konkrētā lietā nekā abstraktām teorētiskām diskusijām... , izsvērt tiesības un pienākumus, iespējas un riskus, lai radītu Aminoil lietā

tika konstatēts, ka "valsts intereses ieguvušas pārsvaru", un šeit izpaudās globālā tendence nacionalizēt nacionālos resursus. Arbitrāža šajā lietā pamatoti nolēma, ka "pienācīgās kompensācijas kalkulācijājāņem vērā nākotnes pelna", protams, nevadoties pēc idealizētas resursu izmantošanas koncepcijas.

Citi arbitrāžu lēmumi diferencēja savus secinājumus atkarībā no tā, vai dotā ekspropriācija notikusi vispārējās sociālās politikas ietvaros vai arī tā bijusi tikai

34 Latin. — dotajam gadījumam. Ad hoc arbitrāžas nedarbojas pastāvīgi. Tās tiek veidotas saskaņā ar starptautiskā līguma vai kontrakta noteikumiem viena konkrēta strīda izšķiršanai. Tuvāk sk. nodalu "Starptautiskais civilprocess".

35 Permanent Sovereignity over Natural Resources, GA res. 1803 (XVII) of 14 Dec. 1962. -u Charter on Economic Rights and Duties of States, GA res. 3 28 1 (XXIX) of 12 December 1 974. &

Restatement (Third) of the Foreign Relations Law, Sec. 712, Pt. VII, Comment, p. 198.

The Government of Kuwait and the American Independent Oil Co. (Aminoil), Decision of March

1982, 21 ILM 976, 1002, para91 (182), para. 148.

vienreizēja ekspropriācija. Pie šāda veida sociālās pārdalīšanas pasākumiem pieder nodokļu pasākumi, kuriem kompensācija nav paredzēta.

Tiesnesis Eduardo Himeness de Arečaga "godīgas un taisnīgas" kompensācijas ietvaru noteikšanā secināja, ka "viena situācija ir, kad tiek ekspropriēts kāds sabiedrisko pakalpojumu dienests vai nacionalizēti dabas resursi, cits irjautājums par to, vai investors ir vai nav atguvis sākotnējo investīciju; vai nav notikusi neeodīea iedzīvošanās koloniālās situācijas rezultātā, vai peļņa, kas no tās iegūta, nav pārlieka; tad jāizvērtē pasākuma ieguldījums valsts ekonomiskajā un sociālajā attīstībā, respekts pret darba likumdošanu un reinvestīciju politika".[50]

Šis viedoklis ietver bagātu trešās pasaules pieredzi attiecībās ar TNK un ņemams vērā arī Latvijā, vērtējot tiešās ārvalstu investīcijas.

Tālākā starptautiskās domas attīstības gaitā kapitāla eksporta valsts pārstāvji sers Roberts Dženingss un sers Artūrs Vatss konstatēja, ka nepieciešams atrast līdzsvaru starp attiecīgās valsts likumīgajām interesēm un nepieciešamību aizsargāt pret valsts tos, kuri apgādā ar kapitālu, kas nepieciešams daudzu valstu dabas resursu pilnvērtīgas izmantošanas attīstībai un kas nebūtu pieejams apstākļos, kad netiek garantēta tam pietiekama aizsardzība.[51] F. Manns rezultātā secina:

"Prettiesiska ekspropriācija saskaņā ar starptautiskajām tiesībām ir tāda ekspropriācija, kad valsts

1) atsakās kompensēt zaudējumus;

2) ekspropriē pretēji starptautiskā līguma noteikumiem;

3) ekspropriē nevis sociāliem, bet gan privātiem respektīvi, īpašums tiek nevis nacionalizēts, bet gan nodots citai privātai firmai;

4) atsaka cietušajam pienācīgu civilprocesu ekspropriācijas jautājumā;

5) ekspropriācijai ir diskriminējošs raksturs, ja lēmumu pamato ar to, ka īpašums pieder ārvalstniekam, vai ekspropriē pēc rases, ādas krāsas, reliģijas vai citām pazīmēm, pārkāpjot cilvēka tiesības."

F. Manns konstatē, ka patvaļīga suverēnas varas izmantošana, neievērojot ārvalstnieka likumiskās tiesības un intereses, veido starptautisko tiesību pārkāpumu.[52] Bet Dženingss un Vatss tālāk precizēja, ka valsts nav tiesīga ar oficiālu personu vai tiesas palīdzību kaitēt ārvalstnieka īpašumam. Valstis ir tiesīgas noteikt savu sociālo struktūru un, ja nepieciešams, veikt tālejošas sociālas reformas, taču tās nav tiesīgas ārvalstniekam īpašumu aiz iemesliem, tikai ar lielu piespiešanos varētu atzīt par sociāliem mērķiem, vai aiz personīga naida pret kādu ārvalstnieku.[53]

Tā, piemēram, tērauda un dzelzs rūpniecības nacionalizācija Lielbritānijā 1967. gadā notika pēc plašām publiskām diskusijām unjautājuma izlemšanas parlamentā. Eiropas Komisija nosprieda, ka tas notika publiskās interesēs.[54]

Viens no tiesiskas nacionalizācijas priekšnoteikumiem ir. pienācīgs juridiskais process (due process of law). Ārvalstniekiem jābūt aizsargātiem pret savu tiesību aizsardzības vai justīcijas atteikšanu (denial of justice). Tiesību aizsardzība šeit, protams, domāta plašā, kompleksā nozīmē, kāda tā iespējama dotās tiesību sistēmas ietvaros.

Arečaga kvalificē tiesību aizsardzības atteikšanu (denial of justice) kā tik prettiesisku vietējās politiskās varas un tiesību sargāšanas institūciju (judiciary) rīcību, kas tik lielā mērā pārkāpj vispārpieņemtos noteikumus, ka ārvalstnieks ir izsmēlis visas savu tiesību iekšējās aizsardzības iespējas pirms griešanās pie starptautiskajām tiesību aizsardzības institūcijām.[55]

Minimālais tiesību standarts ārvalstniekiem (minimum rights standard) noteikts ANO Deklarācijā par to personu cilvēka tiesībām, kas nav valstu, kurās tie dzīvo, pilsoņi:11 Deklarācijas 5. panta 1. (a) dala nosaka tiesības uz personas dzīvību un drošību;

(c) vienlīdzību tiesā, arbitrāžā un citās tiesību sargājošās institūcijās vienādi ar vietējiem (g) tiesības pārsūtīt uz ārvalstīm ienākumus un iekrājumus saskaņā ar vietējiem valūtas likumiem; (d) tiesības uz īpašumu kā vienam, tā kopā ar citiem saskaņā ar vietējiem likumiem. 9. pants garantē, ka nevienam ārvalstniekam netiks patvaļīgi atņemts viņa likumiski iegūtais īpašums.

Arī Eiropas Cilvēka tiesību konvencijas I Protokolā noteikts, ka īpašuma ekspropriācija var notikt vienīgi saskaņā ar likumu.

ASV Ārējo sakaru likumā^56 noteikts, ka saskaņā ar starptautiskajām tiesībām valsts ir atbildīga par kaitējumu, kas radīts no kontrakta ar citas valsts pilsoni ignorēšanas vai pārkāpšanas, ja ārvalstu pilsonim nav dota iespēja par šo pārkāpumu griezties tiesā

Analizējot ASV pret Meksiku pretenziju precedenta būtību, Dr. C F. Amerasinghe raksta: "Tur, kur valsti nevar iesūdzēt tās nacionālajā tiesā, rodas situācija, kad tiek pārkāptas starptautiskās tiesības. Tas ir tiesību aizstāvēšanas iespēju trūkuma (justīcijas atteikuma — denial ofjustice) piemērs."[57]

Amerasinghe tālāk raksta: "Kur tiesas ir piebāztas ar korumpētiem tiesnešiem, kaut arī viss notiks saskaņā ar vietējo likumu, tur tomēr būs konstatējama tiesību aizsardzības (justicijas) atteikšana un aizsardzības iespēju trūkums (absence of rem-edies)."[58] To pašu var teikt par tiesām, kas nav neatkarīgas.[59]

ĀRVALSTNIEKU • TIESĪBU IEROBEŽOJUMI

Attīstītajās valstīs ar likumu noteikti visai daudzi ārvalstnieku tiesību ierobežojumi arī civilistikas sfērā un administratīvajās tiesībās. Tā, piemēram, ārzemniekiem visur pastāv zināmi ierobežojumi atsevišķu kategoriju personām nodarboties ar uzņēmējdarbību. Zviedrijā atjauju nodarboties ar uzņēmējdarbību nepiešķir ārvalstniekam, kas nav pilngadīgs, nav rīcībspējīgs (pieskaitāms) vai ir agrāk bankrotējis.5" Vairākās attīstītajās valstīs ārvalstniekiem pastāv profesiju ierobežojumi, piemēram,

būt par zvērināto advokātu, notāru vai auditoru.

Vīzu un imigrācijas noteikumi, protams, arī loti aktīvi ietekmē ārvalstnieku statusu un viņu iespēju nodarboties ar starptautisko uzņēmējdarbību. Šīs monogrāfijas apjoms nedod iespēju atreferēt pat lielāko pasaules valstu likumdošanu šajā jomā.51 Tāpēc piemēra pēc šeit tiks analizēta vienīgi Savienoto Valstu vīzu likumdošana, kas, bez šaubām, ir ārvalstnieku statusa jautājums.

Sakarā ar ASV starptautisko ekonomisko attiecību aktivizēšanos ārvalstu firmām radās nepieciešamība bieži sūtīt vai turēt savu personālu ASV. Tas piespieda ASV 1952. gada Imigrācijas un pilsonības likumā (Immigration and Nationality Act) /ПЧу ieviest īpašu par ārvalstu uzņēmēju personāla iebraukšanu. Šajā likumā par

imigrantu uzskatīta persona, kas grib iebraukt ASV uz pastāvīgu dzīvi vai nenoteiktu laiku. Imigrantu vīzas tiek ierobežotas noteiktu ikgada kvotu robežās. Tā kā pieteikumu skaits vienmēr ir lielāks par kvotām, tad INA nosaka 12 preferenču sistēmu. Tā dod zināmām imigrantu kategorijām priekšrocības pār pārējām. 1., 2., 4., 5. preference aptver ASV pilsoņu un pastāvīgo iedzīvotāju dažādu kategoriju radiniekus, bet 3. un

6. preference — strādniekus, kuri grib Savienotajās Valstīs piedāvāt savu darbaspēku. Katrā preferences grupā jāstāv savā rindā pēc imigrācijas atļaujas. Materiālā neatkarība nebūt nav faktors imigranta vīzas iegūšanai.

Ārvalstnieki, kas vēlas iebraukt uz noteiktu laiku un ar zināmu mērķi, tiek uzskatīti par neimigrantiem (nonimmigrants). Viņus iedala viesos, investoros utt. Neimigrantu iebraukšana ASV netiek kvotēta.

Imigrācijas jautājumus ASV Imigrācijas un naturalizācijas dienests, vada

komisārs (Immigration and Naturalization Service, Commissioner), kura miteklis ir Vašingtonā, bet dienesta nodaļas ir visā valstī. Ārvalstīs ASV vīzas izsniedz konsulātos.

nosaka 13 neimigrantu vīzu kategorijas, dažām no tām ir arī apakškategorijas. 5 no tām pieejamas ārvalstu uzņēmējiem (business visitors), kuriem pienākas kategorijas vīzas. Šīs kategorijas viesi (visitors) drīkst būt personas, kas strādā ārvalstīs, ir individuālie uzņēmēji (self-employed) un grib apmeklēt ASV sava uzņēmēja vai paši savā uzdevumā. B-l vīzas turētāji nedrīkst būt darba attiecībās ar darba devēju ASV. Līdz ar to viņi nedrīkst saņemt kompensāciju par savu darbu Savienotajās Valstīs. Šo vīzu var saņemt ātri un viegli pēc formas OF-156 pat ar vietējās ceļojumu aģentūras starpniecību. Formai jāpievieno aģenta firmas vēstule par brauciena mērķi. Ar B-l vīzu uzturēties ASV līdz 6 mēnešiem, un to var pagarināt vēl uz 6 mēnešiem, tā

я Lag 1975, Nr. 1361.

и Interesentiem par šo sk. — Bojārs J. Гражданство государств мира. — R., 1993. — 391. 1pp.

var but derīga vienam iebraucienam un daudzkārtējiem iebraucieniem. Ja ārvalstnieks savlaicīgi neatstāj valsti, viņu var deportēt un viņam var piespriest arī citas sankcijas.

8 1 vīzu var iegūt, ja tiek pierādīti šādi mērķi:

1) pasūtījumu organizēšana (soliciting), sarunas kontrakta noslēgšanai, pasūtījumu no esošiem pasūtītājiem;

2) preču izejvielu un komponentu pirkšana izmantošanai ārpus ASV; .

3) servisa vai pārdošanas kontrakta īstenošana;

4) izpēte;

5) direktoru padomju un citu biznesa sapulču un konferenču apmeklēšana.

B-2 vīzas neatļauj nodarboties ar uzņēmējdarbību ASV, taču tās iegūt ir vēl vieglāk nekā B-l vīzas, tāpēc īsiem apmeklējumiem biznesmeņi nereti pieprasa tās. B-l un B-2 vīzu turētājiem ir tiesības ņemt līdzi sievas un bērnus.

Saskaņā ar 1988. gada Visa Waiver Pilot Program^52 Lielbritānijas, Japānas, VFR, Francijas, Šveices, Zviedrijas, Itālijas un Holandes pilsoņiem līdz 90 dienu ilgiem apmeklējumiem vīzu nevajag. Tiemjābūt līdzi turp un un jāaizpilda

1-791 forma.

ASV noslēgusi ar 40 valstīm starptautiskos līgumus, pēc kuriem tiek izdotas t.s.

' tirgotāju pēc līguma" E-l (treaty traders) vīzas, kuras izsniedz personām, kas apmeklē ASV tirdzniecības nolūkos, un "investoru pēc līguma" E-2 (treaty investors) vīzas, kuras domātas investoriem. Šo vīzu turētāji tiesīgi uzturēties ASV daudzus gadus, bet tās ir grūtāk iegūstamas.53

Attīstītajās valstīs ārvalstniekiem ir noteikti arī zināmi īpašuma tiesību ierobežojumi. Par tiem daļēji jau minēts sadaļā "Juridisko personu statuss". Šī tēma tiks tālāk analizēta arī nodaļā tiesības".

ASV Konstitūcijas 14. labojums nosaka vienādu īpašuma tiesību aizsardzību visām valsts teritorijā dzīvojošām "personām" un deklarē, ka tām īpašums netiks atņemts bez attiecīgas likumiskas procedūras (due process of law).

Tomēr konstitucionālā aizsardzība ASV netiek piešķirta ārvalstu investoriem, kas gūst ienākumus Savienotajās Valstīs, bet pastāvīgi dzīvo ārpus to teritorijas, jo Savienoto Valstu Augstākā tiesa uzskata, ka tie atrodas ārpus šīs valsts jurisdikcijas, tāpēc Konstitūcija tos neaizsargā.54

ASV pastāvīgi dzīvojošajiem ārvalstniekiem saskaņā ar Augstākās tiesas lēmumu ir jābūt uzticīgiem (allegiance) Savienotajām Valstīm, jāmaksā tur nodokļi, un viņi atrodas šīs valsts jurisdikcijā. Tātad Savienotajās Valstīs pastāvīgi dzīvojošie ārvalstnieki nedrīkst rīkoties pretēji ASV interesēm.

Zviedrijā un Somijā lielu uzmanību pievērš sabiedrību vadības pilsonībai un pastāvīgajai dzīvesvietai. Tā šajās valstīs pieprasa, lai uzņēmuma ar ārvalstu investīcijām valdes locekļi un direktors rīkotājs būtu šīs valsts pilsoņi un to pastāvīgā dzīvesvieta būtu šajā valstī.

52 8 C.F.R. Part 217.

m Thomas F. Clasen, ibid., pp. 31-1-10.

54:"ModernLegal Systems Cyclopedia", USA, Par.l.5(A) (2) (a).

Somija, ja tiek izveidots jauns • kopuzņēmumsvai arī ārvalstu uzņēmums izveido savu filiāli, tās dibinātājam jābūt Somijas pilsonim, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir Somija.

Somijā ārvalstniekam, kas izveido tirdzniecības uzņēmumu jābūt Somijas pastāvīgajam iedzīvotājam. Tas pats attiecas uz ārvalstnieku, kas grib investēt sabiedrībā ar ierobežotu atbildību (limited partnership) vai dibināt vienas personas uzņēmumu.

Zviedrijā ārvalstufirmas filiāli tiesīgs vadīt vienīgi investējošā mātes uzņēmuma valdes (direktoru padomes) sēdē pilnvarots izpilddirektors, kura pastāvīgā dzīvesvieta ir Zviedrijā.[60]

Somijā jebkurā kopuzņēmumā ar ārvalstu investīcijām vismaz pusei no direktoru padomes jābūt Somijas pilsoņiem, kam pastāvīgā dzīvesvieta ir šajā valstī,

un ne vairāk kā no minētajiem uzņēmuma vadītājiem pastāvīgā dzīvesvieta

var būt ārpus Somijas.

TIESĪBSPĒJA UN RĪCĪBSPĒJA

Latvijas Republikas 1937. gada Civillikuma Ievada 8. pantā noteikts, ka "fiziskas personas tiesību un rīcības spēja nosakam»pec viņas dzīvesvietas likuma. Ja personai ir vairākas dzīvesvietas un viena no tām ir Latvijā, tad viņas tiesību un rīcības spēja, kā arī tiesiskās darbības sekas jāapspriež pēc Latvijas likuma.

Ārzemnieku, kam nav rīcības spējas, bet kam to varētu atzīt pēc Latvijas likuma, saista viņa tiesiskā rīcība, kas izdarīta Latvijā, ja to prasa tiesiskās apgrozības intereses...

Neskarti paliek Latvijas likuma noteikumi, kas ierobežo ārzemnieku tiesību vai rīcības spēju Latvijā."

Francijas Civilkodeksa 3. panta 3. § noteikts, ka "likumus, kas nosaka statusu un tiesībspēju (jouissance des droits civils), pielieto visām personām ar Francijas valsts piederību, pat ja viņas dzīvo ārvalstīs".

Termins "tiesībspēja" angliski ir "capacity to enjoy rights", vāciski — "Rechtsfähigkeit", bet "rīcībspēja" angliski — "capacity to exercise rights", vāciski — "Geschäftsfähigkeit, Handlungsfahigkeit", franciski — "exercice des droits civils".

Mūsdienu attīstītajās valstīs fiziskā persona (šajā nodaļā ar terminu "persona" apzīmēta tikai fiziska persona) bauda tiesības un tai ir pienākumi visu tās dzīves laiku. Šāda koncepcija iedibinājās līdz ar verdzības institūta izskaušanu, kad vergs bija vienīgi lieta — res. Arī civilās nāves (civil death) institūts Eiropā tika atcelts ar XIX gadsimta vidu, kaut gan tiesību atņemšana tika ilgu laiku praktizēta arī PSRS. Patlaban gan vispārējā, gan civilajā tiesību sistēmā tiesību tiek kvalificēta par

politikas pārkāpumu. Tomēr atsevišķās valstīs atsevišķu tiesību īstenošana tiek ierobežota saskaņā ar tiesas spriedumu pat bez brīvības atņemšanas. Tā, piemēram, Zviedrijā personām, kas pastrādājušas ekonomiskus noziegumus, uz noteiktu laiku var atņemt tiesības nodarboties ar uzņēmējdarbību, pat neatņemot brīvību.

Personas noteikšana kolīziju piesaiste ir likums

(personal law).

Šveicē šīs monogrāfijas sarakstīšanas brīdī bija spēkā 1987. gada Šveices Starptautisko privāttiesību kodekss^56, kas ir viens no detalizētākajiem šāda rakstura dokumentiem pasaulē.

Kodeksa 33. pantā noteikts, ka personālā statusajautājumos (matters of personal status, personenrechtliche Verhaltnisse) jurisdikcija pieder domicila vietas Šveices juridiskajām un administratīvajām institūcijām, kuras pielieto domicila vietas likumdošanu.57

Tātad šeit izpaužas Šveices kantonālās struktūras īpatnības.

Lietas par personālā statusa pārkāpumiem (violation of the rights of personality, Persönlichkeitsverletzung) Šveicē arī tiek ierosinātas atbildētāja domicila vietā pēc domicila likuma (2. un 129. p.).

"1 . Tiesībspēju (the capacity to have rights) nosaka Šveices likums" (34. p.). Tā kā likumā par šo jautājumu nekas vairāk nav teikts, tad var secināt, ka šo principu Šveices tiesā attiecina arī uz ārvalstniekiem.

Personas sākums un beigas (beginning and end of the person). Šveices SPT Kodeksa 34. panta 2. daļā ir noteikts, ka "personas statusa iegūšanu un tā izbeigšanos nosaka tas pats likums, kas reglamentē tiesiskās attiecības, kuras prezumē tiesībspēju".

Visumā SPT pastāv vienots viedoklis, ka persona kā tiesību subjekts sākas ar dzimšanu un beidzas līdz ar tās nāvi. Tomēr dažās valstīs, piemēram, Vācijā, un Šveices Civilkodeksa 31. panta 2. §, ir atruna — "ja viņš piedzimst dzīvs".5* Francijā nepieciešams, lai viņš piedzimtu dzīvotspējīgs. Spānijā pēc Civilkodeksa 30. panta nepieciešams, lai pēc dzimšanas nodzīvotu 24 stundas. Tiek uzskatīts, ka perso —

nas statusa sākumu un beigas nosaka saskaņā ar tās personālo likumu.

Tomēr nevar teikt, ka vēl nedzimušam bērnam (en ventre so mere) nebūtu nekādu tiesību; tiesības, piemēram, Vācijā un Francijā, tiek ņemtas vērā mantojuma tiesību

jautājumos.

Vispārējā tiesību sistēmā personu uzskata par mirušu pēc tam, kad viņa ir septiņus gadus bez vēsts pazudusi, taču nekāda speciāla procedūra nāves pasludināšanai neeksistē. Tomēr nāves deklarācijas procedūra pastāv

Nāves fakts Anglijā prezumē laulību šķiršanu.""

Šveicē jurisdikcija nāves gadījumā pēc SPT kodeksa 41. p. pieder Šveices tiesai pēdējā zināmā domicila vietā. Šī tiesa saskaņā ar Šveices likumu arī izdod deklarāciju par bezvēsts pazušanu (disappearance) (41. p.). Deklarācija par bezvēsts pazušanu

56 Switzerland's Private International Law Statute of December 18, 1987, The Swiss Code on Conflict Laws and Related Legislation, Introduced, Translated and Annotated by Pierre A. Karrer and Karl W. Arnold, Zurich, Kluver, Boston (1987) 195 p. n Op. cit, p. 57.

58 Cit. pēc Alfred E. von Overbeck, "Persons", in — Private International Law, International Encyclopedia of Comparative Law, Vol. Ill, Ch. 15, Hague, Paris ( 1972) pp. 6, 7.

59 Life Limitation Act (Scotland, 1891).

mMatrimonialCausesAct(1965)s. 14. ,.........J

vai nāvi, kura izdota ārvalstis, tiek atzīta Šveice, ja tas ir izdarīts vai nu personas pēdējā zināmajā domicila vietā, vai viņas pilsonības valstī (42. p.)."

ANO 1950. gada 6. aprīlī pieņemta Konvencija par pazudušu personu nāves deklarācijuPēc šīs Konvencijas jurisdikcija nāves deklarācijas jautājumos pieder pēdējā domicila tiesai, bet, ja tādas nav, tad pilsonības vai īpašuma atrašanās, vai nāves vietas valsts tiesai.

Vispārējā tiesību sistēmā nāves faktajautājumos tiesas ar ārvalstu lēmumiem nav saistītas. Anglijā saskaņā ar minēto 1965. gada likumu noteicošais ir pirmsnāves domicils. Ja tas ir Anglijā, tad tiek pielietots tās likums.

Civiltiesību sistēmā bezvēsts prombūtne tiek uzskatīta par statusajautājumu, kad pielieto personālo likumu. Citās civiltiesību sistēmas valstīs bezvēsts prombūtnes jautājumos jurisdikcijas noteikšanai pielieto pilsonības principu, bet vēl citās šī jurisdikcija attiecībā uz saviem pilsoņiem vispār ir ekskluzīva. Šāda pieeja ir Čehijā, Austrijā, Šveicē^63 un Vācijā. Pēdējā šo jautājumu regulē Likums par bezvēsts pazušanu^6'. Šis likums noteic, ka jurisdikcija bezvēsts pazušanas jautājumā ir pilsonības likumam, bet iespējama arī citas valsts likumam, kuras likumdošanu atzinusi pilsonības valsts. Pasludināšana par mirušu Vācijā notiek saskaņā ar Vācijas likumu, ja ar šo valsti pastāv tāda saikne kā īpašums, pilsonība un aizgājēja sieva.

Tomēr savos spriedumos Vācijas Augstākā tiesa ir nolēmusi, ka Vācijas likumam pasludināšanā par mirušu nebūt ne obligāti ir pārsvars pār ārvalstu likumu, īpaši jautājumā par nāves laiku.

Holandē tiek pielietots šīs valsts likums, ja persona bijusi tur domicilēta."5 Dānijā 1946. gada 12. jūlija likums noteic, ka šīs valsts likumdošanajāpielieto un nacionālajām tiesām ir jurisdikcija, ja persona pazudusi Dānijā un tai šajā valstī bijusi pēdējā rezidence. Dānijas jurisdikcija pielietojama arī, ja pazudušajai personai pēdējā dzīvesvieta bijusi Dānijā.

Francijā bezvēsts prombūtnes iepriekšējos jautājumus (provisional questions) regulē lex rei sita^6*, bet pašu deklarāciju — personālais likums. Francijai ir jurisdikcija šajos jautājumos kā uz saviem pilsoņiem, tā arī uz šajā valstī un uz tās kuģiem un lidaparātiem pazudušiem vai mirušiem ārvalstniekiem. Ārvalstu lēmumus par bezvēsts pazušanu un miršanu saskaņā ar Civilkodeksa 88. pantu atzīst bez eksekvatūras (exequatur)67 pieprasīšanas.

Itālijā piesaiste šajos jautājumos ir pēdējais domicils vai rezidence.

Rīcībspēja, respektīvi, spēja rīkoties vai īstenot tiesības (capacity to act or exercise rights), nozīmē šīs personas spēju iegūt tiesības vai uzņemties saistības pēc pašas gribas.68 Parasti tiesību subjekts ir pieaugusi persona, kas ir garīgi vesela (of his mental

S! Switzerland's Private International Law Statute..., pp. 62— 6 3.

62 Convention Concerning the Declaration of Death of Persons Who Have Disappeared.

" CC art 35.

Verschollenheitsgesetz, p. 194.

05 Nederlandse Weteboken en aanverwanter (Kluwer, Deventer, 1953) HC no. 26.

66 Latin. — lietas atrašanās vietas likums. m Par to — sk. nodalu "Starptautiskais civilprocess".

6SArt.26par. 2, Rev. crit. d.i.p. ( 1 9 6 8 ) 3 7 1. • ' • . • ,

faculties), kas ļauj viņai bez ierobežojumiem īstenot savas civilas tiesības. Garīgi slimais un nepilngadīgais var to darīt tikai ar savu likumisko pārstāvju palīdzību.

Rīcībspēju Šveicē (the capacity to act, Handlungsfähigkeit) arī nosaka domicila likums, bet "domicila izmaiņa neietekmē rīcībspēju, ja tājau ir iegūta" (35. p.).

"1. Persona, kas ir veikusi tiesisku darījumu [darbību] (transaction), neskatoties uz to, ka viņai pēc tās domicila likuma nebija rīcībspējas, nevar atsaukties uz rīcībspējas trūkumu (cannot invoke his incapacity), ja viņai bija rīcībspēja pēc tās valsts likuma, kur šis darījums tika veikts, gadījumā, ja otra puse nezināja un nevarēja zināt par šo rīcības nespēju.

2. Šis noteikums neskar tiesiskas darbības ģimenes un mantojuma tiesību jautājumos un tiesības uz nekustamo īpašumu" (36. p.).

Attiecībā uz mēnessērdzīgajiem (lunatics) Francijas Kasācijas tiesa ir izteikusi viedokli, ka šādā gadījumā ir darīšana ar tādu "dabisku nespēju rīkoties", kuras koncepcija nacionālajās tiesībās nav formulēta. Tātad starp pilnu rīcībspēju un pilnu rīcības nespēju ir zināms pret kuru attieksme dažādās tiesību sistēmās

ir dažāda. Šīs tiesību sistēmas vai nu reglamentē daļēju rīcības nespēju, vai daļēju (partial) rīcības spēju. Vistipiskākā šī situācija ir ar pusaudžiem (adolescent), kas, apziņai nobriestot, zināmas darbības var veikt paši, citas tikai ar savu likumīgo pārstāvju starpniecību.

Pilngadība dažādās valstīs iestājas dažādā vecumā. Vairumā Austrumeiropas valstu tā iestājas 18 gadu vecumā, Šveicē — 20, bet vairumā Rietumvalstu — 21 gada vecumā. Dažās Latīņamerikas valstīs pilngadība iestājas 25 gadu vecumā.

Civiltiesību sistēmas valstīs (civil law countries) rīcībspējas noteikšanai pielieto personīgo likumu. Taču grūta situācija rodas, kad cilvēks pēc sava personīgā likuma pilngadīgs, bet, mainot dzīvesvietu, par citas tiesību sistēmas subjektu,

kur viņšjoprojām ir (conflict mobile). Dažos tiesību avotos, piemēram,

1940. gada 18, marta Montevideo konvencijā un Vācijas Civillikuma ievadlikumā^19, līdzīgi kā Šveicē, noteikts, ka rīcībspēja, kas reiz jau iegūta, nevar tikt izmainīta, mainoties domicilam vai pilsonībai.

Turklāt sarežģīta situācija var rasties daudzās valstīs, kur, veicot noteiktu tiesisku darbību, nav obligāti jānoskaidro dotās tiesību attiecības otras puses tiesībspēja. Rezultātā var iznākt, ka kontraktam vai cita veida aktam nav likumiska spēka. Šādos gadījumos, kā vispāratzīts, tiesai jāpielieto kontrakta noslēgšanas vietas likumi (lex loci contractus). Šis princips noteikts Francijas tiesībās, kur to apzīmē ar Kasācijas tiesas izlemtās Lizardi lietas principu.7" Prūsijas tiesībās tas inkorporēts jau no 1794. gada^71, bet Grieķijā — no 1856. gada.

Pušu rīcībspējas jautājumi ir svarīgi, īpaši attiecībā uz vērtspapīriem. Vācijas Civilkodekss šajā jautājumā nosaka: "Ja ārvalstnieks Vācijā iesaistās tiesiskā operācijā, kuru viņš nav tiesīgs veikt vai attiecībā uz kuru viņa tiesības ir ierobežotas, tad tiek uzskatīts, ka viņam ir attiecīgā rīcībspēja, ja viņš būtu rīcībspējīgs to darīt saskaņā ar

69 EGBGB 18 Aug. (1896).

и Cassation 16. Jan. 1861.d.P. 193.

71

Preussisches Landrecht 1794.

likumu. noteikums neattiecas uz ģimenes un mantošanas likumu

ietvaros, nedz uz aktiem, kas skar ārvalstīs atrodošos nekustamo

Vispārējā tiesību sistēmā rīcībspēja tiek reglamentēta atsevišķi saistībā ar katru individuālo institūtu. Jautājums netiek uzstādīts tā, ka komercinteresēs jāizdara izņēmumi no personālā likuma pielietošanas. Jautājuma būtība ir par to, kāds likums jāpielieto kontraktam. Tiesu lēmumi ir dažādi, taču vadošais princips ir domicila likums, kas tiek uzskatīts par personālo likumu, vai likums, kas reglamentē kontraktu pielietošanu. Jebkurā gadījumā kontrakta pienācīgais likums jānoskaidro objektīvi. Viens no vadošajiem principiem tāpat ir tās vietas likums, kur kontrakts tiek noslēgts.[61]

Skotijas tiesībās likums nošķir komerciālos kontraktus no nekomerciālajiem kontraktiem. Pirmos reglamentē kontrakta noslēgšanas vietas likums, otros — domicila likums. Konflikta jautājumā, ja noslēgts komerckontrakts ar nepilngadīgo, kas pēc sava ārvalstu domicila likuma nav rīcībspējīgs, viņš var tikt uzskatīts par rīcībspējīgu saskaņā ar Skotijas likumu, ja kontrakts noslēgts Skotijā.[62]

ASV likumā^63 noteikts, ka operācija (transaction) jāuzskata par spēkā esošu, ja rīcībspēja ir vai nu saskaņā ar domicila, vai kontrakta pienācīgo vai vadošo (law governing the contract) likumu.

Lielbritānijas tiesību zinību klasiķi Daisijs un Moriss^64, kā arī Češīrs Norts^65 uzskata, ka kontrakts nav spēkā tajā gadījumā, ja viena puse ir domicilēta Anglijā un tā ir rīcībspējīga saskaņā ar Anglijas likumu, bet šī persona nav rīcībspējīga saskaņā ar ārvalstu likumu, kas ir vadošais kontrakta likums. Kontrakts nav spēkā arī tad, kad persona ir rīcībspējīga ar kontraktu reglamentējošo ārvalstu likumu, bet tā

nav rīcībspējīga saskaņā ar Anglijas likumu, kur viņa domicilēta. Šis princips apstiprināts Ontario provinces Kanādā Apelācijas tiesas 1958. gada lēmumā.™

Tirgotāja statuss. Pretēji vispārējai tiesību sistēmai vairākās kontinentālās Eiropas valstīs atzīst speciālu tirgotāja (merchant) statusu, ar kuru saistītas īpašas tiesības un pienākumi. Tirgotāja statuss nav no svara pielietojamā likuma noskaidrošanai, bet tas ir svarīgs jurisdikcijas pielietošanas jautājumā (relevant jurisdiction), īpaši bankrota jautājumā. Šeit noteicošais ir komercdarbības vietas likums. Tā 1940. gada 19. marta Montevideo konvencijas 2. pants nosaka: "Tirgoņa statuss, bauda personas, nosakāms pēc tās valsts likuma, kur ir komerciālais Reģistrācija un

tās sekas nosakāmas pēc tās valsts likuma, kur šāda reģistrācija nepieciešama (lex

loci)." Sis pats princips noteikts arī Bustamantes kodeksa 239. panta. Taču šim principam ir tas būtiskais trūkums, ka tirgotāja komercdarbības vietas likums tirgotāja statusu var arī neparedzēt.79

STARPTAUTISKO ORGANIZĀCIJU AMATPERSONU ADMINISTRATĪVĀ UN CIVILTIESISKĀ STATUSA ĪPATNĪBAS

Daži ar šo tēmu saistītu precedentu piemēri izskatīti jau autora iepriekšējā monogrāfijā "Starptautiskās tiesības" un šīs monogrāfijas iepriekšējā nodaļā, tomēr nebūt ne visi.

Tā, piemēram, interesanta ir starptautisko organizāciju darba ētikas un disciplīnas problēma. Šajā jautājumā uz FAO" amatpersonām attiecas 1986. gada 18. aprīļa Juridiskais viedoklis, kuru ir izteikusi FAO Attīstības nodaļas Izpētes programmas direktora Juridiskā padome,"1

Viedoklī ziņots, ka FAO amatpersona, kas praktizēja kā dalībvalsts veterinārais ķirurgs, tikusi izsaukta uz akreditēšanas vietas valsts Veterināro ķirurgu padomi atbildēt prasībā, kas bija celta pret viņu par nevīžīgu un nepareizu profesionālo rīcību FAO eksperta amatā.

FAO pārstāvim bija dotas instrukcijas paziņot Veterināro padomes

priekšsēdētājam, ka FAO amatpersonai nebijajāierodas uz šo padomi. Tā vietā padomei bija ierosināts sniegt nepieciešamo informāciju par lietas būtību, lai FAO pati varētu lemt par disciplinārajiem pasākumiem. Lieta tika izlemta tādējādi, ka FAO lika vainīgajam priekšā atstāt doto valsti un ierasties FAO uz noklaušināšanu.

Viņš atstāja valsti divas dienas pēc tam, kad tika uzaicināts uz Veterināro padomi, bet tur neieradās.

Precedents radīja vairākus neatbildētus jautājumus, piemēram:

(i) vai starptautisko organizāciju amatpersonām, kas parastos apstākļos praktizēšanas nolūkos piederēja pie profesionālajām asociācijām, kā, piemēram, ārstiem, juristiem, arhitektiem un inženieriem, bija jābūt to profesionālo organizāciju biedriem valstīs, kur viņi bija norīkoti starptautiskās organizācijas amatā;

(ii) ja viņi šādu organizāciju biedri, tad cik tālu viņi ir pakļauti vietējām administratīvajām un disciplinārajām procedūrām.

Uz pirmo jautājumu tika dota negatīva atbilde. Akreditācijas vietu valstu profesionālās organizācijas nav tiesīgas pieprasīt no starptautisko organizāciju amatpersonām, lai tās būtu jebkuru šādu organizāciju biedri, pildot savus starptautisko organizāciju amatpersonu (international civil servant) oficiālos pienākumus, jo viņas

n Overbeck, ibid., pp. 25 -2 8.

811 UN Food and Agriculture Organization — ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācija. si Legal Opinion Delivered by the Legal Counsel to the Director of the Field Programme Development Division, Appearance of Staff Member before a Professional Disciplinary Body in a Country to which he is Assigned, in — United Nations Yearbook 1986, United Nations, N.Y. (1994) pp. 330 — 331.

par savu darbību nes atbildību tikai šo organizāciju vadības • priekšā. Nav vēlama arī šo amatpersonu iestāšanās vietējās profesionālajās organizācijās.

Tomēr arījānošķir šo amatpersonu oficiālā darbība no rīcības, kas ir ārpus viņu oficiālajām funkcijām. Profesionālās asociācijas parasti darbojas nacionālās jurisdikcijas ietvaros. Starptautisko amatpersonu darbība savā oficiālajā kapacitāte nav jurisdikcijai. Profesionālo asociāciju disciplinārās varas izplatīšana

uz starptautiskajām amatpersonām varētu traucēt viņām pildīt organizācijas programmas un projektus.

Rīcībā, kas neskar organizācijas amatpersonas oficiālo funkciju pildīšanu, profesionālās asociācijas saglabā disciplināro varu pār saviem biedriem tiktāl, cik tas netraucē starptautiskās organizācijas darbību.

Konkrētos gadījumos attiecīgās starptautiskās organizācijas vadītājs var pilnīgi vai daļēji atsaukt sev pakļautas amatpersonas imunitāti, jo starptautisko organizāciju sadarbība ar profesionālajām asociācijām ir ne tikai vēlama, bet var arī palīdzēt organizācijai izlemt, vai tai būtu nepieciešams veikt savus disciplināros pasākumus atbilstoši pašai saviem noteikumiem.

Otra būtiskā problēma bija par to, vai un kur starptautiskajām amatpersonām jāmaksā sociālais nodoklis. Juridiskais viedoklis šajā jautājumā tika pieprasīts, jo UNIDO"- 1985. gadā nācās atgādināt VFR, ka saskaņā ar Konvenciju par Apvienoto Nāciju Organizācijas privilēģijām un imunitāti, kuras dalībvalsts ir Vācija, Organizācija un tās amatpersonas ir imūnas pret aplikšanu ar jebkuriem vietējiem, arī sociālajiem nodokļiem. Šī imunitāte nevar būt pakļauta nekādām dalībvalstu atrunām.

Arī UNIDO Konstitūcijas (Constitution) 21.2.(b) pantā ir noteikts, ka valstīm, kas nav pievienojušās Konvencijai par ANO Specializēto institūciju privilēģijām un imunitāti*', bet ir Konvencijas par Apvienoto Nāciju Organizācijas privilēģijām un imunitāti dalībvalstis, tiek piemēroti pēdējās minētās konvencijas

UN Industrial Development Organization — ANO Rūpniecības attīstības organizācija, Convention on the Privileges and Immunities of the Specialized Agencies.

United Nations Yearbook 1986, pp. 339 — 340.

Angļu filozofs Dieremijs Be ritams (Jeremy Bentham) raksta, ka īpašums un tiesības ir dzimuši vienlaicīgi un nomirs vienlaicīgi. Pirms radās tiesības, īpašuma nebija; atceliet likumus, un izzudīs īpašums.!

Lietu vai īpašuma tiesību piemēru SPT dod anglu kreisera "Edinburga"prece-dents, kura būtība ir šāda. Otrā pasaules kara laikā, 1942. gada 30. aprīlī, no Murmanskas uz Angliju izgāja anglu kreiseris "Edinburga", kuru torpedēja vācu zemūdene, rezultātā kuģis zaudēja vadāmību. Kuģa pulvera pagrabā bija piecas tonnas zelta, kas piederēja PSRS un bija paredzēts samaksai par angļu kara tehniku. Lai tas nenonāktu vācu rokās, tuvumā esošais mīnukuģis kreiseri ar divām torpēdām

V nodala

nogremdēja. gadā starp PSRS un Angliju tika noslēgta vienošanās un parakstīts

kontrakts, pēc kura firma "Jackson Marine Recovery" apņēmās izcelt "Edinburgas" rūmē esošo zeltu pēc principa — "nav izcelšanas, nav samaksas".

Precedenta būtība bija tā, ka pēc angļu likuma "Edinburgai" bija angļu kara kapsētas statuss, jo uz tā bija palikuši bojā gājušie angļu jūrnieki. Turklāt jebkurš karakuģis ir valsts īpašums. Kontrakts tika noslēgts ar šādiem noteikumiem: trešdaļu izceltā zelta Lielbritānijas Tirdzniecības ministrija, kas tobrīd skaitījās "Edinburgas" īpašniece, bet divas trešdaļas jāatdod zelta īpašniecei — PSRS.2

Kas tad īsti ir īpašums? Amerikāņu tiesību skola uzskata, ka īpašums (property) nozīmē lietu vai jebkuru interesi vai tiesības uz lietu, vai augļus no tās, kuras ir iespējams turēt īpašumā (a thing: also an interest or right in a thing). ir tiesības turēt

lietu īpašumā, lietot vai izmantot to, un šīs tiesības var ierobežot vienīgi valsts.1

Saskaņā ar LR 1937. gada Civillikuma (tālāk — LCL) 927. pantu īpašums ir pilnīgas varas tiesība pār lietu, t.i., tiesība valdīt un lietot to, iegūt no tās visus iespējamos labumus, ar to rīkoties un noteiktā kārtā atprasīt to atpakaļ no katras trešās personas ar īpašuma prasību".

LCL 841. pants savukārt, tāpat kā visur pasaulē, lietas iedala "ķermeniskās" un "bezķermeniskās" (angl. — tangibles, intangibles). Panta 2. daļā izskaidrots, ka "bez-lietas ir dažādas personiskas lietu un saistību tiesības, ciktāl tās ir mantas

sastāvdaļas".4

1 J. F. Frascona, "Business Law", Dubuque, Iova (1987) p. 343.

8 Операция " Эдинбург" // Прадва. — 1981. — 11. okt.

' F. Frascona, ibid.

' Šajā darbā visās atsaucēs uz LCL Lietu tiesībām ir izmantots izdevums: Latvijas Republikas normatīvie akti. Civillikums. Trešā dala. Lietu tiesības. — R., 1996.

Bez īpašuma tiesībām LCL izšķir arī valdījuma tiesības. Saskaņa' ar LCL 875. pantu ir tiesībām atbilstoša faktiskā vara" un "valdījumā var būt gan gan bezkermeniskas lietas". 876. p. noteikts, ka "lietas valdījums ir īpašuma tiesībai atbilstoša faktiskā vara pār lietu". Savukārt 877. pantā precizēts, ka "valdīt var tikai tādu tiesību, ilgstoši vai atkārtoti izlietot.

Ievērojot šo noteikumu, var valdīt jebkuru tiesību, ja ir faktiska iespēja to izlietot pēc sava ieskata, citas personas atstumjot... "

Diezgan līdzīgi noteikumi ir Vācijas Civillikuma (Bürgerliches Gesetzbuch) 903. paragrāfā, kur īpašuma definīcijas nav, taču noteikta tā būtība (Inhalt

"Lietas īpašnieks var, kamēr tas nav pretrunā ar likumu vai trešās personas tiesībām, rīkoties ar lietu pēc sava ieskata un citus no jebkuras ietekmes uz to izslēgt."[66]

Pirms tālāk tēmas izpētē, jādefinē daži īpaši ar īpašuma tiesībām

saistīti vispārējās tiesību sistēmas termini. Tā amerikāņi ar terminu "real property” (reality) apzīmē zemi vai nekustamo īpašumu, lietas, kas ir saistītas ar zemi, kopā ar un tiesībām uz zemi, kā arī (freehold), kas rodas no

zemes valdījuma.

Bet angli uzskata, ka termins "reality" nebūt nav zemes vai nekustamā īpašuma sinonīms, jo ar terminu "life tenant" apzīmē pilngadīgu personu, kas pēc līguma ir zemes īpašuma mūža beneficiārijs un no tā bet ar terminiem "noma"

(leasing) un "leasyholder" — nomnieku, kam pieder personīgā īpašuma (personality) augli.[67]

Zemes valdījuma tiesības uz zināmu, bet nenoteiktu laiku (freehold) ir zemes īpašuma augli uz laika periodu, kuru nevar precīzi izteikt gados vai mēnešos, vai dienās un kuru nenosaka īpašuma tiesību nodevējs.

Personīgais kustamais īpašums (personal property, personality) ir personīgs īpašums — kustama lieta kopā ar un tiesībām uz lietu, kaut arī daži

autori šajā kategorijā ieslēdz gan kustamo, gan nekustamo

Kustamais īpašums (chattel) ir (tangible) kustama lieta.

Akcijas (shares) ir akciju kapitālā, kas Amerikā nav lietas (in

tangible), kaut arī pats akcijas dokuments ir

Blakuslieta (fixture) ir kustama lieta, kas ar likumā par nekustamo īpašumu noteiktu operāciju ir par nekustamā īpašuma un tāpēc pārstāj

būt kustamais īpašums (chattel). Tādējādi šeit ir analoģija ar LCL 850., 851. pantā noteikto "blakuslietu", kas ir galvenās lietas būtiska daļa, vai piederumiem, kuru uzdevums ir kalpot galvenajai lietai (857. p.).

Mantojums (estate) ir īpašums, manta, bet Jamaikā — zemes īpašums.

Tiesības uz mantu kā parāda nodrošinājumu (security interest) ir personālā īpašuma vai blakuslietas (fixture) augli, kas nodrošina maksājumu vai saistību izpildi.

Nekustama īpašuma nodošanas dokuments (deed) ir formāls akts, ko lieto nekustamā īpašuma īpašnieka maiņas noformēšanai.9

Tituls (title) ir tiesības uz īpašumu. , i

LIETU TIESĪBU NOTEIKŠANAI PIELIETOJAMAIS LIKUMS

UN JURISDIKCIJA

Saskaņā ar LCL 18. pantu "lietu tiesības, ieskaitot valdījumu, noteicamas pēc lietas atrašanās vietas likuma.

leilguma un noilguma sekas lietu tiesībās apspriežamas pēc tās valsts likuma, kur lieta atrodas, terminam notekot.

Lietu tiesību iegūšana, pārgrozīšana vai izbeigšana, ja tās attiecas uz Latvijā esošu nekustamu mantu, kā arī no tiesiskiem darījumiem izrietošas saistību tiesības, uz kuru pamata šādas lietu tiesības var iegūt, pārgrozīt vai izbeigt, formas un satura ziņā noteicamas vienīgipēc Latvijas likuma, vienalga, kādas personas un kur taisījušas attiecīgos tiesiskos darījumus. Pretēji noteikumi un formas šajos tiesiskajos darījumos Latvijā nav spēkā."

Lielbritānijā darbojas zināmā mērā līdzīgi principi. Tās valsts tiesības, kur lieta atrodas (lex situs), nosaka, vai lieta ir kustams vai nekustams īpašums. Jebkuras tiesības, saistības vai dokuments, kas ir saistīts ar lietu, tiek uzskatīts par interesi (interest) vai augļiem no nekustamā vai kustamā īpašuma (immovable or movable).

Šveices 1987. gada SPT Likuma 97. pants nosaka, ka tiesas procesi par īpašuma tiesībām uz nekustamo īpašumu (real rights in immovable property, dingliche Rechte an Grundstucken) Šveicē ir ekskluzīvā Šveices tiesas jurisdikcijā pēc īpašuma atrašanās vietas. 98. pants precizē, ka šāda lieta piekrīt Šveices tiesai pēc atbildētāja dzīvesvietas, bet, ja tādas nav, tad pēc parastās rezidences Šveicē, bet, ja arī tādas nav, tad pēc lietas atrašanās vietas.

Pēc 99. panta īpašuma tiesības uz nekustamo īpašumu nosaka lietas atrašanās vietas likums. Panta otrā daļa papildina, ka prasībās, kas izriet no kaitējuma vai traucējuma (nuisance), kuru rada nekustamais īpašums, tiek pielietoti noteikumi attiecībā uz prettiesiskiem aktiem.1"

KUSTAMAIS VAI NEKUSTAMAIS ĪPAŠUMS?

Pirmais, kas SPT precedentos tiesai Anglijā jānoskaidro lietu tiesību jomā, ir — vai īpašums ir kustams vai nekustams (reality or personality). Šis ir angļu kolīziju tiesību galvenais jautājums. No tā atkarīgs, kāds likums piemērojams precedenta

" F. Frascona, ibid., pp. 343 — 345.

1(1 Switzerland's Private International Law Statute of December 18, 1987, The Swiss Code on Conflict of Laws and Related Legislation, Introduced, Translated and Annotated by Pierre A. Karrer and Karl W. Arnold, Zurich (1987) pp. 100—101.

izlemšanai. Normālos apstākļos nekustama īpašuma statusu reglamentē ta atrašanas vietas likums. Bet vispārējā tiesību sistēmā precedentos ar ārvalstu elementa līdzdalību nav pat universālas metodes, kā noteikt, kas ir kustamais un kas nekustamais īpašums," Piemēram, mašīnas vai iekārtas, kamēr tās tiek pārvestas uz uzstādīšanas vietu, ir kustamais īpašums. Pēc uzstādīšanas rūpnīcā tās pārtop par nekustamā īpašuma dalu.

LCL 842. p. šis jautājums ir atrisināts samērā vienkārši: "Ķermeniskas lietas ir vai nu kustamas, vai nekustamas, raugoties no tā, vai tās var vai nevar pārvietot, ārēji nebojājot, no vienas vietas uz otru.

Piezīme. Dzelzceļš ar visiem saviem piederumiem pieskaitāms pie nekustamām lietām, bet kuģi ar visiem saviem piederumiem — kustamām lietām."

Taču LCL 848. p. satur angļu sistēmai līdzīgus noteikumus: "Likums, tāpat kā privāta griba, var nekustamām lietām piemērojamās tiesības attiecināt uz tādām lietām, kas pēc savām īpašībām ir kustamas, un otrādi."

Patiesībā tas, vai lieta ir kustama vai ne, nav tiesību, bet gan faktajautājums. Taču pēc angļu tiesībām attiecībā uz dažām lietām, kuras pēc būtības var uzskatīt par kustamām, dažos vai visos gadījumos pielieto nekustamam īpašumam piemērojamas normas. Tā angļu tiesībās titula (īpašnieka) maiņas dokuments (title deed) tiek uzskatīts par daļu no nekustamā īpašuma. Tāpat angļu tiesas atzīst citu valstu tiesības noteikt, vai lieta, kas atrodas tās teritorijā, ir kustamais vai nekustamais īpašums.2

Angļu tiesību sistēmā augļi no zemes (freehold) neatkarīgi no to visai dažādajiem veidiem izriet no tādiem zemes īpašuma tiesību veidiem kā, piemēram:

"likumiskie"zemes gabali (legal estates), kurus var nodot citam vai radīt saskaņā ar likumu un kuri ir brīvā un absolūtā īpašumā. Visi citi zemes gabali ir spēkā vienīgi kā

© taisnīgas vai likumiskas intereses (equitable interests), kas var būt arī augļi, kuru atzīšana un aizsardzība notika sākotnēji līdztiesības sistēmas tiesās;

• pilnas īpašuma tiesības (fees simple) ir mantotās tiesības uz zemi bez jebkādiem papildu noteikumiem un viens no diviem likumiskiem zemes iegūšanas veidiem.

Servitūti, lietošanas tiesības uz cita īpašumu (easements), ir tiesības, kas var radīt faktiskās garantijas, kuras saistītas ar zemi, kas pieder vienai personai, un kuras izmanto uz zemi, kas pieder citai personai. Piemēram, personai A, kam pieder zemes gabals ir tiesības šķērsot zemes gabalu, kas pieder personai C.

Ikgadēja vai citos termiņos noteiktā nomas naudas maksājumu summa (rentcharges) par iznomāto zemi, kas veido augļus par zemi, angļu kolīziju tiesībās tiek uzskatīta par nekustamā īpašuma kā arī par personīgo īpašumu

estate)[68]'.

Zeme, par kuru ir noslēgts kontrakts, ka tā tiks pārdota (land contracted to be sold), ir problemātisks jautājums, kurā ir tiesu precedenti ar pretējas dabas lēmumiem,

arī jautājumā par augļiem, kas pieder zemes pārdevējam, kuram vēl nav samaksāts (unpaid vendor of land), ieskaitot viņa tiesības uz samaksu par augļu pārdošanu.14

Angļu tiesībās kā nauda, kas iesaistīta zemes pirkšanā, tā arī zeme, kas domāta pārdošanai un pārvēršanai naudā, tiek uzskatīta par tiem īpašuma veidiem, kuros tiem doto tiesisko attiecību (transaction) rezultātā jāpārvēršas.

Hipotēka (mortgages) vai ķīla, respektīvi, interese uz zemi vai augļi no tās, ir tiesības saņemt parāda nomaksu, kas kolīziju tiesībās nozīmē augļus no nekustamā īpašuma, neskatoties uz to, ka angļu iekšējās tiesībās šī tiek uzskatīta par kustamo īpašumu (personality).

Pēc LCL 1278. p. "ķīlas tiesība ir tāda tiesība uz svešu lietu, uz kuras pamata šī lieta nodrošina kreditoram viņa prasījumu tādā kārtā, ka viņš var no tās dabūt šī prasījuma samaksu".

1279. p. tālāk noteikts, ka "ķīlas tiesību par kustamu lietu, ja tā ieķīlājot nodota kreditora valdījumā, sauc par rokas ķīlu. Nekustamas lietas ieķīlājumu, nenododot valdījumu, sauc par hipotēku",

Tiesiskā statusa atšķirības starp kustamo un nekustamo īpašumu Anglijā ir īpaši labi redzamas mantošanas tiesībās (succession), jo šajās tiesībās kustamā īpašuma mantošanu nosaka pēc aizgājēja pēdējās dzīvesvietas likuma (lex domicilii of the deceased), bet nekustamā īpašuma mantošanu — pēc īpašuma atrašanās vietas likuma (lex situs).

Taču starpība starp kustamo un nekustamo īpašumu kolīziju tiesībās ir būtiska arī tiesiskajās attiecībās starp dzīvajām personām (inter vivos), jo šīs darbības (transactions), piemēram, ar nekustamo īpašumu, vienmēr nosaka lietas atrašanās vietas likums, bet ar kustamo īpašumu nebūt ne vienmēr.

Turklāt, kā jau iepriekš teikts, angļu tiesībās daži kustamā īpašuma veidi dažkārt ir cieši saistīti ar nekustamo īpašumu. Tā nekustamais īpašums var ietvert dažus svarīgus nekustamā īpašuma augļus. Tāpēc izskaidrošanas labad jāmin, ka saskaņā ar LCL 855. p. "auglis šā vārda plašākajā nozīmē ir katrs labums, ko var iegūt, galveno lietu lietojot.

Auglis šaurākajā nozīmē ir viss tas, no lietas dabū vai nu kā tās dabiskos ražojumus, vai kā ienākumus, ko tā nes sakarā ar sevišķām tiesiskām attiecībām; pirmā gadījumā augļus sauc par dabiskiem, otrā — par civiliem. Pie pēdējiem skaitāmi nomas un īres maksas un kapitāla procenti."

Angļu kolīziju tiesībās tiesības, kas izriet no hipotēkas (mortgage) uz zemes gabalu Anglijā, jāizskata pēc īpašuma atrašanās vietas likuma (situs). Hipotēka angļu tiesībās tiek uzskatīta kā interese vai augļi (interest) no nekustamā īpašuma /angļu tiesībās augļi ir kustamais īpašums kā parāds (debt), nevis prasība (charge),

kas ir šo tiesisko attiecību patiesais raksturs.15

TRASTI

Par atsevišķu īpašuma formu Anglijā uzskatu pilnvarojumu uz īpašuma pārdošanu (trusts for sale), arko tiesību uz zemi jautājumos apzīmē tiešas un saistošas pilnvarnieku

Dicey and Morriss, ibid., p. 903.

15 P. M. North, J. J. Fawcett, ibid., p. 780. •

tiesības, pārdodot noteiktu īpašumu neatkarīgi no tā, vai tas iespējams īstenot nekavējoties vai ne, pēc kādas personas pieprasījuma, ar vai bez diskrēcijas tiesībām atlikt pārdošanu.

Personas, arī konkrētas fiziskas personas, kam zeme nodota valdījumā pārdošanai, apzīmē ar terminu "trustees for sale". Personas nāves gadījumā, ja aizgājēja īpašuma valdījums jau pirms viņa nāves ir nodots pilnvarniekam (trustee), viņš ir tiesīgs īpašumu pārdot saskaņā ar testamentu un pārvērst to naudā.16

Latvijas tiesībās LCL 2291. p. noteikts, ka pilnvarniekam "var uzdot vest ne vien atsevišķas un noteiktas lietas — ar speciālpilnvaru —, bet arī pārzināt visas pilnvarotāja lietas — ar universālpilnvaru —, kā arī tikai zināmas šķiras lietas — ar ģenerālpilnvaru".

NEKUSTAMĀ ĪPAŠUMA KOLĪZIJU TIESĪBU ĪPATNĪBAS

Anglijas tiesa nekad nepieņem lēmumus, kuros tiktu noteiktas īpašuma tiesības (title) uz ārvalstīs atrodošos zemes īpašumu. Pirmais šāds lēmums tika pieņemts Britu Dienvidāfrikas kompānijas lietā.17

Šveices SPT Kodeksa 119. panta 1. daļā ir noteikts, ka "kontraktus par nekustamo īpašumu vai tā lietošanu reglamentē īpašuma atrašanās vietas likums (law of the site of property, droit du lien de situation, des Staates, in sich das

befindet).

ASV un vairumā Eiropas valstu arī pieņemts pamatprincips, pēc kura nekustamā īpašuma regulējumu nosaka lex rei situs princips, ņemot vērā nevis kādu atsevišķu īpašuma atrašanās vietas valsts likumu, bet gan visu tiesību sistēmu kompleksi. No tā izriet, ka valsts likuma noteiktās priekšrocības, kuru uzdevums ir regulēt vietējās tiesiskās attiecības un sekmēt dotajā valstī pastāvīgi dzīvojošo personu labklājību, nebūt ne obligāti tiks izplatītas uz ārvalstīs notiekošām tiesiskajām attiecībām starp tur domicilētiem ārvalstniekiem.'*

Tā Proktora pret Frostu lietā^19 saskaņā ar likumu sieva nevarēja

iegūt tiesības būt par sava vīra pilnvarnieci (surety), lai varētu vīra zemes gabalu.

Turpretim Masačūsetsas štatā šīs viņas tiesības netika ierobežotas. Precētā sieviete stājās šajās tiesiskajās attiecībās Masačūsetsā, kur viņa bija domicilēta, sava

vīra pilnvarotā. Tiesā nebija diskusiju par to, ka šīs sievietes tiesības īstenot pilnvarnieka tiesības noteica vietējais likums. Strīds bija par to, ka Šajā lietā nebūt nav jāpielieto Jaunhempšīras likums. Jaunhempšīras Augstākā tiesa argumentēja, ka būtu nepareizi izplatīt šī štata aizsargājošo jurisdikciju uz ārvalstīs sievām (wives domi

ciled in foreign jurisdiction).

Tiesībspēja pieņemt un nodot tālāk īpašuma tiesības uz nekustamo īpašumu tiek reglamentēta īpaši. Ja personai nav tiesībspējas pieņemt un nodot tālāk īpašuma tiesības

16 L. B. Curzon, ibid., p. 448.

17 British South Africa Co. v. Companhia de Mocambique (1893) AC 602.

18 P. M. North, J. J. Fawcett, ibid., p. 786.

m New Hampshire case of Proctor v. Frost. 89 NH 304, 197 A 813 (1938). . , uz nekustamo īpašumu, tad šī persona no īpašuma formu tiks

atstumta.

Anglijas tiesībās nav ne normas, ne institūcijas, kas varētu sekmēt zemes īpašuma titula mainu Anglijā, ja rīkojuma devējs ir domicilēts ārvalstīs. Turpretim Kanādā tāda iespēja pastāv.

TIESĪBU UZ NEKUSTAMO ĪPAŠU'ML I MAIŅAS FORM AUTĀ TE5

Tiesību uz nekustamo īpašumu maiņas akta formālo spēku nosaka tā atrašanās vietas likums, ja operācija notiek tur, kur atrodas īpašums un tajās iesaistītais ārvalstu elements. TāAdamsa pret Čaterbruku lietā^2" tiesa nosprieda, ka, nododot medību tiesības uz zemi Skotijā no viena Anglijā domicilēta angļa otram, akts bija spēkā, neskatoties uz to, ka ar Anglijas likumu šim dokumentam bija jābūt apstiprinātam ar valsts zīmogu, bet saskaņā ar Skotijas likumu tādas prasības nebija.

Savukārt, lai zemes gabals varētu Anglijā mainīt titulu pēc testamenta, šis pēdējās gribas akts jāapstiprina trīs lieciniekiem, kā to pieprasa Likums par krāpšanu. Šis princips nostiprināts ar 1725. gada Kopiņa pret Kopiņu-' precedentu.

Titula maiņas spēku Anglijā nosaka princips, ka nekādi lēmumi, kaut arī tie pieņemti Anglijā, nevar dot tiesības uz nekustamā īpašuma augļiem, ja tas ir pretēji vietējam likumam. Saskaņā ar-pasaulē' vispārpieņemtoprincipu, ja tituls vienā valstī iegūts saskaņā ar vietējo likumu, tad tas tiek atzīts arījebkurā citā valstī. Taču nekustamā īpašuma gadījumā vēl obligāti jāievēro arī tā atrašanās vietas likums. Piemēram, ja Anglijā esošas zemes dāvinājums noticis pretēji Anglijas likumam, tas nav spēkā, kaut arī dāvinājuma akts sastādīts saskaņā ar dāvinātāja domicila likumu.

Kājau minēts, līdzīgs princips ir noteikts Šveices SPT likuma 99. pantā un 1 19. panta

1. daļā. Bet Šveices SPT Kodeksa 119. panta 2. daļā noteikts, ka kontrakta par nekustamo īpašumu formu "nosaka tās valsts likums, kur nekustamais īpašums atrodas, ja vienīgi šis likums nepieļauj cita likuma pielietošanu. Nekustamā īpašuma formu Šveicē nosaka Šveices likums."[69]

ĪPAŠUMA TIESĪBU MAIŅA UZ KUSTAMO ĪPAŠUMU

Īpašuma tiesību maiņa uz kustamo īpašumu Anglijā var notikt saskaņā ar lietas atrašanās vietas, pušu domicila vai darījuma vietas likumu.

Kontrakta gadījumā pielietojamo likumu nosaka pareizais kontrakta likums (the proper law of contract).

Prasības (claim) gadījumā Anglijā parasti tiek pielietots tās valsts likums, kur īpašums atrodas brīdī, kad tiek celta prasība.

Lietas atrašanās vietas likums tiek pielietots arī attiecības ar kreditoru. Kreditors, prasību ceļot, var izmantot tās valsts tiesības, kur lieta atrodas.

Šveices SPT likuma 100. pantā noteikts, ka "īpašuma tiesību iegūšanu un zaudēšanu uz kustamo īpašumu [precēm] (movable goods, dingliche Rechfe an bewegiichen Sachen) nosaka tās valsts tiesības, kur lieta atradās tā notikuma brīdī, kurš bija par pamatu šo tiesību iegūšanai vai zaudēšanai".

Šī panta 2. daiā tālāk paskaidrots, ka īpašuma tiesību ietvarus uz kustamo īpašumu (precēm) un to izmantošanu (exercise of real rights) nosaka šī īpašuma atrašanās vietas likums.

LIETA TRANZĪTĀ

Ja lieta pārvietojas telpā (goods in transit, latin. — res i transitu), rodas grūtības, nosakot divus jautājumus — pielietojamo likumu un riska pārejas momentu. Anglijas tiesās attiecībā uz tranzītā esošām lietām tiek pielietots konosamenta (bill of lading) vai cita īpašuma tiesības nosakoša dokumenta (documentary symbol of ownership), kas pats var tikt pirkts un pārdots, likums. Šos dokumentus reglamentēt situs likums, īpašnieka domicila, piegādes vietas (place of dispatch) vai arī īpašuma tiesību mainas vietas likums (law of transfer). Ja preci piegādā ar kuģi, var pielietot karoga likumu. autori atzīmē, ka neviens no šiem principiem nav absolūts un neapstrīdams.

Praktiski visās valstīs likumīgi iegūtas lietas pārvietošanās telpā (res i transitu) nemaina īpašuma tiesības, bet var mainīt to saturu, jo tiesības uz dažādiem īpašuma veidiem dažādās valstīs var būt • s > • i > i t i • lietas vienā valstī var būt privātīpašumā, bet citā ne. LCL 18. pantā šī doma formulēta tikai daļēji, panta 2. da|.ā nosakot, ka, "kustamas mantas atrašanās vietai mainoties, neskartas paliek trešo personu lietu tiesības, kuras iegūtas pēc šīs mantas iepriekšējās atrašanās vietas likuma".

Principā lietu tiesību saturu nosaka tās valsts likums, kur tā atrodas. Taču īpašuma tiesības uz lietu, vispirms tādu, kas tiek uzskatītaparpreci, rodas saskaņā ar kontraktu vai likumu. Hāgas 1986. gada Konvencijā par preču starptautiskajai pārdošanai pielietojamo likumu, noteikts, ka šīs Konvencijas izpratnē preces ir kuģi, lidaparāti un arī elektrība (3. p.); pārdošanas kontraktā tiesību izvēli nosaka puses. Ja tas nav izdarīts, tad tiesību izvēli nosaka pēc pārdevēja uzņēmējdarbības vietas."

Bustamantes kodeksā noteicošais princips šajā gadījumā ir lex rei sitae, bet Zenēvas 1948. g. Konvencijā par tiesību uz gaisa kuģiem starptautisko atzīšanu — to reģistrācijas vietas likums.

Šveices SPT Kodeksa 101. pantā noteikts, ka īpašuma tiesību iegūšanu un zaudēšanu ar tiesiskas darbības palīdzību uz lietu (preci) tranzītā (goods in transit, biens en transit, Sachen Transit) nosaka lietas valsts (country of destination) likums.

Šī Kodeksa 102. pantā tālāk noteikts: ja kustama manta tiek ievesta Šveicē un ja īpašuma tiesību uz to iegūšana vai zaudēšana nav vēl notikusi ārvalstīs, tad notikumi, kas notikuši ārvalstīs, tiek uzskatīti par notikušiem Šveicē (1. dala).

u Sk. Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences līgumu krājumu: Hague Conference on Private Internationa! Law. Collection of Conventions (1951 — 1988) pp. 327 — 329.

Bet, ja uz precēm, kuras ieved Šveice, tituls likumiski iegūts ārvalstis pec dotas valsts likuma, kurš ir pretrunā ar Šveices likumu, tad "tas Šveicē ir spēkā trīs mēnešus" (2. d.)- "Šādas tiesības nedrīkst izmantot pret labticīgām trešajām personām" (3. d.).

Kodeksa 103. pantā turpināts, ka "titula saglabāšanu (retention oftitle, Eigentumsvorbehalt) uz kustamām eksporta precēm reglamentē to valsts likums".

SPT pirkšanas un pārdošanas, kā arī preču piegādes kontraktos sevišķi svarīgi ir noteikt īpašuma tiesību pārejas momentu un riska pārejas momentu, jo lietu kustības laikā telpā vai t.s. tranzītā jebkurā brīdī var nozagt vai bojāt. Tā, piemēram, Rīgas jūras ostā padomju varas gados bija precedents, kad uz kuģa tika iekrauts medus piena kannās, kas tika sūtīts uz Anlverpeni. Kad krava pienāca gala ostā, noskaidrojās medus iztrūkums (non-delivery) par summu, kas bija līdzīga maksai par vienu automašīnu "Lada" Izrādījās, ka pie medus iekraušanas preču uzskaitītajā uz brīdi bija iegājusi kuģa kajītē. Pa to laiku viens celtņa tīklapacēliens ar iekraujamo medu bija nozagts. Bija nepieciešams noskaidrot, kas bija atbildīgs par risku dotajā brīdī. Normālos apstākļos no tā brīža, kad krava ar celtni ir pārcelta pāri kuģa bortam iekraušanai kuģī, risks pāriet uz kravas pārvadātāju. Un otrādi — ja kravu izkrauj no kuģa, tai pārceļoties pār bortu, risks pāriet uz kravas pieņēmēju krastā.

Holandē risks pēc romiešu tiesību principa pāriet uz pircēju kontrakta parakstīšanas brīdī neatkarīgi no tā, vai prece reāli pāriet pircēja valdījumā.

Francijā gan īpašuma tiesību, gan riska pārejas moments pēc Civilkodeksa 446. § sakrīt. T omēr, lai risks pārietu no viena pie otra, lietu nepieciešams reāli nodot vai nu pircējam, vai pārvadātājam.

Latvijā riska pāreju uz pārvadātāju nosaka arī LCL 2233. un 2234. pants. Riska pārejas jautājumi tiks skarti arī par tirdzniecības tiesībām un starptautiskajiem pārvadājumiem.

DĀVANAS

Aizgājēja dāvana (donatio mortis causa — a gft in contemplation of death) ir spēkā, ja tiesībattiecība notiek saskaņā ar vietējo likumu. T aču ir precedenti, kad tiesa ir pielietojusi testatora dzīvesvietas likumu.

Ja dāvinātājs ir dzīvs (inter vivos), tad parasti arī tiek pielietots lietas atrašanās vietas likums. ,

Amerikāņu tiesas lēmums Morsona lieto^2": dāvinātājs (donor), ceļojot pa Itāliju ar dāvanas saņēmēju (donee), nodeva viņai aploksni ar kādas Masačūsetsas firmas akcijām, tādējādi nododot viņai to titulu. Vēlāk viņš turpat Itālijāparakstīja sertifikātu par akciju nodošanu dāvanas saņēmējai. Tas saskanēja ar Masačūsetsas, bet nesaskanēja ar Itālijas tiesībām, kur notika pats īpašuma tiesību maiņas akts.

Morson v. Second National Bank of Boston.

Masačusetsas tiesa nosprieda, ka, lai dāvinājuma akts būtu spēkā, tas bija jāizdara saskaņā ar dāvinājuma vietas likumu. Bez tam tiesa konstatēja, ka ASV firmas akcijas var mainīt īpašnieku tikai saskaņā ar firmas atrašanās vietas likumu*

ĪPAŠUMA TIESĪBAS UN NACIONALIZĀCIJA

Šis jautājums izskatīts arī citur šajā monogrāfijā. Taču nepieciešami atsevišķi precizējumi.

Nacionalizācija un ekspropriācija ir noteikta īpašuma vai veselas ražošanas nozares izņemšana no privātā vai ārvalstnieku īpašuma un tā nodošana valsts īpašumā valsts politikas pasākuma veidā. Rietumu literatūrā termini "nacionalizācija" un "ekspropriācija" dažkārt tiek lietoti ar vienu un to pašu nozīmi.

Konfiskācija ir atsevišķu īpašuma objektu izņemšana no privātā vai ārvalstnieku īpašuma un nodošana valsts īpašumā individuālas sankcijas veidā.

Saskaņā ar 1962. gada 14. decembra ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūciju 1803/XVH par valstu pastāvīgo suverenitāti pār to dabas resursiem^16 nacionalizācija ir valsts iekšējā lieta.

Rezolūcijā noteikts, ka saskaņā ar vispārpieņemtajiem tiesību principiem (common principles of law) nacionalizācijas, ekspropriācijas un rekvizīcijas pasākumiem jābūt saskaņā ar sabiedrības vispārējā labuma, valsts drošības vai nacionālajām kas tiek atzītas par svarīgākām nekā personas vai personu grupas privātās

intereses. Šādos gadījumos īpašniekam jāsamaksā pienācīga kompensācija (compensation, restitution outside lex situs) saskaņā ar dotajā valstī pieņemtajiem noteikumiem.

Ja jautājumā par kompensāciju izcel as strīds, jādara viss, lai to atrisinātu ar nacionālo tiesībsargāšanas institūciju palīdzību. Taču ar nacionālo varas institūciju piekrišanu strīdu var nodot arī starptautiskajā tiesā vai arbitrāžā.

Rezolūcijā atzīmēts, ka valstu savstarpējai cieņai, kas balstās uz suverēnu vienlīdzību, jāsekmē brīva un uz vispārēju labumu vērsta tautu un nāciju suverenitātes izmantošana to dabas resursiem.

No tā izriet, ka nevienai starptautiskajai institūcijai nav tiesību apspriest citā valstī notikušās nacionalizācijas tiesiskumu.

Anglijas tiesa savā lēmumā Lutera pret Segoru lietā 1921. gadā nosprieda, ka nacionalizācija pieder pie suverēniem t.s. valsts aktiem (Acts of State), pat nenorādīja uz kompensācijas nepieciešamību un orientējās uz nacionalizācijas aktu plašas starptautiskas atzīšanas nepieciešamību. Klasiskais angļu tiesību princips ir šāds: tiesām vispār jāatturas no suverēnu ārvalsts aktu apspriešanas un sprieduma pieņemšanas par to likumību, jo tas būtu pretrunā ar valsts suverenitātes principu.

bija ārvalstu tiesu attieksme pret banku kontu nacionalizāciju. Tā Belmonta pret Pinku lietā 1937. gadā amerikāņu tiesa atzina, ka summas, kuras

M P. M. North, J. J. Fawcett, ibid., pp. 8 07 - 8 08.

26 General Assembly Re solution 1803 (XVII) ofl 4 December 1962, "Permanent Sovereignty over Natural Resources", in — Human Rights. A Compilation of International Instruments, Vol. I (First Part), UnitedNations,NY( 1994)p. 58. mm. :m*m.-jn*j$g.-vk

amerikāņu ieguldītāji deponējuši Krievija un kuras racionalizējusi padomju valsts, jāizdod amerikāņu valdībai.

1951. gadā Angļu un irāņu naftas korporācijas nacionalizācijas lietā ANO Starptautiskā tiesa atzina, ka tai nav tiesību izskatīt lietu par šīs korporācijas nacionalizāciju.

Jautājumā par ārvalstnieku īpašuma nacionalizāciju Baltijas valstīs pēc to aneksijas Padomju Savienībā PSRS 1968. g. noslēdza līgumu ar Lielbritāniju, pēc kura ar baltiešu zelta rezervēm Lielbritānijā tika samaksāts angļu akcionāriem par divām angļu koncesijām Padomju Krievijā — Teffiuhe Mining Corporation, Lena Golfielcis. Līdzīgus līgumus PSRS 1941. un 1964. gadā noslēdza ar Zviedriju, 1964, gadā ar Dāniju, 1967. gadā ar Holandi un 1959. gadā ar Norvēģiju. Saskaņā ar šiem līgumiem minētās valstis faktiski atzina Baltijas valstu okupāciju no PSRS puses un atļāva Padomju Savienībai piesavināties to īpašumu, dažkārt pat ieskaitot privāto rēdereju kuģus savās ostās.

ZAGTASMANTAS

Lieta, prece vai īpašums var mainīt titulu ne tikai tiesiski, bet arī prettiesiski. Pastāv plaši sazaroti organizēto noziedznieku bandu starptautiskie tīkli, kuru dalībnieki nodarbojas ar kontrabandu, automašīnu un citu īpašumu zagšanu un to pārdošanu citās valstīs. Tas rada vairākas SPT problēmas zagtā īpašuma atgūšanā. Arī Latvija ir valsts, kuru aptver šāda starptautisko noziedzīgo bandu darbība, īpaši attiecībā uz automašīnu zagšanu un to tirdzniecību. Šie jautājumi ir slikti izstrādāti Latvijas tiesībās.

Piemēram, ja automašīna pirmo reizi tiek nozagta Vācijā un tad tā tiek pārdota Nīderlandē, tad labticīgā pircēja īpašuma tiesības uz šo automašīnu tiks noteiktas pēc Nīderlandes tiesībām, jo titula maiņas brīdī automašīna atradās Nīderlandē. Mašīnas Vācijas īpašnieka tiesības atgūt nozagto īpašumu arī var tikt īstenotas tikai Nīderlandē, kuras tiesību sistēma zagtu mantu atgūšanā un apzagtā īpašnieka tiesību aizsardzībā ir līdzīga Vācijas noteikumiem. Vācijas īpašnieka tiesības tiks atzītas Nīderlandē, bet zagtā īpašuma atdošana tā pirmajam īpašniekam notiks pēc Nīderlandes likumiem.

Lietu šajā zagtas mantas īpašuma tiesību gadījuma praksē sarežģī automašīnas apdrošinātāja iegūtās īpašuma tiesības (acquired rights). Šajā gadījumā Vācijā nozagtās mantas zaudējumu īpašniekam kompensēs apdrošināšanas sabiedrība. Pēc šādas kompensācijas apzagtais īpašnieks automašīnas atslēgas nodod apdrošināšanas sabiedrībai, kura pēc Vācijas likuma kļūst par nozagtās mašīnas īpašnieci.

Ja īpašuma titula noteikšanas un maiņas jautājumā turas pie parastā kolīzijas — lietas atrašanās vietas principa (situs), tad būtu nepieciešams zināt, kur zagtā mašīna atradās atslēgu nodošanas brīdī, praksē noskaidrot nav iespējams pat vēlāk. Tāpēc par lietas atrašanās vietu atslēgu respektīvi titula nodošanas brīdī līdzīgā precedentā pieņem vietu, kur īpašums atradās pirms tā tātad Vāciju.

Šajā precedentā ar atslēgu nodošanu — pēc Vācijas nozagtās mašīnas

likumisko īpašnieku kļūst apdrošināšanas sabiedrība, un Nīderlandes tiesa atzīs šīs tiesības, kaut gan pēc Nīderlandes tiesībām šāda īpašuma tiesību maiņa nav iespējama.

Tomer analoga gadījumā Nīderlandes Augstākā tiesa nolēma, ka šāda īpašuma tiesību maiņa pēc Nīderlandes likumiem ir iespējama. Vācijas apdrošināšanas sabiedrība var īstenot savas īpašuma tiesības Nīderlandē, ja jaunās tiesības, kas izriet no īpašuma pēdējās atrašanās vietas, netop uzskatītas par prioritārām.

Otra precedenta risināšanas iespēja ir ka apdrošinātāja īpašuma tiesības

reglamentē tās pašas tiesības, kuras regulē apdrošināšanas līgumu.[70]

PRECES, KURU ĪPAŠUMA TIESĪBU MAINA

7 9

NAV PABEIGTA BRĪDĪ, KAD TĀS ŠĶĒRSO ROBEŽU

7 9

Šim jautājumam pievērš īpašu uzmanību Vācijā un Šveicē. Vairākās citās valstīs ar šo problēmu nenodarbojas, bet reglamentē īpašuma tiesības brīdī, kad

īpašuma tiesību maiņa ir pabeigta.

Francijā tituls pāriet pie jaunā īpašnieka kontrakta parakstīšanas brīdī. Vācijā īpašuma tiesību maiņa notiek brīdī, kad prece tiek fiziski nodota jaunā īpašnieka valdījumā un kad īpašuma tiesību maiņa tiek apstiprināta ar līgumu vai kontraktu. Ja kāds nopērk preces Francijā, bet, vēl pirms tās top fiziski nodotas otrai pusei, to partija pa šo laiku jau nonāk Vācijā, tad īpašuma tiesības uz šīm precēm Vācijā tiek atzītas pilnībā, neskatoties uz to, ka pēc lietas atrašanās vietas (situs) agrākā — Vācijas — likuma šāda īpašuma titula maiņa VFR netiek atzīta.

Vēl sarežģītāks stāvoklis ir pretējā gadījumā, kad prece ir nopirkta Vācijā, bet pircējs vēl nav reāli pārņēmis to savā valdījumā. Šādā gadījumā pēc Vācijas situs likuma īpašuma tiesību maiņa nav notikusi, jo šī operācija vēl nav pilnībā pabeigta. Neskatoties uz to, šajā starplaikā prece jau var būt aizvesta uz Franciju. Brīdī, kad tā šķērso robežu, vācu pircējs jau pilnībā ir kļuvis par tās īpašnieku saskaņā ar Vācijas likumu. Bet laikā, kad prece robežu, notiek titula maiņas operācija un jaunais situs likums

reglamentē visu īpašuma tiesību maiņas operāciju.

Tomēr parasti šādos kad jāatzīst ārvalstīs nodibinātas īpašuma tiesības,

tiek ņemtas vērā arī uz lietas iepriekšējo atrašanās vietu iedibinātās īpašuma tiesības. Dotajā gadījumā Vācijā notikusī īpašuma tiesību maiņa nav bijusi pilnīga, bet visas operācijas formālie noteikumi mainās, robežu, jo Francijā īpašuma reālai

nodošanai nav praktiskas nozīmes. tiesību maiņai pilnīgi pietiek ar kontrakta

parakstīšanu.2"

LIKUMU KOLĪZIJAS UNTO ATRISINĀŠANAS METODES

Kājau "Ievadā" minēts, SPT normatīvais masīvs veidojas no diviem galvenajiem normu blokiem — materiālajām normām (substantional law), kas dod tiešu atbildi, kā dotās tiesiskās attiecības risināmas, un kolīziju normām (rules of conflict laws), kas nedod atbildi uz to, kā risināmas dotās tiesiskās attiecības, bet vienīgi norāda (renvoi) uz kompetento tiesību sistēmu, kas šīs tiesiskās attiecības risina. Daži autori uzskata, ka SPT normas vispār veido vienīgi kolīziju normas. Neliels ieskats kolīziju jautājumos dots jau "Ievadā".

VI nodala

SPT vispārējais uzdevums ir noteikt dažādu valstu iekšējo tiesību pielietošanas robežas telpā.

Taču likumi kolidē kā telpā, tā arī laikā. Likumu kolīzijas laikā (intertemporal conflict of laws) var rasties trīs gadījumos —, ja notiek

1) tiesas (forum) valsts kolīziju normās;

2) vietējās lex causae^1 normās;

3) juridiskās saiknes vai piesaistes faktorā, ko bieži dēvē par conflict mobile, kad kolīzijā iesaistīti gan laika, gan telpas elementi.

Ja notiek izmaiņas tiesas valsts kolīziju normās, pirmām kārtām nem vērā vispārējo principu, ka likumam nav atpakaļejošas vai retroaktīvas darbības (non-retroactivity of legislation). Tas ir pasaulē vispārpieņemts princips, un to pielieto arī tad, ja lietā nav nekāda ārvalstu elementa. Vairāki autori uzskata, ka šis princips nav pielietojams gadījumos, kas ir saistīti ar kolīziju tiesībām.

Kolīziju normas ir netiešas darbības normas, tās iedarbojas uz tiesību subjektu nevis tieši, bet gan ar attiecīgās valsts materiālo normu starpniecību. Taču abas šīs normu grupas SPT ir cieši saistītas, jo neviena no tām nevar viena pati tieši iedarboties uz tiesību subjektu bez otras līdzdalības.

Tiesību kolīzijas laikā, pat visumā ievērojot likumu darbības

aizliegumu, pirmām kārtām izpaužas tajā apstāklī, ka jaunpieņemtais likums ne tikai reglamentē tiesiskās attiecības, kas tiek nodibinātas pēc tā (pro —

spective in operation), bet neizbēgami tādā vai citādā veidā nekavējoties ietekmē pirms likuma pieņemšanas izveidotās tiesiskās attiecības (retroactive in operation)

Likums, kas tiek pielietots dotajā lieta.

un tiek pielietots arī attiecība uz tam. jauna likuma darbība

ir neizbēgama.

pats princips vēl redzams attiecībā uz konvencionālajām normām.

Tā starptautiskās konvencijas par juridisko dokumentu savstarpēju atzīšanu, bez šaubām, attiecas ne tikai uz dokumentiem, kas tiek izstrādāti pēc dotās konvencijas pieņemšanas, bet arī uz pirms tam izstrādātajiem juridiskajiem dokumentiem. Taču citādi vairums autoru un tiesas uzskata, ka konvencijām SPT nav laikā atpakaļejošas darbības.

Likumu kolīzijas telpā labi redzamas teritoriālo aneksiju un cesiju gadījumā, īpaši, ja šāda aneksija notiek starp divu kardināli politiski ekonomisko sistēmu

valstīm, piemēram, kā tas notika, PSRS anektējot Baltijas valstis, dalu Polijas, Cehoslovākijas, Ungārijas un Rumānijas. Līdz ar to ar padomju likumiem tika pilnīgi atcelti visi brīvā tirgus sistēmas un privātīpašuma uz ražošanas līdzekļiem institūti. Tātad šī ir tipiska likumu kolīzija stricto

Ne mazāk sarežģīta bija politiski ekonomiskās un tiesību sistēmas maiņa pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas.

Praksē īstenoja pakāpenības principu. Taču retos gadījumos, jauno likumu pieņemot, tika paziņots, kādi vecie likumi tiek atcelti. Tā arī vairākus gadus pēc neatkarības atjaunošanas Latvijā turpināja darboties daudzas padomju laika tiesību normas. Bieži deputātiem un tiesību sargāšanas institūciju pārstāvjiem bija grūti noskaidrot, kādi likumi kurājomā vispār bija spēkā.

Visus AP darba gadus pēc neatkarības atjaunošanas Latvija praktiski dzīvoja bez konstitūcijas. Par attieksmi pret Latvijas pirmskara starptautiskajiem līgumiem visus trīs gadus AP un ari 5. un 6. Saeima vispār nepieņēma nekādus aktus.

Starptautiskajā praksē teritoriālo izmaiņu tiesiskās sekas no likumu kolīziju viedokļa bieži apraksta, par piemēru ņemot Elzasas un Lotringas (Alsace-Lorraine) atdošanu Francijai pēc Pirmā pasaules kara. Vācija, kur tobrīd SPT jau bija kodificētas, bija šajā teritorijā ieviesusi savu likumdošanu. Francija pēc šīs teritorijas atgūšanas dekrēta kārtībā tur Vācijas Civilkodeksa normas, pārveidojot tās par Francijas

provinces tiesībām, kas, protams, nekavējoties radīja iekšzemes kolīzijas starp Elzasas un Lotringas un pārējās Francijas tiesībām, kuras tiesas risināja savu kolīziju tiesību ietvaros. Francijas Civilkodeksu šajā teritorijā ieviesa tikai 1925. gadā.[71]

Problēmas risinājumu praksē parāda Francijas tiesas 1925. gada precedents, kas skāra Elzasā dzimušu personu, kura 1890. gadā pārcilās uz dzīvi un nodibināja domicilu Argentīnā, zaudējot savu agrāko Vācijas impērijas pavalstniecību. Šīs personas mantojuma tiesībujautājumā konkurēja divas tiesību sistēmas—Argeniinaskā viņa lex domicM? un Vācijas kā viņa pēdējais lexpah1ael>, kaut gan tobrīd Elzasa jau atkal piederēja Francijai. Francijas kolīziju tiesības šajā gadījumā paredzēja domicila principa pielietošanu, bet Vāicijas tiesības — pēdejSSlexpatftae likuma pielietošanu.

Francijas tiesa- noliedza franču- kolīzijas normas retroaktīvas darbības iespējamību un bez šaubīšanās pielietoja Vācijas likumu. "

Vēl skaidrāk likumu kolīziju laikā un telpā, kā arī teritorijas okupācijas negatīvās tiesiskās sekasparāda Anglijas tiesas lēmums Pikelnija īpašuma lietā. Fievels Pikelnijs, kura īpašuma daļa atradās Anglijā, tika pēdējo reizi redzēts, kad vācu policija veda viņu uz nošaušanu 1941. gada 28. oktobrī 10 tūkstošu ebreju grupā. Pēc Anglijas kolīziju tiesībām lieta bija jāizlemj pēc mantojuma atstājēja pēdējā pirmsnāves domicila valsts likuma. Sīvalsts bija Lietuva. Lietuvas likumi tika nomainīti arpadomju likumiem pēc PSRS iebrukuma 1940 gadā. Pēc padomju likumiem Pikelnija īpašums piederētu valstij. Pēc vācu okupācijas 1941. gadāpar Lietuvas likumu, kas bija spēkā Pikelnija nāves brīdī, kļuva Vācijas dekrētu normas, pēc kurām ebreju īpašums tika konfiscēts. Anglijas tiesnesis deklarēja, ka britu tiesa nevar atzīt ienaidnieka valsts likumus. Vienlaikus netika atzīti arīpadomju likumi, jo Anglija neatzina Baltijas valstu okupāciju līdz aptuveni 1947. gadam. Rezultātā tiesnesis izlēma Pikelnija mantošanas lietu saskaņā ar Lietuvas pirmskara likumu.7 Tādējādi tiesa, bez šaubām, darbojās rctreaktivi unņārkvalificeja labus vai sliktus, tiesiskus vaiprettiesiskus, taču attiecīgajā brīdī spēkā esošus likumus.

Publiskās kārtības atruna, par kuru būs runa šīs nodaļas beigās, arī nav nekas vairāk kā ārvalstu likuma, uz kuru norāda tiesas valsts kolīziju norma, ignorēšana vai pārkvalifikācija .Īpaši labi tas redzams laulības un ģimenes lietās, par ko arī runāts attiecīgajās nodalās.

Līdzīga problēma rodas, valsts iekšējiem likumiem nomainot citam citu, kad kolīzijujautājumus atrisina vienlaicīgi pārejas noteikumi.

Vispārējā tiesību sistēmā ir pieeja nekā civilo tiesību sistēmā, jo tiesas

lēmumam patiesībā ir retroaktīvs raksturs. Šajā tiesību sistēmā saskaņā ar seno Heila un Blekstona (Hale and Blackstone) teoriju tiesneši nepieņem likumus, bet "noskaidro" tos. Respektīvi, tiesas lēmums it kā konstatē likumu, kas jau tāpat eksistējis agrāk. Pārskatot zemākstāvošas tiesas lēmumu augstākstāvošā tiesā, tāpat kā likumdevējam atceļot likumu, šim aktam ir retroaktīvs raksturs. Atceļot tiesas lēmumu, būtībā tiek noliegts, ka zemākstāvošas tiesas noskaidrotā norma ir jebkad eksistējusi.

Līdzīga problēma rodas, kad nacionālās tiesas atzīst un izpilda ārvalstu tiesas lēmumu un tiesai patiesībā jāizlemj jautājums par ārvalstu tiesību izplatīšanu savā teritorijā vai arī atteikumu to darīt.8

Kājau iepriekš teikts, daļu no starptautisko tiesību avotiem veido valstu nacionālie likumi. Šie likumi dažādās valstīs ir dažādi un savstarpēji kolidē (conflict of public laws). Tā pirms 1970. gada Itālijā un ilgstoši arī Spānijā laulību šķiršana nebija iespējama. T aču Francijā šķiršanās bija iespējama. Neskatoties uz to, sievietei — Itālijas pilsonei nebija iespējams šķirt savu laulību Francijā, kamēr tur 1975. gada attiecīgi nebija izmainīts kolīzijas likums,[72] kas balstījās uz pilsonības principu.

Savstarpēji kolidē valstu konstitūcijas, pilsonības, administratīvie un civilistiskas dabas gan materiālie, gan procesuālie likumi.

Procesuālo likumu kolīzijas noved pie tā, ka strīdos iesaistītajām pusēm iespējams meklēt valstis, kur tiesas valsts procesuālie likumi konkrētajai pusei dod iespējas panākt sev veļamāku rezultātu. Šo metodi angliski dēvē par labāku tiesu meklēšanu vai "tirgošanos par tiesu" (forum shopping), kas ir frauduslegis^73forma.

Valstu likumu kolīzijas traucē starptautisko attiecību normālu norisi, tāpēc to novēršanai pielieto šādas metodes.

1. Valstu vai to grupu likumu harmonizācija vai unifikācija. So metodi pielieto Ziemeļu padomes, respektīvi, Skandināvijas valstis, kuru likumi daudzās nozarēs, kā. piemēram, pilsonības, darba likumdošanas un sociālās nodrošināšanas sfērā, jau ir harmonizēti.

Ar privāttiesību unifikācijas jautājumiem materiālo normu jomā nodarbojas Starptautiskais privāttiesību unifikācijas institūts Romā (The International Institute for the Unification of Private Law - UNIDROIT"). UNIDROIT ir 1926. gadā izveidota neatkarīga starpvaldību organizācija, kuras uzdevums ir pētīt kā harmonizēt un

koordinēt valstu un to grupu privāttiesības, nākot klajā ar vienveidīgiem privāttiesību noteikumiem. Šī institūta darbs, piemēram, ir "Starptautisko komerciālo kontraktu principi", kas 1994. gadā tikapublicēts 2561pp. biezas monogrāfijasveidā.[74] 1994. gada ziemā UNIDROIT noorganizēja kārtējo semināru sava projekta Vienotajiem noteikumiem par īpašuma tiesību garantijām kustamajā īpašumā (Uniform Rules on Certain International Aspects of Security Interests in Mobile Equipment) apspriešanai.

Par zināma veida unifikāciju var uzskatīt arī lielāko transnacionālo korporāciju (TNK) unificētās kontraktu, kā arī pārvadātāju konosamentu proformas, kuras tās pielieto savā darbībā.

2. Starptautisko līgumu pieņemšana noteiktās regulēšanas nozarēs. Starptautiskos līgumus SPTjomā ANO ietvaros sagatavo Hāgas Starptautisko privāttiesību konference

[HPTK] (Hague Conference on Private International Law). Tā ir starptautiska organizācija, kas radīta 1893. gadā, lai nodarbotos ar SPT noteikumu unifikāciju. Latvija piedalījās HPTK darbā pirms kara un formāli atjaunoja šo līdzdalību 1992. gadā. Šīs organizācijas konferenču gaitā tiek sagatavoti SPT unifikācijas konvenciju teksti. 1951. gadā šī organizācija izveidoja savu biroju Hāgā, kuru vada ģenerālsekretārs. Konference darbojas Nīderlandes valdības 1897. gadā izveidotās pastāvīgās komisijas uzraudzībā un sadarbojas ar Starptautisko tiesību asociāciju.

Starptautiskos līgumus SPT un unifikācijas joma sagatavo arī ANO Komercijas, tirdzniecības un attīstības organizācija (United Nations Commerce, Trade and Development Organization — UNCTAD) un citas starptautiskas organizācijas, piemēram, GATT.14

3. Tiešas darbības likumu pieņemšana noteiktas reģionālas valstu grupas ietvaros, kuri pēc savas būtības ne ar ko neatšķiras no reģionālu starptautisko organizāciju pieņemtajiem starptautiskajiem līgumiem. Šādu likumu piemēri ir EES un tagad Eiropas Savienības likumi, kas "tieši", bez nacionālo likumu starpniecības darbojas visās ES dalībvalstīs.

4. Kolīziju normu pielietošana. Kolīziju normu pielietošana SPT, protams, nenovērš pašas likumu kolīzijas, taču tās atjauj tiesām un arbitrāžām darboties šo kolīziju apstākļos un dod iespēju īstenot ārvalstu tiesu lēmumus valstīs, kuru likumdošana nesaskan ar tiesas valsts likumdošanu.

Kolīziju normu kopums katrā valstī veido tā saucamās kolīziju tiesības. Visām kolīziju tiesību sistēmām ir zināmas kopējas iezīmes, ar ko tās atšķiras no materiālajām normām. Kolīziju normu atšķirība no materiālajām tiesībām ir to norādes (renvoi) raksturā. Kolīzijas norma, kājau teikts, nedod atbildi uz jautājumu, kā reglamentējamas puses interesējošās tiesību attiecības. Tā vienīgi norāda uz konkrētu materiālo (substantive) vai procesuālo normu tiesību sistēmu, kas ir kompetenta reglamentēt dotās tiesību attiecības.

Daudzās Eiropas valstīs pieņemti starptautisko privāttiesību likumi, kur apkopotas šo valstu kolīziju tiesības, kā arī citas normas, kas reglamentē civilistiskas dabas tiesību attiecības ar ārvalstu elementa līdzdalību.

Valstij iespējams vienpusēji ar likumu regulēt savas kolīziju tiesības un atstāt citu valstu tiesām šī likuma daudzpusējas pielietošanas iespēju. Pēc šī principa, piemēram, vadījusies Vācija. Tā Vācijas Civillikuma 20. pantā noteikts, ka 'Vācijas likums nosaka tiesību attiecības starp vācu māti un viņas ārlaulības bērnu". Ārvalstu tiesas šo noteikumu pielieto šādā redakcijā: "Tiesību attiecības starp māti un tās ārlaulības bērnu reglamentē mātes pilsonības valsts likums." Ārvalstu tiesas pie tam vadās pēc tā satura, ko 1913. gada Vācijas impērijas Valsts piederības likums tā mūsdienu redakcijā piedēvē terminam "Deutschen"'5. SPT likumi, kuros apkopotas doto valstu kolīziju tiesības, pieņemti vairumā Rietumeiropas valstu.

Sperduti pamatoti uzskata, ka valstu uzdevums ir vispirms noteikt savu materiālo normu darbības teritoriālo sfēru un tikai pēc tam atrunāt, kad un kā pielietojamas ārvalstu materiālo tiesību

Taču jāņem vērā, ka jebkuras valsts nacionālā tiesa, ja tas dotajā precedentā tai ir izdevīgi, pārsvarā tiecas pielietot savu, respektīvi, tiesas valsts — lex fori likumu, ar kuru tā labāk pazīstama.

14 General Agreement on Tarifs and Trade — Ģenerālā vienošanās par tarifiem un tirdzniecību.

15 Par to tuvāk tik. — Bojārs J. Гражданство государств мира. — R.: Mācību grāmata, 1993., nodaļa "Vācija".

16 Sperdutti, Theori du droit international prive: Rec. des Cours 122 (1967 III) i V: :

Jautājumā, par kolīziju tiesībām jāsaprot, ka jurisdikcijas izvēle vai norāde uz noteiktas valsts jurisdikciju, respektīvi, noteiktas valsts tiesas piekritība un likuma izvēle vai norāde uz noteiktas valsts likuma piemērošanas nepieciešamību, ir pilnīgi dažādas lietas.

KOLĪZIJAS NORMAS SASTĀVS UN GALVENIE NORĀŽU VEIDI

Kolīzijas norma sastāv no apjoma un piesaistes. Kā atzīmē profesors Overbeks — renvoi var kalpot diviem mērķiem. No vienas puses, tā ir strīda izšķiršanas saskaņošanai ar ārvalstu likumdošanu, no otras, — tieksmes apmierināšanai to izšķirt pēc pašmāju likuma (HeJmwürtsstreben aufeigenes Recht)." Kolīzijas normas apjoms ir tā kolīzijas normas daļa, kurā noteiktas tiesību attiecības, kādām šī norma tiek pielietota. Piemēram, LCL 9. pantā noteikts, ka "aizbildnību un aizgādnību nodibina pēc Latvijas likuma".

Šajā gadījumā vārdi "aizbildnību un aizgādnību" ir kolīzijas normas apjoms (citās tiesību disciplīnās šo pašu normas dalu sauc par hipotēzi), bet vārdi "pēc Latvijas likuma" ir kolīzijas piesaiste, kuru bieži netulkojot apzīmē ar terminu — renvoi.

Kolīzijas piesaiste ir norāde uz kompetento likumu vai, patiesībā, tiesību sistēmu, pēc kuras jārisina dotās tiesiskās attiecības. Tā, piemēram, LCL 18. pantā noteikts, ka "lietu tiesības — ieskaitot valdījumu — nosakāmas pēc lietas atrašanās vietas likuma". Šajā gadījumā vārdi "pēc lietas atrašanās vietas likuma" veido kolīzijas piesaisti.

Pasaules praksē tiek pielietotas šādas kolīzijas piesaistes, kuras daži autori dēvē arī par principiem vai kolīzijas likumiem, parasti apzīmē ar latīņu terminiem.

Akta noslēgšanas vietas likums — lex loci celibracionis vai lex loci actus. Tā LCL 11. pantā tas noteikts šādi: "Tiesības doties laulībā, laulības noslēgšanas forma un laulības spēks nosakāmi pēc Latvijas likuma, ja laulību noslēdz Latvijā." Šajā gadījumā vārdi "ja laulību noslēdz Latvijā" veido akta noslēgšanas vietas likumu.

• Pilsonības vai tēvzemes likums — lexpattiae. Tā piemērs ietverts LCL 11. panta

2. daļā vārdos: "pēc Latvijas likuma nosakāmas Latvijas pilsoņu tiesības doties laulībās ārzemēs".

Turpretim 11. panta 2. daļas tālākais teksts — "laulības slēgšanas formu tādā gadījumā nosaka tās valsts likums, kur laulību noslēdz," — saskan ar akta noslēgšanas vietas likuma — lex loci celibracionis vai lex loci actus tekstu.

Personālais likums — lex Tā piemērs ir daudzu valstu tiesībās

pielietojamais princips, pēc kura firmu rīcībspēju nosaka to statūti.

; Domicila likums — lex domicilii. Šis princips noteikts LCL 10. pantā vārdos: "Nozudušu personu var izsludināt par mirušu pēc Latvijas likuma, ja viņas pēdējā dzīvesvieta bijusi Latvijā." Vārdi "dzīvesvieta" šeit, protams, apzīmē domicilu.

• Lietas atrašanās vietas likums — lex rei sitae. Uz šo principu balstīts LCL

18. pants vārdos: "Lietu tiesības — ieskaitot valdījumu — nosakāmas pēc lietas

atrašanās vietas likuma."

17 Referat A. E. von Professor Overbeck, in — Lausanner Kolloquium iiber den deutschen und den schweizerischen Gesetzentwurfzur Neuergebung des Internationalen Privatrechts, Zürich (1984). S. 38.

« Karoga likums — lex fiagi — tiek plaši pielietots kuģniecība kuģa valsts piederības, kā arī citos precedentos pielietojamā likuma noteikšanai.

Kontraktā noteiktais likums — lex contractus — ietverts LCL 19. panta 1. daļā šādi: "Saistību tiesībās un pienākumos, kas izriet no līgumiem, vispirms jāapsver, vai līdzēji nav vienojušies par to, pēc kāda likuma apspriežamas viņu attiecības."

Saistību izpildīšanas vietas likums — lex loci solutionis — ietverts Civillikuma 19. panta 2. šādos vārdos: "Ja vienošanās nav bijusi, tad ka līdzēji

pakļāvuši savu saistību pēc tās satura un sekām tās valsts likumam, kur saistība jāizpilda."

Kontrakta noslēgšanas vietas likums — lex loci contractus — īstenots LCL

19. panta 3. vārdos: "Ja saistības izpildīšanas vieta nav nosakāma, piemērojams

līguma noslēgšanas vietas likums."

"Tēvzemes" likums — lex patriae — noteikts tā paša panta pēdējā daļā vārdiem: "Latvijas valsts un pašvaldību iestāžu noslēgtie līgumi satura un seku ziņā apspriežami pēc Latvijas likuma."

Kaitējuma radīšanas vietas likums — lex loci delicti comissii — pēc būtības ietverts LCL 20. pantā, kur noteikts: "Saistības, kas nepamatojas uz līgumu, apspriežamas satura un seku ziņā pēc tās vietas likuma, kur radies tas pamats, no kura izriet saistība. Saistība, kas izriet no darbības, apspriežama pēc tās vietas likuma,

kur neatjautā darbība izdarīta."

Tiesas valsts likums — lex fori — ir bieži pasaules valstu praksē lietota norāde, kuru pielietojot tiesas lietu iztiesā pēc iespējas pēc savas valsts likuma.

• Pārdevēja valsts likums — lex vendetoris — ir starptautiskajā praksē visbiežāk starptautiskās pirkšanas un pārdošanas kontraktos pielietotā kolīzijas piesaiste.

Tās valsts likums, ar kuru kontrakts ir visciešāk saistīts, — angl. the proper law of contract — kā būs redzams tālāk, ļoti bieži tiek pielietots vispārējā tiesību sistēmā un arī citās valstīs.

KOLĪZIJAS NORMU IEDALĪJUMS, TULKOŠANA UN PIELIETOŠANA

Dažādās tiesību skolās un tiesību sistēmās risinājumi jautājumā par to, kā pielietojami pat vieni un tie paši kolīziju norāžu principi, ir atšķirīgi.

Tā, piemēram, kad Holandē pastāvīgi dzīvojošs Francijas pilsonis nomirst un Holandes tiesa iegūst jurisdikciju, tā mantojuma lietā pielieto mirušā pilsonības valsts, respektīvi, Francijas, likumu jautājumā par kustamā īpašuma (personal estate'") sadali. Turpretim Francijas tiesa tajā pašā gadījumā pielieto Holandes likumu. Tas rada jautājumu, vai vienas vai otras valsts tiesa ignorēs otras valsts iekšējās tiesības vai arī

ls Termins "personal estate" vispārējā tiesību sistēmā aptver šādus aizgājēja atstātā īpašuma veidus: interesi nomā, naudu, naudu aizstājošus vērtspapīrus, parādus un preces (leasyhold estates, money, securities for money, debts, goods and chattels), sk. — David M. Walker, ibid., p. 949.

rīkosies saskaņa ar ārvalsts kolīziju 'normu un pielietos pati savas iekšējās, respektīvi, tiesas valsts (law of the forum), tiesības.

Lieta kļūst vēl sarežģītāka, ja līdzīgā gadījumā aizgājēja mantojums aptver ari nekustamo īpašumu Beļģijā, jo saskaņā ar Holandes tiesībām testatora (personas, kas atstāj mantojumu pēc testamenta) visa — gan kustamā, gan nekustamā — īpašuma mantošanas kārtību reglamentē pilsonības likums. Bet Francijas un Beļģijas likumi, tieši otrādi, nekustamā īpašuma mantošanu tā atrašanās vietas likumam.

Tāpēc rodas jautājums, vai, ja tiesas valsts kolīziju normas norāda uz ārvalstu tiesībām, jāpielieto vienīgi norāde uz ārvalsts materiālajām tiesībām (vāc. — vai arī vispārējās kolīziju normas (vāc. — kuras var norādīt atpakaļ uz tiesas valsts likumu (law of forum), ko sauc par remisiju (remission) vai atgriezenisko norādi (Rockverweisung, franc. — renvoi ou premier degre).

Renvoi var norādīt ori uz trešās valsts likumu, kā redzams no piemēra ar Beļģijā esošo nekustamo īpašumu. Norādi uz trešās valsts likumu sauc par transmisiju {m% 1. transmission], — Weiterverweisung, franc. — renvoi au second degre, itāi. — rinvio

altrove).

Šveices SPT likuma 13. pantā ir ietverts pasaulē vispārpieņemts princips — "ja šis likums norāda uz ārvalstu likumu, tad norāde aptver visus saskaņā ar šo likumu šajā lietā pielietojamos noteikumus. Ārvalstu noteikuma pielietošana nav izslēdzama tikai tāpēc, ka tas ir publiskās politikas noteikums (public law, offentlichrechtlicher Charakter)."

Likumu kolīziju gadījumos patiesībā nekolidē likumi, bet gan valstu tiesību sistēmas. Ja tiesas valsts kolīziju normas atšķiras no tās valsts kolīziju normām, uz kuru norāda tiesas valsts likums, tad tā ir tā saucamā likumu negatīvā kolīzija (negative conflict). Tādā gadījumā tiesa var nepielietot ne vienu, ne otra likumu.

Ja šādā situācijā tiesa pieņem lēmumu, nepievēršot uzmanību tam, kāds ir tās valsts kolīziju normu raksturs, uz kuru norāda tiesas valsts kolīzijas norma, tad šo sauc par kolidējošu tiesas lēmumu (conflicting decision), izņemot gadījumu, kad abu valstu materiālās normas sakrīt. Tādā gadījumā no kolīziju normu pielietošanas var izvairīties, jo rezultāts vienalga būs vienāds. Tomēr vairumā precedentu izvēle ir neizbēgama.

Pozitīva kolīzija būs gadījumā, ja nomirst holandietis, kura parastā dzīvesvieta ir Francijā, un Holandes tiesa viņa kustamā īpašuma mantojuma likteņa izlemšanā pielietos pilsonības valsts, respektīvi, Holandes, likumu, toties Francijas tiesa pielietotu viņa pastāvīgās dzīvesvietas, tātad Francijas likumu. Respektīvi, katra tiesa pielietos savu likumu, neatsaucoties uz ārvalstu likumu. Arī tad tiesas lēmums varētu būt kolidējošs, taču šeit tiek pielietota citajuridiskā tehnika.

Vēl cita situācija rodas, ja, piemēram, starp attiecīgo valstu kolīziju normām pretrunu nav, jo abas puses pielieto domicila likumu, bet ir likumu saturā

vai raksturā (characterisation), jo katra valsts var domicilu definēt citādi. Tā Eiropā un vairumā ASV štatu ar domicilu saprot pastāvīgo vai parasto dzīvesvietu, bet Anglijas kolīziju tiesības kategorija kā izcelsmes (domicil of origin), kas

šajā valstī ir galvenais saikni veidojošais faktors (principal connecting factor).1"

Svarīgs ir arī tā saucamais incidenta, blakus vai iepriekšējais jautājums (incidental or preliminary question).Tā būtība ir šāda: ja galvenājautājuma (principal question) risinājums ir atkarīgs no blakusjautājuma risinājuma un galveno jautājumu reglamentē noteiktas ārvalsts norma, tad blakusjautājuma risinājums tai pašai kolīzijas

normai, kas regulē galvenā jautājuma izlemšanu, un attiecīgi tai tiesību sistēmai, pēc kuras tiks iztiesāts galvenais jautājums.

Dažkārt jurisdikcijas jautājumos nākas sastapties arī ar tā saucamo slēpto norādi (concealed or hidden renvoi). Piemēram, ja Anglijas tiesa iegūst jurisdikciju laulības jautājumā, tā pielieto savas nacionālās tiesības, neizskatot jautājumu par varbūtēju kolīzijas normas pielietošanu. Tādējādi jurisdikciju normā ir it

kā jau ietverta pielietojamā likuma izvēle. Bet, ja Vācijas tiesa izskata Vācijā domicilētu Lielbritānijas pilsoņu laulību tad Vācijas kolīzijas norma norādīs uz lex

triae, respektīvi, pilsonības likuma pielietošanas nepieciešamību.2"

Kolīzijas normas var būt vienpusējas vai divpusējas, respektīvi, tās var norādīt tikai uz vienu vai arī uz divām alternatīvi pielietojamām tiesību sistēmām. Tā vienpusējas kolīzijas norādes raksturs ir LCL 8. panta 1. daļai, kur noteikts, ka "fiziskas personas tiesību un rīcības spēja noteicama pēc viņa dzīvesvietas likuma. Ja personai ir vairākas dzīvesvietas un viena no tām ir Latvijā, tad viņas tiesību un rīcības spēja, kā ari tiesiskās darbības sekas jāapspriež pēc Latvijas likuma."

Piemēram, LCL 16. pantā noteikts: "Mantojuma tiesības uz mantojumu, kas atrodas Latvijā, apspriežamas pēc Latvijas likuma." Tātad LCL šeit pieļauj tikai vienu iespēju — Latvijas likuma pielietošanu — un šī ir vienpusēja norāde.

Divpusējās kolīzijas normas pieļauj gan vienas, gan otras valsts likuma pielietošanu. Tā, piemēram, LCL 21. pantā noteikts, ka "tiesisku darījumu formai var tiklab tās vietas likumu, kur darījums tiek taisīts, kā arī tās vietas likumu, kur tas izpildāms". Tātad divpusējās kolīzijas normas pēc būtības var arī uzskatīt par dispozitīvām.

Turpretim 1978. gada Hāgas Konvencija par tiesībām, kas piemērojamas laulāto īpašuma trejādu iespēju, norādot uz vairākām iespējami pielie

tojamām tiesību sistēmām.

Šīs Konvencijas īpatnība ir tā, ka tās normas pielieto laulāto īpašumajautājumos vienīgi gadījumā, ja laulātie par to vienojušies pirms laulībām. gadījumā saskaņā

ar Konvencijas 3. panta noteikumiem laulātie var izvēlēties vienu no trim likumiem:

1) tās valsts likumu, kuras pilsonis ir viens no laulātajiem lēmuma pieņemšanas brīdī;

2) tās valsts likumu, kur ir vismaz viena laulātā pastāvīgā dzīvesvieta;

3) tās valsts likumu, kur viens no laulātajiem apmetas uz pastāvīgu dzīvi pēc laulībām.

kolīziju normas but ka respektīvi, kuru pielietošana

var notikt pēc vienošanās, tā arī vai tādas, kuras jāpielieto obligāti un par

kura tādu vai citādu pielietošanu puses nav tiesīgas brīvi vienoties. Tā, piemēram, LCL

3. pantā noteikts: "Katra civiltiesiska attiecība apspriežama pēc likumiem, kas bijuši spēkā tad, kad šī attiecība radusies." Šai normai, bez šaubām, ir imperatīvs raksturs.

Bez tam šai normai ir arī būtiska nozīme juridisko terminu vai jēdzienu kvalifikācijas vai definīcijas gadījumos. Terminu vai jēdzienu kvalifikācijai ir ārkārtīgi svarīga nozīme starptautiskajās privāttiesībās. Tā, 1993. gada marta sākumā LR Augstākās Padomes plenārsēdē apspriežot jautājumu par līguma starp

Eiropas Ekonomisko kopienu un Latvijas Republiku ratifikāciju, tā laika LR finansu ministra vietnieks Osis, kas bija piedalījies līguma noslēgšanā un ziņoja par to AP, nevarēja neko atbildēt par to, ko nozīmē līguma 3. paragrāfa 1. daļas šādi vārdi: "Saskaņā ar aizdevuma līgumu aizdevums uzliks aizņēmējam nenodrošinātas, tiešas, bezierunu un vispārējas (izcēlums mans. saistības."

Tā kā Līguma tekstā vispār nekādu terminu skaidrojumu nebija, tad ļoti bīstami Latvijas pusei bija arī šī Līguma 10. paragrāfa noteikumi, ka "turpmāk aizdevējam tiek dotas brīvas tiesības aizstāvēt savas tiesības pret aizņēmēju Latvijas tiesā, kura ar šo neatsaucami un jebkādos apstākļos (izcēlums mans. — /. B.) atsakās attiecībā pret sevi vai saviem īpašumiem, vai kapitālu nojebkādas imunitātes, kura tai ir vai uz kura tā var pretendēt." Ja no imunitātes vajadzēja atteikties, tad to varēja darīt tikai parāda summas ietvaros.

Tikai ārkārtīgi neprofesionāli un juridiski analfabēti valsts vadītāji var parakstīt starptautiskos līgumus, kuru tekstu nozīmi paši nesaprot vai kuru viņiem nav izskaidrojuši speciālisti. Šajā gadījumā zem līguma teksta no Latvijas puses bija finansu ministra un Latvijas Bankas prezidenta E. Repšes paraksti. Šī līguma noslēgšanā

no Latvijas puses nebija klāt neviena jurista, nemaz nerunājot par SPT speciālistiem. Citur pasaulē neko līdzīgu neviena valsts nepieļauj. Vispirms pie līguma noslēgšanas iepriekš nopietni strādā abu pušu juristi, un tāpēc līgumu tekstos parasti ietver arī terminu skaidrojumus vai kvalifikāciju.

Kvalificējamo terminu vidū var būt arī domicils, darījuma forma un citi jēdzieni, kas dažādu valstu likumdošanā pēc sava satura var tikt tulkoti dažādi. Tāpēc starptautiskajos līgumos, kontraktos un daudzu valstu likumdošanā terminu tulkojumu vai izskaidrojumu dod sākumā. Šis princips dažkārt tiek izmantots jaunajā Latvijas likumdošanā.

Tiesas procesa laikā terminu skaidrošana bieži notiek pēc lex fori principa, bet, ja kolīzijas norma norāda uz ārvalsts likumu, tad termini godprātīgi jāskaidro tā, kā tas tiek darīts pielietojamā ārvalsts likuma tiesību sistēmā.

Dažkārt praksē nākas saskarties arī ar tā saucamo atgriezenisko norādi, kas ietverta arī Civillikuma 23. pantā šādos vārdos: "Japēc šā ievada noteikumiem jāpiemēro kādas ārvalsts likums, bet tas savukārt nosaka, ka piemērojams Latvijas likums, tad jāpiemēro pēdējais."

Šveices SPT Kodeksa 14. pantā savukārt ir noteikts lktzsvatotāks princips:

Ja likums norāda atpakaļ (refers back) uz Šveices likumu vai tālāk

(onwards) uz citu ārvalsts likumu, tad šai norādei seko vienīgi tad, ja šis likums to

2. Personālā vai ģimenes statusa lietās norādei atpakaļ uz Šveices likumu seko."22 22 Switzerland's Private International Law Statute.., p. 41. ' m

kolīziju normas valstu tiesības, TIESU PRAKSE UN DOKTRĪNAS

Rietumvalstīs kolīziju tiesību nacionālās normas bieži lielā mērā nosaka ne tikai likumi, bet arī tiesu lēmumi. Šis princips attiecas ne tikai uz vispārējās tiesību sistēmas valstīm, bet arī uz vairumu kontinentālo vai tā saucamo civilo tiesību sistēmas valstu. Vairākās valstīs šīs tiesības ir sīki kodificētas. Citās ir noteikti tikai vispārējie principi, atstājot samērā brīvas rokas tiesu interpretācijai.

.- Pirmie tiesu precedenti, kad tika pielietota norāde uz ārvalstu tiesībām, Itālijā bija 1634. gada Milānas Senāta lēmums, Anglijā 1841. gadā KoljēraprelRivasulietā, kad tika radīta tā saucamā "ārvalstu tiesas teorija"23. Vācijā pirmā lieta, kad tika izmantota norāde, bija 1861. gadā.

Francijā pirmais šāds precedents bija slavenā Forgo lieta, kas ilga no 1875. līdz 1882. gadam^24 un skāra Bavārijas pilsoņa, kura pastāvīgā dzīvesvieta bija Francijā, kustamā īpašuma (movable property) mantošanu. Forgo nebija ieguvis legālu domicilu Francijā saskaņā ar tajā laikā spēkā esošo likumu. Līdz ar to Francijas Kasācijas tiesa (Cour de ccsssation) pieņēma trīs lēmumus. Pirmo tiesa reglamentēja ar Francijas likumu bezjebkādas norādes pielietošanas. Otrais un trešais lēmums balstījās uz Francijas likuma pielietošanu saskaņā ar Bavārijas likuma norādi.25 Šajā gadījumā tiesas lēmumā renvoi pielietošanas pamatojuma tomēr vēl nebija.

Toties norādes pamatojumu saturēja tiesas lēmums analogāSoulilietā^26, kur tiesa atzīmēja, ka ārvalstu kolīziju tiesību norāde uz Francijas tiesībām nekādā veidā negatīvi neietekmējot franču privāttiesības. Tieši otrādi, lai novērstu jebkuru konfliktu, esot izdevīgi savām nacionālajām tiesībām reglamentēt materiālo ieinteresētību, kas

ir radīta pašu teritorijā.

Kopš tā laika Francijas zemākā līmeņa tiesas pielietoja ārvalstu tiesību normu norādi uz Francijas domicila tiesībām jautājumos par kustamā īpašuma mantošanu. Taču neilgi pēc Forgo lietas Francijā sāka pielietot jaunu normu, pēc kuras testatora kustamo īpašumu mantoja pēc pilsonības likuma. Šo normu atcēla tikai īsi pirms

Otrā pasaules kara. Kasācijas tiesa atjaunoja principu, ka kustamais īpašums tiek mantots pēc aizgājēja pēdējās pastāvīgās dzīvesvietas likuma.27 Tobrīd arī Francijā likums par domicilu tika izmainīts, un tas pieprasīja, ka domicila atzīšanai nepieciešama patiesa parastā dzīvesvieta šajā valstī. Tas noveda pie franču likuma pielietošanas nekustamā īpašuma mantošanā ikvienā gadījumā, kad Francija bija testatora pēdējā rezidence. Līdz ar to nekāda papildu norāde šajos precedentos vairs nebija vajadzīga.

Birkhalla lietā Francijas Kasācijas tiesa izšķīrajautājumupar Francijā domicilētu angļu laulāto laulības šķiršanu^2* Pēc Francijas likuma laulātajiem bija domicils

21 Par tās būtību sk. tālāk.

24 J. Georges Sauveplanne, "Renvoi", Internat. Encycl. of Compar. Law, Vol. HI, Private International

Law, Ch. 6, Nijhoff Publ, Doderecht, Bostoa (1990) pp. 3-5.

25 Cas. civ. 5 May 1 875, D.P. 1875.1.343.

26 Soalie case, Cass. req. 1 March 1910, D.P. 1912.1.262.

27 Cass. civ. 19 Jaae 1939, D.P. 1939. 1. 97, S. 1 9 4 0 - 1 9 45, 805.

28 Cass. req. 10 May 1939, S. 1942.1.73, Claaet 1 9 40 - 1 9 45.

Francija, bet pēc Anglijas likuma tas bija apšaubāmi. Zemāka līmeņa tiesa šajā precedentā pielietoja Francijas likumu, un Kasācijas tiesa šo pieeju neapstrīdēja. Visi šieprecedenti bija lietās, kurārvalstu kolīzijas normas renvoi norādīja uz Francijas tiesībām. Sādu norādi angliski sauc "renvoi back".

Taču līdz ar to Francijas tiesām automātiski bijajāapstiprina arī norādes uz citas valsts tiesībām (renvoi onwards), ko zemākā līmeņa tiesas vairākkārt arī izdalīja, atsaucoties uz ārvalstu domicilu. Kasācijas tiesa arī Patino lietā vēlāk apstiprināja šādu lēmumu pareizību. Tomēr Parīzes Apelācijas tiesa dažos savos lēmumos norādes uz ārvalstu tiesībām akceptam pieprasīja divus kritērijus — "perfekciju" un gēnismu" (perfection and Pēc šī lēmuma tiek uzskatīts, ka norāde nav

homogēna, respektīvi, vienota, ja tā balstās uz jurisdikciju konfliktiem un

uz likumu kolīzijām. Norāde uz ārvalstu tiesībām neesot perfekta, ja tā neesot ekskluzīva un varot tikt aizvietota ar citu.29 Šajā Patino precedentā, kas risināja laulības šķiršanas jautājumu (divorce proceedings) starp Spānijā domicilētiem Bolīvijas pilsoņiem, norāde uz Spānijas likumu tika noraidīta, jo tur pastāvošais laulības šķiršanas aizliegums bija pretrunā ar Francijas publisko kārtību.

Visumā Francijas tiesas atbalsta koncepciju, ka nekustamā īpašuma mantošanu reglamentē tā atrašanās vietas likums — lex situs. Tomēr Francijas tiesas ir vairākkārt apstiprinājušas arī viedokli, ka kustamā īpašuma mantošanu reglamentē arī tā atrašanās vietas likums. Šāda koncepcija ir novedusi arī pie tiesas lēmumiem par to, ka visa īpašuma kopējo mantošanu reglamentē tā atrašanās vietas likums. Taču Lilies pirmās instances tiesa gadā balstīja savu lēmumu pat uz koncepciju, ka Francijas

ārvalstīs esošā nekustamā īpašuma mantošanu reglamentē Francijas

Kontraktu lietās Francijā norādes visumā noraida, pamatojot ar to, ka tas esot pretrunā ar pušu gribas autonomiju.

Līdzīgi Šveices SPT Kodeksa pantā noteikts:

" 1 . Kontraktus reglamentē pušu izvēlētais likums.

2. Likuma izvēlei jābūt skaidrai vai acīmredzamai (explicit or clearly evident, eindeutig) no līguma vai Citādi to nosaka izvēlētais

likums."

Laulāto mantas (matrimonial property) lietās Francijā kolīziju principus arī pielīdzina kontraktu tiesību koncepcijai. Ja šajā valstī tiek noslēgts jaukto laulību kontrakts, tad tas tiek balstīts uz laulāto likuma izvēli. Vairākos gadījumos

tiesai ir nācies jautājumu par norādes pārkvalifikāciju no laulāto domicila likuma

(matrimonial domicile), kuru, kā tiek prezumēts, laulātie ir izvēlējušies, uz Francijas tiesībām. Šādos gadījumos tiesai bijajāapšauba prezumēto laulāto kopīpašuma tiesības reglamentējošā likuma izvēle. Tas bija iespējams vienīgi, patiešām atrodot šādu laulāto nodomu. Taču parasti tiesas tiecās reglamentēt laulāto gan kustamā, gan nekustamā īpašumajautājumus pēc vienota likuma.

Laulību noslēgšanas formalitāšu lietās Francijā norādes izslēdz, tādējādi neakceptējot veco maksimu, ka vieta nosaka akta formu — locus regit actus.

2’ Cour Paris 18 July 1964. 815, Rev. crit. d.i.p. 1967, 340; Clunet 1966, 18.

"Trib. inst. Lille 28 March 1980, Rev. crit. d.i.p. 1981, 289.

Francija laulību akts ir pat ja tas nav izpildīts ar ta

sastādīšanas vietas lex actus likumu. Tas nozīmē cita likuma, piemēram, lex causae, piemērošanas iespēju.

Taču dažos svarīgos jautājumos locus principa ievērošana ir obligāts noteikums. Tādos gadījumos norādi pielieto izņēmuma kārtā. Tā laulību formalitātēm jānotiek saskaņā ar lex loci celibrationis 1 likumu. Tas ir noskaņojis Francijas tiesas pieņemt norādi no šī uz citu likumu, piemēram, vai nu Francijas likumu kā lex fori^75, vai trešās valsts likumu, kad laulības noslēgšanas forma nebija atbilstoša tās noslēgšanas vietas, bet gan citas valsts likumam.

Tiesu lēmumu par norādēm kaitējuma radīšanas gadījumos ir maz.

Parīzes Apelācijas tiesa vienā precedentā par uzņēmējsabiedrībām pielietoja norādi. Uzņēmējsabiedrība pēc tās dibināšanas noteikumiem (articles of association) atradās Turcijā, bet tās mītne bija Anglijā. Pieņemot Anglijas norādi par siege^76 social, kura bijajāpielieto saskaņā ar Francijas kolīzijas normas norādi uz siege statutaire, tiesa varēja atzīt sabiedrību par juridisku personu, kāda tā bija pēc Turcijas likuma^77.

To pašu rezultātu varēja iegūt, pielietojot Hāgas 1956. gada 1. jūnija Konvenciju parjuridisko personu tiesību atzīšanu sabiedrībām, asociācijām un fondiem kuru

Francija bija ratificējusi, bet kas tajā laikā vēl nebija spēkā.

Pabeidzot Francijas tiesību sistēmas izskatīšanu, jāteic, ka tās Civilkodeksa 310. pantā tagad ietverti vienoti kolīziju noteikumi laulību šķiršanas jautājumos. Dzimšanas (fur jautājumos pielieto personālo likumu bērna dzimšanas

Beniluksa valstīs katrā ir sava SPT sistēma, galvenajām atšķirībām pastāvot starp un Holandes likumiem. Lai šīs nesaskaņas pārvarētu, gadā tika izstrādāts

Vienotā privāttiesību akta projekts. Tomēr tas tā arī nekad nav pieņemts.

Tomēr Beniluksa valstis, īpaši Nīderlande, ir izdarījušas loti lielu ieguldījumu SPT attīstībā, jo šajā valstī atrodas gan Starptautisko tiesību akadēmija, gan Hāgas Konference pāris simts metru attālumā no tās. Līdz agrāk minētā projekta izstrādei šajā valstī norādes tiesās tika vienmēr noraidītas, un to savā 1943. gada 8. janvāra lēmumā apstiprināja Augstākā tiesa (Hooge un atbalstīja vairums autoru.

Pēc minētā Beniluksa Akta projekta publikācijas viedoklis izmainījās un norāžu pieņemamību sāka atbalstīt daudzi autori, kuriem sekoja tiesas, īpaši tad, ja norāde bija uz Holandes tiesībām (reference back). Norādes uz citu valstu tiesībām (reference onwards) sākotnēji īpaši atbalstītas netika.

Tiesas sāka pielietot norādes, lai panāktu tādus noteiktus rezultātus, kurus citādi nebūtu iespējams iegūt. Vairumā zināmo lietu domicila likums sakrita ar tiesas valsts

•' Laulības noslēgšanas vietas likums.

3- Tiesas valsts likums.

33 Franc. — centrs.

34 Coar Paris 19 March 1965, Claaet 1966.

15 Convention Concerning the Recognition of the Legal Personality of Companies, Associations and Foundations.

' J. Georges Sauvcplannt. ibid., pp. 15- -la • N.1 1 94 3. no J u l . •

likumu. Tiesas pielieto arī citu tehniku, neizmantojot kolīziju normas ka imperatīvas, bet gan kā dispozitīvās (open ended) normas, kas dod iespējas atrast arī citus juridiskās saiknes pamatus, ja apstākli to pieprasa. Tā domicila noteikumi var tikt pielietoti pilsonības valsts likuma pastiprināšanai, ja saikne ar pēdējo salīdzinājumā ar domicilu pārāk vāja.

Vairumā gadījumu tiesas pielieto likumu, ar kuru lietai šķiet visciešākais sakars, lai gan patiesībā tas ir likums, kas tiesai šķiet vispiemērotākais, ne iedziļinoties norāžu sarežģījumos. Holandes tiesās ir tendence norādēm zaudēt savu nozīmi.

Belsiiā tikai trīs nedēļas pēc Francijas tiesas sprieduma Forgo lietā pirmās instances tiesai bija jāpieņem lēmums līdzīgā precedentā. Laulības šķiršanas lietā tiesa Anglijas likuma norādi uz likumu kā pielietojamo nacionālo normu,

kas balstījās uz domicila principu. Kasācijas tiesa šo zemākā līmeņa tiesas lēmumu noraidīja, bet jautājumu par norādi neapsprieda, jo to tiesa uzskatīja par Anglijas likuma interpretāciju, ar kā ar faktajautājumu tiesa nevarēja nodarboties.

No šī brīža Beļģijas tiesas sāka plaši pielietot norādes personālā statusajautājumos, kā arī gadījumos, kad personas pilsonības valsts likums norādīja uz kā domicila

valsts likumu laulību šķiršanas, leģitimācijas, adopcijas, laulāto īpašuma un tiesībspējas noteikšanas

Gadījumos, kad no laulību kontrakta tieši nebija noskaidrojams laulāto nodoms, kādam likumam to pakļaut, tiesa meklējajuridisko saikni, nepievēršot tālāku uzmanību laulāto nodoma noskaidrošanai. Tā Beļģijas likums tika pielietots šajā valstī domicilēto laulāto īpašuma jautājumā. Tiesa argumentēja, ka lietas Anglijas

likumam radītu likumu

Ja laulību kontraktā likuma izvēles nav, tad tiesa pakļauj to laulāto kopējās pilsonības likumam. Ja tādas nav, tad tiesas pakļauj lietu laulāto kopējās dzīvesvietas (matrimonial residence) likumam. Tā, piemēram, kad pāris

gribēja mainīt sava īpašuma režīmu (alter their property regime), varēja izdarīt ar bet ne likumu, tiesa pielietoja likumu, pamatojoties

uz

Ārpus minētās problemātikas Beļģijas tiesas ārvalstu normas, respektīvi, norādi uz ārvalstu likumu, praktiski nepielieto. Izņēmums bija vienīgi satiksmes negadījuma precedents, kur bija iesaistītas Vācijā dienošas beļģu militārās personas. Šajā gadījumā tiesa vācu lex loci delicti vietā pielietoja beļģu kā ieinteresēto personu kopējo pilsonības likumu.41

Ari Vācija Forgo precedentu uzskata par vadošo, uz kura pamata tika ieviesta renvoi doktrīna. Taču pirmais norādes precedents Vācijā bija nedaudz agrāk, 1861. gadā mantojuma lieta. Lībekas Augstākā apelācijas tiesa (Oberapetlationsgericht Lübeck) pieņēma lēmumu — ja tiek pielietots ārvalsts likums, tad tas jādara pilnībā. Kā jau minēts, šis pats princips tiek pielietots arī Šveicē.

Sagatavojot Vācijas impērijas 1896. gada Civillikumu, nolēma ietvert tajā ari SPT noteikumus, un tas tika izdarīts ievaddaļā no 7. līdz 31. pantam, kur 27. pantā bija ietverti renvoi noteikumi piecos norādes gadījumos uz vācu likumu. Taču skaidri izteikti norāde uz citas valsts likumu izslēgta netika, atstājot tālāko attīstību zinātnieku un tiesu ziņā. Pēdējās izmantoja savu diskrēto varu, paplašinot norāžu izpratni personālā statusa, laulības un ģimenes, kā arī mantošanas tiesību jautājumos.

Procesu stipri ietekmēja zinātnieki. Vēl vairāk, tika saglabāta Vācijas tiesu prakse — sarežģītos gadījumos konsultēties juridiskajās fakultātēs pie ievērojamiem zinātniekiem. Šāda prakse SPT stingri akadēmisku raksturu, īpaši norāžu

jautājumos. Tas, protams, radikāli no tiesu prakses Latvijā.

ar Civillikuma 27. pantu, ja ārvalstu likums tiek pielietots jautājumos par tiesībspēju un rīcībspēju vispār, arī spēju stāties laulībā, spēju rīkoties ar laulāto īpašumu, laulības, tiesības nodot un mantojumu, tad norāde uz vācu

likumu bija jāapstiprina tiesai. Visas 27. pantā ietvertās normas bija divpusējas (bilateral). Citu kolīzijas principu neieslēgšanu pantā pamatoja ar to vienpusējo raksturu (unilateral character) un spēju ierobežot vācu likuma pielietošanu SPT precedentos.

Impērijas Augstākā tiesa (Reichsgericht) ieviesa praksi, kuru vēlāk apstiprināja VFR Augstākā tiesa (Bundesgerichtshof): ja Vācijas tiesai ir jāpielieto ārvalstu tiesību norma, tad tai šī norma jāizmanto pilnībā, tā, kā tas tiktu darīts attiecīgajā nacionālajā tiesā, ieskaitot kā materiālās, tā arī kolīziju normas.42

Personālā statusa, ģimenes un mantošanas (succession)jautājumi ietver

galvenokārt kolīzijas starp pilsonības un domicila valsts likumiem, bet atsevišķos gadījumos arī starp lex rei sitae likumiem laulāto īpašuma un mantošanas jautājumos. Tā var rasties "daļējās norādes" (partial renvoi) precedenti, kad viens un tas pats likums nereglamentē visa īpašuma sadali. Taču tiesa neiebilda pret to, ka dažādi īpašuma veidi var tikt sadalīti pēc dažādiem likumiem.

Jautājumā par norādi uz vācu likumu un Vācijas likuma atgriezenisko norādi tajā pašā precedentā uz ārvalstu likumu tiesas pielietoja Vācijas iekšējās tiesības, izslēdzot tālāku vācu kolīzijas normu pielietošanu. Šī pieeja apstiprināta jaunajā Vācijas Likumā par starptautiskajām privāttiesībām.43

Ja Vācijas tiesai jāpielieto vispārējās tiesību sistēmas normas precedentos, kur šīs sistēmas tiesas pielieto savas normas, ignorējot varbūtējās kolīziju norādes un atsaucoties uz savu ekskluzīvo jurisdikciju, tad Vācijas tiesas pielieto savas nacionālās materiālās normas, ja (in causu) tām piekrīt jurisdikcija dotajā lietā.

Vācijas tiesas lēmuma atzīšana ārvalstīs arī tiek uzskatīta par slēpto norādi. Slēptās renvoi doktrīna Vācijā tiek pielietota adopcijas, laulību šķiršanas, aizbildnības un aizgādnības, vecāku un bērnu savstarpējo attiecību un bērnu tiesību aizsardzības precedentos.

42 RG 15 Feb., BGHZ 24, 352, IPRspr. 1956 —1957no 146.

43 RG 2 June 19 32, RGZ 136, 36 1, IPRspr. 1932 no 5. BGH 2 MAY 1986, BGHZ 4 5, 35 1.

Akceptējot ārvalstu kolīzijas .normas norādi uz vacti likumu, Vācijas tiesas pašas interpretē šajā norādē ietilpstošo saiknes faktoru, tomēr dara to attiecīgās ārvalstu tiesību sistēmas ietvaros. Tā ārvalstu norāde uz Vācijas domicilu tiek interpretēta pēc attiecīgās ārvalsts likuma.44

Norādi uz trešās valsts likumu Vācijas tiesas ignorē un pielieto tikai pirmās norādes uz ārvalsts likumu normu. Atgriezenisko norādi no ārvalstu likuma atpakaļ uz vācu likumu tiesas

Kontraktu gadījumos norādes tiek vispār izslēgtas, kad kontraktā pielietojamo likumu puses pašas izvēlējušās, kā arī kad lietā pietiekami skaidri redzama saikne ar noteiktu tiesību sistēmu. Tātad šeit ir pilnīga analoģija ar Šveices SPT Kodeksu. Kaitējumu precedentos Vācijas tiesas norādes ir gan pielietojušas, gan noraidījušas.

Jautājumā par akta formu norādes parasti noraida gadījumos, ja noskaidrota objektīvā saikne lietā ar noteiktu tiesību sistēmu, pēc kuras arī nosaka pielietojamo likumu.

1986. gada SPT reformas laikā Vācijā pien ēma jaunu Likumu par SPT regulējumu, kas satur jaunu kolīziju principu kompleksu. Likuma 4. pantā noteikts, ka kolīziju norāde tiek pielietota, ja vien tas likuma kolīziju noteikumu jēgu. Pie

atgriezeniskās norādes pielieto Vācijas likumu (4. p. 1. § 2. teik.). Izvēloties kontraktu vadošo likumu, puses var apelēt tikai pie tā materiālajām (substantive) normām, kas izslēdz tās pašas valsts kolīziju normu pielietošanu.

Norādes pielieto tiktāl, cik tas nav pretrunā ar Vācijas kolīziju normu jēgu. Šo principu pielieto arī pret aktu formu (11. p.), testamentu formu ieskaitot (26. p.).

Speciāls noteikums aizsargā kontraktējošo pusi pret to, lai neizrādītos, ka otrajai pusei varbūtēji nav rīcībspējas vai tiesībspējas (incapacity). Šādos gadījumos norāde tiek izslēgta.

Kolīziju noteikumi alimentu jautājumos balstās uz Hāgas 1973. gada Konvencijas par likumu, kas pielietojams uzturēšanas (alimentu — ./. B.) jautājumos"' noteikumiem. Kolīziju normas kontraktu jautājumos balstītas uz EES Konvenciju par kontraktuālajās saistībāspielietojamo likumu,* kura izslēdz norādi gadījumā, ja puses ir izvēlējušās likumu un ja to ir iespējams objektīvi noskaidrot.

Atgriezenisko norāžu gadījumā renvoi ķēde tiek pārrauta, tiklīdz tā atduras pret vācu likumu, kas tad arī pielietojams. Norāde no vācu uz citu likumu tiek pielietota, taču tā tiek atmesta, ja rodas iespēja pielietot vācu likumu. Vispār vairumā gadījumu jaunais likums akceptē jau agrāk ieviesto un iepriekš izskaidroto tiesu praksi. apliecina rūpība, ar kādu tiesas noskaidro ārvalstu likuma saturu kolīziju jautājumos. Tāpēc tiesas bieži argumentē, ka ārvalstu likums nesatur norādi un to

pielietot.47

BGH 29 March 1972, IPRspr. 1972 no 124.

Convention on the Law Applicable to Maintenance Obligations of 2 Oct. 1973. Sk. — Hague Confei-

ence.., p. 218.

EEC Convention on the Law Applicable to Contractual Obligations.

J. Georges Sauveplanne, ibid., pp. 21 — 24.

Šveice 1891. gada Likums par domiciletu un rezidejošu personu . privattiesiskajam attiecībām saturēja noteikumus, kas paredzēja ārvalstu likuma ietekmi uz to Šveices pilsoņu tiesisko statusu, kuri bija domicilēti ārvalstīs. Likumā bija noteikts, ka gadījumos, kad ārvalstu domicila likums tika piemērots personālā statusa, ģimenes un mantojuma tiesību jautājumiem, tas neskāra Šveicē esošo nekustamo īpašumu. Šos jautājumus reglamentēja tā Šveices kantona likums, no kurienes Šveices pilsonis bija cēlies. Tas tālāk norādīja, ka gadījumos, kad ārvalstu likums nepretendēja uz pielietošanu, pielietojams bija pilsoņa izcelsmes kantona likums. Tāda pati pieeja bija laulāto īpašuma jautājumos (31. p.). Līdz ar to trešās valsts likums vispār netika ņemts vērā.4* Šo koncepciju apstiprināja arī Federālais tribunāls.

Šī tiesa savos lēmumos arī noformulēja kaut ko līdzīgu teorijai attieksmē pret ārvalstu tiesām jautājumos par laulību un to šķiršanas spēku. Pielietojot šajos jautājumos ārvalstu likumu, Šveices tiesas panākt, lai ārvalstīs tiktu atzīti to

lēmumi. Tāpēc Šveices tiesas, pielietojot ārvalstu likumu, tiecās rīkoties tā, kā to būtu darījusi atbilstoša ārvalstu tiesa. Tiesas atteicās pielietot norādes attiecībā uz kontraktiem, neskatoties uz to, vai puses bija izvēlējušās likumu vai arī tas bija citādi objektīvi

1987. gadā Federālā asambleja pieņēma Likumu par starptautisko privāttiesību kodeksu, kas kodificēja kā kolīziju tiesības, tā arī tiesu piekritības jautājumus. Kodekss stājās spēkā 1989. gada 1. janvārī. Norāžu jautājumos šis likums kodificēja tiesu jau agrāk nostiprināto praksi. Pēc tā renvoi nepieciešamība tiek pārbaudīta katrā tiesību jomā Nekāds vispārējs princips par norāžu nepieciešamību nepastāv, īpaši

tad, ja puses ir izvēlējušās likumu vai arīja tas ir objektīvi noskaidrojams kā noteikts saiknes faktors (fxed connecting factor) drošu operāciju īstenošanai. Tas īpaši tiek attiecināts uz īpašuma un saistību tiesībām (obligations).

Personīgā statusa jautājumos var eksistēt norādes nepieciešamība, īpaši uz Šveices likumu (14. p. 2. d.). 1987. gada likumam pieņemtajā Izskaidrojošajā memorandā (explanatory memorandum) noteikts, kājāņem vērā arī norādes par ārvalstu publisko aktu atzīšanu un izpildīšanu (recognition and execution). Norādes jāņem vērā arī tad, kad norādes pieņemšana var kalpot tiesiskās darbības formālā valīduma garantijai.5"

Konceptuāli SPT Kodeksa galvenais avots ir Federālā konstitūcija, īpaši tās 59. pants.

SPT Kodeksa konceptuālais pamats ir ari tas, ka starptautiskās tiesības respektīvi Šveices starptautiskie līgumi tiek uzskatīti par inkorporētiem Federācijas iekšējās tiesībās. Ja līgums ir ratificēts, tad nekādas tā inkorporācijas normas valsts likumdošanā vairs nav nepieciešamas, izņemot gadījumus, kad līguma normas ir tādas, kas nav Šveicē tieši īstenojamas (non-self-executing). Kā normu avots starptautiskais līgums pēc prioritātes tieši seko aiz Konstitūcijas, bet tam ir augstāka prioritāte nekā citiem likumiem, arī SPT Kodeksam.

Kodeksā vadās pēc agrākās prakses atsaukties uz daudzpusējiem SPT unifikācijas līgumiem ('lois uniform'). Daži Šveices daudzpusējie līgumi, kuriem nav universāla

rakstura, Kodeksa nav tiem ir par šo Kodeksu. Kodekss ir

konstruēts tā, lai izvairītos no jurisdikcijas atteikuma, ja lietai ir jebkāds sakars ar Šveici.

Likuma "nacionālistiskā" ievirze tiek īpaši nodrošināta forum arresti^51 jomā, kā arī garantējot īpašu aizsardzību Šveices pilsoņiem, kas dzīvo ārvalstīs.52

Austriiā kolīziju tiesības kodificēja 1979. gadā.5' Lielu daļu no likumā noteiktajām normām, tiesību doktrīnas vadītas, jau agrāk bija formulējušas tiesas. Galvenais princips bija tas, ka Austrijas kolīziju tiesības saturēja vienīgi norādes par ārvalstu materiālo normu pielietošanu.54

Ievads Austrijas 1939. gada 25. oktobra Laulību likumam^55 paredzēja norādes uz Austrijas un arī ārvalstu likuma pielietošanu ģimenes tiesību jautājumos.

Par 1978. gada likuma pamatprincipu bija arī noteikts, ka Austrijas tiesāmjāpielieto ārvalstu likums tā, kā to būtu pielietojusi attiecīgās ārvalsts tiesa, kas līdz ar to loģiski bija saprotams arī kā ārvalstu kolīziju normu ievērošana. Norāde uz Austrijas tiesībām tiek uzskatīta par norādi uz tās iekšējām tiesībām. Tiek pieļautas arī norādes uz ārvalstu tiesībām. Tālāku norāžu ķēde no likuma uz likumu tiek pārtraukta tad, kad ir sasniegta tiesību sistēma, kas pieņem norādi uz Austrijas materiālajām tiesībām, vai kad tā veido atsauci uz tiesību sistēmu, kas bijusi pielietota agrāk. Šīs valsts materiālās

normas, uz kurām atsaucas norāde, tad ir jāpielieto (5. p.).

Norādes pielieto ne tikai personālā statusa un ģimenes tiesību jautājumos, bet arī attiecībā uz kontraktiem un īpašuma tiesībām. Tomēr īpašuma tiesību jautājumos norādes pielieto tikai izņēmuma gadījumos, jo pamatkoncepcija ir tāda, ka īpašumu jautājumos pielieto lex rei sitae principu.

Kontraktu un laulāto īpašuma jautājumos tiesību izvēle tiek prezumēta vienīgi uz materiālo likumu, ja vien no dotā akta neizriet pretējais. Citi izņēmumi tiek aktu formai, laulību aktiem, apakšlīgumiem (collateral obligations) un restitūciju

prasībām.56

Lielbritānijā kolīziju tiesības balstās uz vairākām teorijām. Ārvalstu tiesas teorija tika ieviesta pēc 1841. gada Koljēra pret Rivasu lietas^57, kurā analizēts jautājums par Beļģijā domicilēta britu pavalstnieka Beļģijā sastādīta testamenta un tā pielikumu (will and codicils) spēku. Taču britu pavalstnieka domicils Beļģijā bija likumisks pēc britu, nevis pēc beļģu likuma. Testaments bija sastādīts daļēji pēc Beļģijas un daļēji pēc angļu likuma. Vērtējot minētos dokumentus (instruments), angļu tiesa pielietoja angļu likumu, jo, pēc ekspertu sprieduma, Beļģijā būtu rīkojušies tāpat. Tiesnesis savā lēmumā

''' Laim. — tiesa lietās, kuras obligāti piekrīt nacionālajai jurisdikcijai. n Switzerland's Private International Law Statute.. , pp. 14—16.

53 Likumu pieņēma 1978. g. 15. jūnijā, bet tas stājās spēkā 1979. gada 1. janvārī. Sk. — Duchek und

Swind, "Internationales Privatrecht", Vienna ( 1979) pp. 7—19.

"Internationales Privatrecht", ed. 3, Vienna (1966) pp.

55 Ehegesetz, OJZ J.1955, 677 EvBl, no 414.

Georges Sauveplanne, ibid., p. 25.

57 Kollier v. Rivaz (1841) 2 Court 855, 163 E.T. 608.

izteicas, ka tiesai, vērtējot testamentāros noteikumus (testimentory dispositions), Anglija jārīkojas tā, it kā tā atrastos Beļģijā šajā pašā lietā.58

Saskaņā ar Anglijas kolīziju normām pēc formas testamenta noteikumiem par kustamo īpašumu bija jāsaskan ar testatora pēdējās dzīvesvietas, tātad Beļģijas likumu. Šajā precedentā tiesai, lai izvairītos no Beļģijas likuma pielietošanas, nebija citas izejas kā paļauties uz norādi (resort to renvoi). Tāda nepieciešamība radās pēc tam, kad tiesa bija ignorējusi dubultās norādes iespēju, ka Beļģijas tiesa būtu akceptējusi norādi no Anglijas uz savu likumu.

Vēlākā, 1857. gada BrēmerapretFrīmenu lietā"'' Karaliskā padome (Privy Council^6") jau tieši pielietoja franču likumu, ignorējot norādi no tā uz Anglijas likumu. Tomēr galvenaisjautājums, kas nodarbināja tiesu, bija nevis Francijas kolīzijas normas pielietošana, bet gan domicila kā saiknes faktora novērtēšana.

Turpmāk tiesas turpināja pielietot norādi testamentu spēka, kā ari gadījumu, kad testaments nebija sastādīts (intestacy), pārbaudei. Tiesas līdz 1926. gadam pielietoja tikai vienu, nevis atkārtotas norādes. Kopš 1926. gada tās sāka pielietot dubultās norādes un vērā ārvalstu kolīziju tiesības tieši tādā pašā veidā, kā to būtu darījusi ārvalstu

tiesa.

Tā 1926. gadā pēc britu, nevisfranču likuma Francijā domicdētās un tur mirušās britu pavalstnieces Re Anneslilietā*'. kura bija atņēmusi saviem bērniem mantošanas tiesības (disinherited), ko viņa varēja darīt pēc angļu, bet nevisfranču likuma, tiesa pielietoja Francijas likumu, pamatojoties uz to, ka Francijas tiesa būtu pieņēmusi norādi angļu uzfranču tiesībām.

Šeit, protams, redzams angļiem un amerikāņiem tipisks gadījums, kad tiesa izvēlas likumu, vadoties pēc rezultāta, tā grib sasniegt.

Līdzīgā Re Rosa lietā^62 ar Itālijā domicilētu Lielbritānijas pavalstnieku tiesa pielietoja angļu likumu, pamatojoties uz to, ka Itālijas tiesa nebūtu pieņēmusi norādi no britu tiesībām, kas bija pielietojamas pēc Itālijas kolīzijas normas.

Karaliskā padome Re O 'Keefes lietā 1940. gadā^63 arī apelācijas obiter dictum"4 kārtībā, apstrīdot britu mandātu teritorijas tiesas spriedumu, pielietoja "ārvalstu tiesas teorijas" principu pat izteicās, ka tā veidojot angļu tiesību sastāvdaļu. Taču tāpēc,

ka lēmums skāra mandātu teritorijas precedentu, tas tomēr netika vēlāk uzskatīts par angļu tiesību sastāvdaļu un nesaistīja Anglijas tiesas.

1930. gada Re Askjū lietā^65 norāde Anglijā jau tika pielietota bērna leģitimācijas (legitimation) precedentā un 1968. gada Re Brentvuda lietā^66 — tiesībspējā noslēgt

"Ibid., at pp. 859, 609.

59 Bremer v. Freeman (1857) 10 Moore p.C. 306, 14 E. R. 508.

1,0 No norīkotajām valsts augstākajām amatpersonām sastāvoša kolēģija, kuru vada monarhs.

61 Re Annesly, (1926) Ch. 692, 705. sa Re Ross (1930) I Ch. 377,402.

63 Re O'Keefe (1940) Ch. 124.

64 Latin. — "cita starpā deklarējot". Šo formulu pielieto attiecībā uz likuma noteikumu, kas balstās uz faktiem, kuri dotajā lietā nepastāvēja.

65 Re Askew, (1 930) 2 Ch. 259.

66 Re Brentwood Marriage Registrar, (1968) P, 3 0 1, 305, 3 1 8.

jaunas pec tika pielietotas ne tikai konfliktu

gadījumos starp nacionālo un domicila likumu. Vairākos mantošanas un laulību spēkā esamības noteikšanas precedentos norādes tika pielietotas attiecībā uz lex loci regit actum un lex rei sitae principu izmantošanu. Pielietojot ārvalstu kolīzijas normas, tiesas tās tulko tās pašas ārvalsts tiesību sistēmas ietvaros.

Ārvalstu tiesas teorijas pielietošana, protams, pieprasīja sīku ārvalstu kolīzijas likumu un to ietvaru izzināšanu (scrutinizing, determining the precise scope). Tomēr ne vienmēr ir viegli iegūt precīzus pierādījumus, kā dotajā precedentā būtu rīkojusies ārvalstu tiesa, ja pat nacionālo tiesu lēmumi ir dažādi. Kontraktu tiesībās, kā tas tika noteikts 1959. un 1960. gada precedentos,[78] norādes nepielieto līdzīgi kā kontinentālajās tiesībās. Kolīziju norādes Anglijas tiesās nepielieto arī kaitējumu gadījumos, atsaucoties uz ASV kas šo abu tiesību sistēmu savstarpējās attiecībās ir diezgan

parasti. Līdzīgs princips izriet arī no Skotijas mantojumu tiesas (Scottish Court of Succession) 1949. gada precedenta Elroja pretAllisteru lietā^79, kurā norāde uz lex loci delicti tika uzskatīta par atsauci uz valsts iekšējām (domestic), nevis uz ārējām kolīziju tiesībām.

Jautājumu par testamentu spēku reglamentē 1963. gada Testamentu likuma^80" 44. pants, kurā paredzēta virkne juridisko saikni veidojošo (connecting fac

tors), kas atsaucas uz iekšējām tiesībām un tāpēc izslēdz norādes uz ārvalsts tiesībām pielietošanu. Tomēr likumā noteikts, ka tas nav atcēlis vispārējo tiesību noteikumus, kas norādes, un ka tās var joprojām pielietot papildus likumā noteiktajām

normām.

Nedrīkst tomēr aizmirst, ka pēc vispārējā principa tiesas ārvalstu tiesības

vērā neņem. Norādi pielieto tikai tad, kad uz to uzstāj viena no procesā iesaistītajām pusēm, kura iesniedz pierādījumus (produces evidence) par ārvalstu tiesību saturu. Daudzos objektīvi nepieciešamos gadījumos tiesas ir ignorējušas norādes uz ārvalstu tiesībām, jo neviena no pusēm nav vērsusi uz tām tiesas uzmanību. Galvenais Anglijā pielietotais kolīziju princips ir domicila likums.[81] Tādējādi tiesas Anglijā ārvalstu kolīziju normas pielieto galvenokārt, lai sasniegtu vēlamo rezultātu.[82]

Amerikas Savienotajās Valstīs vispirms jāņem vērā, ka federālās likumdošanas varas kompetenci ierobežo Konstitūcija. SPT šī vara ir šauri ierobežota. Privāttiesību normu galveno masu veido štatu tiesības, kas likumu savstarpēji ir stipri

Tāpēc vairums kolīziju normu praksē tiek pielietotas starpštatu likumu kolīziju novēršanai un tikai maza dala no precedentiem skar patiesi starptautiskas lietas. Kolīziju gadījumos štatu tiesas pielieto katra savas kolīziju normas, kas veido daļu no štatu

pašu pieeju izmanto arī tiesas tiesas pielieto

tā štata privāttiesību normas, kur tās atrodas, štata kolīziju tiesības ieskaitot.

Mēģinājums apkopot štatu kopējos pamatprincipus tika veikts 1934. gada Atjaunotajā likumā par likumu kolīzijām^83. Likuma § 7 (b) satur noteikumu, ka "pielietojamais ārvalsts likums ir likums, kas jāpielieto dotajā lietā, un nevis kolīzija ar likumiem". Likumā pieļauti vienīgi divi izņēmumi no šī noteikuma: lex situs pielietošana zemes īpašuma tiesību jautājumos (title to the land) un domicila likuma pielietošana šķilšanās akta spēka noteikšanai (§ 8). Šajā normā redzama sākotnējā amerikāņu noraidošā nostādne pret norādēm, uz kura balstīts, piemēram, Ņujorkas tiesas 1919. gada lēmums Re Talmadia precedentā^84, kur tiesa noteica: "Renvoi nav Ņujorkas likumu sastāvdaļa." 1963. gadā cita Ņujorkas tiesa pieņēma līdzīgu lēmumu Vaijatapret Fiilmtu lietā,[85] t.i., ka "Ņujorkas tiesa neievēro renvoi doktrīnu un tā nav atradusi pierādījumus, ka tas vispār tiek darīts ASV". Līdzīgu viedokli pauda arī citu štatu tiesas.

Tomēr norādes netika noraidītas pilnīgi. Minētais kolīziju likums pieļāva arī izņēmumus, tāpat kā iepriekš citētā tiesa jautājumā par zemes īpašumiem,

kurā tā noteica, ka tiesai būtu jārīkojas tā, kā būtu rīkojusies situs tiesa. Tiesa šajā lietā pieņēma norādi no Šveices likuma, kur atradās dotais īpašums, uz domicilu, kas bija Ņujorkā.

Laulību šķiršanas gadījumos kolīziju nebija, jo šajās lietās tiesas parasti pielieto savu likumu. Lai gan pēc vispārējā viedokļa norādes neveido daļu no kontraktu tiesībām, Vispārējais komerckodekss satur izņēmumu no šī noteikuma vairākos gadījumos, kad kontraktu jautājumi ir saistīti ar īpašuma jautājumiem.[86] Šis izņēmumu saraksts, kad norādes tiek pieļautas, ietver kreditoru tiesības uz pārdotu preci, banku depozītiem un kolekcijām, pārvadājamām kravām (bulk transfers), investīciju vērtspapīriem un nodrošinātām operācijām (secured transactions).

Dažos gadījumos norādes ir lietotas kaitējumu lietās, taču vairumā šādu precedentu tās ir noraidītas. Kad kaitējumu (torts) lietās norādes tika lietotas, tad ar citiem argumentiem tika pamatots, kāpēc nepieciešama ārvalstu tiesību pielietošanas atbalstīšana. Tomēr norāde kaitējumu gadījumos ir paredzēta federālajā Likumā par Savienoto Valstu atbildību (liability) par tās amatpersonu darbības radīto kaitējumu (for torturous conduct). Šis jautājums tiek reglamentēts arī saskaņā ar Federālo likumu par prasību kaitējuma kas norāda uz kaitējuma radīšanas vietas likumu.

ASV Augstākā tiesa lietā gadā nolēma, ka norāde nozīmē

griešanos pie visa ārvalsts likuma, ieskaitot vietējās kolīziju normas™, kas noveda pie tā, ka tiesām reizēm nācās pieņemt arī dubultās norādes. Prakse tomēr nav bijusi vienveidīga, jo tiesas šo Augstākās tiesas noteikto principu ir ignorējušas, pielietojot vienīgi kaitējuma izdarīšanas vietas materiālo likumu un ignorējot kolīzijas normas.

ASV ir attīstīta arī tā saucamā "likumu patapināšana" (borrowing statutes): viens štats patapina likumus no cita, un tas dažkārt ir novedis pie vienlaicīgi arī cita štata atsauces pielietošanas. Tomēr arī šeit prakse nav vienveidīga, jo daži štati ievēro cita štata norādi, bet citi ne. Arī amerikāņu autoru domas dalījās — vieni apgalvoja, ka norādes jāpielieto paplašināti, citi aizstāvēja pilnīgi pretēju viedokli.

1973. gadā ASV kolīziju likumu tā nepilnību dēl atjaunoja pilnīgi jaunā versijā", kuras autors bija V. L. S. Rīzs (Reese), kas tiecās apvienot 1934. gada likuma koncepciju un tradicionālos kolīziju tiesību principus ar jaunāko tiesu praksi. Galvenā likuma doma bija noteikta §8(1) daļā šādi: "Ja tiesas valsts likums norāda uz cita štata likumu, tad tiesai jāpielieto šī štata iekšējais likums." Pirmais izņēmums tiek pielietots tad, ja kolīzijas likuma izmantošanas rezultātā tiesa iegūtu to pašu iznākumu kā tad, ja to būtu darījusi vietējā tiesa. Tādos gadījumos tiesa kolīzijas normu pielieto atkarībā no tā, ciktāl tas praktiski attaisnots.

§ 8 (2) komentārs "h" izdala divus izņēmumu gadījumus:

(a) kad otram štatam lietā ir daudz lielāka ieinteresētība un tā varētu tikt īstenota tādā veidā, kā to būtu izlēmusi šī paša štata tiesa; šis gadījums ir galvenais tad, ja norādes tiek pielietotas intereses uz zemi maiņā;

(b) kad pastāv steidzama nepieciešamība, lai visi štati noteiktā problemātikā varētu pielietot vienotu likumu. principu pielieto interešu uz kustamo īpašumu maiņā.

Otrais atjaunotais kolīziju likums atsevišķos paragrāfos detalizē šādus gadījumus, kuriem pielieto norādes: intereses uz zemi nodošanas spēks un tiesiskās sekas (§ 223); personas agrāk bijušās intereses uz jebkuru īpašumu, izņemot nekustamo"". Komentārā noteikts, ka šādos gadījumos tiesas pielieto pašas savu iekšējo likumu, tāpēc praksē norādes tikpat kā nebūs vajadzīgas.

§ 8 (2) komentārs arī paredz norādes pielietošanas iespējamību likuma "patapināšanas" gadījumā. Tad norādes pielietošanai jābūt atkarīgai no kuru,

aizņemoties likumu, grib sasniegt tiesa, kas to patapina, kā arī no tā, vai patapinātais likums ietver kolīzijas normas.

Kontraktu un kaitējumu precedentos norādes kā nepraktiskas nav pieņemamas. Likums kolīziju normu pielietošanu uzskata par attaisnotu vienīgi tad, ja tās ir precīzas, respektīvi, vienīgi tad, ja tās norāda uz pielietojamo likumu ar fiksētu tiesiskās saiknes faktoru (fixed connecting factor) — zemes situs vai domicilu personas kustamā īpašuma (chattel) statusa regulēšanā.*1

Norādes uz savas valsts tiesībām nav pielietojamas, ja tās savukārt iekļauj norādes uz citu jurisdikciju (jurisdiction) un otrādi (vice versa). Otrais izņēmums ir tad, ja tiesas valstij nav īpašas ieinteresētības noteiktā lietā un ja citas ieinteresētās puses un ieinteresēto štatu tiesas sacentīsies (would concur) šajā lietā pielietojamā vietējā likuma meklējumos. Tad tiesa šo likumu arī pielietos (§ 8 (3)).

'' Restatement Second.

80 Vispārējā tiesību sistēmā šā veida kustamo īpašumu tā plašā nozīmē apzīmē ar terminu "chattel".

81 Sk. § 8 (2) komentāru "j " .

Otrais, atjaunotais likums tomer nenoteica skaidru un konsekventu ' kolīziju likumu izvēles Noteikumi, kas ietverti jaunajā likumā, ir ne vairāk kā direktīvas, un

īpaši svarīgajos kontraktu un kaitējumu jautājumos tas nedod nekādas paredzamas darbības metodes. Tāpēc Otrais, atjaunotais likums nav īpaši ietekmējis tiesu

Tiesas reti pievēršas šī likuma dotajai iespējai plašāk pielietot norādes, jo tiek pielietotas jaunas metodes vairākās ASV kolīziju tiesību jomās. Tagad tradicionālā fiksētas saiknes (fixed connecting factor) koncepcija lielā mērā ir nomainīta pret funkcionālu pieeju un dispozitivu (open ended) saistošo faktoru. Ja arī norāde tiek pielietota, tad tas notiek vairāk formāli nekā faktiski.

Bieži pielietojamā prakse norādes noteikšanai ir tāda, ka izpēte sākas vispirms ar attiecīgā štata vai valsts interešu noskaidrošanu (interest analyses). Apstiprinot štata ieinteresētību noteiktā likuma pielietošanā, tiesa drīkst un parasti arī meklē risinājumu kolīziju normu pielietošanā šai jurisdikcijai. Daži autori uzskata to par (informative) norādes pielietošanu. Tāpat štatu kolidējošo interešu gadījumā, ja tiesas štatam īpašu interešu nav, norāde tiek likta lietā tikai tajā brīdī, kad noskaidrots štats, kas visvairāk ieinteresēts noteiktā lietas iznākumā. Ar tiem pašiem motīviem tālāk tiek noskaidrots, vai pielietojamam likumam jābūt iekšējam, materiālam, vai arī kolīziju norma.

Tādējādi var secināt, ka ASV tiesas ne universāli apstiprina, ne arī noraida norādes Štati pielieto dažādas metodes: gan vienu norādi, gan vairāku norāžu kombināciju. darbība kolīziju likuma meklējumos ir vērsta uz šādu jautājumu

noskaidrošanu: valdības intereses (governmental interest), kaitējumu salīdzināšana (comparative impairment), visnozīmīgākā saikne (most significant relationship). Otrā — atjaunotā likuma ietvaros dominē "labākā likuma" pieeja (better law approach), principi" (principles of preference), "funkcionālā pieeja" (functional approach), vienkārši lex fori vai iemiesoto tiesību (vested rights)

ASV kolīziju tiesību apskatu var pabeigt ar šādu vērtējumu: "Daži

kontinentālie zinātnieki, kas droši vien ir spiesti dot rakstisku viedokli savām tiesām par 'Amerikas kolīziju likumiem', var krist izmisumā par vienveidības trūkumu, viņi tur atrod."1*6

KOLĪZIJU TIESĪBU KONVENCIONĀLĀS NORMAS

Visvairāk SPT normu ir valstu nacionālajās tiesībās. vienlaicīga pielietošana

dažādās valstīs bieži noved pie lēmumiem vienādos apstākļos. Tāpēc labākā

praktiskā pieeja, kas nepieciešama, lai tiesas lēmumu varētu atzīt visās vai vairumā

aA. A. Ehrenzveig, "A Treatise on Conflict of Laws" (1962) p. 464.

83 F. Vischer, "General Course ofPrivate International Law", in Recueil des cours, Hague Academy of International Law, 1992, Vol. I, Tome 232, NijhoffPubl. Doderecht, Boston, London, p. 59. 199. s4 Ehrenzveig, "Private International Law I", General Part, N.Y. (1967) 142 —143. Cit. pēc Georges Sauveplanne, ibid., pp. 29 — 32.

85 F. Vischer, ibid., pp. 63 — 64."Vested rights" principu pielieto, piemēram, mantošanas, kā arī laulības un ģimenes tiesībās.

86 Cit. pēc F. Vischer, ibid., p. 64.

valstu, ir SPT normu kodifikacija starptautiskajos acu uzmetiena

liekas, ka, ja valstis pielietotu vienādas kolīziju un analogas materiālās normas, nekādas problēmas nedrīkstētu rasties. Tātad būtu lai dalībvalstis izslēgtu

nacionālo kolīzijas normu pielietošanu un tiesas izmantotu konvencionālos principus. Taču praksē kolīzijas rodas ar valstu, kuras nav attiecīgo konvenciju dalībnieces, likumiem.

Bez tam laika gaitā koncepcijas arī konvencijās mainījās. Tā, piemēram, kad tika noslēgtas pirmās Hāgas konvencijas, juristu vairākuma attieksme pret norādēm bija noraidoša. Norādes noraidīja arī Starptautisko tiesību institūts (Institut de droit international) tā pirmajā sesijā gadā. Speciālisti tajā laikā uzskatīja, ka no norādēm pēc iespējas jāizvairās, ja vienīgi pretējais nav noteikts likumā vai līgumā. Šāds noteikums tika ietverts 1902. gada Hāgas Konvencijā par laulību noslēgšanu,"-"'

Saskaņā ar tajā laikā dominējošo Kontinentālās Eiropas koncepciju pilsonības valsts likums reglamentēja visus statusa jautājumus. Attiecīgi katras valsts likumi reglamentēja tās tiesībspēju stāties laulībā neatkarīgi no atrašanās vai

dzīvesvietas. Dažās valstīs tomēr šajā jautājumā vadījās no likuma, un

tur, apejot Konvencijas noteikumu radītās pretrunas, tika pieņemts šāds princips: ja nacionālais likums tieši norādīja uz citu likumu, tad bija jāpielieto (apply) pēdējais.

- Tā arī Tautu Savienības ietvaros noslēgtajās konvencijās — 1930. gada Konvencijā par vekseļiem^87 un 1931. gada Konvencijā par čekiem*"' pieļāva pāreju no lex patriae uz lex domicilii jautājumā par personas spēju uzņemties saistības. 1902. gada Hāgas Konvencijā par laulību šķiršanu bija paredzēta summāra pilsonības un tiesas valsts likuma pielietošana. Tomēr, ja tiesas valsts likums norādīja uz pilsonības likuma pielietošanu, tad bijajāpielieto tikai pēdējais.

Hāgas 1978. gada Konvencijā par laulāto īpašum if noteikta laulāto kopējās dzīvesvietas likuma pielietošana, var aizvietot ar viņu kopējās pilsonības likumu, ja tāda ir. Izņemot šos gadījumus, Hāgas konvencijas parasti izslēdz norādes. Hāgas Konferences pēc Otrā pasaules līdz 1976. gadam sagatavotās konvencijas parasti

ietvēra standarta norādi uz "valsts iekšējo likumu" (internal law of the state). Izņēmums ir 1980. Konvencija par kontraktuālajās saistībās pielietojamo kuru noslēdza tā laika Eiropas Ekonomiskās savienības locekles. Konvencijā noteikts, ka tās valsts likuma pielietošana, kas noteikta Konvencijā, nozīmē to šajā valstī spēkā esošo likumu pielietošanu, kuri no šīs valsts starptautisko privāttiesību normām.

87 Convention pour regier ies conflicts de lois en en matière de mariage (Convention Regulating the Conflicts of Laws in Matters of Marriage).

HH Convention for Regulating Certain Conflicts of Laws in Matters of Bills of Exchange and Promissory Notes.

w Convention for Regulating Certain Conflicts of Laws in Matters of Cheques.

')B Convention on the Law Applicable to Matrimonial Property Rights. Latvija nepiedalās.

91 Convention on the Applicable Law to Contractual Obligations. Latvija nepiedalās. • . -

Līdzīgs noteikums ir ietverts an pēdējās Hagas konvencijas: 1984. gada Konvencijā par trastiem pielietojamo likumu un trāstu ātzīšānu (17. p. ).'2 1985. gada 30. oktobra Konvencijā par starptautiskās preču pārdošanas kontraktos pielietojamo likumu (15. p,)yl un 1989. gada 1. augustaKonvencijāparmirušupersonu kustamā īpašuma mantošanā pielietojamo likumu (17. p.).v'

Tātad šajās konvencijās jau ir ieslēgtas norādes. Tā arī 1965. gada CSID Konvencijā par investīciju strīdu izlīdzināšanu starp valstīm un citu valstu pilsoņiem (18. p. 2. d,)"- un 1966. gada 26. februāra Bernes Papildu konvencijā Starptautiskajai konvencijai par dzelzceļa pasažieriem un to bagāžu 6 attiecībā uz dzelzceļa saistībām par pasažieru nāvi un ievainojumiem (42. p.)"7 noteikts, ka gadījumos, kad Konvencijas norma norāda uz nacionālajām tiesībām, šī norāde nozīmē arī nacionālās kolīziju

nepieciešams paskaidrot, ka daudzās valstīs to starptautiskos līgumus uzskata par šo valstu tiesību Tādējādi norāde vienīgi uz noteiktas valsts tiesībām

būtu samērā neprecīza. SPT izpratnē norāde nozīmē atsauci uz valsts iekšējām (interna! law) tiesībām respektīvi likumiem, nevis tās starptautiskajiem līgumiem. Formāli, pamatojoties uz dažu konvenciju tekstiem, kur tas darīts apzināti, arī attiecīgās valsts kolīziju tiesības netiek uzskatītas par iekšējām, jo tās nesatur nekādas materiālās normas iekšējo tiesību attiecību risināšanai, kaut arī tās var būt noteiktas ar valsts likumu. Valsts SPT kolīziju tiesības no šo konvenciju viedokļa tiek uzskatītas par "ārējām tiesībām". Tāpēc Hāgas 1980. gada 25. oktobra Konvencijās par starptautiskas bērnu nolaupīšanas civiliskajiem jautājums par to, vai bērns ir aizvests vai tiek

aizturēts prettiesiski, tiek izlemts saskaņā ar tā parastās dzīvesvietas likumu [3. p.

l. (a)dala].

Jautājumā par kolīzijām starp pilsonības valsts un domicila likumu 1955. gada

15. jūnijā Hāgā tika pieņemta Konvencija par kolīziju starp pilsonības un domicila likumu noregulējumu."" Šī Konvencija nav spēkā, taču tā doktrināli loti ietekmējusi tālāko juridiskās domas attīstības procesu. Konvencijā ir noteikts: ja valsts likums, kurā persona ir domicilēta, nosaka pielietot pilsonības likumu, bet šīs personas pilsonības valsts likums paredz domicila likuma pielietošanu, tad dalībvalstīm jāpielieto pēdējā iekšējie noteikumi (1. p.). Tāpat jārīkojas, ja .abu valstu likumi liek pielietot domicila likumu (2. p.). Bet, ja abu valstu likumi liek pielietot pilsonības valsts likumu, tad katra dalībvalsts pielieto tā iekšējos noteikumus.

PUBLISKĀS KĀRTĪBAS ATRUNA

SPT kolīziju normu norādīto materiālo tiesību normu piemērošanu visās valstīs visnotaļ ierobežo publiskās kārtības atrunas. Lieta tā, ka SPT darbību būtiski ietekmē arī valstu konstitucionālās tiesības. Šos jautājumus, piemēram, AS Vreglamentē daudzi likumi"". Vācijā saskaņā ar Pamatlikuma 117. panta 1. paragrāfu visi likumi, kas bija pretrunā ar sievietes un vīrieša vienlīdzības principu, pārstāja darboties ar 1953. gada aprīli. Vācijas Konstitucionālā tiesa uzskata, ka "ārvalstu tiesību pielietošana Vācijas tiesās nav gadījumos, kad tas ir absolūti nepieņemami". Arī Itālijā

pamattiesības tiek uzskatītas par absolūti

tiesību galveno pamatprincipu un normu kopumu gan valsts iekšējās tiesībās, gan SPT apzīmē ar terminu "publiskā kārtība vai publiskā politika", bet atteikšanos pielietot noteiktu ārvalsts likumu, atsaucoties uz tā pretrunām ar tiesas valsts tiesībām, —par "publiskās kārtības atrunu" (public policy clause).

Līdz Pirmajam pasaules karam starptautiskajos līgumos publiskās kārtības atrunu nebija. Tās pirmo reizi parādījās Bustamantes kodeksā kā atsauce uz likumiem, kas "nosaka starptautisko publisko kārtību".

LR Civillikuma 24. pantā noteikts, ka "ārvalsts likums nav piemērojams Latvijā, ja tas runā pretim Latvijas sabiedriskajai iekārtai vai labiem tikumiem, vai Latvijas likuma pavēlošām vai aizliedzošām normām". Līdzīgu noteikumu satur arī Šveices SPT Kodeksa 17. pants un Hāgas 1978. gada Konvencijas par laulību noslēgšanu un to spēka atzīšanu^88'"[89] 14. panta noteikumi. Bet Šveices SPT Kodeksa 17. pantā šis nacionālās publiskās politikas princips ir vēl vairāk pastiprināts pantā šādi: "Šveices likuma noteikumi tās īpašās politikas (special policy, Zweck, itāi. — scopo) jautājumos jāpielieto obligāti, neskatoties uz to, ka šis Kodekss norāda uz citu likumu." Kā šīs īpašās publiskās politikas piemēri Kodeksā minēti darba tiesību aizsardzībai un cilvēka tiesībām veltītie

Publiskās kārtības atruna ietverta daudzu valstu likumos. Praktiski visu Eiropas valstu likumdošana satur līdzīgus noteikumus.[90]"[91]

Lēmumu par atteikšanos pielietot ārvalstu tiesību normu pieņem tiesnesis. Pauls Lagards uzskata: ja publiskā kārtība ir pamats atteikumam pielietot ārvalstu tiesību normu, tad tiesnesim vispirms tajāizpēta, pirms viņš pieņem lēmumu par atteikumu to pielietot. Tas nepieciešams kā no praktiskā, tā arī teorētiskā viedokļa. No juridiskās prakses viedokļa katra valsts tiecas izdarīt pēc iespējas mazāk izņēmumu savas publiskās kārtības pielietošanā. Taču nepieciešams arī stiprināt starptautisko privāttiesību pozitīvo raksturu.

Turklāt, ja tiesas valsts kolīziju norma liek pielietot noteiktas ārvalsts tiesības, tad tas jādara efektīvi. Lagards uzskata, ka tiesām SPT precedentos jādod priekšroka ārvalstu normas pielietošanai. Tiesnesimjāsāk ar ārvalstu normas izpēti, nevis ar savas valsts publiskās kārtības noteikumu izpēti, lai tādējādi pamatotu atteikumu ārvalstu normas pielietošanai. Viņš atzīst, ka pašreizējā tiesu prakse gan pie šādas kārtības nepieturas. Pagaidām tiesas dod priekšroku metodei, pēc kuras noteiktai lex fori tiesību normai tiek piedēvēts publiskās kārtības raksturs, un uz šī pamata tiesa atsakās pielietot ārvalstu tiesību normu, uz kuru norāda kolīzijas norma. Turklāt tiesas pat necenšas pietiekami iedziļināties ārvalstu likuma būtībā.

Pēc citas tiesu pielietotas metodes tiesnesis izdara izvēli starp lex fori un ārvalstu normu un par labu pirmajai, arī neiedziļinoties ārvalstu likuma

Par publiskās kārtības raksturīgām atrunām SPT aspektos tiks runāts

arī attiecīgās nodaļās.

Šajā nodaļā jau stāstīts par dažiem Šveices SPT un publiskās politikas pamatprincipiem. Tomēr Šveices likumdošanā privāttiesības no publiskajām tiesībām nav skaidri nodalītas. Šveices Federālā augstākā tiesa (Bundesgericht) Troihendera apvienības pret Šveices Nacionālo banku lietā uzsvēra, ka starpība starp publiskajām un privātajām tiesībām katrā lietājānosaka atsevišķi (case-by-case basis) pēc vislielākās piemērotības principa."17

Šveices doktrīnās ir vairākas teorijas, kā noteikt, vai noteikums pieder pie privātajām vai publiskajām tiesībām. Pēc subordinācijas teorijas attiecības starp vienāda līmeņa personām privātās tiesības, bet hierarhiskās subordinācijas attiecības

starp pilsoņiem un valsti ir publisko tiesību sfēra. Interešu teorija nosaka, ka "privātās" intereses piekrīt privātajām tiesībām, bet noteikumi, kas reglamentē visas sabiedrības intereses, kā arī tās, kuras kalpo valsts varas īstenošanai, piekrīt publiskajām tiesībām.

Publiskās sfēras Šveicē ir svarīga arī no procesuālā viedokļa, jo

Federālajai augstākajai tiesai piekrīt apelācijas lietas administratīvajā sfērā, vienīgi apspriežamais publiskais akts ir īstenots saskaņā ar federālajām publiskajām tiesībām. Civilprocesu var pārsūdzēt tikai privāttiesību procesa ietvaros (private law litigation).

Publiskā un privātā sfēra Šveicē ir skaidri arī materiālajās tiesībās. Tā,

piemēram, gadījumā, ja kontraktam ir privāts raksturs, tā noteikumus reglamentē privāttiesības. Turpretim jebkura publiska dokumenta noteikumus var grozīt vienīgi ar publisku aktu.

106 Paul Lagarde, ibid., p. 9.

107 June 3, 1983 decision in Schweizerischer Treuhander Verband v. Schweizerische Nationalbank, in — Federal Supreme Court Decisions (BGE) 109 I b 146 et seq. at 149.

Tas pats notiek arī SPT joma, jo pirmais jautājums, kas jāizlemj tiesām, ir — vai pielietojamais ārvalstu noteikums piekrīt publiskajām vai privātajām tiesībām. Šis jautājums tiek izlemts pēc Šveices tiesībām, vērā ārvalstu likumu noteikumus,

pēc pamatprincipa — visus jautājumus par Šveices kolīziju tiesību pielietojumu nosaka pēc Šveices likuma.

Ārvalstu publiskās tiesības Šveices tiesās agrāk vispār nepielietoja, īpaši pilsonības, ārvalstu firmu jus standi, ārvalstu aktu spēka pēc to formas jautājumos.

Ārvalstu publiskās tiesības un dekrētus, kas īstenoja privātīpašuma nacionalizāciju un konfiskāciju, valūtas, tirdzniecības un ražošanas ierobežojumus kara vai ārkārtējā laikā nekad nepielietoja Šveices tiesās, ja Šveices valdība ar attiecīgās ārvalsts valdību nebija noslēgusi īpašu līgumu, kas pilnvaroja uz attiecīgā ārvalstu publiskā akta atzīšanu un īstenošanu. Šo pašu principu pielietoja attiecībā uz ārvalstu nodokļu un nodevu, kā arī soda un kriminālo likumdošanu.

Pēc Šveices doktrīnas procesuālās normas pieder pie publiskajām tiesībām, un šeit visu kantonu tiesās darbojas lex fori princips. Par procesuālas dabas jautājumu uzskata arī izlemšanu, vai lieta piekrīt procesuālajām vai materiālajām tiesībām.

Tikai ar Antona pret Royal Duch Company lietu 1954. gadā Federālā augstākā tiesa ārvalstu publisko tiesību pielietošanu, ja tas saskanēja ar ārvalsts

attiecīgās privāttiesību normas pielietošanas respektīvi, ja attiecīgā ārvalstu

norma "kalpoja tikai privātām interesēm". Ārvalstu publisko normu, protams, nedrīkst pielietot, ja tā ir pretrunā ar Šveices publiskās politikas public) noteikumu.

Bet, piemēram, ārvalstu noteikumi par naudas pārvedumu aizliegumiem zināmu monetāro prasību gadījumos neaizsargā privātās intereses un tāpēc Šveicē nav pielietojami.

konfiskāciju akti Šveicē nav pielietojami, izņemot gadījumus, kad tie kreditora interesēm.

Obligāti pielietojamie, imperativie noteikumi (mandatory rules, Eingriffsnormen) Šveicē tiek īstenoti vienpusēji, beznosacījumu kārtībā, neņemot vērā citādi pielietojamās ārvalstu normas. Šīs normas Šveicē izkaisītas dažādos likumos. Par dažām no tām, arī par SPT Kodeksa 17. panta noteikumu, minētsjau iepriekš, un šī kodeksa pielietošanā loma ir tiesnesim.

Jau minētās Šveices Darba tiesības tiek obligāti pielietotas vienmēr, ja uzņēmums ir Šveicē, neņemot vērā to, vai konkrētas darba attiecības regulē Šveices vai citas valsts tiesības.

Imperatīva darbība ir arī 1985. gada 20. decembra Federālajam investīciju fondu aktam^1'", 1983. gada 16. decembra Likumam par kārtību, kādā ārvalstnieki Šveicē iegūst nekustamo īpašumu'09, 1965. gada Federālajam likumam par karteļiem un līdzīgām kā arī dažiem ekonomiskajiem likumiem.

["H Federal Act on Investment Funds.

m Acquisition of Real Estate by Aliens.

11,1 Federal Act on Cartels and Similar Organizations.

Šveicē sastādīts šādu imperatīvu SPT Kodeksa 17. panta kartība pielietojamu aktu saraksts. Tomēr antimonopola noteikumi tiek pielietoti tikai "Šveices elementa" pārsvara apstākļos, ari Šveices tirgū.

Ārvalstu imperatīvie noteikumi Šveices tiesās, kā jau teikts, sākotnēji netika pielietoti.

Tagadējos noteikumos tiek pārbaudīts pušu noziedzīgais nodoms, piemēram, veikt tādus prettiesiskus darījumus kā kontrabandu un nelegālu tirdzniecību, kuri būtu prettiesiski un nebūtu spēkā no paša sākuma pēc Šveices saistību tiesību kodeksa

20. panta.

Tā, piemēram, pēc Federālā augstākās tiesas 1950. gada 28. februāra lēmuma Suleimanapret Tungsram ir" lietā kontrakta noziedzīgais nolūks tika pārbaudīts pēc Šveices tiesībām, nevis pēc ārvalstu valūtas likuma. Tālāk pēc kritērija

tiek ņemti vērā arī imperatīvie noteikumi, arī indivīda un sabiedrības interešu, narkotiku tirdzniecības un korupcijas jautājumos.

Citos jautājumos "amorālisma" kritērijs netiek pielietots. Tā Šveicē domicilēts kredīta garants var atteikties no garantijas saistībām gadījumā, ja galveno parādu nevar nomaksāt ārvalsts valūtas ierobežojumu dēļ."2

gadījumos tomēr tiek ņemti vērā ārvalstu valūtas likumi, kā

prezumētā lex contractus daļā, kā tas bija Vācijas markas revalvācijas gadījumā.1" Citreiz tiesa līdzīgos gadījumos ārvalstu likuma pielietošanu ir noraidījusi, atsaucoties uz publiskās politikas atrunu. Visumā šajā jautājumā pielieto SPT Kodeksa 18. panta principu, vadoties pēc katras lietas

111 Suleyman v. Tungsram Elektrizitats AG, BGE 76 II 33 et seq. at 41,

lu Berner Kommentar zum Schweizerischen Zivilgesetzbuch 7. Teilband (1978) note 8 to Art. 501.

113 BGE 51 II 303 et seq.

114 Thomas Burckhardt, "Conflict of Laws and Public Law: the Swiss Approach”, in — Swiss Reports presented at the XII International Congress of Comparative Law, 1986, Zürich (1987) pp. 139— i 57,

saistību tiesību jēdziens

Šajā nodaļā saistību tiesības (law of obligations) tiks apskatītas, pievēršot galveno uzmanību līgumiem vai kontraktiem. Runājot par civilistiskas, nevis publiskas dabas līgumiem, lai tos no starptautiskajiem līgumiem, kas ir starptautisko

VII nodala

publisko vai starptautisko privāttiesību normu avoti, pamatā tiks lietots termins — "kontrakti".

Nodaļas sākumā izpētīsim dažādu Rietumvalstu tiesību sistēmu kontraktu tiesību īpatnības. Tāpat kā SPT skolā, kontraktu tiesību jomā šeit galvenā uzmanība

tiks pievērsta kontraktu reglamentējošā likuma izvēlei, tiesībspējai sastādīt kontraktu, kontrakta formai, tulkošanai vai interpretācijai, kā arī to spēkam un kontrakta laušanas pamatprincipu noskaidrošanai.

Saskaņā ar LCL 1401. pantu "saistību tiesības ir tādas tiesības, uz kuru pamata vienai personai — parādniekam — jāizdara par labu otrai — kreditoram — zināma darbība, kam ir mantiska vērtība".

LPSR Civilkodeksa 160. p. zināmā mērā bija izsmeļošāka saistību jēdziena definīcija: "Uz saistības pamata vienai personai (parādniekam) pienākas izdarīt otras personas (kreditora) labā noteiktu darbību, kā nodot mantu, izpildīt darbu, samaksāt naudu u. vai atturēties no noteiktas darbības, bet kreditoram ir tiesības pieprasīt

no parādnieka tā pienākumu

Pēc LCL 1402. p. "saistību tiesības rodas vai nu no tiesiska darījuma, vai no darbības, vai pēc likuma". Jāņem vērā arī 1403. p. noteikumi, ka "tiesisks darījums ir atļautā kārtā izdarīta darbība tiesisku attiecību nodibināšanai, pārgrozīšanai vai izbeigšanai". Šo formulu var uzskatīt par līguma definīciju Latvijas civiltiesībās.

Līguma būtību izsaka LCL 1412. p. pēc principa, ka "par tiesiska darījuma priekšmetu var būt tiklab darbība, kā arī atturēšanās no tās un tiklab darbība, kuras ir nodibināt vai atdot lietu tiesību, kā arī darbība ar citu

Zviedrijas un Vācijas tiesībās ari nav precīzas līguma definīcijas. Vācijas Civillikuma 145. § vienīgi teikts, ka tas, kurš otram liek priekšā noslēgt līgumu, ir šī līguma saistīts.[92]

ASVsaistību tiesību pamata ir Konstitūcijas 1. panta 10. daļas princips, pee kura valsts nav tiesīga pieņemt likumus, kas ierobežo līgumu slēgšanas brīvību (freedom of contract) (no state shall pass any., law impairing the obligation of contracts..). Tomēr praksē ASV, tāpat kā jebkurā citā valstī, līgumtiesibu brīvība ir ierobežota ar likumu (legal limitations).

Saistību tiesības var aptvert visdažādāko darījumu veidus, tādus kā preču pirkšana un pārdošana, kura tuvāk apskatīta nodaļā "Starptautiskās tirdzniecības tiesības", starptautiskie pārvadājumi, aģentēšana, kura šajā monogrāfijā tiks analizēta saistībā ar starptautiskajiem pārvadājumiem, celtniecība, Visai izplatīti ir arī bartera

tirdzniecības kontrakti.

Šajā nodaļā netiks atsevišķi tuvāk apskatīti starptautiskās tirdzniecības (vai starptautiskās komercijas) kontrakti. Tiem ir veltīta tirdzniecības tiesības".

LĪGUMS UN KONTRAKTS

Anglijā kontrakts, pēc Polloka, ir "likumiski saistoša vienošanās" jeb "solījums vai solījumu kopība, kurus var īstenot piespiedu kārtā ar likuma palīdzību".3 Pēc gada Sampsona lietas, "brīvi un nepiespiesti noslēgti kontrakti jāuzskata par svētiem, un tie jāīsteno ar tiesas palīdzību".4

ASV tiesību teorijā līgums (agreement) ir savstarpējas vienošanās izpausme starp pusēm ar priekšlikumu un tā pieņemšanu (a manifestation of mutual assent between parties by offer and acceptance).

ASV likumdošanā saistību tiesību jautājumi ietverti Vispārējā komerciālajā kur līgums definēts kā faktiskā vienošanās (bargain in fact) starp pusēm.

Kodeksa sadaļā 2-204 tomēr pieprasīts, ka līgumam (agreement) jābūt panāktam jau pirms kontrakta (contract) sastādīšanas. Līdz ar to no UCC izriet, ka līgums un kontrakts ir divas dažādas lietas. Tomēr kontrakts jebkurā gadījumā izriet no iepriekšējas vienošanās.

autori atsaucas arī uz citu kontrakta definīciju pirmajā Atjaunotajā Amerikas kontraktu likumā", kur noteikts: "Kontrakts ir solījums vai solījumu apkopojums, kura laušanai ir ar likumu noteiktas sankcijas vai kura īstenošanu likums zināmā mērā atzīst par pienākumu."7

Arī vispārējā tiesību sistēmā (common law) dažādas savstarpējās vienošanās, īpaši sociālo saistību jomā, kā arī par prettiesisku rīcību (piemēram, līgums izdarīt noziedzīgu darbību), tiek uzskatītas par līgumu, nevis kontraktu.

Kontrakts ASV tiesību skolā ir solījums, kuru likums atzīst par tādu, kas rada tiesiskās saistības izdarīt noteiktu darbību. Lai varētu rasties kontrakts, jābūt ievērotiem

Cit. pēc — E. B. Curzon, "Dictionary of Law", Third ed., London (1988).

Printing and Numerical Registering Co v. Sampsona (1 875). LR 19 Eq 462.

Uniform Commercial Code — UCC.

American Restatement of Contracts.

P. S. Atiyah, "An Introduction to Law of Contract", Third ed., London (1981) p. 28.

četriem pamatnoteikumiem: 1) savstarpējai piekrišanai un solījumam; 2) darbībai jabut apspriestai (consideration); 3) tiesību un rīcības spējai (capacity) slēgt kontraktu; 4) saskaņai ar likumu.

ASV un Lielbritānijā'p astāv dažādu tipu kontrakti. Vispirms kontraktus var iedalīt rakstiskajos un mutiskajos. Vispārējā tiesību sistēmā izšķir vēl vairākus kontraktu veidus.

Vienkāršie kontrakti (simple contracts) aptver kā mutiskos kontraktus, tā arī tādus kontraktus, kuriem jābūt rakstiskā formā.8 Viens no vienkāršo kontraktu veidiem ir arī nerakstītais vai tā saucamais neformālais kontrakts (informal or simple contract), kas satur solījumu, kuram nav ar likumu stingri noteiktas formas, kā, piemēram, solījums kādu darbā. kontraktam var būt gan mutiska, gan rakstiska forma.

Pie šiem "neformālajiem" kontraktiem pieder arī tāda dokumentu kategorija kā vērtspapīri (negotiable instruments), kuri ir kontraktuālas dabas dokumenti un kuriem ir šādas īpašības:

1) tituls izmainās vienlaikus ar piegādi;

2) dokumenta turētājs dotajā brīdī var uzstāties ar prasību savā vārdā;

3) paziņojums par piegādi personai, kurai no šī dokumenta izriet saistības, nav jādod;

4) dokumenta bona fide" turētājs jebkurā gadījumā ir atbrīvots no atbildības par jebkura trūkumu titulā.

Par vērtspapīru veidiem tuvāk būs stāstīts "Vērtspapīri".

Mutiskie kontrakti vai vienošanās (oral contracts) tiek atzīti un izpildīti tiesās ar dažiem nosacījumiem. Pirmām kārtām jānoskaidro, vai starp pusēm ir bijusi mutiska vienošanās. Par kontrakta mutisko dalu un nevis vienpusīgu paziņojumu tiesas,

piemēram, pirkšanas un pārdošanas kontraktos uzskata pārdevēja par preces

raksturu vai kvalitāti. Ja šis paziņojums izrādījies nepareizs, tad tiesa daudz nešķiro, vai pārdevējs maldinājis pircēju apzināti vai neapzināti. Tā uzskata, ka pārdevēja pienākums ir zināt preces patieso kvalitāti, tāpēc atbildību par nekvalitatīvu preci tiesa parasti uzliek pārdevējam.

Tā, piemēram, HovardapretOgdenu precedentā-’"prasītāja (plaintiff) menedžeris atbildētāja (defendant) menedžerim kļūdas dēļ bija pateicis, ka liellaivu, kuras tika noīrētas atkritumu izgāšanaijūrā, ietilpība ir 850kubikmetru katrai. Tā kā tas neatbilda patiesībai, tad liellaivas nebija derīgas plānotajam uzdevumam un atbildētājs cieta zaudējumus. Tiesa nosprieda, ka atbildētājam ir tiesības uz zaudējumu kompensāciju saskaņā ar Likumu par krāpšanu /maldināšanu/".

Tipisks ir arīDika Bentlija Ltd pret Harolda Smita (Motors) precedents'-, kad. dīlerispiegādājaprasītājam "Bentlija" markas automašīnu, kura it kā bija nobraukusi

tikai 20 000jūdzes. Izrādījās, ka mašīna bija daudz vairāk lietota, un prasītājs

Ķ L. B. Curzon, "Dictionary ofLaw", London (1983) p. 97.

' Latin. — pēc labākās sirdsapziņas; latviskais termins — labticīgs.

18 Howard Marine & Drending Co., v. A. Ogden & Sons, (1978) Q.B. 574.

'! Misrepresentations Act.

" Dick Bentley, Ltd. v. Harold Smith (Motors), Ltd. (1965) 1 W.L.R. 623.

pieprasīja atmaksāt zaudējumus,, atsaucoties, uz garantijas noteikumu pārkāpumu (breach of warranty). Tiesa prasību apmierināja, argumentējot, ka dotajā gadījumā nevar uzskatīt, ka prasītājs pats uzņēmies atbildību par automašīnu, kāda tā ir.

Rakstiskais kontrakts (formal contract) ir rakstiska saistība, kura tiek īstenota ar likuma spēku, ja tā ir noformēta likumā noteiktā veidā. Pie šiem kontraktiem pieder, piemēram, "apzīmogotaiskontrakts" (contract under seal), respektīvi, rakstisks kontrakts, kas apstiprināts ar tā sagatavotāja zīmogu un tiek definēts kā īpašais kontrakts, respektīvi, sagatavotāja dokuments par īpašuma tiesību mainu (deed, specialty contract). Ir vispārpieņemts, ka tā jāsagatavo kontrakti, kas ir noslēgti bez iepriekšējas apspriešanas (consideration), kontrakti, ar kuriem nodod likumisko īpašumu (legal estate) uz zemi vai jebkuru interesi uz zemi, ieskaitot nomas līgumus, kuri noslēgti uz periodu, kas ir ilgāks par gadiem.[93]

Šim kontrakta veidam ir līdzība ar nepieciešamību", kad iegūst

lietu tiesības uz nekustamo īpašumu ar LCL 1477. pantu.

vienpusējos kontraktus (unilateral contract), kuros ir tikai viens un daudzpusējos (bilateral contract), kuros ir vairāk nekā viens solījums.

Personu, kas kontraktā dod solījumu, angliski sauc promisor, bet to, kam tiek solīts, — promisee, personu, kas uzņemas saistības, — obligor, bet to, kurai tiek dots solījums, — obligee.

Visizplatītākais un masveidīgākais kontrakta (līguma) veids pasaulē ir preču pirkšanas un pārdošanas līgums (sales contract). Anglijas tiesībās šo jautājumu reglamentē 1979. gada Preču pārdošanas likums'1 J . kas ir tāda paša nosaukuma 1893. gada likuma pilnveidots variants. Likumā noteikts, ka preču pirkšanā un pārdošanā tiek pielietotas vispārējo tiesību normas par tirdzniecību, izņemot noteikumus, kas ir pretrunā ar šo likumu, normas par pilnvaras devēju (principal) un aģentu (agent), krāpšanas sekām, maldināšanu, piespiešanu stāties saistību attiecībās (duress) vai spaidiem (coercion), un citus kontraktu anulējošus noteikumus.

Gadījumos, ja no pirkšanas un pārdošanas kontrakta izriet tiesības un pienākumi, An-glijātiek pielietotas ari 1977. gada Likumaparnegodīgiem kontrakta noteikumiem normas,"

Amerikāņu tiesības izšķir arī nerakstītos — t.s. kvazikontraktus (quazi contract), kuri nav izteikti vārdos, bet kuru būtība veidojas no apstākļiem, piemēram, no padalītā darba vai situācijas, kad viena persona negodīgi iedzīvojusies uz otras rēķina, kā Holta pret Markhamu un Samiapret Džoriju precedentos.[94]

Par kvazikontrakta reglamentētu situādjuASV, piemēram, atzīst precedentu, kad ātrā palīdzība glābj kritušu personu. Tādā gadījumā ātrajai palīdzībai

iespējams pieprasīt atlīdzinājumu par savu darbu, atsaucoties uz kvazikontraktu. Arī tad, ja krāsotājs kļūdas dēļ nokrāso ne to māju, kuru būtu vajadzējis krāsot, viņam ir tiesības uz atlīdzinājumu, atsaucoties uz kvazikontraktu.[95]

Zināma līdzība ar amerikāņu .kvazikontraktiem -ir-angļu tiesību, prezumetajiem kontraktiem (implied contracts), kuri izriet no pušu it kā pastāvējušā nodoma,1-

Reģistrēts mantiskās vērtības apgrūtinājuma vai ķīlas līgums (lien) amerikāņu tiesībās ir likumiskas tiesības uz cita īpašumu kā drošības līdzeklis saistību izpildes garantijai, kurš arī tiek noformēts ar līgumu.

Salīdzinājumā ar to tiesas uzlikts apgrūtinājums (judgment lien) tiek noteikts pēc tiesas sprieduma. Tas apgrūtina privātīpašumu ar parādu un dod kreditoram satisfakcijai tiesības uz privātīpašuma (levying) vai zināmas summas atskaitīšanu no

augļiem, kurus nes šis īpašums."'

Anglijā pastāv vēl viens kontrakta veids (contract of record), kurš izriet no saistībām, kuras pusēm uzliek tiesa (court of record).

No kontrakta izrietošās sekas. LCL 1587. p. noteic, ka "tiesīgi noslēgts līgums uzliek līdzējam pienākumu izpildīt apsolīto, un ne darījuma smagums,

arī vēlāk radušās izpildīšanas grūtības nedod vienai pusei tiesības atkāpties no līguma, kaut arī atlīdzinot otrai zaudējumus".

No kontrakta izrietošās sekas (the effect of a contract), respektīvi, tiesības

un pienākumus, nosaka saskaņā ar pienācīgo (the proper law of contract) vai vadošo likumu, kam šis kontrakts

KONTRAKTA VADOŠĀ LIKUMA IZVĒLE UN ROMAS KONTRAKTU KONVENCIJA

Sagatavojot jebkuru starptautiskās uzņēmējdarbības kontraktu, tajā noteikti nepieciešams ietvert noteikumu par šī kontrakta vadošo vai pienācīgo likumu (governing, proper law of contract), atbilstoši kuram tas arī tiek sagatavots.

Izvēles noformēšana kontraktā notiek, ieslēdzot tajā rakstiski izteiktu likuma izvēles (express choice) atrunu, piemēram, nosakot, ka visus ar kontraktu saistītos strīdus izlems ar Latvijas likumu. Katra puse vienmēr tiecas izvēlēties savu

likumu, jo ir ar to tuvāk pazīstama. Kontrakts var ietvert ģenerālo atrunu (general statement), ka tiesības un pienākumus (rights and liabilities), kas no tā izriet, reglamentē, piemēram, Latvijas likums.

Saskaņā ar LCL 3. panta kolīziju normu likuma izvēlē vispirms jāievēro princips, ka "katra civiltiesiska attiecība apspriežama pēc likumiem, kas bijuši spēkā tad, kad šī attiecība radusies, pārgrozījusies vai izbeigusies. Neskartas paliek jau iegūtās tiesības."

Tomēr praksē bieži likuma izvēli kontraktā ietvert aizmirst. Šādos gadījumos tiesa var sākt meklēt pierādījumus tam, kāda pusēm varētu būt bijusi prezumētā izvēle. Par prezumēto izvēli (inferred, implied choice) angļu tiesa uzskata tādu izvēli, kura it kā pietiekami skaidri pauž kontrakta noteikumi par pušu patieso nodomu.

18 Curzon, ibid., p. 97.

m Jozeph L. Frascona, "Business Law, The Environment Text & Cases", Dubuque, Iova (1987) pp. 91—97.

Ja pierādījumu par pušu. nodoma Vēlēties citu likumu nav, tadAnglija pieturas pie principa, ka kontrakta īstenošanas veids (mode of performance) atšķirībā no saistību satura pakļauts (is governed by) saistību izpildīšanas vietas likumam (place of performance).

Līdzīgi LCL 19. p. 2. d. noteic, ka tad, ja vienošanās par likuma izvēli nav bijusi, "jāpieņem, ka līdzēji pakļāvuši savu saistību pēc tās satura un sekām tās valsts likumam, kurā saistības jāizpilda".

Vairums Eiropas valstu savās SPT vadās pēc Romas 1980. gada 19. jūnija Eiropas Savienības Konvencijas par kontraktuālajās saistībās pielietojamo likumu ar tās Protokolu un Kopējām deklarācijām *, kura saīsināti bieži dēvē par Romas vai Eiropas Kontraktu konvenciju vai 1980. gada Romas konvenciju. Šī Konvencija ietver kontinentālo tiesību skolas galvenās, vispāratzītās kontraktu tiesību kolīziju normas, no kurām vairumu atzīst arī vispārējo tiesību sistēmā.

Šī Konvencija radās kontrakta tiesību unifikācijas Eiropā rezultātā. Pirmo reizi to noslēdza 1980. gadā. 1988. gadā tai pievienoja divus protokolus. Konvencija stājās spēkā 1991. gada 1. aprīlī. Tajā piedalās visas ES dalībvalstis. Jaunai valstij, pievienojoties ES, jāpievienojas arī Konvencijai. Valstis, kas nav ES dalībnieces, tai pievienoties nevar, bet tās var brīvi pielietot Konvencijas noteikumus.

Romas konvencija un juridisko personu statusu, kā arī kon-

traktuālās saistības, kas skar testamentus, mantojumu, īpašuma tiesības starp vecākiem, bērniem ģimenes locekļiem, laulību kontraktus, alimentus un citus ģimenes tiesību jautājumus, saistības, kas izriet no vērtspapīriem un citiem trasējamiem maksas dokumentiem, arbitrāžas līgumus, jautājumus, kas izriet no uzņēmējdarbības struktūras veidojošajiem līgumiem (law ofcompanies) un to amatpersonu atbildības noteikšanas, trastus, starptautiskā juridiskā procesa noteikumus un apdrošināšanu. Tomēr iepriekšējais noteikums neattiecas uz pārapdrošināšanas līgumiem kurus

Konvencija regulē.

Sī Konvencija nosaka vienveidīgus likumu izvēles noteikumus kontraktiem visā

ES, kas tiek pielietoti neatkarīgi no tā, vai tie saskan ar attiecīgās dalībvalsts likumiem vai ne (2. p.). Tomēr tā nebūt nepieprasa, lai pielietojamais likums noteikti būtu dalībvalsts likums. Tomēr Konvencijas priekšnoteikums ir kontrakta

"starptautiskums" (internationality).

Romas konvencijas galvenais pamatprincips ir pušu izvēles brīvība noteikt kontraktāpielietojamo likumu (freedom of choice) visam kontraktam vai jebkurai tā daļai. Tomēr šai izvēlei jābūt "saprātīgi skaidri izteiktai vai nu pašā kontraktā, vai arī tai jāizriet no lietas apstākļiem" (reasonable certainty by the terms of contract or the circumstances of the case) [3. p. 1. daļa].

LCL 19. p. ir noteikts, ka "saistību tiesībās un pienākumos, kas izriet no līgumiem, vispirms jāapsver, vai līdzēji nav vienojušies par to, pēc kāda likuma apspriežamas viņu savstarpējās attiecības". Tātad arī LCL prezumē pušu izvēles brīvību.

20 Convention on the Law Applicable to Contractual Obligations, with Protocol and Joint Declarations, Rome, June 19, 1980. Šajā monogrāfijā izmantota konvencijas kopija, kas ietverta M. E. Koppenol "Private International Law", Cases and Materials, Rotterdam pp.

Šveices SPT Kodeksa 1 16. panta ir noteikts:

" 1 . Kontraktos vadošais ir pušu izvēlētais likums.

2. Likuma izvēlei jābūt skaidri izteiktai (express choice) vai skaidri redzamai no līguma un apstākļiem."

Pēc Romas konvencijas puses ir tiesīgas jebkurā laikā mainīt tā vadošo likumu (governing law) pat pēc kontrakta noslēgšanas, ja tas nav pretrunā ar Konvencijas 9. pantu (2. d.).

Šveices SPT Kodeksa 116. panta 3. daļā ietverts analogs princips, kas tālāk saprātīgi precizēts šādi: "Ja kontrakta vadošais likums ir noteikts vai izmainīts pēc kontrakta noslēgšanas, tad šim noteikumam ir atpakaļejošs spēks (it takes effect retroactively, zuriickwirken) no kontrakta noslēgšanas laika. Trešo personu tiesības paliek neskartas."

Pēc Romas konvencijas tas, ka puses ir izvēlējušās ārvalstu likumu, nebūt nenozīmē, ka tām jāizvēlas tās pašas valsts tiesa. Šāda izvēle nebūt neapšauba "tās izvēlētās valsts likumu noteikumu pielietošanu, kuru kontraktā nedrīkst pārkāpt (which cannot be derogated from by contract) un kuras noteikumi tālāk tiks dēvēti par saistošajiem noteikumiem (mandatory rules)" [3. d.].

Ja vadošā likuma izvēle kontraktā nav izdarīta, kas notiek pārsteidzoši daudzos gadījumos, tad pēc Romas konvencijas kontrakta vadošais likums ir tās valsts likums, ar kuru tas ir visciešāk saistīts (closest relationship test). Neskatoties uz šo noteikumu, tai kontrakta kura no tā var būt atdalīta un kurai ir ciešāka saistība ar citu

valsti, izņēmuma kārtā par vadošo var noteikt citu — pēdējāsvalsts likumu (4. panta 1. d.).

Romas konvencijā, ievērojot ari 4. p. noteikumus, tiek pieņemts, ka kontrakts ir visciešāk saistīts ar valsti, kur jāizpilda tā noteikumi (place of performance), par kura pieņem attiecīgās puses parasto rezidenci vai centrālās administrācijas atrašanās, galvenās uzņēmējdarbības vai ar šī kontrakta īstenošanu saistītās uzņēmējdarbības vietu (2. d.).

vērā arī 2. d. noteikumus, ja kontrakta objekts ir īpašuma tiesības uz nekustamo īpašumu vai tā lietošanu, tad uzskata, ka kontrakts ir visciešāk saistīts ar valsti, kur šis īpašums atrodas (3. d.).

Līdzīgi LCL, ja likuma izvēle nav izdarīta, 19. panta 2., 3. un 4. d. paredz, ka "jāpieņem, ka līdzēji savu saistību pēc tās satura un sekām tās valsts likumam,

kur saistība jāpilda.

Ja saistības izpildīšanas vieta nav noteicama, piemērojams līguma noslēgšanas vietas likums.

Latvijas valsts un pašvaldību iestāžu noslēgtie līgumi satura un seku ziņā apspriežami pēc Latvijas likuma, ja pašā līgumā nav noteikts citādi."

Pēc Romas konvencijas 4. p. būtības, ja kontraktā izvēle nav notikusi, tad jāmeklē objektīvas saiknes kontrakta lokalizācijai (reference to objective connections localising the contract). Šādi visciešākās saiknes elementi var būt partneru domicils, klātbūtne, uzņēmējdarbības vieta, īpašuma atrašanās vieta

Tiek prezumets, ka kontrakta noslēgšanas brīdī pielietojamam likumam jāpastāv. Šis princips valda vispārējā tiesību sistēmā, noliedzot t.s. "peldošā" ("floating" propper law) pienācīgā likuma koncepciju, kas it kā kontrakta noslēgšanas bridi vēl neeksistē, bet parādās vēlāk pēc kādas puses vienpusēja akta.

Šveices SPT Kodeksa 117, panta 1. un 2. dala tikpat kā burtiski saskan ar Romas konvencijas 4. panta 1. un 2. dalu, taču šveicieši saiknes faktora noteikšanai lieto terminu — valsts, kur kāda no pusēm veic kontraktu "raksturojošu darbību" (characteristic performance, charachteristische Leistung, prestation charactenstique), arī:

(a) kontraktos titula nodošana (to pass title, Verausserungsvertrage, contracts d'aleniation), tā nodevušās personas darbība;

(b) kontraktos lietas vai tiesības lietošanas garantēšana (the use of a thing or right, GebrauchsÜberlassungsverträge, conntrats portant sur l'usage d'une chose ou d'un drua), puses rīcība, kas garantē šo lietošanu;

(c) pilnvarās (mandates), celtniecības un citos pakalpojumu kontraktos — vieta, kur izdarīts šis pakalpojums;

(d) noliktavu un konsignatora kontraktos (keeper, Verwahrer,

(e) garantiju un galvojumu kontraktos (surety, Garantie - und Bürgschaftsverträge, contracts de garantie ou de cautionnement) garantētāja galvinieka rīcība.

Preču pārvadāšanas kontraktu pēc Romas konvencijas nereglamentē pēc šī panta

2. daļas. Ja šāda pārvadāšanas kontrakta pārvadātājam (carrier) ir rezidence vai vieta valstī, kur kontrakts ir parakstīts, un ja šī ir arī valsts, kur krava tiek izkrauta vai iekrauta, vai ari šī ir konsignatora galvenā uzņēmējdarbības vieta, tad tiek uzskatīts, ka kontrakts ir visciešāk saistīts ar šo valsti (4. d.).

Bet kas notiks, ja puses izvēlēsies ar kontraktu nekādi nesaistītu — "utopisku likumu" (utopian law)? Konvencija uz to atbildi nedod, bet angļu procesuālie noteikumi tādā gadījumā liek automātiski pielietot angļu likumu. Angļu likums tiek automātiski pielietots tiesās, ja puses it kā ir izvēlējušās ārvalstu likumu, bet nespēj to pierādīt.

Likuma izvēles brīvības ierobežojumi dažādos normatīvajos avotos ir dažādi. Bet Vita Food Products korporācijas-1 precedentā tiesa nosprieda, ka izvēlei jābūt pēc labas griba s un likumīgai (bona and legal) un tā nedrīkst pārkāpt publiskās politikas principu.

Tātad likuma izvēlei jābūt loģiskai un tā nedrīkst biti bezjēdzīga, jo tad šāda izvēle netiek vērā. Tā precedentā-2 naftas pārvadāšanas

ar kuģi kontraktā bija izvēlēts kuģa karoga likums. Taču Anglijas apelācijas tiesa nosprieda, ka šī izvēle bija bezjēdzīga, jo kontraktu bija paredzēts izpildīt ar daudziem dažādu valstu kuģiem.23

Konvencijas 5. panta noteikumi par "zināmiem patērētāju (consumer) kontraktiem" tiek attiecināti uz preču piegādes un pakalpojumu kontraktiem personām, kura profesija

!l Vita Food Products Inc. v. Unus Shipping Co. LTD (1993) AC 277, (1939) I All ER 513.

-' Compagnie D'Armement Maritime SA v. Cie Tunissienne de Navigation SA ! i 97 I ) AC 572, (1970)

3 All Er7 1.

B P. M. North, J. J. Fawcett, ibid., pp. 475-^182.

nav tirdzniecība (5. p. 1. d.). Prakse tas • ir ta - saucamais "pēdējais" vai individuālais patērētājs, "kuram nedrīkst atņemt tā rezidences valsts likumdošanas saistošo noteikumu aizsardzību" šādos gadījumos:

ja viņš uz šī kontrakta noslēgšanu dotajā valstī aicināts ar individuālu uzaicinājumu vai reklāmu un no savas puses ir izdarījis visu nepieciešamo kontrakta noslēgšanai vai

* otra puse vai tās aģents ir saņēmis patērētāja rīkojumu šajā valstī;

ja kontrakts ir preču pārdošanai un patērētājs irceļojis no šīs valsts uz citu valsti un tajā devis savu rīkojumu gadījumā, ja patērētāja ceļojumu organizēja pārdevējs ar mērķi sekmēt to, lai pircējs izdarītu pirkumu (2. d.).

Patērētāja tiesību aizsardzības sekmēšanas nolūkos, ievērojot arī 4. panta noteikumus, 5. pantā noteiktajiem kontraktiem vadošais ir patērētāja pastāvīgās rezidences likums (3. d.).

Šī panta noteikumi neskar pārvadāšanas (carriage), kā arī pakalpojumu kontraktus, kuri patērētājam tiek sniegti citā, nevis viņa pastāvīgās rezidences valstī (5. d.).

Individuālajos darba līguma kontraktos, ievērojot 3. panta noteikumus, "likuma izvēlei nedrīkst būt tādi rezultāti, kas atņemtu darba ņēmējam to aizsardzību, kuru viņam dotu tā likuma saistošie noteikumi, kas tiktu pielietoti saskaņā ar 2. pantu, ja likuma izvēle nav notikusi" (6. p. 1. d.).

Ievērojot 4. p. noteikumus, darba līguma kontraktos vadošos likumus nosaka pēc šādiem principiem:

(a) pēc tās valsts likuma, kur darba ņēmējs parasti pilda savas saistības saskaņā ar kontraktu, pat ja viņš uz laiku strādā arī citā valstī;

(b) ja darba ņēmējs pastāvīgi nestrādā savu darbu nevienā valstī, tad vadošais ir tās valsts likums, kur notiek tā uzņēmējdarbība, sakarā ar kura viņš tika pieņemts darbā, ja no lietas būtības kopumā neizriet, ka kontrakts ir ciešāk saistīts ar kādu citu valsti, kuras likums tad arī tiek pielietots (6. p. 2. d.).

Šveices SPT Kodeksa 121. pantā ir noteiktas praktiski analogas piesaistes Romas konvencijas 6. panta (a) un (b) dalām un bez tam vēl ir šādas alternatīvas: darba ņēmēja vai darba devēja parastā darba devēja domicils vai parastā rezidence.

Pēc 7. panta, ja, pielietojot Romas konvencijas principus, jāizmanto noteiktas dalībvalsts tā saucamie saistošie (obligātie vai imperatīvie) noteikumi (mandatory rules), tad "tie jāīsteno, neskatoties uz to, kāds likums jāpielieto pašam kontraktam (whatever the law applicable to the contract). Apsverot šo saistošo noteikumu pielietošanu, uzmanība jāpievērš to pielietošanas vai nepielietošanas mērķim un sekām" (l.d.).

Lai noteiktu, vai zināmi kādas valsts likuma noteikumi ir imperatīvi, jāpielieto šīs pašas valsts tiesības. Pie tam tiesas pašas nosaka šo obligāto normu izvēli, tāpēc kontaktējošajām pusēm jāpievērš īpaša uzmanība tam, lai nepārkāptu tiesas valsts likumu .. .. , .. .

P. M. North, J. J. Fawcett, ibid., pp. 498 — 499.

Tomer nekas Romas konvencija neierobežo tiesas valsts (forumi likuma noteikumu pielietošanu gadījumā, ja tie ir saistoši, neskatoties uz likumu, kurš kontraktā būtu jāpielieto citādi (2. ci).

Kontrakta spēku no materiālo normu viedokļa (material validity), kā ari tā pastāvēšanu vispār un jebkura tā noteikuma spēku nosaka pec kontrakta vadošā likuma ar šo Konvenciju (8. p. 1. d.).

Tomērjebkura no pusēm var balstīties uz savas rezidences valsts likumu jautājumā par to, ka viņa nav devusi savu piekrišanu (that he did not consent), ja no apstākļiem izriet, ka nebūtu saprātīgi noteikt tās rīcības sekas pēc iepriekšējā noteiktā likuma <2.<1.>.

Kontrakts starp pusēm, kas atrodas vienā un tajā pašā valstī, ir spēkā pēc tā formas (formal validity,) ja tā forma atbilst šī kontrakta vadošajam likumam saskaņā ar šo Konvenciju vai tā noslēgšanas vietas likumam (9. p. 1. d.). [Pēdējam noteikumam analoga ir Šveices SPT Kodeksa 124. p. 1. d.]

Pēc Romas konvencijas kontrakts, kas noslēgts starp pusēm, kuras atrodas dažādās valstīs, ir spēkā pēc formas, ja tas atbilst tā vadošajam likumam pēc šīs Konvencijas vai arī jebkuras puses likumam (9. p. 2. d.). [Pēdējā norma ir ietverta Šveices SPT kodeksa 124. p. 2. d.] Ja kontraktu ir noslēdzis aģents, tad šī panta 1. un 2. daļas izpratnē par atbilstošo var tikt atzīts aģenta darbības vietas likums (3. d.).

Darbība, kuras sekas pēc tās nodoma skar jau pastāvošu vai gatavojamu kontraktu, ir spēkā pēc formas, ja tā atbilst šī kontrakta vadošajam vai arī tā noslēgšanas vietas likumam (4. p.).

Tomēr 5. p. 2. d. reglamentēto kontraktu spēku pēc formas nosaka patērētāja parastās rezidences (habitual residence) valsts likums (5. d.).

Bet kontrakti, kas skar tiesības uz nekustamo īpašumu vai tā lietošanu, ir spēkā pēc formas, ja tie izstrādāti atbilstoši šī īpašuma atrašanās vietas likuma saistošajiem noteikumiem attiecībā formu neatkarīgi no tā, kur kontrakts noslēgts un kāds ir tā vadošais likums (6. p.).

Kontraktam pielietojamā likuma ietvaros (scope of applicable law) pēc Konvencijas 3. —6. un pēc 12. panta ir

a) tā interpretācija;

b) izpilde;

c) atbilstošās tiesas valsts procesuālo normu izpratnē kontrakta pārkāpšanas sekas, ieskaitot zaudējumu izvērtēšanu;

d) atbrīvošanās veidi no saistībām, rīcības priekšraksti un ierobežojumi (extinguishing obligations, and prescription and limitation of actions);

e) kontrakta sekas un tā spēkā neesamības (nullity) noteikumi (1. d,).

Pušu rīcība tiek vērtēta pēc likuma, kur tā izdarīta (2. d.).

Ja kontrakts ir noslēgts starp pusēm, kas atrodas vienā valstī, tad fiziska persona, kurai būtu rīcībspēja (capacity) pēc šīs valsts likuma, var argumentēt, ka tai nebija rīcībspējas (may invoke his incapacity) pēc cita likuma vienīgi tad, ja otra kontraktējošā puse kontrakta noslēgšanas brīdī zināja par šo rīcībspējas trūkumu vai arī to nezināja savas nolaidības dēļ (11. p.). >•-m • T, • i

Brīvprātīgas tiesību nodošanas vai pilnvarošanas, (voluntary assignment) gadījuma savstarpējos pienākumus starp tiesības pusi (assignor) un tiesību ieguvēju

(tiesību pēcteci vai aģentu) [assignee] par "tiesībām iepretim citai personai [parādniekam (debtor)] nosaka likums, kas pēc šīs Konvencijas noteic tiesības starp personu, kas savas tiesības nodod, un viņa tiesību pēcteci [vai aģentu] (12. p. 1. d.).

Likums, kas nosaka tiesības, uz kurām tiesību deleģēšana, nosaka arī

parādnieka saistības un to īstenošanas kārtību (2.

Viena kreditora nomaiņa ar otru vai parāda cedēšana (subrogation). Ja vienai personai — kreditoram ir kontraktuāla prasība pret otru (parādnieku) un trešajai personai ir pienākums apmierināt kreditora prasību vai ja viņa to jau ir izdarījusi, tad likums, kas reglamentē trešās personas pienākumu apmierināt kreditora prasību, nosaka, vai trešajai personai ir tiesības īstenot pret parādnieku tiesības, kuras kreditoram bija pret parādnieku saskaņā ar likumu, kas nosaka viņu savstarpējās attiecības. Ja tas ir tā, tad--vai kreditors ir tiesīgs to darīt pilnībā vai tikai dajēji (13. p. 1. d.). Tas pats noteikums tiek pielietots, ja viena un tā pati prasība tiek vienlaicīgi vērsta

pret vairākām personām (2. d.).

Personu, kurai tiek uzlikts par pienākumu pierādīt (burden of proof) noteiktus faktus, kā arī pienākuma ietvarus nosaka pēc kontrakta vadošā likuma (14. p. 1. d.).

Kontraktu vai jebkuru faktu, kam ir juridiskas sekas, var pierādīt ar ikvienu pierādīšanas metodi (mode of proof), kuru atzīst tiesas valsts likums vai arī jebkurš no 9. pantā norādītajiem likumiem, pēc kuriem kontrakts ir spēkā pēc formas, ja šādu pierādīšanas metodi var izmantot tiesa (if such mode of proof can be administered by the forum) [14. p.].

Norādes izslēgšana (exclusion of renvoi) notiek tādējādi, ka jebkuras konvencijas noteiktās valsts likuma pielietošana nozīmē jebkuru šajā valstī spēkā esošo likumu pielietošanu, izņemot tās starptautisko privāttiesību noteikumus (15. p.).

No jebkuras pēc Romas konvencijas noteiktas valsts likumu pielietošanas var atteikties vienīgi tad, ja tie ir krasā pretrunā (manifestly incompatible with) tiesas valsts publisko politiku (public policy, ordre public) (16. p.).

LCL 19. p. līdzīgi ir noteikts, ka "vienošanās ir spēkā, ciktāl tā nerunā pretim Latvijas likuma pavēlošām vai aizliedzošām normām".

Romas konvencijai nav (17. p.).

Konvencijas noteikumi tiek tulkoti un pielietoti vienveidīgi (urūfbrm interpretation and application), pievēršot uzmanību to starptautiskajam raksturam (18. p.).

Tomēr Eiropas Savienības institūciju dokumentiem^25 par likuma izvēli kontraktu jautājumos ir prevalējošs spēks salīdzinājumā ar Konvenciju (20. p.).

Dalībvalstis var piedalīties arī citās līdzīga rakstura konvencijās (21. p.), bet tām nav tiesību noteikt atrunas pret Romas konvencijas 7. panta 1. d. un 10. p. l.(e) dalu (22. p.).

Community Regulations.

Saskaņā ar šo Konvenciju ES valstīs to likumdošanas savstarpējās harmonizācijas nolūkos tika pieņemti likumi tās normu inkorporācijai dalībvalstu iekšējās tiesībās. Piemēram, Anglijā 1990. gadā pieņēma Likumu par kontraktos pielietojamām tiesībām^3". Šī Likuma teksts ir ļoti īss. Tajā noteikts, ka Romas konvencijai, Luksem-burgas konvencijai, kurā noteikta Grieķijas pievienošanās Romas konvencijai, un Briseles protokolam, respektīvi, pirmajam protokolam, ar kuru tiek interpretēta Romas konvencija, Lielbritānijā ir likuma spēks.

Romas konvencijas noteikumi ir īstenoti dalībvalstu tiesu precedentu tiesībās. Anglijas, kā arī citu EES dalībvalstu tiesām vienveidīgi jāievēro EES tiesas (Court of Justice) interpretācija Romas konvencijai.

Tomēr Romas konvencija var tikt pielietota arī universāli pat starp pusēm, kas nav ES dalībvalstis. Nevienai no kontrakta pusēm nav pat obligātijābūt domicilētai EES valstīs. Vienīgais priekšnoteikums ir tāds, ka tiesai vai arbitrāžai jānotiek EES valstīs. Tā strīds, kas tiek izskatīts Anglijas komerctiesā (Commercial Court) starp pusēm, no kurām viena ir domicilēta ASV, Ņujorkā, otra — Ontārio, tiks izlemts uz šīs Konvencijas pamata.

Romas konvencija dalībvalstīm nenoliedz citu līdzīgu starptautisko līgumu pielietošanu. Tas nozīmē, ka, piemēram, preču piegādes pa jūru kontraktus reglamentē nevis Romas konvencija, bet gan joprojām kas,

piemēram, Anglijā implementēti 1971. gada Preču pārvadājumu pa jūru likumā*.

Bez tam ES dalībvalstīm ir tiesības vienpusēji ieviest savus kolīzijas noteikumus, kas ir pretrunā ar Romas konvenciju, taču tikai attiecībā uz atsevišķu veidu kontraktiem.2'

PUBLISKO PASŪTĪJUMU KONTRAKTI EIROPAS SAVIENĪBAS TIESĪBĀS

Eiropas Savienības tiesību dziļāka izpēte nav šīs monogrāfijas objekts. Eiropas Kontraktu konvencija šeit tika detalizēti izskatīta tāpēc, ka tā, kā no iepriekšējā apakšnodaļā ietvertā salīdzināmā materiāla redzams, pirmkārt, balstīta uz kontinentālo kolīziju tiesību pamatprincipiem, otrkārt, Konvencijas normas lielā mērā saskan ari ar vispārējās tiesību sistēmas kolīziju tiesību principiem.

Tā kā Latvija gatavojas integrēties Eiropas Savienībā un Latvijai jau ir zināma bēdīga pieredze starptautisko publisko pasūtījumu līgumu slēgšanā, kā arī tāpēc, ka, stingri ņemot, tie arī ir SPT jautājumi, tad šeit tiks izskatīti atsevišķu publisko pasūtījumu (public kontraktēšanas principi Eiropas Savienības tiesībās,

kas ir tiešas darbības starptautiskās tiesības.3"

Ib The Contracts (Applicable Law) Act.

27 Hague — Visby Rules. Par šo sk. — tālāk nodalu "Starptautiskie jūras pārvadājumi".

Carriage of Goods by Sea Act.

29 P. M. North, J. J. Fawcett, "Cheshire and Norths Private International Law", Twelfth ed., London

( 1992) pp. 4 5 9 - 4 7 5.

3" ParES un tās tiesību īstenošanas mehānismiem tuvāk sk. autora iepriekšējo monogrāfiju "Starptautiskās

Iepriekšjāatgādina, ka to galveno ES pamatprincipu vidu, kas noteikti ar 1992. gada Līguma p var Eiropas Savi e nib un vai tā saucamā Māstrihtas līguma 48. pantā, deklarēta

darbaspēka (strādnieku) pārvietošanās, apmešanās un darba ņemšanas, un

palikšanas šajās valstīs brīvību pēc šī darba iegūšanas ar tādiem pašiem noteikumiem kā dalībvalstu pilsoņiem; 52. pantā atcelti pakalpojumu sniegšanas ierobežojumi dalībvalstu vidū un 67. pantā atcelti tā kapitāla pārvietošanās brīvības ierobežojumi, kurš pieder dalībvalstīs rezidējošajām personām (tātad pat ne ES dalībvalstu pilsoņiem —/. B.).

Tāpēc pēc integrēšanās ES Latvijas publisko (valsts vai pašvaldību) pasūtījumu konkursiem būs jābūt starptautiski atklātiem. Ja šādos konkursos uzvarēs ārvalstu puse, tad publiskā pasūtījuma darbu izpildes līgums būs starptautisks.

Eiropas Savienības normatīvo bāzi publisko pasūtījumu jomā veido EES un ES institūciju direktīvas (directives), kuras arī ir šie tiešas darbības "ES likumi". Šīs direktīvas pēc savas būtības ir starptautiskie normatīvie akti, tomēr ne starptautiskie līgumi. Atšķirībā no tiem Eiropas Kontraktu konvencija ir parasts reģionālais starptautiskais līgums. Latvijas lasītāju nedrīkst pārsteigt arī tas, ka dalu no patlaban spēkā esošās ES "likumdošanas" veido EES akti, kas nav zaudējuši savu spēku, EES transformējoties ES ar Māstrihtas līguma palīdzību.

Tā publisko pasūtījumu reglamentācijas normatīvo bāzi veido Eiropas Ekonomiskās Savienības Padomes 1971. gada 26. jūlija Direktīva par ierobežojumu atcelšanu pakalpojumu brīvībai attiecībā uz publisko darbu kontraktiem un par publisko darbu kontraktu piešķiršanu kontraktantiem, kas darbojas ar meitas uzņēmumu aģentūru starpniecību Nr. C71/304/EEC'. Tā aizliedz kontraktantu diskrimināciju pēc valsts piederības (firmām) vai pilsonības. Diskriminējošus principus nedrīkst saturēt arī tehniskās specifikācijas. Direktīva reglamentē valsts, reģionālās vai vietējās varas garantētas koncesijas (concessions), kā arī publisko tiesību reglamentēto juridisko personu (persons governed by the public law) pasūtījumu izpildi. Direktīvas preambulā uzsvērtas arī pašnodarbināto personu (self-employed) tiesības uz pārvietošanās brīvību, rezidences izvēlēšanos un tiesības sniegt pakalpojumus. Šī pati brīvība tiek attiecināta uz šo personu algotajiem darba ņēmējiem.

Direktīvas 1. pantā noteikts, ka dalībvalstis fiziskām personām un kompānijām (natural persons and companies), kas darbojas ar aģentūru un meitas uzņēmumu starpniecību, atcels ierobežojumus piedalīties publiskajos darbos (public works), kontraktos, kā arī ierobežojumus to izpildīšanai.

Šī Direktīva neskar

(a) mehāniskas dabas elektrisko vai enerģētikas iekārtu uzstādīšanu, bet skar celtniecības un inženiertehniskos darbus (2. pants);

" Treaty on European Union. Sājā darba izmantots teksts, kas publicēts Maasstricht I, Materials 1993, European University Institute, Academy of European Law (1993).

,z Council Directive of July 1971 concerning the abolition of restrictions on freedom to provide services in respect of public works contracts and on the award of public works contracts to contractors acting through agencies of branches, in — Official Journal of the European Communities, 15.8.71, No. L. 185/1, pp. 678—680.

(b) zinātnisko un industriālo kodoliekārtu celtniecību; *

(c) rakšanas, pālu dzīšanas un atkritumu novākšanas darbus saistībā ar minerālu ieguvi.

3. pants aizliedz ierobežojumus, kas

(a) "kavē kontrakta varbūtējo ieguvēju — beneficiāriju (beneficiaries) veikt pakalpojumus ar tiem pašiem noteikumiem un ar tādām pašām tiesībām kā vietējiem ierobežojumiem, kas jāaptver īpaši tie, kas noteikti ar likumu,

aktu vai darbībām, kā arī ar to administratīvo praksi,

kas uzliek vai diskriminējošu apiešanos par sliktu pie šiem

izskaužamajiem ierobežojumiem tiek pieskaitīti ari granti (grants) un speciālās, ekskluzīvās tiesības uz kontraktiem (in respect of contracts);

(c) pastāv, pateicoties noteikumiem vai praksei, un tiek pielietota, neskatoties uz pilsonību vai valsts piederību, bet tomēr ekskluzīvi vai principiāli kavē profesionālo vai tirdzniecības darbību citu dalībvalstu pilsoņiem; diskriminējošas tehniskās specifikācijas; ierobežojumus tomēr neuzskata par diskriminējošiem, "kad tos pamato kontrakta būtība" (when they are justified by the subject of the contract). Kā pēdējo noteikumu saprast, tas Direktīvā nav izskaidrots.

3. panta 2. daļā tālāk noteikts, ka dalībvalstīm īpaši jānodrošina, lai "(a) beneficiāriji varētu dalībvalstu teritorijā iegūt dažādu veidu kredītus, kurus šiem nolūkiem piešķir publiskās varas institūcijas, palīdzību un subsīdijas ar tādiem pašiem noteikumiem kā pilsoņi;

(b) beneficiārijiem bez ierobežojumiem ikvienā gadījumā būtu pieejamas ar tiem pašiem noteikumiem kā pilsoņiem to piegāžu iespējas, kuras valsts var kontrolēt un kuras ir nepieciešamas kontrakta īstenošanai".

Šai Direktīvai pievienots pielikums ar Profesionālo un tirdzniecības darbību sarakstu, kā tas ir ierakstīts Eiropas Savienības Industrijas nomenklatūrā (NICE)."

Nomenklatūras sarakstā ir numurēti dažāda veida celtniecības darbi: celtniecības darbi un nojaukšana (construction and demolition), kanalizācijas ierīkošana, inženiertehniskie darbi, rakšana un zemes pārvietošana, iekšzemes kuģniecības kanālu un jūras inženiertehnisko būvju, kā arī sauszemes celtniecība, jūras un sauszemes

ceļazīmju un signāliekārtu uzstādīšana, gāzes, ūdens un degvielas elektro-

un telekomunikāciju līniju celtniecība, dažāda veida iekārtu un izolāciju (siltuma, vibrācijas, mitruma) uzstādīšana, izdaiļošana, kā arī labiekārtošana, krāsošana, flīzēšana, tapsēšana un līdzīgi darbi.

Šīs direktīvas normas ir apstiprinātas EES Komisijas pret Īriju precedentā-*"

EES Padomes 1971. gada 26. jūlija Direktīvas 71/305parprocedūras koordināciju publisko darbu kontraktu pieškiršanaiIS 1. pantā noteikts, ka "publisko darbu kontrakti ir rakstiski kontrakti, kas ar nolūku iegūtpelņu (pecuniary consideration)

B List of Professional and Trade Activities as set out in the Nomenclature of Industries in the European Com-munities(NICE),in — OfficialJournalof the European Communities, 15.8.71, No I. 185/1, pp. 680—68 1. Case Commission v. Ireland.

35 Council Directive 71/305 Concerning the Co-ordination on Procedures for the Award of Public Works Contracts.

tiek noslēgti starp kontraktantu (fizisku vai juridisku personu) un varas institūciju, kura piešķir kontraktus". Kontraktants, kas ir pieteicies konkursam, tiek dēvēts par konkursantu, bet tas, kurš ir uzaicināts uz konkursu, — par kandidātu (submitted a tender — tenderer, candidate).

2. pants nosaka, ka konkursa organizētājiem jāpielieto nacionālā procedūra un šīs Direktīvas noteikumi.

Šī Direktīva netiek pielietota •

konkursiem, kuri tiek organizēti pēc starptautiskā līguma, kas ir noslēgts ar trešo valsti (4. p.), kā ārija konkursi nav notikuši, ja māksliniecisku, tehnisku ekskluzīvo tiesību apsvērumu dēļ darbus var izpildīt tikai noteikts kontraktants;

darbiem, kas notiek saistībā ar zinātniskajiem pētījumiem, eksperimentiem vai "attīstību" (development);

ārkārtējas steigas vai neparedzamos gadījumos; ja celtniecība ir slepena vai ja to pieprasa dalībvalsts drošības jauniem darbiem, kas saistīti ar agrāko kontraktu, izņēmuma gadījumos, kas saistīti ar riska faktoru (9. p.).

I 2 p. paredz kā atklātu, tā ierobežotu konkursa procedūru (open or restricted procedure). Paziņojumi par konkursiem jānosūta uz ES "Oficiālo publikāciju ofisu", kuram tie jāpublicē ES oficiālajā žurnālā (Official Publications Office of the European Communities, Official Journal of the European Communities) ES oficiālajās valodās četros izdevumos. Oriģināls ir autentiskais teksts (12. p.).

Atklātajos konkursos pieteikumu saņemšanas laiks nedrīkst būt īsāks kā 36 dienas no paziņojuma nosūtīšanas (13. p.). Ierobežotajos konkursos pieteikumu pieņemšanas laiks nedrīkst būt mazāks par 21 dienu. Kontrakta vienlaicīgi rakstiski uzaicina

izvēlētos kandidātus nodot pieteikumus (14. p.). Steidzamos gadījumos pieteikumu pieņemšanas laiks nedrīkt būt mazāks par 12 vai 10 dienām (15. p.).

Piešķirot kontraktus, ņem vem kandidāta finansiālo stāvokli, tehniskās zināšanas un spējas. Ierobežotās procedūras apstākļos kontraktus varas institūcijas

izlemj, kurus kandidātus uzaicināt uz konkursu, attiecinot uz viņiem tādus pašus noteikumus kā uz saviem pilsoņiem (22. p.).

Pēc 23. panta izslēgti tiek šādi kandidāti:

(a) pret kuriem tiek īstenota bankrota procedūra vai kuri ir iesaistījušies procesā ar kreditoriem (have entered into arrangements with creditors) vai apturējuši uzņēmējdarbību;

(b) kuru darbību sakarā ar bankrotu administrē tiesa;

(c) kuri ir arestēti par profesionālo darbību pēc res iudicata procedūras;

(d) kuri vainīgi rupjā profesionālo noteikumu pārkāpumā;

(e) kuri nav izpildījuši savas saistības par sociālajām nomaksām;

(f) kuri nav nomaksājuši nodokļus;

(g) kuri vainīgi rupjā krāpšanā.

Šajos gadījumos kontraktu piešķirošā varas institūcija ir tiesīga pieprasīt no kontraktanta pierādījumus, ka neviens no iepriekš minētajiem kompromitējošajiem materiāliem to neskar. Šim var kalpot kontraktanta valsts kompetentas varas institūcijas izsniegts juridisks dokuments • (judicial record). Ja šī valsts šādus dokumentus neizsniedz, tad tos var aizvietot ar deklarāciju vai zvērestu, kas dots izcelsmes valsts juridiskas vai administratīvas varas, profesionālas asociācijas vai notāra priekšā (23. p.).

No kontraktanta var pieprasīt, lai viņš pierāda, ka ir ietverts profesionālajā vai tirdzniecības reģistrā "atbilstoši ES noteikumiem: Beļģijā —Reģistrē du commerce, Vācijā — Handelsregister un Handelvverksrolle, Francijā — Reģistrē du commerce, Itālijā — Registro del Camera di commercio, industria, agriculture e artigianato, Luksemburgā — Reģistrē aux firmes un Role de la charnbredes metiers, Nīderlandē — Handelsregister".

Pēc Direktīvas 25. panta pierādījumus par kontraktanta finansiālo vai ekonomisko stāvokli parasti var iegūt no šādām rekomendācijām:

a) attiecīgiem bankas paziņojumiem;

b) "firmas bilances vai tās izrakstu iesniegšanas" tajās valstīs, kur to pieprasa uzņēmējdarbības likumdošana kontraktanta mītnes valstī;

c) "firmas kopējā apgrozījuma un celtniecības darbu apgrozījuma par pēdējiem 3 gadiem".

Pēc 26. panta pierādījumus par firmas tehniskajām zināšanām iegūst no

a) kontraktanta un firmas menedžeru štata izglītības un profesionālās kvalifikācijas, īpaši to, kas būs atbildīgi par darbu izpildi;

b) "to darbu saraksta, kas izpildīti pēdējo piecu gadu laikā, kuriem ir klāt pielikti sertifikāti par galveno darbu apmierinošu izpildi. Šiem sertifikātiem jāparāda izpildīto darbu vērtība, laiks un vieta un atsevišķi jāuzrāda, vai tie ir izpildīti saskaņā ar tirdzniecības noteikumiem un ir kārtīgi izpildīti. Ja nepieciešams, tieši kompetentajai varai šie dokumentijānodod tai institūcijai, kura piešķir kontraktus;

c) paziņojuma par darbarīkiem, rūpnīcu un tehniskajām iekārtām, kas pieejamas kontraktantam darba izpildei;

d) paziņojuma par firmas gada vidējo darbaspēku un menedžeru štatu pēdējo trīs gadu laikā." Pēc 27. panta kontraktu piešķirošā vara var pieprasīt no kontraktanta vēl papildu informāciju.

Kontrakti pēc 29. panta tiek piešķirti pēc šādiem kritērijiem: vienīgi pēc zemākās cenas vai arī izvērtējot cenu, izpildes laiku, izmaksu izmainās, ienesību un tehniskās priekšrocības. Kritērijiem jābūt ietvertiem tendera noteikumos, ja iespējams, sakārtojot kritērijus to svarīguma dilstošā kārtībā. Izvērtēšana var notikt arī pēc itāļu "anonīmā konverta" metodes. Cenu kritērijs var būt noteikts uz trim gadiem kontraktiem, kas pārsniedz 10 miljonus vērtēšanas vienību, bet uz 7 gadiem — no 1 līdz 2 miljonu vērtību vienībām. Pēc šī panta 5. daļas no konkursa organizatora var pieprasīt paskaidrot, kāpēc kontrakts piešķirts konkrētam kontraktantam un kuras piedāvājuma daļas ir izrādījušās nepieņemamas.

Publiskās piegādes notiek pēc Direktīvas 77/62, slieksnis ir 200 000 ECU. Direktīvas principi ir arī ziņošana visas ES ietvaros, diskriminējošu tehnisko specifikāciju aizliegums, kā arī objektīvu vērtēšanas kritēriju un kontraktu piešķiršanas pielietošana. .

Iepriekšējo Direktīvu papildina Padomes 1989..gada .I8.jūliia Direktīva 89I440IEEC parpublisko darbu kontraktu piešķiršanas procedūras koordināciju?*. Sī Direktīva, papildinot Direktīvas 71/305/EEC pantus, ievērojami plašāk izskaidro un detalizētāk reglamentē publisko pasūtījumu piešķiršanu. Tā konkursam nododamajos darbos ietver arī projektu un konstruktoru darbus.

Šīs Direktīvas 1. panta (b) daļā kā vienība (body), kuras statusu reglamentēpubliskās tiesības, tiek definētajebkura vienība, kura ir izveidota īpašiem mērķiem visas sabiedrības interešu apmierināšanai, kurai nav ne industriālu, ne komerciālu interešu, kura irjuridiska persona, kura pamatā finansē valsts, reģionālā vai vietējā vara, vai citas vienības, kuras reglamentē publiskās tiesības vai kuru vadību uzrauga šīs vienības; vai pusi no kuras, menedžera vai uzraudzības padomes norīko valsts, reģionālā vai vietējā vara.

Par (e)"' atklātoprocedūru" (open procedures) definē tādu, kad savus pieteikumus var iesūtīt visi ieinteresētie kontraktanti, turpretim (f) "ierobežotāsprocedūras" (restricted procedures) var piedalīties vienīgi tie, kurus uzaicina kontraktējoša varas institūcija; (g) procedūra" ir tāda procedūra, kad varas institūcija konsultējas ar kontraktantiem pēc savas izvēles un ved sarunas par kontraktu ar vienu vai vairākiem no tiem.

1b pants noteic 5 miljonu ECU slieksni kontraktiem, kuriem tiek pielietoti j 5.a panta noteikumi. Šādos gadījumos lemjošā vara var pieprasīt līdz 30% no kontrakta nodot trešajām personām (84. d.). Par "saistītajiem pasākumiem ir noteikti pasākumi, pār kuriem koncesionārs var tieši vai netieši īstenot dominējošu ietekmi vai kuri var dominējoši ietekmēt koncesionāru ar īpašuma tiesību, finansu balsu

vairākuma vai iespējas iecelt vairāk par pusi no pasākuma administratīvā, menedžeru vai uzraudzības padomes

Direktīvas noteikumus nepielieto pārvadājumiem, transportam un

dzeramā ūdens sadalei, kā arī slepenajiem darbiem.

Pēc 5. p. sarunu procedūru, ievērojot iepriekšējās publikācijas noteikumu, var pielietot

(b) darbiem, kas domāti pētījumiem, eksperimentiem vai attīstībai;

(c) kad darbu un ar tiem saistīto risku raksturs nepieļauj iepriekšēju vispārējās vērtēšanas procedūru.

Bez publikācijas šo procedūru var pielietot: kad nav konkursa, ziņojot par to Komisijai pēc tās pieprasījuma; steidzamos un neparedzētos gadījumos, papildu darbiem neparedzētos gadījumos; kadjaunie darbi tehniski vai ekonomiski nav atdalāmi no iepriekšējā kontrakta vai arī tā vēlākajiem etapiem.

Pēc 5.a panta par kontrakta atteikumu un tā pamatiem, kā arī piešķiršanu lemjošajai varai kandidāti jāinformē. Par kontraktiem rakstiski jāziņo, un šādā

ziņojumā jābūt vismaz šādām zinām: par lemjošo varu, kontrakta ieguvēju un kontrakta vērtību; kandidātu atlases un atteikumu apsvērumiem, kontrakta apsvēru

miem un subkontraktu summām trešajām pusēm.

56 Amending Directive 71/305./EEC Concerning Coordination of Procedure for the Award of Public Works Contracts (89/440/EEC), in — Official Journal ofthe European Communities, 21.7.89, No.L.210/1. - - • • • eT*ji

Pēc aizvietojoša 10. panta vērtēšana notiek pee EES tehniskajiem standartiem un nacionālajām tehniskajām specifikācijām.

Atklātajos konkursos laiks pieteikumu pieņemšanai jau noteikts 52 dienas no notifikācijas, bet ne mazāk par 36 dienām, papildu dokumentu saņemšana ne mazāk par 6 dienām pirms šī laika notecēšanas, bet pie ierobežotās procedūras 37 vai 40 dienas (14. p.).

Aizvietojošajā 24. pantā ir papildus noteikts, ka kontraktantiemjābūt reģistrētiem šādās apvienībās: Beļģijā — Handelsregister, Dānijā — Ehrvervs- og Selsskabssyrelsen, Grieķijā noteikts zvērests, Spānijā — Registro Oficial de Contratistas del Ministerio de Industria y Energla, Francijā — Registre du commerce un repertoir des metiers, Luksemburgā — Registre aux firmes un Role de la Chambre des metiers, Portugālē — Cornmissoo de Alvares de Empresas de Obras Publicos e particulares (CAEOPP), Lielbritānijā un Īrijā no kontraktanta var pieprasīt sertifikātu no Registrar of Companies or Registrar of Friendly Societies vai zvērestu.

Pēc izmainītā 29. panta, ja piedāvājuma izmaksa salīdzinājumā ar pasūtījuma summu ir "nenormāli” zema, tad lemjošā vara var pieprasīt papildus rakstisku informāciju.

Padomes 1976. gada 21. decembra Direktīva 77I62IEEC par publisko piegāžu kontraktiem^11 pēc tās 1. panta reglamentē produktu (products) piegādi pēc publiskajiem pasūtījumiem. Pēc 5. p. Direktīvu pielieto kontraktiem, kura neto \AT nav mazāks par 2 0 0 0 0 0 Eiropas uzskaites vienībām (units ofaccount), kura noteic pēc Eiropas Ogļu un tērauda apvienības Lēmuma (Decision) Nr. 3289/75/ECSC.

Konkursa atteikuma iemeslu vidū pēc 6. p. ir tas, ka dotās preces var izgatavot tikai viens ražotājs; parastā piegādātāja papildu piegādes; sakritība ar agrāk uzstādīto tehniku.

Pieteikumus atklātā konkursā 36 dienas no Pēc 13. panta

paziņojumā jābūt vismaz šādām ziņām: piešķiršanas procedūra (award procedure), piegādes vieta, laiks, preču raksturs un daudzums, lemjošās institūcijas adrese, pieteikuma vēlākais laiks, konkursa vieta un laiks, lemjošās institūcijas noteiktās garantijas un varbūtējie depozīti, galvenie maksāšanas noteikumi, piegādes kontrakta likumiskā forma, minimālā informācija par vērtēšanas un tehniskajiem standartiem.

Piegādātāji var būt grupveida, grupai nav jābūt noformētai pēc īpašas juridiskas formas. Kandidātu izslēgšanas un kontrakta noteikumi ir analogi Direktīvā

Nr. 71/304 noteiktajiem.

Padomes 1988. gada 22. marta Direktīva 88/295/EEC var Direktīvas 77/62/EEC

par procedūras_koordināciju_attiecībā_uz publisko piegāžu_kontraktu_piešķiršanu

labojumiem un dažu Direktīvas 80/767. ‘EEC noteikumu atcelšanuA Ar šo Direktīvu jēdzienā "publisko piegāžu- (public supplies) kontrakti" tika papildus ietverta arī noma un izīrēšana ar vai bez izpirkšanas iespējām (1. (a) pants). 5. pants tika papildināts ar noteikumu, ka sliekšņa vērtība (threshold value) nacionālo valūtu un GATT, kā ari ECU un SDR izteiksmē tiks pārskatīta katru otro gadu.

Sarunu procedūras pielietošanas gadījumā kontaktējošajai varai šīs procedūras pielietošana rakstiski jāpamato (7. p. 6. d.). 9. pantā noteikts, ka kontaktējošajai varai katra gada sākumā jāizziņo publisko iepirkumu (public procurement) plāni, ja šie iepirkumi ir lielāki par 750 000 ECU.

1979. gada 12. aprīlī Ženēvā ar Lēmumu 80/271 pieņēma Līgumu par valdības piegādēm [iepirkumiem (procurement)]. Pēc I panta līgums jau aptver gan produktus, gan ar šiem produktiem saistītos pakalpojumus, bet "ne pakalpojumus per ar

sliekšņa vērtību 150 000 SDR.

Līguma II pants "Nacionālais un nediskriminēšanas režīms" preču, kurām ir dalībvalstu izcelsme, piegādēm noteica režīmu, kas nav sliktāks par nacionālo vai citas dalībvalsts režīmu, pielietojot preču izcelsmes (rules oforigin) pārbaudes procedūru.

pants liek pienācīgi ņemt valstu un vispirms viszemāk attīstīto

valstu attīstības, tirdzniecības unfinansiālāsprasības un to nepieciešamību:

1. "(a) aizsargāt to maksas bilances un nodrošināt pienācīgas rezerves, kas ir pietiekamas nepieciešamo uzkrājumu nodrošināšanai un ir atbilstošas to ekonomiskās attīstības programmu īstenošanai;

(b) sekmēt pašmāju industrijas, ieskaitot mazo vienas ģimenes izveidošanu un attīstību lauku un atpalikušajos rajonos, kā arī citu ekonomikas sektoru attīstību;

(c) atbalstīt rūpnieciskos uzņēmumus tikmēr, kamēr tie ir pilnīgi vai stipri atkarīgi no valdības piegādēm;

(d) sekmēt ekonomikas attīstību ar reģionālo un globālo pasākumu palīdzību starp jaunattīstības valstīm".

2. Valdības šajā sakarā, "sagatavojot, pieņemot un īstenojot likumus un lēmumus par valdības piegādēm, sekmēs importa palielināšanu no jaunattīstības valstīm, atceroties viszemāk attīstīto valstu un to valstu īpašās problēmas, kuras atrodas uz zema attīstības līmeņa".

V p. 14.(a) da]ā noteikts, ka pieteikumi uz konkursu parastos apstākļos jānosūta pa pastu. Teleksa, telefaksa vai telegrammu teksts jādublē ar vēstuli. Pieteikumi pa telefonu netiek pieņemti.

Ar VII panta "Saistībupiespiedu īstenošana" (enforcement of obligations) 1. daļu tiek izveidota "Valdības piegāžu komiteja" (Committee on Government Procurement), tālāk dēvēta par Komiteju. Tā sastāv no visu dalībvalstu pārstāvjiem, kas tiekas ne retāk kā reizi gadā, un tajā tiek apspriestas valdības piegāžu problēmas un šī līguma izpilde. Komiteja ir arī strīdu izskatīšanas institūcija, kura tiek sasaukta 30 dienu laikā pēc jebkuras puses pieprasījuma. Pēc daļas Komiteja (a) paziņojumus par faktu būtību; (b) rekomendācijas pusēm un (c) jebkurus atbilstošus lēmumus. Attiecībā uz pusēm, kas nepilda Komitejas lēmumus, var tikt apturēta šī līguma darbība.

VIII panta noteikti no kas skar valsts drošības intereses saistība

ar ieroču, munīcijas vai iepirkumiem. Puses var nepielietot līguma

noteikumus arī gadījumos, kas skar pasākumu īstenošanu, kuri ir nepieciešami sabiedrības morāles, sabiedriskās kārtības vai drošības, cilvēku, dzīvnieku vai augu dzīvības vai veselības, kā intelektuālā īpašuma aizsardzībai vai produkcijas nodrošināšanai,

ražo invalīdi, filantropiskas iestādes vai cietumnieki.

1987. gada 16. novembrī tika pieņemts Padomes Lēmums Nr. 87/565/EEC par Protokolu. kas papildina GATT Līgumu par valdības vasūliiumieuc". Salīdzinājumā ar iepriekš izskatītajām direktīvām lēmuma II panta 2. noteikts, ka dalībvalstis

nodrošinās, lai

(a) to vienības neizturētos pret vieniem vietējiem piegādātājiem sliktāk kā pret citiem vietējiem piegādātājiem atkarībā no to saistības ar ārvalstīm vai ārvalstnieku līdzdalības to īpašumā;

(b) to vienības nediskriminētu vietējos piegādātājus, pamatojoties uz apsvērumiem, no kuras valsts šīs preces tiek piegādātas, ja vien tās ir ražotas dalībvalstīs.

Labojums ievieš jaunu IV panta 4. dalu, kura noteic, ka konkursu organizējošās institūcijas nedrīkst meklēt vai pieņemt padomus, kas var tikt izmantoti specifikāciju sagatavošanai īpašām piegādēm no firmas, kurai šajā piegādē var būt finansiālas intereses.

V panta 3. dala arī noteic, ka konkursu organizējošās "institūcijas nedrīkst nevienam piegādātājam nodot informāciju attiecībā uz īpašām piegādēm tādā veidā, kas var ietekmēt konkurenci".

1990. gada 17. septembrī EEC Padome pieņēma Direktīvu Nr. 90I531IEEC par to institūciju piegāju procedūru, kuras darbojas ūdens. enerģijas. transporta un telekomunikāciju sektoros^41. Direktīvas preambulā atgādināts, ka "preču pārvietošanās un pakalpojumu sniegšanas brīvība piegāžu kontraktos, kas tiek piešķirti ūdens, enerģijas, transporta un telekomunikāciju sektoros, ir aizliegta ar Līguma (EES) 30. un 59. pantu". EIRATOMA līguma 97. pants aizliedz jebkurus uz valsts piederību balstītus ierobežojumus dalībvalstu teritorijās.

Preambula pieprasa savstarpēju uzticību un lielāku caurskatāmību darba ņemšanas līgumos minētajos darbos.

Pretēji šim noteikumam, piemēram, Lattelekom darba līgumi ar ārvalstu speciālistiem 1994. gada līguma īstenošanas gaitā Latvijas sabiedrībai bija praktiski slepeni.

I panta 6. daļā ir noteikums, ka "(a) atklāta procesa apstākļos pieteikumus var iesniegt visi ieinteresētie kontraktanti".

Council Decision of 16 November 1987 Concerning the Conclusion ofthe Protocol Amending the

GATT Agreement on Government Procurement, in — Official Journal of the European Communities,

9.12.87, No. L. 345/24.

Council Directive (EEC) 90/531 of 17 September 1990, on the procurement procedures of entities

operating in the water, energy, transport and telecommunication sectors, in — OJ L 297 p.

Šis pants, tāpat ka neviens no iepriekš minētajiem EES dokumentiem, nenosaka nekādus ierobežojumus pieteikuma pēc kandidātu firmu lieluma.

Pretēji šiem noteikumiem konkursā Lattelekom modernizācijai kandidātiem jau iepriekš bija noteikts tik liels gada apgrozījuma limits, kas automātiski izslēdza VEF, respektīvi, pašmāju firmas līdzdalību.

II panta 2. noteikts, ka šīs Direktīvas noteikumi reglamentē arī gāzes un siltuma

piegādes kontraktus, tās (i) daļa Direktīvu attiecina arī uz "naftas, gāzes un ogļu, tāpat kā citu pamatdegvielu iegūšanu", bet (ii) — lidostu, jūras vai iekšzemes ostu (maritime or inland port) vai citu terminālu un iekšzemes celtniecību.

Jāatgādina, ka LR valdība 1995. gadā noslēdza līgumu ar AMOCO/OPAB par Latvijas naftas lauku izmantošanu bez konkursa, kuru tobrīd jau pieprasīja Latvijas likumdošana.

Līguma 12. pants nosaka slieksni neto VAT vērtībā no 400 000 līdz 600 000 ECU.

Atklātāis, ierobežotās un sarunu procedūras noteikumi Direktīvas 90/531 īstenošanai ir izdalīti atsevišķā XII pielikumā (Annex XII).

Direktīvu 90/531 /EEC labo Padomes 1992. gada 25.febre āra Direktīva 921 13i EEC, kura koordinē tikumus, nolikumus un administratīvos noteikumus par Savienības noteikumu un piegāžu procedūras .pielietošanu ūdens, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju_sektoros'1.

Direktīvas preambulā ir atgādināts, ka vienmēr jābūt iespējamām prasībām par zaudējumu atlīdzinājumiem, jo piedāvājuma sagatavošana konkursam (preparing a bid) vienmēr ir saistīta ar izdevumiem. Tas pieprasa, lai konkursu uzraudzītu neatkarīgas personas. Šajā nolūkā korektu konkursu nodrošinoša atestācijas sistēma tiks publicēta izdevumā "Official Journal of the European Communities".

Direktīvas 1. pantā noteikts, ka dalībvalstīm jāveic nepieciešamie pasākumi, lai nodrošinātu konktraktējošo institūciju lēmumu efektīvu un iespējami ātru pārbaudi atbilstoši šai Direktīvai (1. d.).

Dalībvalstīm jāgarantē, lai pasākumos nebūtu nekādas kas varētu dot pamatu prasībai par kaitējumu (claim for injury), kuru būtu radījusi kontrakta piešķiršanas procedūra (2. d.).

"Dalībvalstīm jānodrošina pārbaudes procedūras pieejamība saskaņā ar dalībvalstu noteiktiem detalizētiem noteikumiem vismaz attiecībā uz jebkuru personu, kurai ir vai varēja būt interese iegūt noteiktu kontraktu un kura ir bijusi zaudētāja vai riskē, ka viņai var radīt zaudējumus varbūtēji ierobežojumi" (3. d.).

Pēc 2. panta dalībvalstīm jāgarantē šādas iespējas:

(a) visagrākajā iespējamā momentā pielietot izmeklēšanas procedūru un (interlocutory proceedings, interim measures) izlabot iespē

jamos tiesību ierobežojumus vai novērst turpmāku kaitējumu attiecīgajām interesēm, ieskaitot kontrakta apturēšanas pasākumus;

Council Directive of 25 February 1992 coordinating the regulations and administra

tive provisions relating to the application of Community rules on the procurement procedures of

entities operating in the water, energy, transport and telecommunication sectors, see — Official Journal of the European Communities, 23.3.92, No. L 76/14.

(b) . atcelt prettiesiski pieņemtos lēmumus, ieskaitot .diskriminējošu. tehnisko, ekonomisko vaifinansiālo specifikāciju atcelšanu kontrakta noteikumu izziņošanā (notice),pazitiojumpar vērtēšanas sistēmu, uzaicinājumā uz konkursu, kontrakta dokumentos vai jebkuros citos dokumentos, kuri ir saistīti ar dotā kontrakta

piešķiršanas procedūru;

(c); (d) radīt iespēju kompensēt zaudējumus (award damages), ja tiesību ierobežojums nav izlabots vai novērsts personām, kurām šie tiesību ierobežojumi radījuši zaudējumus.

Dalībvalstis, kuru tiesību sistēma to pieļauj, var konkursa lēmumu vispirms atcelt un tad pasludināt par prettiesisku [šī 1. p. 1. d. tēze nav numurēta, bet seko aiz (c)].

2. Pilnvaras, kas noteiktas 1, daļā, var tikt nodotas dažādām kontroles institūcijām (cik saprotams, valsts iekšējām — J. B.).

6. Šīs kontroles institūcijas var noteikt arī kompensācijas apjomu.

7. Pusei, kura pieprasa atlīdzināt tās izdevumus, kas radušies no piedāvājuma sagatavošanas vai piedalīšanās konkursā, vienīgi jāpierāda Savienības normu vai attiecīgās dalībvalsts likumu par valsts piegādēm pārkāpums, ka šim kandidātam bija reāla iespēja iegūt kontraktu un ka ierobežojumu rezultātā šī iespēja tika negatīvi ietekmēta.

8. Dalībvalstīm jāgarantē, lai kontroles institūciju lēmumi tiktu efektīvi īstenoti.

9. Jārada iespēja, lai kontroles institūcijas, kuras nav justīcijas institūcijas, savukārt varētu pārbaudīt tiesas.

Tomēr kontroles institūciju locekli un jānomaina pēc tādiem pašiem

principiem kā tiesneši. Vismaz kontroles institūcijas priekšsēdētājam jābūt profesionālam juristam ar tādu pašu kvalifikāciju kā tiesnesim. Šīs institūcijas procesuālajām normām jādod iespēja abām pusēm tapt uzklausītām, un to lēmumiem jābūt saistošiem.

Pēc Direktīvas —6. panta kontraktu piešķiršana un piešķirošā institūcija

jāpakļauj attiecīgas kvalifikācijas neatkarīgu atestētāju atestācijai pēc Direktīvas 92/'i '/EEC noteikumiem un par to rezultātiem jāpublicē izdevumi "Officio Journal of the European

Pēc 8. panta dalībvalsti par šīs Direktīvas pārkāpumu notificē iepriekš minētā dalībvalstu pārstāvju Komisija. 30 dienu laikā pēc notas saņemšanas dalībvalstij

(a) jāpaziņo, ka tiesību ierobežojums ir labots vai

(b) kāpēc tas nav izdarīts, vai

(c) ka kontrakta piešķiršanas procedūru kontaktējošā varas institūcija ir apturējusi.

3. (c) daļā noteiktajā gadījumā dalībvalstij ka apturēšana ir atcelta vai cita konkursa procedūra ir uzsākta, kā arī ka tiesību ierobežojumi ir izlaboti.

Direktīvas pants nosaka samierināšanas procedūru.

Tātad jau divus gadus pirms 1994. gada Lattelekom modernizācijas līguma noslēgšanas Eiropas Savienības tiesībās bija visas nepieciešamās normas par valsts pasūtījumu konkursiem un no tiem izrietošu līgumu slēgšanu, kā arī korupcijas izskaušanu šajā sakarā. Līguma britu partneris Cable & Wireless pārstāvēja ES dalībvalsti, un tik lielam kontraktantam bija jābūt pilnīgi lietas kursā par EES un ES likumdošanas normām valsts pasūtījumos. Formāli attiecības ar. Latviju viņiem nebija šīs normas jāievēro, bet no angļu puses ari bija ļoti nekorekti tās pilnīgi neievērot pat tajos aspektos, kas bija rekomendēti attiecībās ar jaunattīstības zemēm.

Savukārt no Latvijas valdības puses, kura tik skali deklarēja savu tieksmi k]ūt par ES dalībvalsti, būtu bijis īpaši pareizi jau pirms pieņemšanas ES "demonstratīvi" ievērot ES tiesības, kas šo integrācijas procesu tikai paātrinātu, kā tas pastāvīgi tiek uzsvērts attiecībās starp ES un Igauniju.

1992. gada 18. jūnijāEES Padome pieņēma Direktīvu Nr. 92/50/EEC[par\vublisko pakalpojumu kontraktu piešķiršanu^4 0 Šī Direktīva neskar nomas, telemediju raidījumu, telekomunikāciju, peidžeru, arbitrāžas pakalpojumu, finansu pakalpojumu saistībā ar pirkšanu, naudas pārvedumu un centrālo banku pakalpojumiem, darba līgumu kontraktus, pētniecības un attīstības projektus.

KAD KONTRAKTS IR UN KAD NAV SPĒKA

LCL 1405. p. noteic, ka, "lai darījumam būtu tiesīgs spēks, ir vajadzīgs, lai tā dalībniekiem būtu tiesību spēja; darījumi, ko darījušas tiesību vai rīcības nespējīgas personas, nav spēkā". Šis princips tiek ievērots visās valstīs ar dažām šeit minētajām atrunām.

Anglijā, lai kontrakts būtu spēkā, tam parasti jāatbilst šādām prasībām:

1) jābūt piedāvājumam un tā akceptam;

2) jāpastāv pušu vienprātībai par kontrakta būtību (consensus ad idem);

3) jābūt pušu nodomam radīt savstarpējas juridiskas saistības;

4) šim nodomam jābūt patiesam (genuine consent);

5) pusēm jābūt tiesību un rīcības spējai slēgt kontraktus (contractual capacity);

6) kontrakta objektam jābūt legālam (legality of object);

7) jāpastāv reālai kontrakta īstenošanas iespējai (possibility of performance); ...

8) kontrakta noteikumiem jābūt skaidri formulētiem (certainty of terms);

9) kontraktam jābūt izteiktam noteiktā vērtību sistēmā (valuable consideration).44 Vairāku citu valstu noteikumi par kontraktu spēku pēc formas šajā nodaļā jau ir minēti.

Angļi SPT jautājumu, vai kontrakts ir vai nav spēkā, izspriež pēc angļu tiesībām neatkarīgi no tā, kas noteikts citu valstu tiesībās, gadījumā, ja tās būtu pretējas Anglijas publiskajai politikai. Vispārējais SPT princips ir tāds, ka jebkuras valsts tiesas nepielietos ārvalstu tiesību normas, ja to pielietošana varētu novest pie rezultāta, kas ir pretējs lex fori valsts publiskās politikas pamatprincipiem. Tiesa arī nedos ekzekvalūru un piespiedu kārtā neizpildīs savā valstī tās politikai pretējus ārvalstu tiesu lēmumus.

Skotijas tiesībās likums nošķir komerciālos kontraktus no nekomerciālajiem. Komerciālos kontraktus reglamentē kontrakta noslēgšanas vietas likums, nekomerciālos —

41 Council Directive 92/50/EEC relating to the coordination of procedures for the award of public service contracts, see — Official Journal of the European Communities, 24.7.92, No. L 209/1.

" Curzon, ibid., p. 97. ' *' ' domicila likums. Konflikta jautājumā; kad noslēgts komerckontrakts ar nepilngadīgo, kas pēc sava ārvalstu domicila likuma nav rīcībspējīgs, viņu var uzskatīt par rīcībspējīgu saskaņā ar Skotijas likumu, ja kontrakts noslēgts Skotijā.[96] Tātad tāds kontrakts ir spēkā.

ASV likumā^97 noteikts, ka darījums (transaction) jāuzskata par spēkā esošu, ja rīcībspēja ir vai nu saskaņā ar domicila, vai kontrakta pienācīgo vai vadošo (law governing the contract) likumu.

Lielbritānijas tiesību zinību klasiķi Deisijs un Moriss^98, kā arī Češirs Norts^99 uzskata, ka kontrakts nav spēkā tajā gadījumā, ja viena puse ir dorn iedēta Anglijā un tā ir rīcībspējīga saskaņā ar Anglijas likumu, bet šī persona nav rīcībspējīga saskaņā ar ārvalstu likumu, kas ir vadošais kontrakta likums. Kontrakts nav spēkā arī tad, ja persona ir rīcībspējīga saskaņā ar kontraktu reglamentējošo ārvalstu likumu, bet tā nav rīcībspējīga saskaņā ar Anglijas likumu, kur viņa domicilēta. Šis pazīstamo autoru izvirzītais princips apstiprināts Ontario provinces Kanādā Apelācijas tiesas 1958. gada lēmumā Carona lietā.[100]'

Pie kontraktiem, kas nav spēkā, gan Anglijā, gan Amerikā pieskaita tos kontraktus, kas satur krāpšanas elementus. Šis princips Anglijā iedibināts ar 1677. gada Likumu par krāpšanas un netaisnas tiesas novēršanu. Vairāki šā Likuma principi tika pārņemti ASV vēl tajā pašā gadsimtā. Šis Likums ieviesa kārtību, pēc kuras noteikti kontrakti, piemēram, par parādiem, prasībām saskaņā ar laulībām, zemes pārdošanu, kā ari preču pārdošanu par summu, kas lielāka par 10 mārciņām (ASV 500 USD), pēc Vispārējā komerekodeksa*' jāizpilda rakstiski. Citus kontraktus noslēdzot, vajadzīgi liecinieki, kas tos apstiprina.[101] Tātad angļu likums kā vienu no kontrakta spēka kritērijiem izvirza noteiktas formas ievērošanu.

LCL 21. p. noteic, ka "tiesisku darījumu formai var piemērot tiklab tās vietas likumu, kur darījums taisīts, kā arī tās vietas likumu, kur tas izpildāms".

Taču LCL 21. panta 2. d. un 18. panta darījumu par nekustamajiem īpašumiem formā liek pielietot Latvijas likuma noteikumus. Līdzīga kārtība, kā jau iepriekš minēts, ir arī vairumā citu valstu, ieskaitot Šveici.

Saistību tiesībās īpaša vieta ir negodīgas bagātības iegūšanas doktrīnai. Saskaņā ar to nesamērīgu iedzīvošanos uz citu rēķina uzskata par negodīgu un prettiesisku. Precedentu tiesībās šajā gadījumā atsaucas uz Boiseveina pret Veiiu precedentu ', Šveices SPT Kodeksa 127. pantā noteikts, ka "tiesas procesi par negodīgu iedzīvošanos (unjust enrichment, enrichiessement illegitime, ungerechtsfertige Bereicherung) ir pakļauti Šveices tiesas jurisdikcijai pēc atbildētāja domicila, bet, ja viņam tāda nav, tad viņa pastāvīgās dzīves vai uzņēmējdarbības vietas jurisdikcijai.

1. Prasības par negodīgu iedzīvošanos reglamentē likums, kas pielietots pastāvošajām vai prezumēlajām tiesībattiecībām, ar kurām ir pamatota negodīgā iedzī— vošanās.

2. Ja tādu tiesībattiecību nav, tad prasību par negodīgu iedzīvošanos reglamentē tās valsts likums, kur šī iedzīvošanās ir notikusi. Puses var vienoties par to, ka tiek pielietots tiesas valsts likums."

Pie tādiem kontraktiem, kas nav spēkā, Anglijā pieskaita kontraktus, kas ierobežo tirdzniecību (restraint of trade)", kontraktus, kas noslēgti tirdzniecībai ar ienaidnieku, kontraktus par svešu tiesas procesu pirkšanu vai finansēšanu, kā rezultātā pircējs iegūst visu vai dalu no pietiesājamās summas contracts), kā arī korupcijas

rezultātā parakstītus kontraktus.

Angļu tiesa var pasludināt kontraktu par spēkā neesošu arī gadījumā, ja nav iebildumu pret tā saturu, bet gan pret kādos tas ir parakstīts, no kā var

izdarīt slēdzienu, ka tas irpretrunā ar angļu tiesas priekšstatiem par taisnīgumu un morāli. Salīdzinājumā ar angļiem franču tiesa neuzskata, ka nav spēkā kontrakts, kas parakstīts piespiedu (coercion, duress) vai krāpšanas kārtā (fraud), taču angļu (arī Latvijas) tiesa vienmēr uzskatīs tādu kontraktu par spēkā neesošu.54

Tomēr nevajag domāt, ka angļu tiesas neizpildīs ārvalstu kontraktu, kas ir pretrunā ar angļu tiesībām un citādi nebūtu spēkā Anglijā, ja kontrakta vadošais likums būtu angļu tiesības (English law is the proper law of contract).

Vispārējā tiesību sistēmā (common law) vispārpieņemts un imperatīvs ir princips, ka prasību izskatīt jautājumu par to, ka kontrakta sankciju noteikumi nav spēkā, nevar izslēgt, ja kontrakts likumam (contract subject to English law).

Tas tomēr arī nenozīmē, ka šo principu pielietos attiecībā uz kontraktu, kas ārvalstu tiesībām.

Arī franču juristiem ir paruna, ka ne katra norma, kas pieder pie valsts iekšējo tiesību publiskās kārtības normām (ordre public interne), noteikti ir dala no ārējās vai starptautiskās publiskās kārtības normām (ordre public externe, international).55

Tas tāpat nenozīmē, ka tiesas piespiedu kārtā izpildīs kontraktu, kura saturs

ir pretrunā ar angļu tiesībām (type or character unknown to English law). Publiskās kārtības atrunas efekts Anglijā var būt pat tāds, ka angļu tiesas izpilda Anglijā tādu ārvalstu tiesībām pakļautu kontraktu, kas attiecīgajā ārvalstī tiktu uzskatīts par spēkā neesošu, ja vien šis kontrakts nav pretrunā ar Anglijas publisko kārtību.

Ari 1980. g. Romas konvencijas 16. p. noteic, ka ārvalstu likums netiek pielietots, ja tas ir pretrunā ar tiesas (forum) valsts publisko kārtību. Hāgas Konvencijas par starptautiskajām privāttiesībām 22. panta (l)(a) daļā lietots cits apzīmējums — "klajā pretrunā" ar tiesas valsts likumu.

Angļu tiesa ignorē ārvalstu tiesību normas, kas atņem kontraktam tā efektivitāti (effectiveness), ja likumdošana, ar kuru ir pretrunā kontrakts (legislation to which the

Roussiiion v. Roussilion (1880) 14 Ch. D. 351.

Dicey and Morriss, "On the Conflict of Laws", Eleventh Ed., Lond. (1987) pp. 1226—1227,

Lloyd, Public Policy, pp. 74.

contract is opposed), pec angļu tiesībām tiek uzskatīta par tik diskriminējošu vai apspiedošu (oppressive), ka tas ir pretrunā ar publisko kārtību,5

Kā raksta anght SPT klasiķi Deisijs un Moriss: "Saskaņā ar vienu no vissvarīgākajiem Anglijas publiskās kārtības principiem nav spēkā kontrakts, kas ir pretrunā ar Britu valsts interesēm (a contract is void which is opposed to British interests of State)."[102]

Tātad, piemēram, ja Latvijā tiktu piemērots britu princips, ka 1994. gada Lattelekom līgums ir pretrunā ar Latvijas ekonomiskajām vai valsts drošības interesēm vai tas parakstīts krāpšanas vai korupcijas rezultātā, tad tas nebūtu spēkā no paša sākuma un britu partneriem nebūtu nekāda pamata iebildēm.

Angļu tiesa var arī atteikties īstenot kontraktus, kas apdraud draudzīgas attiecības starp britu valdību un citu valdību. Anglijā nav spēkā, tiek uzskatīts par nelikumīgu un tās tiesa neīsteno tādu angļu kontraktu (English contract), ar kuru puses pārkāpj ārvalstu tiesības (to further and adventure to break the laws of a foreign State).[103]

Deisijs un Moriss raksta: "Angļu kontrakts nav spēkā un tiek uzskatīts par pretlikumīgu, ja kontraktā iesaistīto pušu patiesais mērķis liek tiem apvienot spēkus, lai draudzīgā ārvalstī veiktu pasākumu, kas ir pretrunā ar šīs valsts likumu, neskatoties uz to, ka šajā valstī noteiktā gadījumā var būt tādi apstākli, darbības veidi un vietas, kas legāli šo kontraktu

Kontrakts nav spēkā pēc tā paša principa, ja tā mērķis ir pārkāpt draudzīgas valsts importa un eksporta likumus. Angļu tiesas neīsteno ārvalstu valūtas kontroles fiskālos vai soda (exchange control, revenue or penal) likumus vai kontraktus, lai apmierinātu prasību par ārvalstu nodokļu iekasēšanu. Taču angļu tiesas neīsteno arī kontraktus, kas pārkāpj iepriekš minētos ārvalstu

Starp atteikumu iemesliem īpaši tiek izdalīti tā saucamie sasaistošie ("lipīgie") jeb adhezīvie kontrakti (adhesive contracts). Dažas tiesas un starptautisko tiesību eksperti uzskata, ka ekonomiski stiprākās puses vienpusīgi sagatavotie un vājākai pusei uzspiestie kontrakti ir adhezīvi, respektīvi, sasien ekonomiski vājākās puses "rokas un kājas". Citas tiesas par adhezīviem respektīvi prettiesiskiem uzskata kontraktus, kas satur negodīgus, "bezsirdsapziņas" (unfair or unconscionable) noteikumus pret vājāko pusi. ASV tiesību'" noteikumi iepriekš minētos principus pielieto vienīgi tad, ja vājākajai pusei pretējā gadījumā tiek radīti zaudējumi

Angļu tiesas par prettiesiskiem un publisko kartību pārkāpjošiem tiek atzīti kontrakti, kas saistīti ar kukuļņemšanu vai korupciju (corruption). Šādi gadījumi tiesā tiek kvalificēti kā noziedzīga vienošanās (criminal conspiracy).

Prettiesiski ir arī t.s. cenu karteļu kontrakti (price-fixing) vai vienas nozares ražotāju vai piegādātāju slepena vienošanās par cenu celšanu."3

Prettiesiskus kontraktus nevar īstenot nedz kāda no pusēm, nedz tiesa. No prettiesiskiem kontraktiem parasti iegūst atbildētājapusejo tos nav iespējams īstenot. Veiksmīga atsauce uz kontrakta prettiesiskumu dod iespēju to nepildīt (successful plea ofillegality involves the automatic dismissal ofthe action).

Prettiesiska kontrakta sekas parasti ir an nespēja atgūt ieguldīto naudu vai preces pat ar nekontraktualu līdzekļu palīdzību (consequence ofan illegal contract is that it normally prevents recovery of money or goods even by non-contractual remedy). Tomēr izņēmuma gadījumā, ja no personas pēc prettiesiska kontrakta izkrāptas preces vai nauda, tiesas pienākums ir to atdot.

AaiLCL 866. p. paredz, ka "nepieciešamie zaudējumi atlīdzināmi katram, izņemot personu, kas lietu dabūjusi noziedzīgā ceļā".

Anglijā, ja kāda no kontrakta daļām ir prettiesiska, tad par pretlikumīgu tiek pasludināta ne tikai šī kontrakta daļa, bet gan viss kontrakts (illegality in a contract affects not only the part directly concerned, but taints the whole contract with invalidity).64 Šī koncepcija nostiprināta arī ar Napjera precedentu.65

Vēl vairāk, ja viens kontrakts ir pasludināts par prettiesisku, tad šīfakta sekas izplatās arī uz citiem ar šo kontraktu saistītajiem kontraktiem vai

Pēc šī principa, piemēram, ja viena apmēram tūkstoš lappuses garā 1994. gada Lattelekom līguma daļa vai apakšlīgums izrādītos prettiesisks, teiksim, panākts korupcijas rezultātā, tad prettiesiska būtu visa šī līgumu pakete kopumā.

KONTRAKTA INTERPRETĀCIJA JEB TULKOŠANA

Kontrakta interpretācija notiek saskaņā ar pienācīgo likumu, kam tas pakļauts. SPT jautājums par to, ka kontraktam jābūt izstrādātam saskaņā ar pienācīgajām tiesībām (in accordance with its propper law), ir pats par sevi saprotams. Tiesas, kura tiek aicināta interpretēt kontraktu, uzdevums ir fiksēt jēgu, kuru, kontraktu sagatavojot, tam gribēja piešķirt tā puses.

Ja pienācīgais likums nav ievērots, tad kontrakts var iegūt tādu raksturu,

kādu puses tam nebūt nedomāja piešķirt, kontraktu noslēdzot. Šādos gadījumos daudz kas atkarīgs ari no terminu izpratnes. Tā, piemēram, termins "to ship" Anglijā nozīmē "iekraut uz kuģa borta" (to place on board). Tomēr ASV ar šo pašu terminu bieži vien apzīmē "iekraut vilcienā" (to load on a train). Arī Lattelekom līguma sākumā bija terminus skaidrojoša sadaļa.

Lai noskaidrotu, kuru-no terminiem. ir domājušas-puses - un- kādu tiem piedēvē-jušasjēgu, kontraktu noslēdzot, jānoskaidro pienācīgais kontrakta likums (the proper law of contract). Tas nenozīmē, ka angļu kontraktā nevarētu tikt pielietots termins ar amerikāņu jēgu. Tas vienīgi nozīmē, ka jautājums par to, kāda ir termina jēga, Anglijas tiesai jānoskaidro ar likumdošanas interpretācijas normām.

Ja turpretim kontrakta pienācīgais likums ir amerikāņu, tad terminu jēgas interpretācija notiek pēc amerikāņu likuma. Ja angļu kontraktā ir noteikums par samaksu "mār-citā valstī, kuras naudas vienību arī sauc par un ja maksātājs nav

valdība, kas atrodas ārpus maksāšanas vietas valsts, tad jēga, kas tiek piešķirta maksāšanas valūtas noskaidrošanai, ir jāizdibina pēc angļu likuma, un tādā gadījumā tā ir maksāšanas vietas ja apstākļi liecina, ka tāds ir bijis arī kontrakta pušu nodoms.

KONTRAKTA ANULĒŠANA

Kontrakta anulēšana var notikt dažādi. LCL 1589. p. pieļauj vienpusēju atkāpšanos no līguma gadījumos ja to atļauj likums.

Visparastākie līguma laušanas veidi, piemēram, ASV ir ar darbību, noslēdzot citu kontraktu, atzīstot, ka prasība apmierināta, vai ar kontrakta novāciju (discharge by accord and satisfaction, novation). Var anulēt prettiesisku, spēkā neesošu kontraktu, atsakoties to pildīt.

Arī LCL 1592. p. noteikts, ka "neviens līgums, kas veicina kaut ko pretlikumīgu, netikumīgu vai negodīgu, nesaista. Ja viena puse ar viltu irpiedabūta noslēgt tādu līgumu, tad viņai ir tiesības prasīt zaudējumu atlīdzību."

Gan angļu, gan amerikāņu tiesības atzīst, ka gadījumā, ja konkurss notiek, lai organizētu kādus publiskus darbus, piemēram, celtniecībā, jāievēro zināmi vispārpieņemti noteikumi. Katram saprotams, ka, lai sagatavotos konkursam, piemēram, celtniecības firmai jāiztērē daudz naudas liela projekta priekšlikuma (bid) sagatavošanai. Taču nevienam piedāvātājam (bidder) šādā konkursā nav tiesību pieprasīt, lai viņa priekšlikums liktu obligāti patja tas piedāvāts par viszemāko cenu. Tomēr "piedāvātājam

ir tiesības uz to, lai viņa piedāvājumu pienācīgi un godīgi (fairly) izskatītu. Tāpēc, ja publiskā vara korupcijas dēļ nodod kontraktu pēc kādiem pilnīgi prettiesiskiem apsvērumiem citampiedāvātājam, taddažosAmerikasprecedentosšādampiedāvātājam

ir dotas tiesības atprasīt tendera sagatavošanai iztērētos līdzekļus." Šis princips saskan ari ar Anglijas tiesību principiem un, kā redzējām iepriekš, ietverts arī ES tiesībās.

Angļu tiesas ir tiesīgas apriori pieņemt, ka uzaicinājums uz konkursu satur solījumu visus piedāvājumus izskatīt godīgi un līdztiesīgi. "Tiesajebkurā laikā var arīatbalstīt ka kontrakts pēc tendera piešķirts korupcijas

Taču jāņem vērā, ka amerikāņu tiesībās termins "tender" var nozīmēt arī vienas kontraktējošās puses beznosacījumu priekšlikumu rīkoties noteiktā veidā, esot spējīgai tā rīkoties arī

" P. S. Atiyah, ibid., pp. 64—65.

* J. L. Frascona, ibid., p. 197.

No kontrakta var atteikties', atsaucoties uz nespēju to pildīt^1 (impracticability;1 impossibility clause), kā ar i ja izpildi aizliedz valdība. Angl u tiesas pēdējā laikā atjauj nepildīt kontraktus, kura izpilde nav neiespējama, bet ir "ļoti nepraktiska" (highly impracticable)/"'

No kontrakta izpildes var atteikties arī, atsaucoties uz to, ka tas nedos iecerēto pelņu (economic frustration purpose), un tiesas atzīst šo iemeslu par attaisnotu. Taču šādā gadījumā tiesa var nepildītajai pusei likt atmaksāt

Tātad, ja 5. Saeimas komisijas un vēlāk valdības komisijas darba rezultātā Lattelekom lietā tika konstatēti vairāki nepraktiskuma un neattaisnota sadārdzinājuma elementi no angļu vadības puses, tad analogā situācijā Anglijā tas varētu būt par pamatu kontrakta laušanai pēc iepriekš minētajām pazīmēm.

Visbeidzot, viens no likumīgiem kontrakta atcelšanas vai atteikšanās to pildīt pamatiem praktiski visā civilizētajā pasaulē ir ultra vires principa pārkāpums, kad puses ir pārkāpušas savas likumiskās pilnvaras. Šāda situācija rodas, piemēram, kad firma vai tās pārstāvji rīkojušies ārpus to inkorporētajos statūtos noteiktās kompetences.

Tā, piemēram, ja ASV datoru firmas direktora padome nolemj nopirkt rezervāta zemi, lai sekmētu dabas aizsardzību, tad, neskatoties uz šī pasākuma sociāli

pareizo ievirzi, firmas vadītāju rīcība tiesā tiktu uzskatīta par ultra vires lēmumu. Vispārējā tiesību sistēmā un arī likumdošanā^71 šāda darbība ir prettiesiska un kontrakts, kurā kāda no pusēm rīkojusies ultra vires, nav spēkā no paša sākuma.

Pēc 1969. gada Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām 46. panta valstis (Latvija ir šīs Konvencijas dalībniece), pasludinot, ka līgums attiecībā uz tām nav spēkā, nav tiesīgas atsaukties uz to, ka līgums ir pretrunā ar valsts iekšējām tiesībām, "izņemot gadījumu, ja šāds pārkāpums ir acīmredzams un attiecas uz iekšējās likumdošanas normu, kurai ir īpaši svarīga nozīme.

2. Pārkāpums tiek uzskatīts par acīmredzamu, ja tas ir objektīvi skaidri redzams jebkurai valstij, kas darbojas šajājautājumā godprātīgi un saskaņā ar parasto praksi."

Dabiski, ka viena no svarīgākajām gan iekšējo, gan starptautisko tiesību vispāratzītajām, imperatīvajām normām, kā arī svarīgs publiskās kārtības elements ir valsts suverenitātes princips.

Attiecīgi šīs Konvencijas 53. pantā ir noteikts, ka "līgums ir spēkā neesošs, ja tā noslēgšanas brīdī tas ir pretrunā ar vispārējo starptautisko tiesību imperative (obligāto) normu".

Šāda imperatīva norma mūsdienu starptautiskajās privāttiesībās ir monopola iedibināšanas aizliegums.

Bet 1969. gada Vīnes konvencijas 49. pantā noteikts: "Ja valsts ir noslēgusi līgumu citas sarunu vedošās valsts krāpnieciskās darbības rezultātā, tad valsts var atsaukties uz krāpšanu kā pamatojumu atzīt tās piekrišanu par līguma saistošo raksturu attiecībā uz to kā spēkā neesošu."

mG. D. Schraber, C. D. Rohwer, ibid., pp. 314 — 315.

7,1 G. D. Schraber, C D. Rohwer, ibid., pp. 320-321.

" J. L. Frascona, ibid., pp. 825—827.

Visbeidzot,- Vīnes konvencijas 50. pants nosaka: "Ja valsts piekrišana par līguma saistošo raksturu attiecībā uz to tika izteikta tiešas vai netiešas tās pārstāvja uzpirkšanas rezultātā no otras sarunu vedošās valsts puses, tad pirmā valsts var atsaukties uz šādu uzpirkšanu kā pamatojumu atzīt piekrišanu par tāda līguma saistošo raksturu attiecībā uz to kā spēkā neesošu."

UZŅĒMĒJDARBĪBAS STARPTAUTISKĀ KOPLĪGUMA

9

SAGATAVOŠANAS PAMATPRINCIPI

Mūsu laikos galvenās un vislielākās juridiskās personas, kas nodarbojas ar uzņēmējdarbību, ir transnacionālās korporācijas (TNK), kuras ir daudznacionālas gan pēc sava kapitāla, gan darbības ģeogrāfiskās izplatības. Pie TNK pieder pagaidām lielākais investors Latvijā — iepriekš minētais, Lielbritānijā inkorporētais uzņēmums Cable & Wireless. Nozīmīgākās investīcijas Latvijā izdara un arī turpmāk izdarīs TNK, kuru uzdevums, protams, ir nevis nodarboties ar labdarību, bet gan iegūt pēc iespējas lielāku pelņu.

panākšanai TNK ir uzkrājušas milzīgu pieredzi, kuras Latvijai nav, un viņu rīcībā ir tik augstas kvalifikācijas speciālisti, kādu Latvijā pagaidām arī nav. Bez tam savu īstenošanai TNK parasti izmanto no investējamās summas

lielas "komisijas naudas par starpniecību" lemjošajiem birokrātiem. Sev vēlama lēmuma pieņemšanai viņi nereti ievirza savus speciālistus valsts valdības vai padomdevēju

aparātā, apmaksā sev vēlamu ārvalstu vai Latvijas konsultatīvo firmu darbu un pat, kā to pierādīja Latvijas pieredze Lattelekom lietā, sedz politisko partiju vēlēšanu izdevumus, izmantojot šo partiju deputātus kā savus parlamentāros lobistus.

Būtu ari nepareizi domāt, ka tikai ārvalstnieki investē Latvijā. No Latvijas jau Augstākās Padomes laikā, kura atjaunoja neatkarību, bija "aizbēguši" un tika investēti ārvalstīs kapitāli ap 10 — 12 miljardu USD apjomā, taču par to valdība interesi neizrādīja. Tāpēc šajā apakšnodaļā sniegtais materiāls salīdzinoši izgaismos arī uzņēmējdarbības un investīciju kārtību citās valstīs, īpaši kolīziju sfērā.

Jo neprofesionālāk un nepārdomātāk, slēdzot šādu līgumu, rīkosies Latvijas puse, jo mazāks labums no tā būs mūsu valstij kopumā un katram maksātājam

Ja Latvijas puses rīcība, slēdzot šādu līgumu, būs vai pat balstīta uz

valdības ierēdņu korupciju, tad šāda līguma sekas Latvijai būs klaji neokoloniāliska ekspluatācija, maksātāju aplaupīšana, dabas resursu un nacionālo bagātību

izlaupīšana. Tāpēc, sagatavojot un izvērtējot starptautisko kopuzņēmumu veidojošus vai ārvalstu koncesijas iedibinošus līgumus, jābūt īpaši vērīgiem un katrs to noteikums

_ _ . . _ . 72

rūpīgi jāizsver.

Starptautiskā kopuzņēmuma (SK) izveidošanas līgumā jānosaka finansu,

piegāžu, kredīta precīzas savstarpējās atbildības un pelņas sadales, darbības

" Šie jautājumi plašāk apskatīti J. Bojāra un Dr. V. Vilnes kopējā monogrāfijā: Starptautiskās investīcijas. —Rīga: LU Starptautisko attiecību institūts, 1996.

un noteikumi un strīdu izskatīšanas kartība. finansu

investīciju piegāžu, tehnoloģijas un licenču nodošanas, soda sankciju un zaudējumu segšanas kārtība. Katru no šiem aspektiem iespējams noformēt ar atsevišķiem apakšlīgumiem, kurus apvieno Jumta līgums, kas ietver galvenos noteikumus."

Līguma sagatavošanas vispārējie principi paredz dažādus pamatpasākumus. Vispirms kopuzņēmums jāizveido kā juridiska persona un tam jāizvēlas

nosaukums, jānosaka līguma vadošais likums, pēc kura tas tiek izstrādāts.

1994. g. LaUekkom līgumā piemērotais likums nav noteikts vispār, un līguma teksts dod iemeslu konstatēt, ka tas nav sagatavots, vadoties pēc Latvijas likuma.

Uz starptautiskā kopuzņēmuma izveidi un SK līguma sagatavošanu lielu ietekmi atstāj tā rezidences valsts saistību tiesības, īpaši līguma noteikumu piespiedu īstenošanas iespējas (enforceability of contractual obligations). Lai gan praktiski visās tiesību sistēmās atzīst līguma noteikuma piespiedu izpildi, piemēram, ASV partneris, kas ignorē vietējās materiālās vai procesuālās normas, var būt pārsteigts, noskaidrojot, ka nespēj piespiest ievērot akciju īpašnieku maiņas ierobežojumus vai kontraktā

noteikto akciju turētāju mazākuma tiesību aizstāvību, jo šādu noteikumu nav vietējā likumdošanā.

Citu valstu saistību tiesībās, piemēram, Japānā, likumdošana dod samērā maz iespēju aizsargāties pret kopuzņēmuma līguma laušanu,jo tur nav paredzēti noteikumi par efektīviem, taisnīgiem atvieglojumiem (equitable relief).

Šo negatīvo aspektu izslēgšanai amerikāņu autori ASV investoriem iesaka pakļaut kontraktu Savienoto Valstu tiesībām. Respektīvi, puses noteic, ka kontrakta pienācīgais likums (the proper law of contract) ir ASV likumdošana. Tomēr pat tad, ja ASV partnerim izdosies pierunāt savu ārvalstu partneri šo likuma izvēles noteikumu

kontraktā, šo likuma izvēli nebūt ne obligāti respektēs ārvalstu tiesa. Vēl vairāk, ārvalstu tiesību izvēli (choice of law) bieži vien noraida vietējais ārvalstu investīciju reģistrs, kam jāapstiprina kontrakts, lai noteiktu, ka tas ir spēkā un tā noteikumi īstenojami piespiedu kārtā. ;

Savienotajās Valstīs likuma izvēles noteikumi koncentrēti vairākos likumdošanas aktos, arī Pārskatītajā kolīziju likumā un Vispārējā komerciālajā kodeksā.[104]

Samazināt nespējas gadījumus īstenot kontraktu piespiedu kārtā ir iespējams, izveidojot tādu līguma saturu, kura apstākļos darbojoties kontrakta partnerim no līguma laušanas rodas pārāk lieli zaudējumi. vispirms iespējams nodrošināt ar kontrakta partnera ieinteresētību līgumā. Amerikāņu eksperti saviem uzņēmējiem ieteic padarīt savu ārvalstu kopuzņēmuma partneri atkarīgu savas pastāvīgās "labās gribas"

(good will), kā, piemēram, no komplektējošo detaļu piegādes, tehnoloģijas, menedžmenta pakalpojumiem, kas tiek garantēti saskaņā ar līgumu, kurš satur visaptverošus pasākumus pret saistību nepildīšanu (broad cross default provisions).

Tāpēc pilnīgi pareizas ir UN CTAD ekspertu rekomendācijasjaunattīstības valstīm nepadarīt sevi atkarīgas no svešas tehnoloģijas, menedžmenta un komponentu

piegādēm, attīstīt savu tehnoloģiju un neatkarīgu, spēcīgu eksporta preču ražošanas potenciālu.75 1 9 9 4. gada Lattelekom līgums ir Latvijai šajā ziņā ļoti pamācošs piemērs, jo Latvijas puse ne tikai kā valsts SIA, bet pat kā valsts saskaņā ar līgumu ir padarīta pilnīgi atkarīga no ārvalsts partnera un nostādīta absolūti nelīdztiesīgā stāvoklī.

Reģistrējot investīciju (pēc LR likumdošanas) "ieguldījumu", pirmām kārtām jāriem vērā uzņēmuma dibināšanas vietas uzņēmējdarbības likumdošana.

Piemēram, Šveicē pēc SPT Kodeksa 150. panta uzņēmumi (companies) ir "organizētas personu un apvienību īpašuma (assets) kopības" (1. d.), bet "neorganizētas paju sabiedrības ir pakļautas kontrakta vadošajam likumam" (2. d.).

Pēc 154. panta firmas ir tās valsts tiesību subjekti, pēc kuras likumiem tās ir organizētas, ja tās atbilst šo likumu noteikumiem par publiskumu (publicity) vai reģistrāciju vai, ja tādu noteikumu nav, ja tās ir organizētas atbilstoši šīs valsts tiesībām (1. d.). Ja firma neatbilst šiem noteikumiem, tad to reglamentē tās valsts likums, kur atrodas tās vadība (2. d.).

"Izņemot 156. un 161. panta noteikumus, uzņēmumam piemērojamais (applicable, anwendbare) likums nosaka īpaši

(a) tā juridisko dabu;

(b) izveidošanu un likvidāciju;

(c) tā organizāciju;

(f) tā iekšējās attiecības, īpaši starp uzņēmumu un tā locekļiem;

(g) atbildību par uzņēmuma likumdošanas pārkāpumiem;

(h) atbildību par parādiem;

(i) personu pilnvaras, kas rīkojas uzņēmuma vārdā."76

Veidojot SK, inkorporācijas dokumentos jānosaka uzņēmuma mērķi un kapitāla dalu sadale starp partneriem, kā arī citu materiālu un nemateriālu ieguldījumu apjoms, kā uzņēmumu uzsākot, tā nākotnē. Pēc tam jānoskaidro, kuru dalībnieku intereses tiks pārstāvētas un ar cik lielu daudzumu akciju īpašumu. Tad jānosaka pušu tiesības, pienākumi un akciju nodošanas tiesības un to ierobežojumi (restrictions on the transfer of the shares).

Tālāk jānosaka uzņēmuma administrācijas un menedžmenta jautājumi, licenču nodošanas noteikumi, finansu uzraudzība, peļņas sadale, strīdu izskatīšanas kārtība, tai piemērojamais likums un arbitrāžas instance, kā arī likvidācijas noteikumi. Vairumā gadījumu šos noteikumus reglamentēs kopuzņēmuma rezidences valsts likumdošana, taču tā nekad detalizēti nenosaka visus sīkumus un nav spējīga paredzēt katra uzņēmuma specifiku. Līdz ar to partneriem ir samērā liela uzņēmuma dibināšanas līguma noteikumu izstrādāšanas brīvība, ciktāl to neierobežo vietējās tiesiskās sistēmas pavēlošās vai aizliedzošās normas.

Jebkurus līguma papildnoteikumus, kas reglamentē kopuzņēmuma darbu (bylaws), parasti pievieno tam pielikumā (appendix). pamatnoteikumus var ietvert arī

sabiedrības akcionāru līgumā (shareholders agreement).

75 Sk. — International Monetary and Financial Issues for the 1990s.

76 Switzerland's Private International Law Statute.., pp. 137 —141.

Vairuma gadījumu, partneri darbosies ne tikai ka akcionāri, bet ari ka tehnoloģijas, preču zīmju un komponentu piegādātāji, ražotāji un produkcijas realizētāji, kas arī jānosaka līgumā.

Tā, piemēram, Latvijas puse var atbildēt par

produkcijas izplatīšanu Latvijas tirgū, tā var ieguldīt telpas, zemes gabalu, līgt vietējo darbaspēku, dažkārt arī ieguldīt savu daļu tehnoloģijas. Zviedrijas puse var ieguldīt savu tehnoloģiju un komponentus, uzņemties dalu menedžmenta, atbildēt par Rietumu tirgu un mārketingu tajā. Līdzīgi noteikumi ir ietverti Latvijas 1995. gada līgumā ar SAS.

Katru no šīm funkcijām var noteikt vai nu noteiktā līguma nodaļā, vai līgumā, kuras visus apvieno Jumta līgums, kas satur galvenos un principus

(general terms). Liela projekta līgumi var būt loti gari un detalizēti. 1994. g. Lattelekom līgums bija vairāk nekā garš.

Visas līguma dokumentu paketes sadalīšana atsevišķos apakšlīgumos ir izdevīga vairāku apsvērumu dēļ. Pirmkārt, tad vieglāk nepilnību gadījumā pārstrādāt un papildināt katru no daļām atsevišķi. Otrkārt, ne visās tiesiskajās sistēmās valdību interesē visas līguma daļas. Tādā gadījumā, uzrādot valdības institūcijām tikai obligāti nepieciešamo dalu, pārējo var turēt firmu komercnoslēpumā.

Līgumā parasti norāda, ka visu tā noteikumu izpilde ir obligāta un savstarpēji saistīta.

Kopuzņēmuma organizācijas un galveno mērķu noteikumi (the purpose clause) ietver informāciju par firmas domicilu vai rezidences valsti un vietu. Dažkārt viens no kopuzņēmuma kapitāla organizācijas veidiem var būt partneru pamatuznēmumu zināmas akciju daļas pārvedums uz jaundibināmo Vairums tiesisko

sistēmu pieprasa, lai akcijas tiktu parakstītas un apmaksātas vai skaidrā nauda tiktu pārvesta noteiktā laika periodā vēl pirms jaunā kopuzņēmuma inkorporācijas.

ASV uzņēmējdarbības likumdošana nebūt nepieprasa jaundibināmajām firmām definēt savus uzdevumus un atļauj tām nodarboties ar visu, ko likums neaizliedz. Taču daudzās valstīs uzņēmuma mērķi detalizēti jādefinē, ieskaitot jautājumus par ražojamo un pārdodamo produkciju, slēdzamo kontraktu tipu u.c. Šajās valstīs izveidotā uzņēmuma darbību strikti ierobežo tā uzņēmējdarbības inkorporācijas noteikumi. Daudzos gadījumos tos stingri pārbauda valdības institūcija, kas seko ārvalstu investoru darbībai.

Tomēr kā ierobežojošas, tā liberālas tiesiskas sistēmas kopuzņēmuma

oganizācijas un galveno noteikumos parasti nosaka, ar kādu akciju turētāju

balsu skaitu iespējams mainīt vai paplašināt uzņēmuma darbības veidu.77

Līgumā nosakot pušu ieguldījumus, jābūt īpaši precīziem un tālredzīgiem. Vairumā gadījumu nepieciešami pušu skaidras naudas vai nekustamā īpašuma sākumieguldījumi apmaiņai pret akcijām vai citu materiālu interešu (equity interest) apmierināšanu. Šis kapitālieguldījuma, mašīnu, iekārtu, nekustamā vai intelektuālā īpašuma ieguldījuma apjoms un akciju vai dalu apjoms, procents, kas par to pienākas, kā arī katras akcijas

Thomas F. Clasen, ibid., pp. 25 — 3,4.

vai pajas nominālvērtībajānosaka loti precīzi. Dažas jurisdikcijas likumdošana pieprasa, lai šā ieguldījuma daļu vērtību novērtē neatkarīgi auditori. Parasti šo daļu līdzsvarošana notiek skaidrā naudā.

Jebkuru papildieguldijumu apjomu nosaka akcionāru padomes sapulcē. Ja papildieguldījumu nepieciešamību var paredzēt, jau kopuzņēmumu dibinot, tad līgumā jāparedz pušu un akcionāru saistības, lai savāktu šos un to akcionāra papildu

tiesības, kas apņemas izdarīt iemaksas citu akcionāru vietā. Kredītu ņemšana notiek, sadalot atbildību par tiem proporcionāli mantiskajām investīciju dalām (equity holdings) ar vienādiem noteikumiem. Līgumā jāietver mehānisms, kas garantē vienādu attieksmi pret partneriem kredīta līguma savlaicīgas nepildīšanas vai notecēšanas (default) gadījumā.

Par pušu ieguldījumu apjomiem saskaņā ar 1994. gada Lattelekom līgumu šajā monogrāfijā rakstīts arī citās nodaļās. Tomēr interesants fakts ir tas, ka novērtēt Lattelekom kapitālu Tilts Communications, kas ir inkorporēts Dānijā, uzaicināja Dānijas auditorfirmu. Taču līguma īstenošanas gaitā 1994. gada augustājau izrādījās, ka Tilts Communications bija līdz tam brīdim ieguldījis tikai pusi no solītās summas un nebūt nesteidzās šo ieguldījumu palielināt. Turpretim 62 miljoni USD, ko projekta realizācijai bija izdalījusi Latvijas puse, tika pārskaitīti uz ASV tobrīd nenoskaidrotiem mērķiem."

Pušu ieguldījumu apspriežot, lai izvairītos no varbūtējās apkrāpšanas un tā saucamajām "burbuļu firmām" (bubble firms), kas, savākušas naudu, jebkurā brīdī var pazust, nopietni jāpārbauda ārvalstu partnera kapitāls. Tā Latvijas partnera Lattelekom līgumā Tilts Communications statūtu kapitāls Dānijā izrādījās tikai 500 000 dāņu kronu, kas pēc 1994. gada augusta kursa bija smieklīga summa — tikai 45 000 latu.™

Tātad summa, pret kuru Latvija varēja vērst civilprasību projekta nesekmības vai apkrāpšanas gadījumā, bija Tilts Communications fiziskais ieguldījums Lattelekom kopuzņēmumā plus, sliktākajā gadījumā, tobrīd 45 000 latu, kas salīdzinājumā ar projekta kopizmaksu, kura ir aptuveni viens miljards USD, bija mikroskopiska summa. Jebkura tiesas procesa gadījumā Latvijas pusei vērst prasību pret Tilts Communications mātes uzņēmumu, Lielbritānijā inkorporēto Cable & Wireless, kura starptautiskās autoritātes dēļ Tilts Communications arī ieguva kontraktu, juridiski būtu ļoti problemātiski, jo Cable & Wireless šajā kontraktā nav līgumslēdzēja puse.

Tālāk SK līgumājāvienojas par norēķinu valūtu un kursu ™ norēķinu brīdī, ņemot vērā objektīvo inflāciju. Tāpēc līgumā jāieslēdz speciāla valūtas atruna, kurai jāietver vienošanās vai nu pēc nominalitātes, vai zelta valūtas principa, par sīkāk būs aprakstīts nodaļā "Starptautiskās finansu operācijas".

Pēc ANO Starptautiskās tirdzniecības tiesību komisijas (United Nations Commission on International Trade /UNCITRAL/) noteikumiem zaudējumu atlīdzību vai soda naudas summu par kādu līguma noteikumu neizpildīšanu vai nosebojumu noteic absolūtas summas vai procentu veidā no noteiktas vērtības (absolute amount or as percentige). Prasībai jabut iesniegtai noteikta laika, tiesības uz

atlīdzību zūd. Pēc UNCITRAL noteikumiem, šis termiņš ir 30 dienas.81

Pēc monetāro un zaudējumu atlīdzināšanas jautājumu noteikšanas SK līgumā var pāriet arī pie uzņēmuma demokrātijas garantiju jautājumiem.

Kontroli pār uzņēmumu un akciju turētāju mazākuma tiesību aizsardzību nosaka akciju sadale. Tā var būt pēc principiem 50-50, 51-49 vai citādi. Direktoru padomes vai citas vadības institūcijas sastāvu nosaka atbilstoši šim akciju sadales principam.

Saskaņā ar 1994. gada Lattelekom līgumu Latvijai kopuzņēmumā bija noteikts 51%, bet Tilts Communications — 49% akciju. Tomēr apakšlīguma "Vadības līgums" noteikumos bija paredzēts, ka kopuzņēmuma praktisko vadību uz 10 gadiem ārzemju puse, tādējādi ar šo līguma dalu pārkāpjot visā pasaulē vispārpieņemtus uzņēmējdarbības vadības noteikumus.

Normāli starptautiskajos kopuzņēmumos katra puse brīvi izvēlas savus pārstāvjus direktoru padomē. Mazākuma tiesību aizsardzībai tam var piešķirt veto tiesības (veto rights). Līgumā vēlams precīzi noteikt skaitliski, cik direktoru padomes vai

prezidentu norīko katra puse. Var noteikt arī, ka puses nenorīko konkrētus kandidātus bez otras puses piekrišanas. Parasts ir noteikums par to, ka uzņēmums nepieņem nekādus izšķirošus lēmumus bez akcionāru vairākuma vai vismaz kontrolējošās grupas vairākuma piekrišanas.

Jānosaka arī, kādus lēmumus pieņem tikai vienbalsīgi pēc noteikti kvalificēta

vairākuma (superrnajority), kas var būt 2/3, 3/5, 3/4, 4/5 akcionāru balsu. Jānosaka arī, kā rīkoties 50-50 balsu sadales (split voice, deadlock)

Protams, jāņem vērā uzņēmuma domicila valsts par ārvalstu firmu

kontroles pakešu ierobežojumiem zināmās nozarēs.

Šie apsvērumi arī ir cieši saistīti ar pelņas reinvestīcijas un tās ietekmes noteikumiem uz akciju sadali. Jānosaka arī zināms jautājumu loks, kur lēmumus nedrīkst pieņemt bez mazākuma piekrišanas. Parasti tie ir pamatkapitāla palielināšanas, dividenžu noteikšanas, pelņas reinvestīcijas, kredīta ņemšanas virs noteikta limita, nomas, kredīta, ieķīlāšanas slēgšanas un garantiju paplašināšanas, pamat

fondu pārdošanas un pārvešanas, neatkarīgo auditoru norīkošanas un atlaišanas, operāciju apstiprināšanas starp vai uzņēmuma amatpersonām, direk

toriem un uzņēmumu, statūtu un citu uzņēmuma līguma dalu papildināšanas, biznesa plāna izmaiņas, jaunos tirgos vai jaunu produktu ražošanas gada finansu

plāna apstiprināšanas, uzņēmuma politikas, budžetajautājumos. Tātad šajos jautājumos lēmumus pieņem vai nu vienbalsīgi, vai ar akcionāru kvalificētu balsu vairā-kurnu.

Jebkurā gadījumā visi šie jautājumi loti rūpīgi jāsaskaņo ar vietējo uzņēmējdarbības likumdošanu un jāparūpējas, lai tiktu izslēgtas jebkuras ļaunprātību iespējas. Minēto īstenošanu var panākt, radot divu veidu (klašu) akcijas, kuru īpašnieks ir tiesīgs ievēlēt noteiktu skaitu direktoru. Arī mazākuma tiesību aizsardzību var panākt, nosakot, ka tai zināmu jautājumu izlemšanai nepieciešama abu klašu akcionāru piekrišana.

81 "Uncitral Legal Guide on International Countertrade Transactions", U.N., A/CN.9/SER.B./3, New York (1993) pp. 125 — 127.

Daudzu valstu likumdošana mazakuma tiesību aizsardzībai paredz ari ta tiesības norīkot, savu, neatkarīgu auditoru.»'

SK vadība parasti atrodas uzņēmuma inkorporācijas vai domicila vieta, kur izvietojas direktoru padome, uzraudzības padome (supervisory board), menedžeri un pārējie administrācijas pārstāvji (officers).

Pusēmjābūt ļoti uzmanīgām, ne tikai veidojot kopuzņēmuma līguma noteikumus par uzņēmuma vadību, bet arīreāliatlasot šīs vadības personālsastāvu, īpaši direktoru padomi, un nosakot vadības kompetenci, lai nenotiktu tā, ka pretējā puse pilnīgi pārņem vadību.

Kā tas notiek Latvijas praksē? Saskaņā ar 1994. gada Lattelekom Vadības līgumu, lai gan pēc Jumta līguma Daļu raksturojuma 2.3. sadaļā Lattelekom kapitāla sadale ir .51 % pret 49% un attiecīgi vietas direktoru padomē 6 pret 5 par labu Latvijas pusei, tātad jāvada būtu Latvijas pusei, Vadības līgumā ar terminu "Vadītājs" apzīmēts Tilts Communications A/S — sabiedrība ar ierobežotu atbildību, reģistrēta Dānijā, kuras reģistrētais izpildbirojs atrodas Dānijā, c/o Lind & Cadovics, Ostergade 38, Postboks 2256, Copenhagen Denmark.

Lattelekom Vadības līguma Vadītāja galvenā atbildība noteikta šāda

vadītāja, respektīvi, ārvalstu puses, kompetence: Lattelekom ikdienas vadība, kadru pieņemšana un atlaišana, algu likmju noteikšana, "lietot un rīkoties ar visiem Lattelekom naudas resursiem", "saņemt un izlietot naudas resursus, kas ir pieejami saskaņā ar Finansiālo plānu", "pārveidot un pārorientēt Lattelekom par korporatīvu organizāciju".

Saskaņā ar Vadības līguma V punktu vadītājam vienpersoniski ir visas pilnvaras noslēgt līgumus un citas saistības Lattelekom vārdā un interesēs līdz summai viena miljona latu vērtībā.., parakstīt arī čekus, maksājuma uzdevumus, līgumus, saistības. Saskaņā ar Vadības līguma 1. pielikuma "i" punktu vadītāja pienākums ir "visu laiku ekspluatēt Lattelekom komunikāciju tīklu" un pēc XV punkta — "nodrošināt visaptverošu informāciju par savu uzņēmējdarbību Satiksmes ministrijai un Telekomunikāciju padomei".

Praksē 5. Saeimas izmeklēšanas komisijas Lattelekom lietā, kuras sēdēs šī darba autoram bija iespēja izteikt savu viedokli, darba rezultātā tika noskaidrots, ka angļu vadītāji maksimāli ierobežo pat iekšējo informācijas plūsmu Lattelekom par šī uzņēmuma darbību un "Latvijas speciālistiem liegta iespēja piedalīties svarīgāko jautājumu apspriešanā, telekomunikāciju attīstības stratēģijas noteikšanā.. Latviešu darbinieki ar katru dienu top nezinošāki un

Protams, tas bija pretrunā ar Latvijas nacionālajām interesēm, jo līdz pat 1996. gada vidum, kad tika rakstītas šīs rindas, 5 1 % no Lattelekom kapitāla piederēja valstij, tātad maksātājiem, un viņiem bija visas tiesības zināt pat to, kas šajā uzņēmumā

notika, kur un par kādām cenām tika iepirkta tehnika, cik personīgi tika maksāts

"ThomasF. Clasen, ibid., pp. 25 — 5,6,7.

83 Zaļoksnis Dz. Lattelekom: biznesa afēra britu gaumē // Neatkarīgā Cīna. — 1994. — 3. sept. — 3. Ipp.

Lattelekom vadībai, īpaši angļu pusei. Interesanti piebilst, ka uz Lattelekom 1995./96. gadā uzstādītajiem publiskajiem telefonu automātiem pretēji pasaulē pieņemtajai praksei nav rakstīta ne to ražošanas vieta, ne firma. Kāpēc? Lai nebūtu iespējams pārbaudīt to izcelsmi un cenu?

Kā analogais telefonu tīkls, ar kura radīšanu protams, nav nekā kopēja,

tiek ekspluatēts praksē? Praksē angļu vadītājs atteicās tērēt adekvātus līdzekļus esošā Latvijas telekomunikāciju tīkla uzturēšanai. Rezultātā tika pārkāpts līguma noteikums par to, ka Tilts Communications projekta realizācijas gaitā nedrīkstēja pasliktināt Latvijas telekomunikāciju stāvokli, kā tas praksē notika masveidīgi. Tā, piemēram, Mežciemā samērā nesen uzbūvētā jaunā 3000 abonentu telefonu centrāle netika pieslēgta, jo esošās telekomunikāciju sistēmas amortizācijai angli nepiešķīra līdzekļus.*4 Ciparu centrāli Rīgā saskaņā ar programmu vajadzēja nodot ekspluatācijā jau 1994. gada jūnijā, kas netika izpildīts. Telekomunikāciju modernizācijas projekta grafiki tika pārkāpti, termiņi pagarināti,85 bet cenas par starptautiskajiem sakariem tika noteiktas četras reizes augstākas nekā vairumā attīstīto valstu.

Vadības līguma III sadaļā par Lattelekom "visaugstāko amatpersonu" noteikts galvenais izpilddirektors, par tika iecelts Lielbritānijas pārstāvis.

II.2. punktā noteikts, ka Lattelekom prezidents darbojas kā "Direktoru padomes priekšsēdētājs bez izpildu funkcijām" un "ir persona, ko izvēlas un apstiprina Latvijas Republika pēc konsultēšanās ar Vadītāju".

Tātad līguma noteikumi ir tik nelīdztiesīgi, ka Latvijas valsts pat savu pārstāvi Lattelekom vadībā nevar norīkot bez angļu piekrišanas. Arī praksē Lattelekom pirmajam prezidentam Pēterim Videniekam Lattelekomā nebija reālas varas, kaut arī pēc Vadības līguma 2. pielikuma galvenais izpilddirektors atbildīgs Direktoru padomei un sniedz prezidentam ikmēneša atskaites. Saskaņā ar šo pašu pielikumu galvenais izpilddirektors sagatavo finansu plānus sabiedrības attīstībai un izmanto tās finansu resursus. Vēl vairāk. Kolīdz Videnieks ierosināja projekta pārspīlētos izdevumus samazināt par aptuveni 30 miljoniem USD, viņš no uzņēmuma nekavējoties tika padzīts.

Turpretim Lattelekom galveno izpilddirektoru un galveno finansu direktoru pēc III.3. un Ш.В. punkta izvēlas vadītājs un apstiprina Direktora padome. Atsevišķa Latvijas puses piekrišana šīm kandidatūrām nebūt nav vajadzīga. Par galveno finansu direktoru tika iecelts anglis DžefrijsGarins, bet par tehnisko izpilddirektoru — Tonijs Kevils.

Formāli Lattelekom Direktoru padomei it kā būtu liela reāla vara. Taču, kājau minēts, veidojot kopuzņēmumu direktoru padomes, liela uzmanībajāpievērš ne tikai formālajai pusei, bet arī konkrētiem cilvēkiem, kas tiek ietverti padomes sastāvā. Latvijā šis sastāvs Lattelekom kopuzņēmumā, bez šaubām, izveidots aizkulišu kombināciju rezultātā. Tā Direktoru padomes loceklis it kā formāli no Latvijas puses bija Anglijas latvietis, LR Satiksmes ministrijas Sakaru departamenta direktors, Lielbritānijas (un vienlaikus ari Latvijas) pilsonis Guntis Bērziņš. Visā līdzšinējā uzņēmuma

1,4 Zaļoksnis. Dz. Lattelekom: biznesa afēra britu gaumē // Turpat.

H5 Zaluksnib Dz. Lattelekom: biznesa afēra britu gaumē //Turpat.

darbības laika viņš. faktisH.aizstāvējaiīrvalstU-puses. intereses, . tapec rodas, pamatots jautājums, vai viņš jau laikus ar tālejošu mērķi no Anglijas puses netika "ievadīts" Satiksmes ministrijā Cable & Wireless mērķu īstenošanas sagatavošanai.

Ņemot vērā to, ka viņš unāri Direktora padomes loceklis A. Jerkens (miris 1994. g. no infarkta) bija dedzīgi Lattelekom līguma aizstāvji, Direktoru padomes loceklis, ASV un Latvijas pilsonis Aristīds Lamberts, LNNK priekšsēdētājs, LNNK pašvaldību vēlēšanu kampaņai saņēmis 40 tūkstošus USD, bet tobrīd "valdošā partija" "Latvijas cejš" — 60 tūkstošus no Lattelekom līguma organizatora — ASV inkorporētās juridiskās firmas Carroll, Budrick & Mc Donaugh, tad Direktoru padomes praktiskā spēja darboties principiāli Latvijas interesēs nebijajūtama.

Pēc pasaules standartiem, direktoru, menedžeru un citu vadības pārstāvju skaitu, tiesības, pienākumus, nepieciešamo speciālo izglītību un pieredzi (special qualifications) nosaka SK līgumā vai tā pielikumos.

Lattelekom Vadības līgumā ar terminu "Vadības komanda" bija apzīmēti 38 ārvalstnieki, kas projekta īstenošanas sākumā Rīgā dzīvoja "Hotel de Rome", ko, protams, apmaksāja Latvijas puse. Ārvalstnieku komanda, pēc sākotnējām ziņām, saņēma no 15 līdz 25 tūkstoši dolāru mēnesī darba algās. No viņiem sākotnēji tikai 3 bija telekomunikāciju speciālisti"". ASV profesora gada alga ir no 25 līdz 75 tūkstoši USD, bet diemžēl no Anglijas atbraukušajā komandā profesora nebija. Vadības līguma IV sadaļas b. punktā viņiem ir izvirzīti tik vien augsti kritēriji kā "vismaz četru gadu nozīmīga pieredze, labs veselības stāvoklis un vienmēr jābūt derīgai pasei un autovadītāja tiesībām". Ne ar vārdu nav teikts, ka viņiem vajadzētu būt vismaz augstākajai izglītībai un augstai kvalifikācijai. Šādi līguma noteikumi un prakse atļauj uz Latvijas nodokļu maksātāju un telekomunikāciju pakalpojumu rēķina iedzīvoties laimes meklētājiem.

Direktoru sanāksmju organizācija ar i jānosaka SK līgumā. Tās var notikt kā SK domicila, tā arī citā valstī. Ja līgumā nav noteikts citādi, tad direktoru sanāksmes klātesošo vairākuma lēmumi vai rīcība (action) tiek uzskatīti par visas direktoru padomes lēmumiem. Līgumā jānosaka šo sanāksmju organizācijas regularitāte, kvoruma, balsošanas un kvalificētā vairākuma noteikumi mazākuma

tiesību aizsardzībai līgumā noteiktos, svarīgos jautājumos.

Šie jautājumi, bez citur minētajiem, var būt direktoru padomes locekļu un menedžeru iecelšana un nomaiņa, filiāļu unjaunu ofisu izveidošana, mārketinga un produkcijas izplatīšanas līgumu vai aģentu un produkcijas izplatītāju izmaiņas, jebkuru dalījumu ar SK pamatfondiem un jebkuras uzņēmējdarbības, kas neietilpst SK līgumā, apstiprināšana.

Izpildkomiteja (executive committee) var tikt izveidota kā sašaurināta direktoru padomes institūcija tādu mazāk svarīgu jautājumu izlemšanai, kur nav nepieciešama direktoru padomes sapulce.

Zaluksnis Dz. Lattelekom: biznesa afēra britu gaume //Turpat.

Akcionāru pilnsapulces' kompetence, - kas nosakāma-. SK- līguma, visuma zināma pēc pasaules standartiem. Taču līgumā nedrīkst aizmirst ierakstīt, ka vienīgi akcionāru kopsapulces kompetencē ir firmas statūtu labojumi, SK finansu atskaišu apstiprināšana, direktoru un auditoru apstiprināšana un atcelšana, jaunu akciju laidienu apstiprināšana un to pirkšanas kvotu noteikšana, kā arī dividenžu deklarācija.

SK akcionāru pilnsapulces, pēc vispārpieņemtiem standartiem, var notikt jebkurā vietā pasaulē. Kvorumu veido akciju turētāju vairākums, izņemot mazākuma tiesību aizsardzības jautājumos (sk. tālāk).

Materiālo interešu un īpašuma tiesību maiņa (transfer of equity interests) starptautiskajos kopuzņēmumos rada īpašas problēmas. Tāpat kā slēgta tipa sabiedrībās (closely held corporations), arī kopuzņēmumu akciju turētāji ir ieinteresēti garantijās, lai tiem pēkšņi nerastos jauns partneris tāpēc, ka viens no viņu uzņēmuma akciju turētājiem nodomājis pārdot daļu no savām akcijām. Ņemot vērā tās sarežģītās tiesiskās attiecības, kuras katrs akciju turētājs uztur ar kopuzņēmumu un kuras var ietvert licenču, ražošanas, sadales, kredīta, vadības un citus līgumus, kur katram no partneriem var būt kuras padara vēl komplicētākas kopuzņēmuma starptautiskais

elements, abi starptautiskā kopuzņēmuma īpašnieki ilgtermiņa līgumos parasti iestājas par plašiem īpašuma tiesību maiņas ierobežojumiem.

Tomēr īpašuma tiesību maiņas iespēju šādos uzņēmumos izslēgt tomēr nevar. Starptautiskos kopuzņēmumus bieži izveido ar valdību, tai piederošu uzņēmumu vai investīciju vai attīstības (development) banku līdzdalību ar iepriekšēju atrunu, ka šo valdības institūciju dala vēlāk tiks privatizēta un pārdota privātām personām. Arī 3 994. g. Lattelekom Jumta līgumā noteikts, ka līguma mērķis ir valsts īpašuma privatizācija, kaut ari līguma tekstā tieši šīs valsts tālākās privatizācijas aspekts nav nekādi izgaismots.

autori uzsver, ka šī valsts daļas privatizācija līgumam bez īpašas

otra starptautiskā partnera piekrišanas. No vienas puses, tas tā ari varētu būt, jo šī privatizācija teorētiski ir katras SK dalībvalsts iekšēja lieta. No otras puses, tik radikāla īpašuma tiesību maiņa viena SK partnera ietvaros nevar atstāt vienaldzīgu otru

starptautisko partneri. Tomēr amerikāņu autori uzskata, ka parastos gadījumos pēkšņai īpašuma tiesību maiņai par iemeslu var būt vienīgi tāds negaidīts gadījums kā kāda partnera vilšanās jautājumā par uzņēmuma pelņu, neapmierinātība ar vairākuma vadību, negaidītas akcionāra personīgās finansiālās grūtības Tāpēc SK līgumā jāparedz

šādi gadījumi līdz pat uzņēmuma likvidācijas iespējai (dissolution).

Tomēr parasti SK līgumā ir paredzēti plaši pasākumi, kas vērsti pret īpašuma tiesību maiņu un hipotēkas pasākumiem. Tāpēc līgumā jānosaka zināms ar citu akcionāru rakstisku piekrišanu atļautais īpašuma tiesību maiņas limits, bet īpašuma tiesību maiņai virs šīs normas jānotiek speciālas procedūras ietvaros. Šī procedūra ietver pazeminātu cenu noteikšanas mehānismu, kas jānosaka līgumā, kurjānosaka arī: ja akcijas nopērk trešā puse, tad uz to pāriet visas SK līgumā noteiktās iepriekšējā akciju īpašnieka tiesības un pienākumi. Respektīvi, akcijas tiek pārdotas jaunam īpašniekam ar noteikumu, ka viņam jāuzņemas līgumā noteiktās saistības. Pretējā gadījumā SK jāatlaiž un tā fondi jālikvidē.

Līguma var noteikt, ka tas partneris, kas savas akcijas var izpirkt

akcijas, kas tiek pārdotas, piemēram, par pazeminātu cenu. Taču nav vēlams ietvert līgumā piespiedu izpirkšanas noteikumu, jo tas var būt partneriem apgrūtinošs pienākums. Taču, ja akcijas pārdodošais partneris (transfering shareholder) tā rīkojas tāpēc, ka ir vīlies sadarbībā ar otru partneri vai vispār šajā SK un tā ienesīgumā, tad ir netaisnīgi uzlikt par pienākumu pārdot akcijas otram partnerim (non-transfering

shareholder) par tādu cenu, kas radītu pircējam labumu, bet pārdevējam — zaudējumus. Tāpēc šie varbūtējie varianti un pārdošanas iemesli (triggering events) iepriekš jāparedz un jāietver SK līgumā. Līgumā var paredzēt, ka ārpus tajā minētajiem legālajiem iemesliem partneris nav tiesīgs pārdot akcijas vai pieprasīt SK likvidāciju. Taču partnerim jādod arī iespēja normāli pārdot savu daļu ārpus līgumā definētajiem, atļautajiem gadījumiem, vienojoties par to sarunu ar citiem SK partneriem.

Jebkurā gadījumā materiālo interešu tiesību maiņas noteikumi līgumā loti precīzi jāsaskaņo ar vietējo likumdošanu. Akciju atsavināšanas (alienability of stock) galvenajos principos vairumā ASV štatu, kā arī pasaules valstu likumdošanā tomēr

'ii Finansu un uzskaites noteikumi SK līgumā jāreglamentē īpaši uzmanīgi un detalizēti, jo gan partnera ieguldījumi, gan to intereses var būt loti dažādas.

Līgumā noteikti jāietver abu SK partneru veto tiesības pret jebkuru kontraktu vai vienošanos starp SK un tā akciju turētāju vai ar to saistītu sabiedrību (affiliate). Svarīgus apakšlīgumus, tādus kā licenču, piegāžu, sadales (distribution) līgumus, nepieciešams slēgt ar visu kvalificētā vairākuma akcionāru piekrišanu, ja tas nav 50-50 tipa SK līgums.

Līgumā strikti jānosaka arl/inansu uzraudzības jautājumi. Šajā sakarā direktoru padomei jāorganizē regulāras sapulces, lai sīki pārbaudītu uzņēmuma finansiālo stāvokli. Menedžeriem ik gadus jāsagatavo un jānodod direktoru padomei apstiprināšanai kā budžeta, tā ārpusbudžeta gada tēriņu uzskaite.

Menedžeru algas, fondu pirkšanas un pārdošanas, kredītu ņemšanas līgumus, kā arī honorārujautājumus var izlemt direktoru padomes līmenī.

Līgumājāparedz, ka uzņēmuma uzskaitei un dokumentācijai (books and records) jābūt brīvi pieejamai jebkuram akcionāram. Uzņēmuma finansu pārbaudi veic zvērinātais, likumīgais jeb statutārais auditors (statutory auditor), kas vairākumā gadījumu ir neatkarīgs uzskaitvedis (accountant), kuru ik gadus norīko direktoru padome. Kā jau iepriekš minēts, katra SK pusēm tiesīga norīkot savu auditoru. Tomēr, kā atzīmē amerikāņu autori, bieži vien ne menedžeri, ne šie auditori nav spējīgi sagatavot tādu finansu atskaiti, kas atbilst vispārpieņemtiem grāmatvedības uzskaites principiem (generally accepted accounting principles /GAAP/), un neviens nevar dot nekādas garantijas par to personu kvalifikāciju, kas šos dokumentus sagatavojušas. Tāpēc SK ASV puse parasti uzstāj uz papildu pārbaudi pēc GAAP standartiem.

Ir labāk, ja SK līgumā paredzēts, ka uzņēmuma ikgadējo auditoru pārbaudi veic starptautiski atzīta auditorfirma, kuru izvēlas direktoru padome. Taču vērā, ka izdevumus, kas saistīti ar SK puses veikto finansu sedz tas

iniciatori un starptautiski augsti vērtētu auditorfirmu pakalpojumi ir ļoti dārgi.

Peļņas sadalesjautājumus izlemj direktoru padome, katrai no SK pusēm saglabājot veto tiesības. Parasti peļņa jāsadala pilnībā, ja vien direktoru padomei nav svarīgu argumentu par kādas tās daļas izmantošanu citos

Apdrošināšanas jautājumi ari jānosaka SK līgumos, izlemjot gan īpašuma, gan uzņēmējdarbības apdrošināšanas problēmas, nosakot, vai SK tiek apdrošināts pret visiem riskiem vai tikai pret vissvarīgākajiem. Jādefinē arī pieeja personāla apdrošināšanas jautājumos, vispārējā atbildība (general liability), automobiļu apdrošināšana, apdrošināšana pret kriminālnoziegumiem un strādājošo zādzībām (fidelity guarantee insurance).

SK blakuslīgumos parasti ietver jautājumus, kas nav regulējami galvenajā vai t.s. Jumta līgumā. Blakuslīgumos akcionāri parasti sev izkārto tādas benefices, kā, piemēram, rada mehānismu, kā iegūt sev ienākumus no SK pirms to aplikšanas ar nodokļiem (pre-tax bases). Pie blakuslīgumiem pieder licenču un tehniskās palīdzības, menedžmenta, servisa, produkcijas izplatīšanas, piegāžu un nomas līgumi.

Papildnoteikumos (miscellaneous provisions) ietver partneru apņemšanos turēt noslēpumā firmas konfidenciālo informāciju, līguma termiņu, kas var būt 20— 30 gadi vai arī nenoteikts (1994. g. Lattelekom līguma termiņš ir 20 g.), kā arī tā pārtraukšanas iemeslus. Tie var būt bankrots, pastāvīgi zaudējumi, zaudējumi utt.

Menedžmenta un servisa apakšltgumos arī vispirms jānosaka to mērķis. Šo līgumu sagatavošanas principi sakrīt ar tehniskās palīdzības līgumu noteikumiem. Tajos jānosaka vadības, finansu, grāmatvedības, datoru apkalpes (data processing), personāla, riska menedžmenta pakalpojumi, darba privilēģijas (employee benefit),

juridiskie pakalpojumi

Kompensācija par šiem pakalpojumiem parasti tiek noteikta pēc reālajām izmaksām. Protams, pār ārvalstu puses menedžeriem jāīsteno stingra reālā uzraudzība. kas teorētiski ir SK direktoru padomes un akcionāra kopsapulces, kā arī auditoru uzdevums, bet publisko projektu un īpašu dabisko monopolu apstākļos, — neatkarīgas tarifu padomes uzdevums.

Tomēr tas nav iespējams korupcijas apstākļos. Šajā sakarā nākamo SK līgumu slēgšanas laikā Latvijas jābūt īpaši modriem. gada Lattelekom līgums

dod ļoti vērtīgu pieredzi. Tā, piemēram, vēl pirms līguma parakstīšanas vairāki konkursa (tender) vērtēšanas komisijas locekļi vienlaikus bija arī LR Saeimas deputāti (A. Lamberts) un valdības aparāta locekļi (A. Jerkens, G. Bērziņš) vai Lattelekom vadības pārstāvji (P. Videnieks). Vēlāk vairāki no vērtētājiem (A. Jerkens, A. Lamberts, P. Vide-nieks) kļuva arī par Lattelekom Direktoru padomes locekļiem, kuri par šo līdzdalību Direktoru padomē saņēma atalgojumu. Vairākiem no viņiem pienācās arī augstākās klases dienesta automašīnas.

Šie apsvērumi deva pamato apšaubīt vērtētāju neatkarību un godprātību, kura, ka jau iepriekš šajā nodaļā minēts, tiek pieprasīta publisko pasūtījumu konkursos Eiropas Savienības un vispār civilizētās valstīs. Šim apgalvojumam pamatā ir vērtētāju izvēle par labu divas reizes dārgākam projektam pār otro pretendentu — Hanzotel piedāvājumu, kura tehniskais risinājums ne ar ko neatpalika no Cable & Wireless.

Sanfrancisko inkorporētais advokātu birojs Carroll, Budrick & McDonough, kas organizēja Lattelekom modernizācijas konkursu un telekomunikāciju monopola likuma pieņemšanu LR Augstākajā Padomē, 1994. gada pašvaldību vēlēšanās "apmaksājis reklāmas kampaņu divām partijām — LNNK saņēmusi 40 000 ASV dolāru, bet "Latvijas ceļš", kura vadība parakstīja Lattelekom līgumu, saņēma 60 000 dolāru".™ Pēc ASV likumdošanas tas tiek uzskatīts par korupciju. Atliek minēt, ka tobrīd LNNK priekšsēdētājs bija Aristīds Lamberts, kas vienlaikus ieņēma ari Lattelekom Direktoru padomes locekļa amatu. 1994. gada augustā, kad valdību mēģināja izveidot LNNK, A. Lambertu izvirzīja par satiksmes ministru.

Aristīds Lamberts, kas tobrīd bija LNNK priekšsēdētājs, arī bija Lattelekom konkursa komisijas un vēlāk arī Direktoru padomes loceklis, bet "Latvijas

ceļa" divi ministri — Kehris un Gūtmanis — parakstīja Lattelekom līgumu. Tā kā advokātu birojs Carroll, Budrick & McDonough visus 15 miljonus ASV dolāru par saviem pakalpojumiem tad no Tilts Communications vēl nebija saņēmis uņ pēc līguma ja līgums tā sākuma etapos tad viņu devība viegli

saprotama kā samaksa A. Lambertam uņ LC vadībai par jau padarīto un avanss par vēl padarāmo darbu proporcionāli reālajiem pūliņiem. Kā jau iepriekš visās

civilizētajās valstīs korupcijas parakstīti nav spēkā no paša sākuma.

Citādi kā apzinātu korupcijas sekmēšanu nevar vērtēt to, ka pēc savas normatīvās bāzes ļoti vāju Korupcijas novēršanas likumu Latvijā pieņēma tikai 1995. gadā. Bet arī tā pielietošanu pret Saeimas deputātiem atlika līdz 1996. gada vasarai. 1996. gada 16. maijā pieņēma tā bet tajā pašā vasarā ņo izskatīt

jautājumu par likuma apturēšanu attiecībā uz vairākām augstākajām amatpersonām.

Produkcijas izplatīšanas apakšlīgumā var paredzēt, ka katrs no partneriem vispirms izmanto savu esošo izplatīšanas tīklu (distribution network). Šī līguma tirgus sadales atrunā (appointment clause) nosaka, kādos reģionālos tirgos katram ņo SK partneriem ir ekskluzīvas tiesības. Vienlaikus jānosaka arī šo ekskluzīvo tiesību ierobežojumi.

Līgumā jānosaka arī produkcijas izplatīšanas termiņi, noteikumi, principi, pēc kādiem produkcija tiek pārdota tās izplatītājiem (distributors), kuriem jānosaka arī minimālais preču partijas apjoms (minimum purchases). Cenas (pricing) rūpīgijāapsver, lai samazinātu nomaksājamo summas. Šis līgums pēc termiņiemjāsaskaņo

ar visu SK līguma paketi kopumā.

Jāatgādina, ka pēc daudzu valstu likumdošanas un arī iepriekš minētajiem ES noteikumiem vienošanās par tirgu sadali ir pretrunā ar likumiem. Līdz

mSk. rakstu: L NN K un LC reklāmu apmaksājusi viena firma //Labrīt. — 1994. — l.jūn. — I. lpp.

90 LV. - 1996. - 3 1. maijā.

ar to šī līguma sadaļa stingri ar SK domicila valsts antimonopola likum

došanu.

Ar produkcijas izplatīšanas līgumu cieši saistīts produkcijas pārdošanas priekšnoteikumu līgums (requirements agreement), kurā detalizēti reglamentē SK saražotās produkcijas pārdošanas priekšnoteikumus, lai nodrošinātu visienesīgākos tās noteikumus (benefit terms).

Piegāžu apakšlīgumā (supply agreement) jānosaka kārtība un kā dalībnieki piegādās SK izejvielas, komponentus pēc iepriekš noteiktām cenām zināmu laika periodu (prescribed period), kurus drīkst mainīt, mainoties tikai ražošanas pašizmaksai (production costs). Jānosaka piegāžu apmaksas kārtība un termiņi, minimālās piegādes partijas.

Pārņemšanas apakšlīgumā (acquisition agreement) nosaka priekšnoteikumus, ar kādiem SK jebkura dalībnieka jau pastāvošā uzņēmējdarbība tiek nodota vai inkorporēta SK. Protams, iepriekš jāpārbauda eksistējošā likumdošana, lai

pēc iespējas izvairītos no liekām izmaksām šajā ziņā.

SK vēlams pārņemt akcijas, taču vienīgi, ja šiem dalībuzņēmu-

miem nav operatīvo zaudējumu (operative losses), kuri varētu apgrūtināt šīs akcijas un tiktu automātiski pārnesti uz jauno uzņēmumu.

Pārņemšanas apakšlīgumājānosaka, vai šis pasākums notiek par skaidru naudu (cash) vai vērtspapīriem, pretējā gadījumā nav iespējams objektīvi novērtēt pušu ieguldījumu apjomu. Šajā apakšlīgumā jāatsaucas uz precīziem īpašuma tiesības apliecinošiem dokumentiem (representations and warranties), kurus normālos apstākļos iegūst pircējs, ieskaitot visas no tā izrietošās pārdzīvošanas perioda un kompensācijas tiesības (survival periods and indemnification rights).

Šajā apakšlīgumājābūt arī ietvertiem valdības atbalsta, piekrišanas un reģistrācijas noteikumiem gan saskaņā ar vietējiem, gan nepieciešamības gadījumā arī ar Eiropas Savienības

Beidzot SK līguma un apakšlīgumu sagatavošanas noteikumu apskatu, jāmin, ka, piemēram, ASV izveidotas SK līgumu izstrādāšanas standarta formas.

SK līguma tekstus parasti sagatavo visu dalībnieku valodās. Tiem jābūt

līdztiesīgiem un autentiskiem. Tomēr 1994. gada Lattelekom līgumā noteikts, ka domstarpību gadījumā par pamatu ņemams teksts valodā, ar protams, pārkāpts

minētais noteikums un tiek diskriminēta latviešu valoda kā valsts valoda.

Viens no svarīgākajiem SK līguma noteikumiem ir arī strīdu izskatīšanas kārtība. Šos noteikumus parasti ietver līguma beigu daļā.

SK līgumā par strīda izskatīšanas institūciju var noteikt gan jebkuras puses nacionālo tiesu, gan arī ikviena veida arbitrāžu. Lattelekom līgumā par strīda izskatīšanas institūciju ir noteikta Stokholmas arbitrāža.

Pēc Šveices SPT Kodeksa strīdi par uzoēmējdarbības likumdošanu (company law, droit societes, gesellschaftsrechtlich) un tiesas procesi pret uzņēmumiem un to dalībniekiem vai personam, kas nes atbildību pec uzņēmējdarbības likumiem, pakļauti Šveices tiesu jurisdikcijai to atrašanās vietā (151. p. 1. d.)

Tiesas procesi pret uzņēmumu dalībniekiem vai personām, kas nes atbildību pēc uzņēmējdarbības likumiem, pakļauti arī Šveices tiesu jurisdikcijai pēc atbildētāja bet, ja tāda nav, tad pēc parastās rezidences (2. d.).

Tiesas procesi par atbildību, kas izriet no publiskas akciju un obligāciju (shares and bonds, de particiption et d'emprunts, Beteiligungspapiere und Anleihen) izlaišanas, arī ir Šveices tiesas jurisdikcijā to izlaišanas vietā. No šīs jurisdikcijas nevar atteikties ar jurisdikcijas izvēles palīdzību.

Lattelekom līgumā ir noteikts, ka strīdus izskata pēc Latvijas likumdošanas. Jāņem vērā, ka katra no SK līguma pusēm parasti vēlas, lai līgums būtu sagatavots un strīds tiktu izskatīts saskaņā ar šīs puses likumdošanu un tās nacionālajā tiesā. Šis likums jāpielieto arī strīda izskatīšanas institūcijai, ja vien tas nav pretrunā ar tiesas valsts publisko kārtību (public or fundamental policy).

Jurisdikcijas un likumu izvēles jautājumi ir loti detalizēti reglamentēti Šveices SPT Kodeksā. Tā pēc Kodeksa 152. un 159. panta pret to ārvalstu uzņēmumu vadību un aģentiem, kuri izveidoti pēc ārvalstu likuma, bet darbojas Šveicē vai tiek vadīti no Šveices, jurisdikcija pieder Šveices tiesai pēc atbildētāja domicila vai parastās rezidences vietas.

Jautājumos, kas attiecas uz ārvalstīs darbojošos uzņēmumu īpašumu vai ieguldījumu (assets) aizsardzību, jurisdikcija piekrīt Šveices tiesām un administratīvajām institūcijām pēc īpašuma atrašanās vietas.

Ja uzņēmums ir reģistrēts Šveices komercreģistrā (Swiss Register of Commerce), tad tā nosaukumu un firmas zīmi aizstāv pēc Šveices likuma (157. p.).

Ārvalstu uzņēmuma nodaļa (branch office, succursale, Zweigniederlassung), kas atrodas Šveicē, ir Šveices tiesību subjekts. Tiesības rīkoties šādas nodaļas vārdā noteic pēc Šveices likuma. Vismaz vienam šādas nodaļas vadītājamjābūt domicilam Šveicē (160.p.k

Pēc Šveices SPT ārvalstu firma, kas dibināta pēc ārvalstu likuma, var "pārnest savas darbības centru uz Šveici un tikt Šveices likumam, ja tā ir saskaņojusi

savu darbību ar to (is adapted itself to Swiss law) (162. p. 1. d.).

no kuras netiek pieprasīts, lai tā tiktu reģistrēta pēc Šveices likuma, par Šveices tiesību subjektu, kolīdz top skaidri redzama tās saikne ar Šveici un kad tā ir saskaņojusi savu darbību ar Šveices likumu (2. d.).

Loti būtiska ir šī panta 3. dala, kuru Latvijā vajadzētu ņemt par paraugu fiktīvo, t. s. firmu" izskaušanai:

"Pirms reģistrācijas uzņēmumam ar kapitālu ar Šveices Federālās Padomes licencēta auditora palīdzību jāpierāda, ka tā reģistrētais kapitāls ir nosegts (is covered)." Pēc Šveices likumdošanas pie "ar kapitālu" pieder akciju sabiedrības, paju sabiedrības ar ierobežotu atbildību, sabiedrības ar ierobežotu atbildību, kooperatīvās sabiedrības, ģenerālās vai kolektīvās paju sabiedrības, izņemot gadījumus, kad to darbība nav komerciāla; fondi, izņemot ģimenes un reliģiskos fondus; sabiedrības un asociācijas, kuras nodarbojas ar uzņēmējdarbību (share corporations, limited partnerships with shares, limited liability companies, cooperative companies, general or collective partnerships unless purpose is not commercial; foundations, except family and ecclesiastical foundations; membership asociations, which conduct business).

Latvijā pārņemama ir arī Šveices SPT Kodeksa 164. panta pamatideja, ka uzņēmumu var izslēgt no Šveices komercreģistra vienīgi tad, kad ir pierādīts, ka tā kreditoru prasības ir apmierinātas vai nodrošinātas, vai arīja kreditori piekrīt šādai izslēgšanai no reģistra (1. d.).

"Pirms kreditoru prasības nav apmierinātas vai viņu prasības nodrošinātas, uzņēmums ir Šveices tiesību subjekts jautājumā par parādu iekasēšanu Šveicē."'2

Pēdējā laikā visi vispārējo tiesību sistēmas štati ir atteikušies no dower un sākotnējā (inchoate) īpašuma tiesībām uz zemi par labu mantošanas tiesību aizsardzībai, ierobežojot zināmu īpašuma tiesību izmaiņu pretēji pušu gribai.

92 Switzerland's Private International Law Statute.., pp. 138 — 147

VISPĀRĒJIE PRINCIPI UNTO VĒSTURISKA ATTĪSTĪBA

Dažādu valstu ģimenes tiesību normas bieži izriet no vietējām reliģiskajām, sociālajām un ekonomiskajām īpatnībām un savstarpēji kolidē. Tas apgrūtina ģimenes tiesību jautājumu risināšanu ar ārvalstnieku līdzdalību. Uz ģimenes tiesību normām attiecīgajā valstī atstāj iespaidu gan sievietes un bērna stāvoklis dotajā sabiedrībā, gan pilsonības jautājumu risināšanas īpatnības.

VIII nodala

Senajās sabiedrībās valsts ar ģimenes jautājumiem administratīvi nenodarbojās. Viduslaikos ar ģimenes tiesībām un procesiem šajos jautājumos nodarbojās vienīgi garīgās institūcijas un to tiesas. Mārtiņš Luters pirmais izvirzīja jautājumu par to, ka laulība ir ne vien sakramenta, bet arī "pasaulīga lieta", kuras regulēšana vairāk piekrīt karalim (Caesar) nekā dievam.

Kalvinisti savā kristietības konservatīvismā ģimenes jautājumos aizgāja pat tālāk par katoļiem, taču viņi atšķirībā no katoļiem pieļāva laulības šķiršanu kā sodu par rupjiem laulības, it īpaši uzticības pienākuma pārkāpumiem (adultery).

Apgaismības laikmetā notika laulību tiesību tālāka sekularizācija. Laulību noslēgšanai, kam kanoniskās tiesības (Canon Law) kopš 1563. gada pieprasīja eklēsiastisku ceremoniju, tagad kalvinistiskajā Holandē un Jaunajā Anglijā pieprasīja vairs tikai ceremoniju sekulārās valdības pārstāvja klātbūtnē. Pēc Lielās franču revolūcijas civilā ceremonija tika padarīta par obligātu Francijā un gandrīz visā pasaulē. Taču šis seku-process notika loti pakāpeniski. Tā Vispārējo civiltiesību kodeksā^105

laulību un ģimenes tiesības tika ietvertas tikai gadā un tikai personām, kas nebija

katoļi, īpaši ebrejiem, kuru reliģijas noteikumus tiesas pielietoja ar īpašu noteikumu starpniecību.[106]

Pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas reliģiskās laulības zaudēja juridisko spēku visās komunistiskajās valstīs.

Austrumvalstīs laulības un visi ar tām saistītie personālā statusajautājumi palika reliģisko tiesību kompetencē pat pēc tam, kad visas pārējās tiesību nozares jau bija sekularizētas un "vesternizētas". Izņēmums bija Indija, kur sekulārās tiesas jau sen pielietoja gan hinduistu, gan budistu un musulmaņu tiesību normas. Taču arī tur personālā statusajautājumi tika atstāti Shari un citām reliģiskajām tiesām. Tikai pēdējās desmitgades, jurisdikciju ģimenes nodeva civilajam

tiesām. Vispirms šis process notika Turcijā ar 1926. gada 4. aprīļa likumu.

Modernajā Rietumu sabiedrībā arī laulību sfēru visnotaļ ietekmēja ar ekonomiku saistītie, tajā skaitā migrācijas procesi. Līdz ar to laulībām pakāpeniski sāka pielietot līguma (kontrakta) tiesību principus. Arī Latvijas Civillikuma (LCL) Ievada 6. pantā noteikts, ka "saistību tiesību vispārējie noteikumi attiecīgi piemērojami arī ģimenes, mantojuma un lietu tiesību attiecībām".3

Taču ģimenes tiesību reglamentācija joprojām palikusi vairāk konservatīva nekā ekonomiski racionāla, un tās vadošo motīvu vidū joprojām ir reliģija, morāle, vienošanās (convention).

Laulību jautājumos reliģija joprojām dominē Vidējos un Tuvajos Austrumos, Indijā, Pakistānā, Bangladešā, Birmā un Šrilankā. Piemēram, Libānā ikvienai no 16 vadošajām reliģijas grupām, kristiešus ieskaitot, ir savi reliģiskie laulību likumi un savas tiesas (tribunals) laulības tiesību jautājumos. Izraēlā ebreju ģimenes tiesību jautājumi Rabīnu tiesībām (Rabbinical Law), bet musulmaņu, kristīgo arābu

un drazu (Druses) — saviem reliģiskajiem likumiem, kas ir loti konservatīvi, un savu konfesiju reliģiskajām

Kājau bija minēts iepriekš, katrā konkrētā valstī uz laulību tiesībām lielu iespaidu atstāj tur pastāvošais demokrātijas un cilvēka tiesību līmenis, arī sieviešu tiesības. Starptautisko cilvēka tiesību pamatnorma. kas modernā sabiedrībā nosaka laulību tiesības, deklarēta AN O 1966. gada Starptautiskā pakta par civilajām un politiskajām tiesībām (International Covenant on Civil and Political Rights)5 23. pantā šādi:

"2. Vīriešiem un sievietēm, kas sasnieguši laulības vecumu, ir tiesības stāties laulībā un tiesības nodibināt ģimeni.

3. Laulību nedrīkst slēgt bez personu, kas stājas laulībā, brīvas un pilnīgas piekrišanas.

4. Šā pakta dalībvalstīm jāveic attiecīgie pasākumi, lai garantētu laulāto tiesību un pienākumu vienlīdzību, stājoties laulībā, laulības laikā un šķirot laulību. Ja laulība tiek jāparedz nepieciešamā visu bērnu aizsardzība."

ANO 1979. gada 18. decembra Konvencijāparjebkuras sieviešu diskriminācijas izskaušanu (Convention on the Elimination of All Forms of Discrimination against Women)'[107] noteikta sievietes tiesību vienlīdzība ar vīrieti laulībā.

Šie principi, bez šaubām, uzskatāmi par vispāratzītiem un piemērojamiem kā virsnormas arī starptautisko privāttiesību jomā, jo attiecīgo konvenciju dalībvalstis ir apņēmušās saskaņot savu likumdošanu ar šiem starptautisko tiesību dokumentiem.

Ārvalstniekiem un • apatrīdiem (personām-bez jebkādas valsts - pilsonības vai valsts piederības) mūsdienu demokrātijā ģimenes tiesībās parasti piešķir nacionālo režīmu. Taču šis princips nozīmē arī to, ka ārvalstnieks dotajā valstī nevar pretendēt ne uz kādu plašāku tiesībspēju ārpus nacionālā režīma vai tiesībspēju, kāda izriet no šā ārvalstnieka pilsonības valsts likuma, ja tas ir pretrunā ar vietējo publisko kārtību.

Nobeidzot ievada daļu, vēl var minēt, ka šajā nodaļā, tāpat kā citās autors turas pie civilo tiesību sistēmas koncepcijas, Hāgas Konferences konvenciju un UNIDROIT metodoloģijas principiem, analizējot gan valstu iekšējo tiesību, gan to SPT, gan kolīziju, gan materiālo tiesību normas, pievēršot īpašu uzmanību konvencionālo normu izpētei. Var atgādināt arī, ka, tāpat kā arī citās šīs monogrāfijas nodalās, Latvijas tiesību padziļināta izpēte nav šīs monogrāfijas priekšmets.

Laulību un ģimenes tiesības un saistību tiesības — kopējais un atšķirīgais. Laulība ir kontrakts (contract) no tā viedokļa, ka neviena laulība nav spēkā, ja kāda no pusēm tai nav devusi piekrišanu. Tomēr tas ir ļoti īpašs var noslēgt

tikai ar oficiālu, publisku aktu, nevis ar vēstuļu apmaiņu vai mutiski pa telefonu, kā dažkārt noslēdz komerckontraktus.

Protams, solījums mīlēt ir mutisks solījums un būtībā mutisks līgums. Laulības pārkāpums ir šā solījuma (līguma) laušana un nereti nodara arī lielu morālu kaitējumu. Tomēr no citiem kontraktiem par šā solījuma laušanu un tādējādi radīto

kaitējumu (piemēram, Anglijā par "pamatpienākuma mīlēt, cienīt un pakļauties pārkāpšanu" — breach of the fundamental obligation to love, honour and obey) nevar iesūdzēt tiesā. No šā kontrakta puses arī nevar atteikties mutiski. Laulības, ja vispār iespējams skirl (dažās ortodoksālās katoļu valstīs tas ir aizliegts, bet hinduistu ģimenēs netiek praktizēts), tad tikai oficiāli ar publisku aktu, bieži ar tiesas palīdzību.

Tomēr laulības ir daudz vairāk nekā kontrakts. Tās radajaunu statusu, zināmu materiālu un citādu gan visas sabiedrības kopumā, gan arī pašu laulāto ieinteresētību. Kā lords Vestberijs ir pasludinājis Šova pret Gouldu lietā", "laulība ir pats civilizētas sabiedrības pamats. Nekādai valsts likumu un institūciju daļai nevar būt lielāka nozīme tās pavalstniekiem kā tai, kas regulē laulības kontrakta noformēšanas veidu un apstākļus un, ja nepieciešams, arī tā laušanu."

Protams, ir taisnība tajā ziņā, ka pats laulību institūts un laulību tiesības

ir cieši saistītas ar cilvēku dzimtas tālāku pastāvēšanu un attīstību. Acīmredzot tāpēc daudzās civilo tiesību sistēmas valstīs, piemēram, Latvijā, Zviedrijā (Giffemalsbalk, Föraldrarbalk) un Vācijā (Ehegesetz), laulību un ģimenes tiesības ir pirmie likumi civillikumu krājumā.

Laulību tiesībām ir daudz kopēja ar kontraktu tiesībām tajā ziņā, ka pasaulē ļoti izplatītā laulību kontrakta lielu daļu veido tieši materiālas dabas tiesību attiecības.

Un, visbeidzot, laulību un ģimenes tiesības ir visciešākā veidā saistītas arī ar mantošanas tiesībām, kas pilnībā balstītas uz pirmajām.

7 Mordaunt v. Mordaunt (1870) L.R. 2.P. & M. 109. 126- 127.

' Shaw v. Guld (1868) L.R. 3 H.L. 55, 82. Cit. pēc McClean J. D., op. cit, p. 143.

SADERINĀŠANAS, LAULĪBAS, JURISDIKCIJA, TIESĪBU UN RĪCĪBAS SPĒJA, ŠĶĒRŠĻI LAULĪBU NOSLĒGŠANAI

7 9 9

UN LAULĪBU SPĒKS

Tāpat kā jebkurās citās civiltiesiskās attiecībās, laulību un ģimenes tiesību jautājumos tiesību attiecību veidošanās priekšnoteikumu pamatu veido statusa ļstg: tus, capacity) jeb tiesību un rīcības spējas problemātika.

Daudzās valstīs pastāv saderināšanās (engagement to marry, betrothal) institūts. LCL 26. pantā ir noteikts, ka "saderināšanās ir savstarpējs solījums savienoties laulībā" un tas "nedod tiesību prasīt tiesas laulību noslēgšanu.

Līgumsods, kas noteikts gadījumam, kāds atsakās doties laulībā, nav spēkā."

Nekādus tiesību vai rīcības spējas noteikumus saderināšanās jautājumos LCL nesatur.

Anglijā saderināšanās (engagement to marry) pēc vispārējo tiesību principa tika uzskatīta par kontraktu, kura laušana agrāk varēja novest pie tiesas procesa par solījuma laušanu (breach of promise). Tas tika atcelts ar 1970. gada likumdošanas reformu. Saderināšanās gredzens Anglijā tiek uzskatīts par "absolūtu dāvanu" (absolute gift), kas nav atprasāma.9

Turpretī pēc LCL 27. panta noteikumiem — "ja saderināšanos atcel vai ja kāds saderinātais no tās atkāpjas, katram saderinātajam jāatdod visa manta, ko viņam dāvinājis otrs, vecāki vai cita persona sakarā ar nodomāto laulību".

Zviedrijā Laulību kodeksa (Giftemalsbalk) pirmā nodala "Par saderināšanos" (Om trolovning) izslēgta no likuma 1973. gadā kā arhaiska.

Jurisdikcija laulību noslēgšanā būtībā ir viens no pirmajiem jautājumiem, kas jānoskaidro. Piemēram, Šveice pēc SPT Kodeksa 43. panta šās valsts institūcijām ir jurisdikcija īstenot laulību ceremoniju [to conduct a marriage ceremony, celebrer le marriage (fr.), Eheschliessung (vāc), celebrare il matrimonio (itāl.)], ja līgava vai līgavainis ir domicilēti Šveicē vai ir tās pilsoņi.

Ārvalstniekiem, kuriem Šveicē nav domicila, kompetentā vara var atjaut apprecēties (marry) šajā valstī, ja laulības tiks atzītas abu nākamo laulāto domicila vai pilsonības valstīs.1"

Tiesību un rīcības spēja. Kā jau redzējām no 2. nodaļā teiktā, laulību tiesībās viens no pirmajiem, ir tiesību un rīcības spējas jautājums. šis

jautājums tika aplūkots šī darba sākumā "Fiziskas personas statuss".

Personas principiālās tiesības laulību vecumā noslēgt laulības un dibināt ģimeni noteiktas AN O 1966. gada Starptautiskāpaktapar civilajām un politiskajām tiesībām

23. panta 2.

* Curzon L. B., op. cit., p. 160. See also — Matrimonial Proceedings and Property Act 1970 s. 37.

10 Switzerland's Private International Law Statute ofDecember 18, 1987. The Swiss Code on Conflict Laws and Related Legislation, Boston (1987) p. 64. jg

LCL Ievada 8. panta • noteikts, - ka "fiziskaspersonas tiesību un rīcības spēja noteicama pēc viņa dzīves vietas likuma. Ja personai ir vairāk dzīves vietu un viena no tām ir Latvijā, tad viņas tiesību un rīcības spēja, kā arī tiesiskās darbības sekas jāapspriež pēc Latvijas likuma.

Ārzemnieku, kam nav rīcības spējas, bet kam to varētu atzīt pēc Latvijas likuma, saista viņa tiesiskā rīcība, kas izdarīta Latvijā, ja to prasa tiesiskās apgrozības intereses.

Neskarti paliek Latvijas likuma noteikumi, kas ierobežo ārzemnieku tiesību vai rīcības spēju Latvijā."

Tātad LCL kolīzijas normas ārvalstnieka vispārējās tiesībspējas noteikšanai pielieto šīs monogrāfijas ievadā analizēto domicila piesaisti. Atgādināsim, ka pēc LCL 7. panta — "dzīves vieta (domicils) ir tā vieta, kur persona ir labprātīgi apmetusies ar tieši vai klusējot izteiktu nodomu tur pastāvīgi dzīvot vai darboties.

Vienai personai var būt arī vairākas dzīves vietas.

Pagaidu uzturēšanās nerada dzīves vietas tiesiskās sekas un ir apspriežama ne pēc tās ilguma, bet pēc nodoma."

Šveices SPT Kodeksa 44. pants nosaka, ka laulību noslēgšanas materiālos priekšnoteikumus [Substantive prerequisites, conditios de fond, materiell-rechtliche Vorausset— zungen, presupposti laulību ceremonijai nosaka šās valsts tiesības

(1). Ja šie Šveices priekšnoteikumi netiek ievēroti, tad laulību starp ārvalstniekiem var noslēgt, ja tiek ievēroti viena laulājamā pilsonības valsts noteikumi (2).

LCL 11. panta normas šajā sakarā tiks apskatītas tālāk.

Šķēršļi laulību noslēgšanai pieder pie personas statusa jautājumiem. Piemēram, LCL, Zviedrijas, Vācijas un Anglijas likumi aizliedz šādas laulības:

pirms astoņpadsmit gadu iestāšanās (LCL 32. pants, Zviedrijas Laulību kodeksa

1. §, Vācijas Laulību likuma 1. § [minimālais laulību vecums (Ehemunciigkeit) — 16 gadi, ja otrs laulātais ir pilngadīgs]", Anglijā (lack of age) pēc 1949. gada Laulību likuma^12 minimālais laulību vecums ir 16 gadi), Latvijā — gadi, izņemot ar vecāku vai aizbildņu piekrišanu — no sešpadsmit gadu vecuma (Zviedrijā ar dzīvesvietas lēņa pašvaldības (lanstyrelsen) atļauju bez papildu vecuma noteikuma), "ja laulība tiek noslēgta ar pilngadīgu personu. Ja vecāki vai aizbildni bez svarīga iemesla liedzas dot atļauju, tad atļauju var dot bāriņtiesa pēc tās vietas, kur dzīvo vecāki vai ieceltie aizbildņi"; pēdējo citēto aizliegumu satur tikai Latvijas likums;

"personām, kuras tiesa atzinusi par rīcības nespējīgām gara slimības vai plānprātības dēļ" (LCL 34. p.); Zviedrijā — "tie, kas ir pasludināti par rīcības nespējīgiem vai saskaņā ar tiesas spriedumu būs rīcības nespējīgi arī pēc tam, kad viņi būs sasnieguši pilngadību, nedrīkst stāties laulībā bez aizbildņa (formyndarens samtycke) piekrišanas. Ja šī piekrišana tiek liegta, tiesa pēc iesnieguma var atjaut laulību, ja liegumam nav iemesla" (2. Vācijā 2. §;

•"radiniekiem taisna Bnijā,brāļiem- armāsāra. unpusbrāliem arpusvna^ām'* (LCL 35. p.); Zviedrijā — "tiem, kas ir tieši augšupejošā vai lejupejošā radniecībā viens ar otru, vai tiem, kas ir pirmās pakāpes brāļi vai māsas (helsyskon). Pusbrāļi un pusmāsas nedrīkst noslēgt laulības bez valdības vai valdības ieceltas institūcijas atļaujas" [3. §]; Vācijā (Verwandtschaft und Schwagerschaft) 4. §; Anglijā šis aizliegums aptver asinsradniecību un radniecību (consanguinity, affinity);

"starp adoptētāju un adoptēto, izņemot gadījumus, ja izbeigtas ar adopciju nodibinātās attiecības" (LCL 37. p.);

•"personai, kasjau atrodas laulībā" (LCL 38.1. p., Zviedrijā 4. §, Vācijā (Doppelehe) 5. §, arī Anglijā pastāv tas pats aizliegums);

• "aizbildnim ar aizbilstamo un aizgādnim, iekām nav izbeigtas aizbildniecības vai aizgādnības attiecības ar aizgādnībā esošo" (LCL 38.2. p.). Vācijā šī norma (Annahme als Kind) ir ietverta Laulību likuma 7. §.

Tātad Zviedrijā likumā aizlieguma normu ir mazāk nekā Latvijā. Visumā līdzīgas aizlieguma normas ar nelielām atšķirībām pastāv arī citās kristīgās pasaules valstīs.

Vispārējā tiesību sistēmā, kur laulību spēku no šā aspekta vērtē arī, kā jau minēts, pēc to būtības (essential validity), to aptver aizliegumus un laulībām (im

pediments), kuriem nav formāls raksturs. Tomēr angļi uzskata, ka šis aizliegumu skaits varētu aptvert arī vecāku atļaujas trūkumu (lack of parental consent), kamēr pret to neizturas kā pret vienkāršu formalitāti. Tagad, ja Anglijā nav vecāku atļaujas laulībām, tās tomēr paliek spēkā gan tad, ja ir noslēgtas Anglijā, gan ārvalstīs. Aizliegto laulību kategorijā ietver arī fiziskas rīcībspējas trūkumu (physical incapacity).

Pēc pasaulē vispārpieņemtā noteikuma laulības, kuras noslēgtas pretrunā ar aizliedzošajām normām, nav atzīstamas un nav spēkā (is void) no paša sākuma. Pēc LCL 62., 63. un 64. panta šādas laulības atzīstamas par "neesošām".

Beidzot Latvijas normu aktu apskatu, jāmin, ka 1994. gada 5. decembra Tieslietu ministrijas Instrukcijas par civilstāvokļu aktu reģistrāciju Latvijas Republikā

47. punkts nosaka, ka "ārvalstnieku un personu, kas nav Latvijas Republikas vai citas valsts pilsoņi, laulības Latvijā noslēdz pēc Latvijas

Instrukcija un LCL nedod atbildi ne uz jautājumu, vai ārvalstnieki Latvijā var un kā var noslēgt laulības pēc savas valsts likuma, piemēram, konsulārajās laulībās, ne uz jautājumu par ārvalstnieku Latvijā notikušo konsulāro, īpaši jaukto laulību un ārvalstnieku ārzemēs notikušu laulību atzīšanas kritērijiem.

Instrukcijas 48. punkts vienīgi pieprasa, ka "ārvalstniekam, lai reģistrētu laulību Latvijas Republikā, kopā ar Instrukcijas 25. un 26. punktā minētajiem dokumentiem jāiesniedz ārvalsts kompetentas institūcijas izsniegts apliecinājums par to, ka viņam nav šķēršļu laulības noslēgšanai Latvijas Republikā, ja starpvalstu līgumos un konvencijās, kuru dalībvalsts ir Latvija, nav citādi.

Minētajam dokumentam jābūt attiecīgi legalizētam^15 un tulkotam valsts valodā." 50. punkts no ārvalstnieka vēl pieprasa derīgu vīzu.

14 Latvijas Republikas normatīvie akti par ģimenes tiesībām. — R., 1995. \

15 Par legalizāciju sk. nodala "Starptautiskais civilprocess". -

53. punkts mosaka,Jka_Latvijas pilsoņu .savstarpējās laulības ārvalstīs noslēdzamas Latvijas Republikas konsulārajās iestādēs, bet 54. punkta 2. dala paredz, ka "ārvalsts institūcijas izdotais civilstāvokļa reģistrācijas dokuments ir līdzvērtīgs Latvijas Republikā izdotam dokumentam. Izmantojot šo dokumentu Latvijas Republikā, tam jābūt attiecīgi legalizētam un tulkotam valsts valodā."

Arī šajā punktā nekādu citu ne ārvalstnieku, ne Latvijas pilsoņu ārvalstīs noslēgtu laulību atzīšanas kritēriju nav, šā jautājuma reglamentācija atstāta vienīgi LCL 11. panta kompetencē, kurš skar vienīgi Latvijas pilsoņus.

ASVvispārējais princips ir tāds, ka laulības, kas ir bijušas spēkā to noslēgšanas vietā (where entered), ir spēkā arī visur citur, neskatoties uz formu un pušu rīcībspēju.

Tomēr rodas jautājums, vai vīrietis un sieviete, kuri abi ir domicilēti Mičiganas štatā, bet kuriem šā štata materiālo tiesību normas aizliedz laulības, var šķērsot šā štata robežas un noslēgt laulības Indianas štatā, kur tas varētu būt legāli, un vai šādas laulības būtu spēkā Mičiganā.

Galvenie materiālo tiesību ierobežojumi laulību noslēgšanai ASV skar iespēju noslēgt jaunas laulības pēc un laulības starp zināmas pakāpes radiniekiem.

Pastāv arī minimālā vecuma ierobežojumi, un agrāk bija spēkā arī likumi, kas aizliedza laulības starp baltās un melnās rases pārstāvjiem (miscegenation statutes).

Viens galvenajiem principiem ASV ir laulību noslēgšanas vietas likuma

ievērošana. Tomēr svarīga ir nevis tā štata likuma ievērošana, kur laulājamie gadījuma pēc atrodas, bet gan viņu kopējā (common) domicila tieši pēc laulībām likuma ievērošana.

Likumu kolīziju gadījumos vairumā precedentu (bet ne vienmēr) pietiek ar laulību noslēgšanas vietas likuma ievērošanu. Ja pārkāpums ir tik smags kā incests, poligāmija, nepietiekams vecums kopējā domicila tiesa var atteikties atzīt šādas

laulības.1'-

Viens no vispārējo tiesību sistēmas kolīziju tiesību pamatprincipiem noteic, ka laulību spēks atkarīgs no laulību noslēgšanas vietas likuma (place of celebration — lex loci celebrationis).

Sis princips iedibināts jau vairāk nekā pirms diviem simtiem gadu ar Skrimšīra pret Skrintšīruprecedentu.7 Sajā lietā gan vīrs, gan sieva abi bija Anglijā domicilēti angli. Vīram bija astoņpadsmit, bet sievai piecpadsmit gadu. Laulību viņi noslēdza Francijā privātā mājā. Francijā šīs laulības tika uzskatītas par slepenām (clandestine), kurām nebija vecāku piekrišanas, līdz ar to šajā valstī tās tika pasludinātas par spēkā neesošām (null and void). Turpretim saskaņā ar angļu tiesībām šīs laulības bija spēkā līdz tam brīdim, kamēr tās nebija pasludinātas par anulētām (unnulled).

Kad sieva Anglijā ierosināja lietu par tās ar laulībām saistītajām tiesībām, bija jāizšķir jautājums par to, kādas — angļu vaifranču — tiesības noteica šo laulību spēkā esamību (validity). Eklēsiastiskās tiesas, kurā tajā laikā izskatīja laulību jautājumus,

16 Scoles E. F., Hay P., "Conflict of Laws", St. Paul. Minn. (1982) pp. 427 — 428.

17 Schrimshirev. Schrimshāe (1752) 2 Hag. Con. 359.

et seq. • *»

tiesnesis sers- Edvards Simpsons nolēma, ka šajā gadījuma pielietojamas Francijas tiesības. Savā spriedumā viņš pasludināja, ka "visas nācijas ir piekritušas vai jāuzskata, ka tās ir piekritušas vispārēja labuma vārdā, kajautājumspar to, vai laulības atzīstamas par spēkā esošām vai ne, jāizlemj saskaņā ar tās valsts tiesībām, kur laulības noslēgtas".

Tātad šajā gadījumā par dominējošo atzīts princips lex loci celebrationis (angl. — the law of the place of celebration). Vispārējā tiesību sistēmā Skrimšļi • apret Skrimšīru precedents vēlāk vairāk nekā divu simtu gadu laikā tika apstiprināts vēl daudzos citos tiesu lēmumos.

Atkāpjoties no vispārējās tiesību sistēmas terminoloģijas, saprotams tas, pirms viena vai diviem gadsimtiem dēvēja par "laulības būtību"; mūsdienu tekstos to nosauc visai līdzīgi kā kontinentālajā sistēmā — par laulājamo "laulību kapacitāti" (capacity for marriage, capacity to enter marriage). Kontinentālajā sistēmā līdzīgā situācijā bieži lieto arī terminu — "tiesībspēja noslēgt laulības".

Angļu tiesas ar Lordu palātas 1861. gada lēmumu Bruka pret Bruku^15 lietā sāka nošķirt laulību spēkā esamību pēc formas (formal validity), kur, pēc tiesnešu domām, bija jāvadās pēc lex loci celebrationis principa, no laulību spēka pēc to būtības (essential validity). Ar šo precedentu, vērtējot laulību spēku pēc pušu tiesībspējas un rīcībspējas (capacity), tiesa iedibināja principu, pēc kura vajadzēja vadīties pēc katras puses pirmslaulību domicila principa (each party's domicile immediately before the marriage — antenuptial domicile).

Šajā precedentā sieva ar vīru arī bija domicilēti Anglijā. Sieva bija sava vīra pirmās, mirušās laulātās draudzenes māsa. Saskaņā ar Anglijas noteikumiem par laulību noslēgšanu starp radiniekiem (affinity rules), kas bija spēkā laulības noslēgšanas brīdī (1850), šīs laulības nebija spēkā. Taču laulības bija noslēgtas Dānijā, kur tādas laulības bija spēkā.

Lordu palāta šajā precedentā atrada kā atteikties no lex loci celebrationis

atzīšanas, ja laulības var pasludināt par spēkā neesošām, pamatojoties uz publiskās politikas aizliegumiem par tādām laulībām, piemēram, kā incests (laulības ar tuviem radiniekiem) un poligāmija. Tomēr Lordu palāta šajā precedentā nolēma dot plašāku pamatojumu, nosakot: "Neskatoties uz to, ka laulības kontrakta noslēgšanas formu noteic lex loci contractus, respektīvi, tās valsts likums, kur laulība noslēgta, laulības būtība atkarīga no tās valsts likuma, kur puses ir domicilētas laulības noslēgšanas brīdī un kurā ģimene domā apmesties uz dzīvi."19

Anglijā tiesībspējas jautājumos kolīziju tiesībās pastāv trīs teorijas. Pirmā ir ortodoksālā Daisija (Dicey) pušu pirmslaulības "dubultā domicila" teorija (double domicile). Otrā ir Češīra (Cheshire) vīra domicila laulības brīdī teorija, kuru Norts (North) • ir noraidījis savas pēdējās grāmatās. Trešais variants, kuru arī atbalsta Češīrs, ir piesaiste pie laulāto pēclaulības iecerētās dzīvesvietas (intended matrimoneal home) likuma pēc analoģijas ar kontraktu tiesībās pielietojamo piesaisti pie tās valsts likuma, kuram ar kontraktu ir visciešākais sakars.2"

Turpretim ASVtiesas vismaz līdz XX gadsimta vidum atzina vienīgi lex loci celebrationis principu, saskaņojot to ar tiesas valsts (lex fori) publiskās politikas ievērošanu.21

Tā kā teorijas ir pretrunīgas, šā jautājuma arī lielā mērā atstāta tiesu

ziņā. Jāpiebilst, ka Anglijas precedentu tiesības visumā nosveras par labu Daisija pirmslaulības dubultā domicila teorijai.

Līdz 1835. gadam vienīgi tuvā un asinsradniecība starp laulātajiem deva pamatu apstrīdēt laulību spēku (voidable). Ar 1835. gada lorda Lindhursta (Lyndhurst) Laulību likumu šādas laulības jau tika pasludinātas par spēkā neesošām un ikviena persona tās varēja apstrīdēt jebkurā laikā un procesā pat pēc laulāto nāves. Spēkā neesošās laulībās dzimušie bērni tika pasludināti par ārlaulību (illegitimate), bet viņu mantošanas tiesības — par spēkā neesošām. Karalienes Viktorijas un karaļa Edvarda laikā notika daudzi tiesas procesi, kuros šādās aizliegto kategoriju laulībās dzimušie bērni zaudēja savas mantošanas tiesības. Anglijā šie radniecības noteikumi bija daudz stingrāki nekā kontinentālajā Eiropā, jo tur bija aizliegtas pat laulības ar mirušās sievas māsu vai mirušā vīra brāli. Ar 1960. gada Laulību likumu šādas laulībasjau ir atjautas. Iepriekš mēģinājumus apiet šos noteikumus, noslēdzot laulības ārvalstīs, pārtraucajau minētā

pret lieta.22

Vairākās vēlākajās lietās, piemēram, Metespret Meti lietā\ tika pasludināts, ka laulības Frankfurtē starp Anglijā vīru un Frankfurtē domicilētu sievu nebija

spēkā, jo tās bija Anglijas tiesību aizliegtajā kategorijā. Sprieduma visai saprātīgais ratio decidendi bija tāds, ka "nevar pastāvēt spēkā esošs kontrakts, ja katrai no pusēm nav tiesību tādu noslēgt" (there can be no valid contract unless each party was competent to contract with the other).

Bet Sotomajora pret de Barošu^108 lietā pirmās pakāpes brālēns ar māsīcu, kuri bija domicilēti Portugālē, apprecējās Anglijā. Līgavainim bija sešpadsmit gadu, bet līgavai četrpadsmit ar pusi. Viņi apprecējās pēc vecāku gribas. Laulības bija spēkā pēc Anglijas likuma, bet nebija spēkā Portugālē, kur šādas pakāpes radinieki nedrīkstēja slēgt laulības bezpāvestapiekrišanas. Sievapieprasīja laulību šķiršanu, pamatojoties uz tuvu radniecību. Apelācijas tiesa uzskatīja, ka laulības nebija spēkā, pieņemot, ka laulību brīdīpāris bija domicilēts Portugālē, tāpēc par laulību spēka kritēriju bija jāpielieto šīs valsts likums. Lieta tika nodota Šķiršanās nodaļai (Divorce Division). Pēc tam kad noskaidrojās, ka vīra domicils laulību brīdībija Anglijā, sers Džeimss Hanens

211 Cheshire and North, op. cit., p. 588.

21 Peter North, "Private International Law Problems in Common Law Jurisdiction", Doderecht, Lond. Martinus NijhoffPubl., 1 9 93, pp. 24 — 25.

22 McClean J. D, op. cit, pp.1 52 — 1 5 5. ... . .

23 Mette v. Mette (1859) ISw. &Tr. 416. . • . , , 24Sotoomayorv. deBarrosNo. 1 ( 1877) 3 P.D. 1.4 7LJP2 3(Court ofAppeal). 7"' . W -(James Hannen), redzams, balstoties uz lex loci celebrationis principu, pretruna ar spriedumu Mete pret Meti lietā pasludināja laulības par spēkā esošām.[109]

Fiziskā nespēja (physical incapacity) arī ir statusa jautājums un īpašs iemesls laulību atzīšanai par spēkā neesošām (voidable) Anglijā un vispārējā tiesību sistēmā, ja viens no laulātajiem nespēj īstenot (novest līdz galam) [consummate] laulību attiecības, kā arī ja laulātais to nav darījis, atsakoties pildīt šīs attiecības (pienākumus) pēc savas gribas. Angļi šajā sakarā izmanto arī terminu impotence. Angļu autori uzskata, ka impotence padara laulības par spēkā neesošām gandrīz visur (tomēr tāda pamata nav LCL — ./. B). Bet atteikšanās pildīt savus pienākumus ir iemesls laulību šķiršanai. Šajā problemātikā dažādas vispārējās tiesību sistēmas tiesas ir pielietojušas vīra domicila laulību dienā, prasītāja domicila laulību dienā, lex loci celebrationis un lex fori kolīziju principus. Tomēr Anglijas tiesas šajā problemātikā nevienu reizi nav pielietojušas tādu ārvalsts likumu, kas būtu atšķīries no Anglijas likuma.[110]

Konvencionālajās tiesībās laulību noslēgšanas materiālās virsnormas noteiktas AN O 1962. gada 7. novembraKonvencijāparpiekrišanu laulībām, laulību minimālo vecumu un laulību reģistrāciju,21 kas stājusies spēkā 1964. gada 9. decembrī.

Šīs Konvencijas materiālās normas nosaka, ka nevienas laulības nestājas likumīgā spēkā bez pilnas un brīvas abu pušu personīgi izteiktas publiskas piekrišanas liecinieku klātbūtnē un bez likumā noteiktas kompetentas varas apstiprināšanas svinīgā procedūrā

pants).

Visām dalībvalstīm ar likumu jānosaka laulību minimālais vecums. Neviena persona bez kompetentas varas atļaujas nevar stāties laulībā pirms šā vecuma sasniegšanas (2. p.). Taču Konvencija šo vecumu neprecizē, jo cilvēks nobriest laulībām atkarībā no klimata zonas dažādos vecumos, tāpēc valstu tradīcijas šajā jautājumā ir dažādas.

Kompetentai varai visas laulības jāreģistrē oficiālā reģistrā (3. p.).

Iepriekš minētās Konvencijas noteikumi ir detalizēti ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcijas 2018 (XX), kas pieņemta 1965. gada 1. novembrī, apstiprinātajā Rekomendācijā par piekrišanu laulībām, laulību minimālo vecumu un laulību Rekomendācijas principa (b) daļa atļauj laulības ar pilnvaroto starpniecību (by proxy), kas nav atļauts Latvijā. Taču arī šajās laulībās jāievēro laulājamo brīvi izteiktas piekrišanas noteikums attiecīgas kompetentas institūcijas pārstāvja priekšā (I princips).

Tālāk Rekomendācijā noteikts, ka minimālais laulību vecums nedrīkst būt noteikts zemāks par 15 gadiem un ka tad, ja kompetentās iestādes atkāpjas no šā

vecuma noteikuma, iemesliem jābūt nopietniem un šai atkāpeijābūt laulājamo interesēs (II princips).

Šie principi, bez šaubām, uzskatami par vispāratzītiem un piemērojamiem kā virsnormas arī starptautisko privāttiesību jomā, jo attiecīgo konvenciju dalībvalstis ir apņēmušās saskaņot savu likumdošanu ar šiem starptautisko tiesību instrumentiem.

Pēc Hāgas 1978. gada 14. marta Konvencijas par laulību noslēgšanu un laulību spēka atzīšanu-' 11. panta konvencijas "dalībvalsts saskaņā ar savu likumu laulību var neatzīt vienīgi tad, ja

1) viens no laulātajiem jau bijis precēts (domāts laulību brīdī. — /. B.) vai

2) laulātie bijuši tiešās asinsradniecības attiecībās vai adopcijas kārtā brālis un māsa, vai

3) viens no laulātajiem nebija sasniedzis laulību vecumu un nebija saņēmis nepieciešamo atlaidi šajā jautājumā (not obtained dispensation), vai

4) viens laulātajiem nav pieskaitāms un tāpēc nav varējis dot spēkā esošu piekrišanu (did not have mental capacity to consent), vai : •

5) viens no laulātajiem nav devis brīvu piekrišanu (did not freely consent to) laulībām".

Konvencijas 13. pantā noteikts, ka tā neaizliedz dalībvalstīm pielietot liberālākus noteikumus, nekā noteikts dotajā Konvencijā. Vienlaikus tā dalībvalstīm neaizliedz pielietot arī citas konvencijas noteikumus, kurā tās var

Daudzās, it īpaši kontinentālās tiesību sistēmas valstīs ārvalstnieka tiesībspēju noslēgt laulības nosaka saskaņā ar viņa pilsonības valsts likumu. Tā Zviedrijā saskaņā ar 1904. gada 8. jūlija Likuma 1. panta 2. un 3. paragrāfu Zviedrijas pilsoņa tiesībspēju stāties laulībā ārvalstīs nosaka Zviedrijas likums. Arī ārvalstnieks nevar Zviedrijā stāties laulībā, ja tādējādi tiek pārkāpts pilsonības (vai pastāvīgās dzīvesvietas) valsts

likums.

Tāpēc tā paša Likuma 1. panta 3. §un 1973. gada Kara]a dekrēta 1. un 2, § noteikts: ja ārvalstnieks vēlas noslēgt laulību Zviedrijā, tam jāiesniedz savas valsts kompetentas iestādes izsniegts dokuments, kas saskaņā ar šīs valsts likumdošanu liecina, vai un kādi vai priekšnoteikumi pastāv šīs valsts pilsoņa laulības slēgšanai

Līdzīga dokumenta iesniegšana tika pieprasīta arī Latvijā padomju laikā.

Arī Vācijas Laulību likuma 10. § (1) daļā ietverta analoga norma Zviedrijas noteikumam.32

Visai līdzīgu kārtību paredz LCL\ 1. pants, kur noteikts, ka "tiesīb as doties laulībā, laulības noslēgšanas forma un laulības spēks noteicamipēc Latvijas līkumoja laulību noslēdz Latvijā.

Tāpat pēc Latvijas likuma noteicama Latvijas pilsoņa tiesība doties laulībā

ārzemēs."

Hagas 1978. gada Konvencijaspar laulības noslēgšanu un laulības spēka atzīšanu

Convention of 14 March 1978 on Celebration and Recognition of the Validity of Marriages, see — Collection of Conventions 0 9 5 1 — 1 9 9 6 ), p. 242. Līdz 1997. gada 16. maijam to bija ratificējušas Austrija, Luksemburga un Nīderlande, bet vienīgi parakstījušas Ēģipte, Somija un Polija.

•° Hague Conference on Private International Law, Collection of Conventions ( 1 95 1 — 1 9 9 6 ), p. 245. m Sveriges Rikes Lag. Stockholm, ( 1979), Norstedts, s. 34—35.

32 Eh e G 8, § to. » ,Vs:; .. . j».',-«,1 3. pants atjauj noslēgt jauktu laulību tikai tad, ja abi laulājamie atbilst laulības noslēgšanas vietas valsts likuma prasībām un vismaz vienam no laulājamiem vai nu ir šīs valsts pilsonība, vai arī vioš tur pastāvīgi dzīvo.

LAULĪBU NOSLĒGŠANAS TIESĪBU IZVELĒ UN LAULĪBU SPĒKS

Noslēdzot laulību starp dažādu valstu pilsoņiem, tāpat arī vienas valsts pilsoņiem slēdzot laulību citas valsts teritorijā, viens no svarīgākajiem ir tiesību izvēles jautājums. No tā, vai, laulību noslēdzot, tiesības izvēlētas pareizi vai ne, var būt atkarīgs arī tas, vai šī laulība tiek atzīta par likumīgā spēkā esošu vai ne.

Hāgas 1978. gada Konvencijā, līdzīgi kā Zviedrijas likumos, noteikts: ja laulības slēgšanaijāpielieto citas valsts likums, tad tā satura pierādījumi laulājamiem jāiesniedz pašiem (4. p.). Laulību uz ārvalstu likumu pamata var nepieļaut vienīgi tad, ja tas ir pretrunā ar vietējo publisko kārtību (ordre

Tomēr LCL 24. pantā noteikts, ka "ārvalsts likums nav piemērojams Latvijā, ja tas runā pretim Latvijas sabiedriskajai iekārtai vai labiem tikumiem, vai Latvijas likuma pavēlošām vai aizliedzošām normām". Tādu pašu noteikumu satur arī Hāgas 1978. gada Konvencijas 14. panta noteikumi.

Vispārējā tiesību sistēmā tiek piešķirta liela nozīme arī tam, pēc kāda likuma ir noslēgta laulība, jo jautājums par laulību spēku var rasties loti dažādos Diemžēl Anglijas tiesībās šis kolīziju jautājums nav reglamentēts vienveidīgi. Arī Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences darbs normu laulību

un ģimenes tiesību jomā, pēc autoritāšu domām, nav bijis pārāk sekmīgs, un

tāpēc Lielbritānija negrasoties ratificēt Hāgas Konvenciju par laulības noslēgšanu un laulības spēka Lielbritānijā šis kolīziju jautājums lielā mērā atstāts

tiesnešu

Piekrišana laulībai ir viens no civilizēto tautu tiesību un Starptautisko cilvēka tiesību pamatprincipiem, kā arī laulības spēka kas noteikts

Starptautiskā pakta par pilsoņa un politiskajām tiesībām 23. panta 3. daļā."

LCL tas ietverts 57. panta 1. dala Ja šīs piekrišanas nav bijis, tad ir bijis pamats laulības atzīšanai par spēkā neesošu. Lai gan LCL IV nodaļas nosaukums ir "Laulības neesamība", tomēr ne tur, ne arī V nodaļā — "Laulības šķiršana" tas, ka nav bijusi piekrišana laulībai, nav minēts par pamatu ne laulības atzīšanai par neesošu, ne tās

Hague Conference on Private International Law.., p. 234.

34 Hague Convention on Celebration and Recognition ofthe Validity of Marriages 1978. Tekstu sk. — Hague Conference on Private International Law, Collection of Conventions p. 245.

• McClean J. D., op. cit, p. 143.

Human Rights, A Compilation of International Instruments, Vol. (First Part), Universal Instruments, United Nations (1994) p. 29. «

šķiršanai. 67. panta vienīgi teikts, ka "laulātais var apstrīdēt -laulību, javioš tajā devies, sodāmu draudu ietekmēts".

Zviedrijas laulību kodeksa 8. § kā oficiālās laulību ceremonijas sastāvdaļa noteikta pušu piekrišana, (samtycke) laulībām. 9. § pasludina tādas laulības par spēkā neesošām, kuru ceremoniāla laikā nav ievēroti 8. § noteikumi.37

Neviena laulība nevar būt atzīta par spēkā esošu ari Anglijā, ja tai nav bijusi pušu piekrišana. Strīdi ir tikai par niansēm starp void un voidable. Turklāt uz piekrišanu atstāj iespaidu arī iepriekš apskatītie statusajautājumi — laulību vecums un garīgais stāvoklis, respektīvi, pieskaitāmība, no kā atkarīgs tas, vai dotā piekrišana pati uzskatāma par spēkā esošu. Var būt arī gadījumi, kad visumā pieskaitāma persona laulību noslēgšanas brīdī ir bijusi tādā garīgās veselības stāvoklī, ka nav bijusi adekvāti

izprast savu rīcību.

Anglijā pie šīs problemātikas grupas pieskaita arī venēriskās slimības laulības brīdī, kura dēļ tiek zaudētas tiesības dot spēkā esošu piekrišanu. Šajā valstī pēc 1973. gada piekrišanu var uzskatīt par spēkā neesošu arī tad, ja piekrišanas devējs nav zinājis, ka laulību brīdī līgava ir grūtniecības stāvoklī no cita cilvēka.

Veija pretVeiju precedentā^39 tiesa nosprieda, ka piekrišanas jautājumi pārsvarā jāreglamentē pušu personīgajam likumam un nevis laulību noslēgšanas vietas likumam.

Tomēr šis spriedums nav pārāk autoritatīvs, jo Šehtera pret Šehteru lietā^1", kad polu profesors šķīrās ar savu sievu un apprecēja savu sekretāri, lai glābtu viņu no cietuma un ļautu tai bēgt uz Rietumiem, sers Džoslijs Saimonsspielietoja Polijas likumu kā pušu pirmslaulību domicila likumu.

Tomēr citos angļu precedentos līdzīgās lietās tiesas ir pielietojušas lex loci ebrationis kolīziju piesaisti.

Arī Hāgas 1978. gada Konvencijas par laulību noslēgšanu un laulību spēka atzīšanu panta (5) dala paredz piekrišanu kā laulību spēka kritēriju.

Vienprātības nav par kolīziju normu, kas reglamentē piekrišanas jautājumus.

... -. Jaunākie Anglijas precedenti iezīmē pavērsienu britu tiesībās virzienā uz laulību kontrakta pielīdzināšanu parastam kontraktam, līdz ar to pielietojot kontraktiem parasto principu — kontrakta pienācīgo likumu (the proper law of contract). Kontraktu tiesībās par kontrakta pienācīgo likumu savukārt tiek uzskatīts tās valsts likums, ar kuru šis kontrakts ir visciešāk un visbūtiskāk saistīts (most real and substantional connection). Šī pieeja tiesām vadīties pēc vairākām piesaistām, tādām kā pušu

plānotā laulāto apmešanās vieta (intended home) un kontrakta

noslēgšanas vieta.

"Lag 1975:845.

38 Matrimonial Causes Act 1973, s. 12 (d), (e) and (f). 3’ Way v. Way [1950] P. 71, 78.

40 Szechterv. Szechter [1958] 1 W.L.R. 1280. •

So pieeju lords Saimons no Glaisdeilas (Simon of Glaisdate) nostiprināja Lordu palātas 1955. gada lēmumā Vervaeke v. Smith lietā." Precedents bija loti sarežģīts, ietvēra laulības Ķīnā, Anglijā un Itālijā, šķiršanos Nevadā, laulības atzīšanu par spēkā neesošu Anglijā un Beļģijā. Prasītāja bija prostitūta, kas gribēja panākt, lai tiktu atzītas par spēkā esošām viņas laulības Itālijā ar Emīlio Mesina, kam piederēja publiskie nami (brothels) Anglijā, kuros viņa bija strādājusi, un kas bija nomiris laulību naktī. Prasītājas bija iegūt kā atraitnei mantojumā Emīlio Mesinas īpašumus,

tātad attiecīgos namus Anglijā.

Lordu palāta bija noskaņota neatzīt pēdējās laulības. Lords Saimons pamatoja savu viedokli, apšaubot, vai šīs laulības ar Emīlio Mesinu bija laulības pēc savas būtības (quintessential validity). So • • •< •' • viņš tiecās pamatot ar tās valsts likumu, ar kuru laulībām bija visciešākā saistība. Tiesnesis nosprieda, ka laulība bija visciešāk saistīta ar Angliju, jo vīrs bija Lielbritānijas pilsonis, kam bija tur domicils.[111]

Kas attiecas uz Kompetentajām institūcijām, kuras nodarbojas ar laulības un ģimenes tiesību problēmām, skaidrības labad vēl jāmin, ka Lielbritānijā laulības šķiršana, laulības atzīšana par spēkā neesošu, laulāto savstarpējo tiesību un pienākumu (conjugal rights) noskaidrošana, kas sākotnēji bija eklēsiastisko tiesu kompetencē, no

1972. gada ir Augstākās tiesas Ģimenes tiesību nodaļas (Family Division of the High Court) piekritībā. Taču zināma jurisdikcija laulību šķiršanas jautājumos piekrīt arī grāfistu tiesām (county courts).[112]

Taču vispāratzītais laulību spēkā esamības atzīšanas princips kontinentālajās tiesībās ir lex locus regit actum piesaiste.[113] • - .

LAULĪBU NOSLĒGSANAS FORMA t. . . UN LAULĪBU SPĒKS

Arī laulību noslēgšanas forma ir viens no to spēka atzīšanas kritērijiem.

Ar formu no kontinentālo tiesību viedokļa parasti saprot jautājumu, vai tā ir civila vai reliģiska. Piemēram, agrākajā padomju tiesību sistēmā pēc noslēgšanas formas reliģiskām laulībām nebija tiesisku Ari daudzās valstīs, kur valsts nodalīta no

reliģijas, dominējošā laulību noslēgšanas forma ir civilā. Daudzās valstīs tiek atzīta gan civilā, gan reliģiskā laulību noslēgšanas forma.

No LCL Ģimenes tiesību daļas Otrās apakšnodaļas III sadaļas izriet, ka Latvijā tiek atzītas gan civilās, gan reliģiskās laulības.

No kolīziju tiesību viedokļa LCL 11. pants nosaka, ka "laulības noslēgšanas forma un laulības spēks noteicami pēc Latvijas likuma, ja laulību noslēdz Latvijā" (..) Latvijas pilsoņa ārvalstīs noslēgtu laulību formu "nosaka tās valsts likums, kurā laulību noslēdz".

Tātad Latvijas likums' satur tikai Latvijas pilsoņu laulību spēka p'eč formas noteikšanas kritēriju, bet nereglamentē nekādus ārvalstu pilsoņu laulību vērtēšanas kolīziju principus.

Šveicē pēc SPT kodeksa 44. panta 3. daļas tur notiekošu laulību ceremonijas formu nosaka Šveices likums.

45. panta 1. daļa noteic pasaulē vispāratzītu, taču ņe pārāk detalizētu principu, ka laulība, kas likumiski noslēgta [validly concluded, ceiēbre, geschlossen, celebrafoj ārvalstī, tiek atzīta Šveicē.

Ja līgava un līgavainis ir Šveices pilsoņi vai arī abi ir dornicilēti Šveicē, tad ārvalstī noslēgta laulība tiek atzīta, ja tā nav noslēgta ar skaidru izvairīties no

Šveices likumā ietvertiem laulību izslēdzošiem pamatiem (evading the grounds for nullity).

"Tīru" ārvalstnieku laulību atzīšanas citus kritērijus Šveices likums nesatur.

Vispārējā tiesību sistēmā ar laulību noslēgšanas formu izprot ceremonijas reliģisko vai civilo raksturu, kā arī ceremonijas raksturu vispār. Tā, piemēram, aptver nepieciešamo liecinieku skaitu, diennakts laiku, kad ceremonijai jānotiek, nepieciešamību laulības iepriekš izsludināt vai ne (publication of banns) u.c.

Apta pretAptuUetā^114 tiesa nosprieda, ka laulības ar pilnvarnieku starpniecību (proxy marriages) pieder pie formas jautājumiem, pēc kuriem apspriežams arī to spēks. Tiesa nosprieda, ka Argentīnā pēc likuma atļautas un tur noslēgtas šādas laulības starp šajā valstīdomicilētu un rezidējošu vīrieti un Anglijā domicilētu un rezidējošu vīrieti ir spēkā pēc Argentīnas likuma, arī tās nav spēkā pēc Anglijas

likuma.

Arī vecāku piekrišanu laulībām angļi pieskaita pie formas jautājumiem, neņemot vērā to, pēc kāda likuma šī piekrišana tiek pieprasīta. īpaši stingras vecāku piekrišanas noteikumus satur Francijas tiesības. Tie imperatīvi tiek pielietoti laulībās starp Francijas pilsoņiem neatkarīgi no tā, kur laulības tiek noslēgtas. Šis princips ir pamats laulību atzīšanai par spēkā neesošām pēc tās puses pieprasījuma, kurai šī piekrišana bija nepieciešama.

Loti kritizēts angļu teorijā, tiesās un tomēr vairākkārt no jauna apstiprināts citos precedentos Anglijā un Skotijā ir spriedums Ogdena pret Ogdenu lietā"-. Tajā deviņpadsmit gadus vecs Anglijā domicilēts francūzis bez savu vecāku atļaujas Anglijā apprecēja Anglijas pavalstnieci. Francijas Civilkodeksa 148. pants pieprasīja vīrietim — Francijas pilsonim — līdz 25 gadu vecumam vecāku piekrišanu laulībai. Puses Anglijā nodzīvoja laulībā dažus mēnešus, pēc tam šis jauneklis atgriezās Francijā, atstājot sievu Anglijā. Francijā viņš tiesā panāca šīs laulības atzīšanu spēkā neesošu (nullity decree), pamatojoties uz vecāku atļaujas trūkumu. Anglijas Apelācijas tiesa nosprieda, ka, neskatoties uz, šo Francijas tiesas spriedumu, šī laulība bija spēkā Anglijā, un tur netika atzīts Francijas tiesas spriedums, kas doto laulību pasludināja par spēkā neesošu.

Sa Anglijas tiesas sprieduma sekas anglietei bija īpaši negatīvas, jo, balstoties uz Francijas tiesas spriedumu, abas puses bija apprecējušās otro reizi un pēc Anglijas likuma visi četri bija iesaistīti bigāmās laulībās.

Patlaban šāds Francijas tiesas spriedums Anglijā tiktu atzīts^115 .

Bisāmās laulības ir laulības, kuras tiek noslēgtas pirms iepriekšējo laulību šķiršanas gadījumos, kad laulājamā vīrieša pilsonības vai pastāvīgās dzīvesvietas likums šādas laulības neatzīst vai pat atzīst par sodāmām.

Moriss un Norts uzskata, kabigāmijas precedentos Anglijā tiek pielietoti tie paši principi, kas tiesības un rīcības spējas (capacity) jautājumos, pamatojot to ar Padolečiapret Padolečiaprecedentu* '*. Sajā lietā vīrs C. Padolečia nesekmīgi centāspanāktsavas lau

lības atzīšanu par spēkā neesošu, atsaucoties uz bigāmiju. Viņš bija Itālijā domicilēts Itālijaspilsonis, kas 1953. gadā apprecēja Mariju Rosu Itālijā. Pēc tā laika Itālijas tiesībām šī laulība nebija šķirama (indissoluble). 1958. gadā vīrs aizbrauca uz Venecuēlu un

1958. gadā Mehiko, kur ne viņš, ne viņa sieva nekad nebija bijuši, arpilnvarniekupalī-dzībušķīra laulību arMariju Rosu.Šķiršanās tika atzīta Venecuēlā, betnetika atzīta Itālijā.

1963. gadā darba devējipārcēla C. Padolečia darbā uz Dāniju, kur viņš iepazinās ar šīs valsts pilsoni, tur domicilēto Birti Leišu un 1964. gadā viņu apprecēja vienas dienas vizītes laikā Anglijā reģistru birojā (register office). Starplaikā laulātie dažus mēnešus dzīvoja kopā Dānijā, kurienes C. Padolečia drīz pazuda un kur vairs

nekad neatgriezās. 1966. gadā viņš iesniedza Anglijas tiesā prasību par laulības atzīšanu par spēkā neesošu, atsaucoties uz to, ka M. Rosa joprojām ir dzīva. viņš neieradās un nebija tur pārstāvēts.

SersDžoselins Salmons (Joselyn Simon) noskaidroja to, ka viņam bijajurisdikcija šajā lietā, jo šī laulība bija noslēgta Anglijā. Pēc viņa pasludinātā sprieduma un Anglijas likuma pušu tiesībspēju noslēgt laulību noteica pušu domicila likums. Viņš konstatēja, ka laulības šķiršana Meksikāpēc vietējā likuma bija spēkā. Tomēr Itālijas likums šādu šķiršanu neatzina. Arī Dānijas likums šādu laulību šķiršanu neatzina. TāpatpēcLuķsemburgaslikmia, kur Anglijasprocesa laikādzīvojaprasitājs. jautājums

par laulību šķiršanu arpilnvarnieku palīdzību nebija noteikts. Pēc tiesneša viedokļa, prasītājs nekad nebija atteicies no sava Itālijas izcelsmes domicila. kam pēc Anglijas likuma ir svarīga nozīme statusa jautājumos, bet Itālijas likums neatzīst par spēkā esošuMeksikas šķiršanās aktu. Laulības noslēgšanas laikā Anglijā 1964. gadā prasītajā personīgais likums^ joprojām bija Itālijas likums, pēc kura viņš bija spēkā esošā laulībā. No šā viedokļa Anglijā viņš nedrīkstēja noslēgt laulību un tā nebija spēkā.4"

Kopš iepriekš minētās Skrimšīrapret Skrimširu lietas vispārējā tiesību sistēmā ari laulību noslēgšanas formu nosaka lex loci celebrationis vai lex loci regit actum kolīziju princips. Laulību spēka atzīšanai ir imperatīvi nepieciešams ievērot laulību noslēgšanas vietas likumu.

Arī viena no jaunākajiem — Bertijoma pret Dasto precedentā'-" divi Kvebekā (Kanāda) dornicilēti katoļi apprecējās Francijā, Romas katoļu baznīcā. Laulības ceremoniju novadījušā mācītāja izklaidības dēļ Francijā pēc likuma nepieciešamās civilās laulību reģistrācijas nebija. Anglijas Privy Council tiesa nosprieda, ka šī laulība nav spēkā. Spriedumā bija teikts:

Sšti "Ja pastāv viens laulību jautājums ārpus rīcībspējas jautājumiem, kas

starptautiskajās tiesībās ir labāk noteikts nekājebkurš cits, tad tas ir locus regit actum. Ja laulības ir labas pēc tās valsts likumiem, kur tās ir noslēgtas (effected), tās ir labas arī visur citurpasaulē neatkarīgi no tā, vaiprocedūra vai ceremonija, kas veidoja laulības pēc to noslēgšanas vietas likuma, veidotu vai neveidotu laulības viena vai otra laulātā domicila vietā. Ja tā saucamās laulības nav laulības vietā, kur tās tiek iesvētītas, tās nav laulības nekur, neskatoties uz to, ka šāda procedūra, ja tā notiktu pušu domicila vietā, tiktu uzskatīta par labām laulībām."

Laulību formas jautājumos Anglijas tiesas dažkārt vēsturiski ir pielietojušas arī domicila principu. Taču paši angļu autori atzīst, ka domicila principam šajā ziņā ir būtiski trakumi. To pierāda 1937. gada /?ndW«apret/to/Zvanu precedents^51, kas bija saistīts ar poligāmajām laulībām.

Poligatnās laulības ir tādas laulības, kad laulājamā vīrieša pilsonības vai pastāvīgās dzīvesvietas valsts likums ļauj ņemt vairākas sievas, iepriekšējās laulības nešķirot. Šādas laulības atzīst musulmaņu tiesības. Dažādos laikos tās bijušas atļautas arī Ķīnā.

Anglijā, pamatojoties uz vairākiem tiesu precedentiem, poligāmās laulības nosaka, izvērtējot sešas pazīmes:

1) nav svarīgi, ka vīrs nekad nav izmantojis, ne arī domājis īstenot savas tiesības ņemt vairāk nekā vienu sievu. Potenciāli poligāma laulība tādējādi pieder pie tās pašas kategorijas kā reāli pastāvoša poligāma laulība; ja vīrs apprec vairāk nekā vienu sievu, tad to visu tiesiskais stāvoklis ir vienāds;

2) ja vīra personīgais likums nedod viņam tiesības apprecēt vairāk kā vienu sievu, bet atļauj viņam ņemt koņkubīnes, tad šādi noslēgta laulība jebkurā gadījumā tiek uzskatīta par poligāmu, ja konkubīņu statuss (concubinage) ir atzīts ar likumu;

3) neskatoties uz starpību, kāda tiesu spriedumos ir noteikta starp kristīgajām un neticīgo (infidel) laulībām, laulība var būt monogāma, ja arī neviena ņo pusēm nav kristīga; jautājums ir, vai likums, pēc kura laulība tiek noslēgta, atļauj poligāmiju; ja tas neatļauj, laulība ir monogāma; no šā viedokļajāpāoii un ebreju, kā arī Singapūras jauktās un ebreju laulības procedūras tiek uzskatītas par monogāmām pēc formas;

4) laulība var būt monogāma, neskatoties uz to, ka pēc lex loci celibrationis to var šķirt pēc abpusējas vienošanās vai jebkuras puses gribas, saglabājot kā vienīgo formālo priekšnoteikumu šādas šķiršanās oficiālu reģistrāciju. "No šā viedokļa 1924. gadā noslēgta krievu laulība tika uzskatīta par

"'Bertihaumev. Dastous [1930] A. C 79. 83.

51 Radwan v. Radwan (1973) Farn 35.

52 Nachimsonv. Nachimson [1930] P. 217.

5) ceremonijas daba pec lex loci celebrationis, bet ne pec katras puses personīga likuma nosaka, ka laulība irmonogāma vai poligāma; tā, piemēram, ja Kuveitā domicilēts musulmanis noslēdz tur laulību Angļu reģistrācijas birojā (English register ofice), viņš noslēdz monogāmo laulību līgumu; ja pielieto vīra personīgo likumu, tad, Anglijā an gl u meitenei apprecot musulmani, viņa zaudētu tiesības uz alimentiem šajā valstī; tomēr arī pēc musulmaņu poligāmās formas noslēgta laulība netiek uzskatīta par poligāmu, ja neviena no pusēm pēc sava personīgā likuma nevar salaulāties vēl ar vienu dzīvesbiedru šīs laulības pastāvēšanas laikā;

6) patlaban tiek uzskatīts, kalaulību monogāmais vai poligāmais raksturs nosakāms nevis vienu reizi uz visu laiku, jo potenciāli p oligāma laulība laika gaitā var izrādīties par monogāmu, piemēram, pusēm nomainot musulmaņu reliģiju ar tādu, kas poligāmās laulības vai arī nomainot domicilu uz valsti, kur poligāmās laulības nav atļautas, vai arīja p oligāmu laulību noslēgušais pāris atkārto savu laulības ceremoniju kristīgā valstī pēc tās likumiem."

Radvana pret Radvanu lietā 1951. gadā Anglijā domicilēts vīrs Ēģiptē noslēdza savupirmo laulībupoligāmā formā. 1952. gadāviņšapprecējasavu otro, šoreizAnglijā

sievu. Laulība tika noslēgta Ēģiptes ģenerālkonsulātā Parīzē, atkal pēc poligimuis formas. Pāris apmetās uz dzīvi Ēģiptē. 1953. gadā vīrs izšķīrās ar savu pirmo sievu. 1956. gadā viņš ar savu otro sievu apmetās uz dzīvi Anglijā, ieguva tur domicilu, un šajā laulībā nāca pasaulē deviņi bērni. 1970. gadā vīrs šķīra savu otro laulību Ēģiptes ģenerālkonsulātā Londonā musulmaņu tai aka laulības šķiršanas procedūrā. Sieva iesniedza Anglijas tiesā pieteikumu laulības šķiršanai.

Līdz ar to Anglijas tiesai bija jāatrisina jautājumi. Pirmais tiem bija

jautājums, vai 1952. gada laulība bija atzīstama par spēkā esošu. Pēc Ēģiptes likuma tā, bezšaubām, bija spēkā, betpēcAnglijas likuma poligāma laulība nav spēkā. Laulātie vairākus gadus dzīvoja Ēģiptē, kuršādaspoligāmas laulības bija spēkā. Otraproblēma, kas bija jāatrisina tiesai, bija jautājums par to, vai bija spēkā 1970. gada konsulārā laulības šķiršana. Ēģiptes likuma pielietošana būtu devusi tiesai taisnīgu un pareizu" risinājumu. Taču laulātie bija kopā Anglijā laulībā nodzīvojuši 14 gadusjau pēc vīra šķiršanās no pirmās sievas, tāpēc poligāmijasjautājumā konflikta ar Anglijas publisko kārtību formāli nebija.

Diemžēl Anglijas tiesības neatļauj laulājamiem brīvi izvēlēties tiesību sistēmu, pēc kuras laulības noslēdzamas. Anglijā, kājau minēts, pēc vienas no tiesu atzītajām koncepcijām uzskata, ka laulājamo tiesībspēju doties laulībā nosaka tās valsts, kur viņi izvēlējušies domicilu savai laulības dzīvei (intended matrimoneal home), likums. Šis angļu domicilaprincips ir loti neērts nopielietojamības viedokļa, jo laulāto patieso domicilu īstenībā var noskaidrot vienīgipēc laulībām.54

Kontinentālajās tiesībās turpretim dominē princips, pēc kura ārvalstniekam iespējams noslēgt laulību vienīgi pēc vietējās, respektīvi, lex loci celeb ration is,/««»«)».

Taču dažkārt var gadīties, ka, piemēram, vietējā, .civila forma vai arī — tieši otrādi — vienīgi reliģiskā forma nav spēkā otra laulātā valstī viena pati. Piemēram, Vācijā paredzēta nepieciešamība jebkurā gadījumā noslēgt civilo laulību un pēc tam pēc nepieciešamības to iesvētīt reliģiskā procedūrā.55

Poligāmās laulības kristīgo valstu tiesām rada ne mazums grūtību. Šajos precedentos tiesai jāatrisina vairākas problēmas, arījautājums par to, vai šīs laulības atzīstamas par spēkā esošām.

Ir musulmaņu valstis, kur atzīst gan poligāmās, gan monogāmās laulības, taču atkarībā no tā, pēc kādas formas šīs laulības noslēgtas. Starpība starp poligāmo un monogāmo sistēmu ir tā, ka arī poligāmajās laulībās var būt tikai viena sieva, bet monogāmajās laulībās vispār var būt tikai viena sieva vienlaicīgi.

Diemžēl monogāmajā sistēmā pēc būtības ir pietiekami daudz formālisma. Daudzās Rietumvalstīs likums atzīst vairāk vai mazāk stabilus ārlaulību kopdzīvošanas veidus, kuriem ir pat zināmas tiesiskas sekas un garantijas, kas tuvas laulībām. Zviedrijā šo kopdzīvošanas veidu sauc par "sambo" (izrunā —

1994. gadāDānijā tika atļautas un pat oficiāli reģistrētas homoseksuālistu laulības. Diemžēl pagaidām nav nekādu tuvāku ziņu par lesbiešu laulībās mākslīgi ieņemto bērnu tiesību garantijām, kā arī abu "vecāku" tiesībām un pienākumiem pret šiem bērniem. Problemātiska arī šo mākslīgo atvašu audzināšana, gaisotne skolā un

vēlākais stāvoklis sabiedrībā.

P. Norts pareizi raksta, ka nepieņemama gan būtu situācija, kad vienam laulātajam viena un tā pati laulība būtu poligāma, bet otram — monogāma. Laulāto domicils kā kolīziju piesaiste šajos gadījumos, kā redzams no iepriekš teiktā, izrādās bezjēdzīgs.

Pēdējā laikā Anglijas, Austrālijas, Kanādas un Jaunzēlandes tiesas šajos precedentos laulības spēkā esamības noteikšanai visai reālistiski pielieto laulību noslēgšanas vietas likumu.56 Ja poligāmās laulības noslēgtas valstīs, kuru likumdošana šo laulību formu neatzīst, tad šīs laulības netiek atzītas. Turklāt visas tiesas atzīst vienu principu: tās nevar šķirt tādas laulības, kuras tās nevar atzīt par spēkā esošām. Bet personai, kas nav šķīrusi savu poligāmo laulību, nevar atļaut stāties otrā laulībā monogāmiju atzīstošā valstī.57

Ārvalstis noslēeto laulību konvencionālās atzīšanas normas reglamentētas Hāgas 1978. gada 14. marta Konvencijāpar laulību noslēgšanu un laulību spēka atzīšanu/*-Līdz 1997. gada 16. maijam to bija ratificējušas tikai Austrija, un

Nīderlande un vienīgi parakstījušas Ēģipte, Somija un Polija, no kā var secināt, ka tās teksts nav pārāk sekmīgs.

Tuvāk par laulību noslēgšanas jautājumiem kontinentālajā sistēmā sk.

and Divorce", Private International Law, in — International Encyclopedia of Comparative Law, Vol.

Ill (1978) Ch. 16, pp. 4 — 22.

56Peter North, ibid., pp. 46 — 49.

57 Peter North, ibid., pp. 52—53.

5S Hague Conference on Private International Law, "Collection of Conventions" ( 195 1 — 1988) p. 243.

Konvencijas 2. panta noteikts, ka laulības prasības nosaka

noslēgšanas vietas valsts likums. Laulības reģistrācijas vieta var būt valstī, kuras pilsonība (nationality) vai rezidence (habitual residence) ir vienam no laulātajiem, vai arī tur, kur valsts iekšējās materiālās tiesības, uz kurām norāda laulības slēgšanas vietas kolīzijas norma, to pieļauj (3. p.). Laulības slēgšanas vietas valsts var pieprasīt no laulājamiem uzrādīt likuma normas, uz kurām norāda laulības slēgšanas vietas valsts likums (4. p.). Laulību slēgšanas vietas valsts var atteikties pielietot šo likumu vienīgi tad, ja tas ir klajā pretrunā (manifestly incompatible with) ar tās publisko kārtību (5. p.).

Dala no laulību atzīšanu noliedzošajiem kritērijiem tika minēti 2. apakšnodaļā. Turklāt šīs Konvencijas 8. pantā noteikts, ka šī Konvencijas nodaļa neattiecas uz laulībām, kas noslēgtas militārās institūcijās, uz jūras kuģa vai gaisa kuģī, kā arī uz pēcnāves laulībām un neformālām laulībām.

Konvencijas 9. pants noteic, ka spēkā ir tādas laulības, kas noslēgtas saskaņā ar tās noslēgšanas vietas valsts likumu (state of celebration). Konvencija par spēkā esošām atzīst arī diplomātiskās vai konsulārās laulības, ja tās nav noslēgtas pretrunā ar noslēgšanas vietas valsts likumdošanu.

Atzīts tiek laulību dokuments, izdevusi noslēgšanas vietas kompetenta

institūcija, kamēr nav noskaidrots pretējais (10. p.).

Latvijas divpusējie līgumi. Laulību un ģimenes jautājumus Latvija, kā arī citas valstis divpusēji risina līgumos par savstarpējo tiesisko palīdzību. Šādi līgumi līdz 1997. gada 4. maijam Latvijai noslēgti ar šādām valstīm:

Igauniju un Lietuvu — 1992. gada 11. novembra Līgums par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām, spēkā no 3.04.94., beztermiņa;

* Baltkrieviju — 1994. gada 21. februāra Līgums par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām civilajās, ģimenes un krimināllietās, spēkā no 18.06.95., beztermiņa;

gada3. februāra Līgums par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām civilajās, ģimenes un krimināllietās, spēkā no 28.03.95., beztermiņa;

1993. gada 14. aprīļa Līgums par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām civilajās, ģimenes un krimināllietās, spēkā no 18.07.96., beztermiņa;

• Poliju — 1994. gada 23. februāra Līgums par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām civilajās, ģimenes, darba un krimināllietās, spēkā no beztermiņa;

• Uzbekistānu— 1996. gada 23. maija Līgums par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām civilajās, ģimenes, darba un krimināllietās, spēkā no 11.05.97., beztermiņa;

gada 10. aprīļa Līgums par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām civilajās, ģimenes, darba un krimināllietās, nav spēkā, beztermiņa;

# Ukrainu — 1995. gada 23 maija Līgums par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām civilajās, ģimenes, darba un krimināllietās, spēkā no 11.08.96., beztermiņa.

Tā kā šā tipa līgumi pēc sava satura ir visai līdzīgi, šeit ierobežosimies tikai ar divu līgumu noteikumu atspoguļošanu.

Latvijas Vestnesis. — 1994. — 17. marta. — 1. Ipp.

fcīgttma ar -Krieviju 26: panta - noteikts,” -ka laulības-slēgšanas noteikumus katrai pusei nosaka pilsonības likums, taču šķēršļu gadījumā jāievēro arī laulības noslēgšanas vietas likums, kurš jebkurā gadījumā nosaka arī laulības noslēgšanasformu.

Līgumā ar Poliju šie paši noteikumi ir 27. pantā, taču pantam ir vēl arī 3. dala, kurā teikts, ka laulības noslēgšanas formu šim nolūkam pilnvarotiem diplomātiskiem pārstāvjiem vai konsulāta darbiniekiem nosaka tos nosūtījusī valsts.

LAULĀTO PERSONISKĀS UN MANTISKĀS ATTIECĪBAS

LCL\ 3. pantā noteikts, ka laulāto personiskās un mantiskās attiecības’ ’noteicamas pēc Latvijas likuma, ja laulāto dzīvesvieta ir Latvijā. Ja laulāto manta atrodas Latvijā, tad viņi šās mantas ziņā pakļauti Latvijas likumam arī tad, ja viņiem pašiem nav dzīvesvietas Latvijā.”

Personisko pienākumu vidū LCL Ģimenes tiesību Trešajā apakšnodaļā, sadaļā "Laulāto personiskās tiesības” minēts: pienākums būt uzticīgiem, kopā dzīvot, vienam par otru gādāt un kopīgi rūpēties par ģimenes labklājību (84. pants), kā arī censties vienoties domstarpību gadījumos (85. p.).

Personiskās tiesības, kas noteiktas tajā pašā sadala, ir tiesību vienlīdzība, tiesības izvēlēties par kopējo viena laulātā uzvārdu, paturēt savu vai pievienot savam uzvārdam laulātā uzvārdu (86. p.), mājsaimniecības attiecībās atvietot vienam otru (87. p.), darījumi tiek uzskatīti par noslēgtiemabu vārdā, ja no lietas nav redzams pretējais. Ja

ir svarīgi iemesli, viens laulātais var šo otra laulātā tiesību ierobežot vai atņemt (87. p.).

LCL sadaļa "Laulāto mantiskās tiesības”, kā būs redzams tālāk, irvisnotaļ balstīta uz civilo tiesību sistēmas pamatprincipiem. pamatā ir katra laulātā tiesības gan uz

pirms laulības piederējušo mantu, gan uz mantu, kuru viņš ieguvis laulības

laikā p.). Laulību laikā kopīgi vai par kopīgo naudu iegūtā manta ir abu kopīgā

manta, šaubu gadījumos tā sadalās līdzīgās daļās (2.).

Katram laulātajam ir tiesības pārvaldīt abu šo veidu mantu (90.1. p.), kopīgo mantu pārvaldot kopīgi vai pēc vienošanās vienam no viņiem (2. p.).

Katra laulātā atsevišķā manta ir . •

1) pirmslaulības vai atsevišķā līgumā noteiktā manta;

2) laulātā personīgās lietošanas vai pastāvīgajam darbam nepieciešamā manta;

3) laulātā atsevišķās mantas ienākumi, kas nav nodoti kopīgās mājsaimniecības vajadzībām. ..

"Viena laulātā manta neatbild par otra laulātā saistībām.” (100. p.)

"Savas mantiskās tiesības laulātie var nodibināt, pārgrozīt un izbeigt ar laulības līgumiem kā pirms došanās laulībā, tā laulības laikā.” (114.1. p.) Aizbildnībā esošo laulības līgumu noslēdz arvecāku vai aizbildņu palīdzību (2.). ’’Laulības līgumi, kas satur rīkojumu nāves gadījumam, pakļauti arī vispārējiem noteikumiem par mantojuma līgumiem.” (3.)

117. pants atļauj laulības līgumā noteikt visas laulāto mantas škirttbu. Tomēr laulātie piedalās ģimenes un kopējās mājsaimniecības izdevumos samērīgi ar savas mantas

StāVOkli (120. p.). p

124. pants -atļauj laulības līguma noteikt arī visas laulāto mantas kopību nedalāmā masā. Tomēr arī pie mantas vispārējās kopības laulātie līgumā var noteikt katrs sev mantu.

Ar laulības līgumu laulāto mantiskās attiecības ierakstāmas laulāto mantisko attiecību reģistrā (140. p.) pēc laulāto dzīvesvietas. Tur jāieraksta līgumi, spriedumi, lēmumi un paziņojumi par laulāto mantiskajām attiecībām (142. p.), kas nekavējoties izsludināmi zināšanai oficiālā laikrakstā, un par nekustamo mantu jāieraksta zemes — grāmatā (143. p.).

Šveices Starptautisko privāttiesību kodeksā personisko un mantisko jautājuma reglamentāciju sāk ar jurisdikciju, nosakot, ka "tiesas procesi un pasākumi" (lawsuits or measures, actions au meseures, Klagen Oder Massnamen, azioni o provvedimenti) par laulāto tiesībām un pienākumiem ir jebkura laulātā domicila vai rezidences vietas Šveices tiesu un administratīvo institūciju jurisdikcijā.

Šveices tiesību sistēmai ir raksturīga prioritāra attieksme pret saviem pilsoņiem. Tāpēc 47. pantā ir noteikts: ja nevienam no laulātajiem nav ne domicila, ne pastāvīgās rezidences Šveicē, bet viens no laulātajiem ir Šveices pilsonis, tad jurisdikcija ir pilsonības vietas Šveices tiesai vai administratīvajai institūcijai, ja tiesas vai administratīvā procesa ierosināšana laulāto domicila vai rezidences vietā būtu augstākā mērā ne — praktiska.

48. pantā savukārt noteikts, ka laulāto tiesības un pienākumus laulībā nosaka viņu domicila valsts likums (1). Ja laulātajiem nav kopēja domicila, viņu tiesības un pienākumus laulībā nosaka tās valsts likums, kurai ir visciešākais sakars ar lietu (2). Ja 47. pants garantē Šveices tiesu vai administratīvo institūciju jurisdikciju pilsonības vietā, tās pielieto Šveices tiesības (3).

Laulāto īpašuma režīmu nosaka laulāto izvēlētais likums (52.1. p.). Izvēlēties iespējams starp pēclaulības domicila vai viena laulātā pilsonības valsts likumiem (2). Likuma izvēle vai nu jānoformē rakstiskā veidā (in writing), vai arī tai jābūt skaidri redzamai no laulāto īpašuma kontrakta (marital property contract, contract de mariage, Ehevertrag, convenzione matrimonale). Šo izvēli var jebkurā laikā izdarīt vai atcelt (alter). Ja izvēle tiek izdarīta pēc laulību noslēgšanas, tā ir spēkā retroaktīvi no laulību noslēgšanas laika, ja puses nav nolēmušas citādi (2). Izvēlētais likums pielietojams līdz brīdim, kamēr puses izvēlas citu likumu (3).

Ja puses nav izvēlējušās viņu īpašuma režīmu reglamentējošo likumu, tad pēc

54.1. panta to nosaka

a) tās valsts likums, kurā abām pusēm vienlaikus ir domicils, bet, ja tādas vietas nav, tad

b) tās valsts likums, kur abām pusēm pēdējo reizi vienlaikus bija domicils;

c) ja a) un b) noteikumi nav piemērojami, pielieto kopējās pilsonības likumu;

d) ja nav pielietojams neviens no iepriekš minētajiem noteikumiem, pielieto Šveices likumu par īpašuma sadalīšanu.

Ja puses nomaina savu tad jaunā domicila likums tiek pielietots retroaktīvi no

laulību brīža. Laulātie var šo atpakaļejošo darbību izslēgt ar rakstisku līgumu p.).

Laulību īpašuma kontrakts ir spēkā pec formas.ja tas atbilst ša kontrakta vadošajam (governing) likumam vai tā noslēgšanas vietas likumam (56. p.).

Pušu laulību īpašuma attiecības ar trešajām personām nosaka attiecīgā laulātā domicila likums (57. p.).

Ārvalstu tiesu spriedumi par laulāto īpašuma tiesībām pēc SPT kodeksa tiek atzīti Šveicē, ja

a) tie tikuši taisīti (rendered) atbildētāja laulātā domicila valstī vai ir tur atzīti;

b) tie tikuši taisīti prasītāja laulātā domicila valstī vai ir tur atzīti ar noteikumu, ka atbildētāja laulātā domicils nav Šveicē;

c) tie tikuši taisīti valstī, kuras tiesības ir pielietojamas atbilstoši šim kodeksam vai ir tur atzītas, vai

d) tie skar nekustamo īpašumu un tikuši taisīti tā atrašanās

Kā redzam no Šveices un vispārējās tiesību sistēmas valstu piemēriem, ģimenes tiesībās izšķirošās ir domicila, rezidences un pilsonības valsts kolīziju piesaistes.

Itālijas materiālajās tiesībās vīrs līdz 1975. gadam bija ģimenes galva un sievai bijajāseko viņam rezidences zinā. Civilkodekss (Codice Civile) līdz pat 1975. gadam noteica, ka pat pilsonībā sievai bijajāseko vīram, un sieva automātiski zaudēja Itālijas pilsonību, apprecot ārvalstnieku. Bet ārvalstniece līdz 1983. gadam, apprecot Itālijas pilsoni, automātiski ieguva šīs valsts pilsonību. Līdz 1986. gadam pēdējais princips darbojās arī Šveicē.

Portugāles un Spānijas likumdošana ir Francijas konceptuālā ietekmē. Vienotas piesaistes laulības un ģimenes jautājumos šajās valstīs gan laulību, gan tiesiskās sekas noteicošo likumu noskaidro pēc vieniem kolīzijas principiem: pēc kopējās pilsonības likuma; ja tās nav, tad pēc kopējas rezidences likuma; ja arī tās nav, tad pēc tās valsts likuma, ar kuru šīs ģimenes dzīve ir visciešāk saistīta (most closely connected) .To pašu principu pielieto attiecībās starp vecākiem un bērniem.

Spānijā SPT likumdošanā laulāto savstarpējās attiecības nosaka to pēdējā kopējā pilsonība laulībā, bet, ja tās nav, tad vīra pilsonības likums laulības laikā. Līdzīgs princips valda Itālijā, arī jautājumos par laulāto īpašumu.

Ģermāņu valstu tiesību sistēmā pirmā savu privāttiesību likumu īzmainija/lz/v/n/a gada janvārī. Ar šīm izmaiņām Austrijā noteica, ka laulāto personīgās attiecības (personal effects of marriage) nosaka to kopējais personālais likums vai pēdējās kopējās rezidences likums. Tas pats likums noteica arī laulāto materiālās attiecības.

Vācijā turpretim likums pieļauj brīvu tā likuma izvēli, kas nosaka laulāto personīgās attiecības, ja laulātajiem nav ne kopējas pilsonības, ne vienotas rezidences. Laulāto savstarpējās uzturēšanas (maintenance) tiesības nosaka tās valsts likums, kur prasītājam ir rezidence.61

Šajā sakarā atgriežoties pie iepriekš minētajām principiālajām kolīzijām starp monogāmo un poligāmo laulību sistēmām, jāatzīst, ka poligāmo laulību problēma SPT

86 Switzerland's Private International Law Statute, pp. 72 — 74.

51 Christian Von Bar, "Personal Effects on Marriage", in — International Encyclopedia of Comparative

• Law, Vol. 111(1986) Ch. 17, pp. 13-17.

neaptver vienīgi jau taj umus par šo laulību atzīšanu vai neatzīšanu no publiskās politikas viedokļa civilajā un vispārējo tiesību sistēmā. Pavērsiens par labu poligāmo laulību atzīšanai minētajās tiesību sistēmās ir sācies jau pirms 50 gadiem. Tas, ka pasaule "kļūst aizvien mazāka", jo cilvēku migrācija palielinās, bija par cēloni šim pavērsienam. Tāpēc radās nepieciešamība respektēt citu valstu no kristīgajām tradīcijām vērtību sistēmas, reliģiju, ētikas normas un paražas, kā arī izrādīt iecietību pret tām.

Taču, akceptējot un atzīstot šo poligāmijas sistēmai raksturīgo oficiālo pieeju, tūdaļ sagrūst vairāki konceptuāli monogāmās laulību sistēmas pamati. Piemēram, kā tādā gadījumā izturēties pret laulību pārkāpšanu kas ir viens no monogāmo,

bet ne poligāmo laulību šķiršanas likumiskajiem pamatiem?

Ne mazāk svarīgs ir jautājums, vai un kā valstīs, kur likums atjauj poligāmās laulības, tas garantē laulātajai sievietei un viņas bērniem viņu tiesību aizsardzību, arī alimentus (rnatrimoneal relief). Tas radīja jautājumu par nepieciešamību atzīt bērnus no musulmaņu valstīs noslēgtajām laulībām par likumīgās laulībās

dzimušiem, kā arī par šādu sievu un bērnu mantošanas un īpašuma tiesību respektēšanu.

Tomēr cilvēkam, kas savā izcelsmes valstī varēja uzturēt vairākas sievas

un bērnus no tām, nedrīkst atjaut uzgrūst rūpes par tiem, piemēram, Latvijas jau tā trūcīgajam sociālās nodrošināšanas budžetam. Protams, apzinoties šo perspektīvu, arī Latvijas migrācijas politikai jābūt virzītai uz migrācijas stingru ierobežošanu. Taču neefektīvās robežkontroles rezultātā nelegālo Austrumu imigrantu problēma Latvijā ir ikdienas realitāte, kura var radīt valstij lielas ekonomiskas un juridiskas problēmas.

Pagaidām kristīgajā pasaules daļā, arī Latvijā, nav stabilu normu par to, kā izturēties pret poligāmo ģimeni, ja tā, respektīvi, vīrs ar visām savām sievām un bērniem no tām, pārceļas uz pastāvīgu dzīvi uz valsti, kura ievēro monogāmo sistēmu. Jaunās dzīvesvietas valstu publiskā politika nedrīkstētu ar poligāmo laulību neatzīšanas politiku automātiski sagraut varbūt daudzus gadus kopā dzīvojošās ģimenes.

Teorētiski šādu pārcelšanos nedrīkstētu arī apriori aizliegt, jo tad tā būtu diskriminācija pēc reliģiskās pazīmes, ko aizliedz starptautiskās cilvēka tiesības. Ejot tālāk šīs nediskriminēšanas, atjautības un tiesību atzīšanas virzienā, nonāksim pie secinājuma, ka sievietes un bērnu tiesību aizsardzības nolūkā Latvijas tiesām būs neizbēgami jāpielieto lex loci celibrationis, loci contractus vai arī laulību domicila likuma normas un principi ne tikai šo laulību atzīšanai, bet arī šo ģimeņu sievu un bērnu tiesību aizsardzībai.

Tomēr, ja pat Anglijas tiesas patlaban nav gatavas efektīvi veikt šo uzdevumu^63, tad vēl mazāk to var teikt par Latvijas tiesām, kuru tiesneši, respektīvi, Latvijas juristi, vispār padomju varas gados un arī ilgi pēc tam netika kvalificēti gatavoti strādāt starptautiskajās privāttiesībās un procesos šajā jomā.

Anglijas prakse šajos gadījumos ir raksturota 1970. gada Drammehapret Drammeh u precedentā.64 Šajā lietā vīrs bija no Gambijas un viņa pirmā sieva—nolamaikas. Viņi

w Ārpuslaulibas dzimumsakari.

63 Peter North, ibid., p. 54.

64 Drammeh v. Drammeh (1970) 78 C.L.W.55.

apprecējās Anglija1956.gada.Abipieclerejct pie kristīgasbaznīcas, un nebija nemazāko šaubuparšīs laulības monogamo raksturu. 1963. gadā ģimene, ieskaitot sešus bērnus, pārcēlās uz dzīvi uz Gambiju. Vīrs paziņoja, ka viņš 1957. gadā ir atgriezies pie savas izcelsmes musulmaņu reliģijas (reverted to his original Muslim faith), un 1966. gadā Gambijā noslēdza poligāmo laulību ar savu otro sievu. Pirmā sieva iesniedza tiesā laulības šķiršanas prasību, pamatojot to ar laulības pārkāpšanu no vīra puses. Anglijas tiesa (Privy Council^0) visaipamatoti nosprieda, ka otrā laulība nedrīkst ietekmēt pirmās sievas tiesības, atbalstīja laulības šķiršanu, neņemotvērājautājumuparto, vai otrā, poligāmā laulība bija vai nebija spēkā. Tiesa argumentēja, ka pat tajā gadījumā, ja otrā laulība bija spēkā, pirmajai sievai pienācās pilnīgas viņas materiālo tiesību garantijas.

Konceptuāli līdzīgi poligāmo laulību sievu materiālās tiesības tagad aizsargā arī Austrālijas un Jaunzēlandes tiesas.

ASVvispārējā tiesību sistēmā laulībām ir liela ietekme uz laulāto īpašuma tiesībām. Senāk vīrs kļuva par sievas nekustamā īpašuma īpašnieku un ieguva interesi tās zemes-īpašumos. Sieva nekavējoties ieguva tiesības uz atraitnes īpašuma dalu mantojumā (dower), kas tā sākotnējā (inchoate) formā bija efektīvs ierobežojums zemes īpašuma tiesību izmantošanai inter vivos bez piekrišanas. Patlaban laulāto tiesības īpašuma jautājumos ir vienādas. Katram laulātajam ir tiesības uz savu, individuālu īpašumu, kas tiek pakļauts obligātās mantošanas daļas noteikumam un vienlīdzīgai īpašuma sadalīšanai inter vivos

ASV laulāto kopīpašuma sistēmā (community property) ir jau daudzus gadus pazīstama īpašuma forma, kas tiek pielietota daudzos ASV štatos, kuri pārsvarā agrāk piederēja Meksikai vai Francijai. Citos štatos tiek pielietoti tipiski vispārējo tiesību (common system) sistēmas principi. Pēc šā principa katram laulātajam pieder puse no intereses jebkurā to kopdzīves un darba laikā radītajā īpašumā, ar kura pārvaldīšanu nodarbojas vai nu viens, vai abi laulātie.

Kolīziju tiesību jautājumi skar gan tā īpašuma statusu, kas pusēm piederēja laulību brīdī, gan to, kura laulātie ieguvuši kopdzīves laikā.

Arī ASV laulāto īpašuma režīmu, pirmkārt, nosaka laulāto skaidri noteikts, spēkā esošs kontrakts (express contract), kas vai nu modificē jau pastāvošās īpašuma tiesības, vai izņem no to reglamentācijas zināmus īpašuma veidus, nodalot no kopīpašuma katram laulātajam individuāli piederošo īpašumu. Ja laulību kontrakts nav noslēgts, īpašuma režīmu reglamentē "pārsvarā ieinteresēto" štatu (state of the dominant interest) likumi, kas pamatā ir pušu domicila likumi.

Pamata zemes un nekustama īpašuma tiesības nosaka tas atrašanas vietas likums. Pēdējā laikā visi vispārējo tiesību sistēmas štati ir atteikušies no pūra, atraitnes daļas (dower) un sākotnējā (inchoate) īpašuma tiesībām uz zemi par labu mantošanas tiesību aizsardzībai, ierobežojot zināmu īpašuma tiesību izmaiņu pretēji pušu gribai.

Pēc laulībām iegūtā zemesīpašuma precedentos viena no vadošajām ir lieto^116, pēc kuras tiesa atzina, ka laulības īpašuma intereses reglamentēja laulības domicila vietas likums jautājumā par laulības laikā iegūto īpašumu. Pēc laulāto īpašuma pārvešanas uz citu štatu īpašuma statusu reglamentēja šā štata likums. Kustamā īpašuma tiesības reglamentēja laulāto domicila likums .<*

Arī Lielbritānijā visa laulāto kā pirmslaulību, tā laulību laikā iegūtā īpašuma režīmu nosaka laulību kontrakts vai vienošanās (settlement), neskatoties uz laulāto dzīvesvietas maiņu. Kontrakts var izslēgt kā vispārējo, tā franču tipa kopīpašuma (community of goods) sistēmu. Patlaban tiesības sāk nosvērties par labu vispārējās tiesību

sistēmas principiem, spriežot, ka "laulības ir paju sabiedrība (partnerība)" [partnership] un ka vīram un sievai jābūt fiksētām, vienādām dalām ģimenes īpašumā.

Salīdzinājumam — kopīpašuma sistēmā ir trīs paveidi: *

1) pilns vai universāls kopīpašums (Nīderlande, Dienvidāfrika), kas aptver visu laulības laikā iegūto kustamo un nekustamo īpašumu; vīram ir plašas pilnvaras tā pārvaldē, kuras gan pēdējā laikā tiek sašaurinātas;

2) kopīpašums uz laulībā iegūto īpašumu (gains, acquests) [Spānija, Francija un vairāki ASV štati], kas izplatās uz laulības laikā iegūto īpašumu, izņemot to, kas iegūts mantošanas vai dāvināšanas vīram pamatā ir pārvaldīšanas tiesības, bet sievai ir tiesības rīkoties ar ienākumiem vai viņas individuālo īpašumu;

3) kopīpašums uz kustamo īpašumu un iegūto īpašumu jeb tā saucamā jauktā vai klasiskā Francijas Civilkodeksa forma aptver visu kustamo īpašumu kā pirms laulības, tā laulības pastāvēšanas laikā, pat mantošanas un dāvināšanas iegūto. Tagad šī sistēma ir atmesta. Vācijā, Skandināvijas valstīs un Kvebekā tiek izmantota tā saucamā "samazinātā vai atliktā" kopīpašuma jeb "līdzdalības" forma (deferred community, participation), kuras būtība ir īpašuma sadalīšanā. Neviens īpašums laulības laikā netiek uzskatīts par kopējo, bet, kad laulību pārtrauc nāve vai likums nosaka katram laulātajam īpašu dalu no kombinētā (combined) īpašuma vai tā pieauguma laulības laikā.

Gandrīz visas kopīpašuma sistēmas valstis pieļauj pēc kontrakta izdalīt no kopīpašuma noteiktas savstarpēji saskaņotas Ja tas nav izdarīts, īpašuma statusu

nosaka likums.

Anglijas kolīziju tiesībās pilnīgi tiek apstiprinātas laulāto tiesības pašiem noteikt savstarpējās tiesības kustamā īpašuma jautājumā kontrakta vai izkārtojuma ietvaros. Šis kontrakts laulātajiem nav noteikti jāietver formālā dokumentā. Tas var izrietēt no likuma darbības.

Tā NikolsapretKurljern lietā^9 divi Anglijā domiciled Francijas pilsoņi apprecējās Francijā, nenoslēdzot pirmslaulību (antinuptial) kontraktu. Saskaņā ar Lordu palātas pieņemto liecību par Francijas tiesībām Napoleona kodeksa noteikumi par lietu kopību viņiem tika piemēroti tikpat efektīvi, it kā viņi būtu noslēguši skaidri izteiktu kontraktu. Lordu palāta nosprieda, ka Napoleona kodekss turpina reglamentēt viņu ģimenes attiecības arī pēc domicila iedibināšanas Anglijā. Sakarā ar to sievai bija tiesības uz laulāto kopīpašumu, neskatoties uz vīra testamenta noteikumiem. Šajā gadījumā tika pielietotssaprātīgaisFrancijas tiesībuprincips, kasprezumētos kontraktuspielīdzināja

skaidri noformulētajiem kontraktiem.

Nekustamā īpašuma Anglijā jautājumos Nikolsaprct kurljeru lieta tika pārskatīta. Tiesnesis Kekevičs (J. Kekevich) nosprieda, ka sievai ir tiesības arī uz pusi no nekustamā īpašuma. Šis princips tika apstiprināts arī vairākos citos precedentos.

Anglijā vispāratzīts ir princips, ka neviens laulību kontrakts nevar pusēm piešķirt nekādas tiesības, ja tās neatzīst lex situs.

Laulības kontrakta vai izkārtojuma spēku, interpretāciju un rezultātus nosaka kontrakta pienācīgais likums.7" Uzskata, ka laulību kontrakts ir spēkā pēc formas tad, ja tas šajā zinā atbilst vai nu lex loci contractus, vai arī tā pienācīgajam likumam.71

Ja nav iemesla pretējam, laulības kontrakta vai nolīguma pienācīgais likums ir ģimenes domicila likums. Laulību kontrakta puses var arī skaidri izteikti vai prezumēti vienoties, ka tas jānosaka kādam citam likumam.72

1978. gadā Māgā tika noslēgta Konvencija par tiesībām, kas piemērojamas laulāto

īpašuma režīmamŠajā Konvencijā līdz 1997. gada 16. maijam piedalījās 5 valstis, jo tās noteikumi ir ļoti sarežģīti un laulātajiem grūti izskaidrojami. Konvenciju bija ratificējušas Francija, Luksemburga un Nīderlande, bet tikai parakstījušas — Austrija un Polija.74 Tās 1. pantā noteikts, ka Konvencija neskar uzturēšanās saistības laulāto starpā, mantojuma jautājumus pārdzīvojušo laulāto un laulāto tiesību un rīcības spēju (capacity) [t.i., tādas īpatnības kā vecumu, pieskaitāmību u.c.]7S.

Konvenciju pielieto tad, ja laulāto pilsonība un pastāvīgā dzīvesvieta, kā arī tiesību sistēma, kas jāpielieto saskaņā ar Konvencijas kolīziju normām, nesakrīt ar tās dalībvalsti (2. p.).

Konvencijas īpatnība ir tāda, ka tās normas pielieto laulāto īpašumajautājumos vienīgi tad, ja laulātie par to vienojušies pirms laulībām. Šādā gadījumā saskartā ar

Nicols v. Curlier [1900] A.C. 21.

Foulbert v. Frust (1703) 1 Bro. P. C 129.

71 Dicey and Morriss on "The Conflict of Laws", Eleventh Ed., Ed Lawrence Collins, Vol. 2, London

(1987) pp. 1 05 3 - 1 06 1.

72 Este v. Smyth (1845) 18 Beav. 112.

73 Convention on the Law Applicable to Matrimonial Property Regime, see — Hague Conference on Private International Law, "Collection of Conventions", p. 228.

'" Signatures and Ratifications of the Hague Conventions Status on 16 May i997.

75 Terminu "capacity" šeit atkarībā no konteksta latviešu valodā varētu precīzāk tulkot kā prasības, kādas izvirza pret laulājamiem pirms laulību noslēgšanas vai pret laulātajiem pirms šo laulību atzīšanas ārzemēs vai pašu valstī.

Konvencijas 3. panta noteikumiem laulātie var izvēlēties vienīgi vienu no trim likumiem:

1) tās valsts likumu, kuras pilsonis ir viens no laulātajiem lēmuma brīdī;

2) tās valsts likumu, kurā ir vismaz viena laulātā pastāvīgā dzīvesvieta;

3) tās valsts likumu, kurā viens no laulātajiem apmetas uz pastāvīgu dzīvi pēc laulībām.

Izvēlētais likums reglamentē abu laulāto visa īpašuma statusu. Neskatoties uz iepriekš minētajiem noteikumiem, laulātie var vienoties, ka dažu vai visu to nekustamo īpašumu statusu nosaka ar īpašumu atrašanās vietas valsts likumu. Laulātie

var iepriekš vienoties arī par to, ka jebkura nekustamā īpašuma, kuru tie iegūs laulību laikā, statusu reglamentēs tā atrašanās vietas valsts likums.

Ja laulātie pirms laulībām par tiesisko režīmu nav vienojušies, tā statusu nosaka ar tās valsts likumu, kurā pirmajā laulātie apmetīsies uz pastāvīgu dzīvi pēc laulību noslēgšanas.

Tomēr šādos gadījumos laulāto īpašuma režīmu nosaka tās valsts SPT, kuras pilsonība ir abiem laulātajiem, kad

1) attiecīgā valsts ir pieņēmusi deklarāciju, kura pieprasa šīs Konvencijas 5. pants, un šīs deklarācijas pielietošanu neizslēdz šā panta 2. dala;

2) šī valsts nav Konvencijas dalībniece. ar tai saistošiem SPT noteikumiem jāpielieto tās likumi, kad laulātie tur nodibina pēc laulībām savu pastāvīgo dzīvesvietu:

a) valstī, kas pieņēmusi deklarāciju, saskaņā ar Konvencijas 5. panta noteikumiem;

b) valstī, kas nav Konvencijas dalībvalsts, bet kuras SPT normas noteic arī laulāto pilsonības valsts likumdošanas pielietošanu;

c) kad laulātie pēc laulībām nenodibina savu pastāvīgo dzīvesvietu vienā kopējā valstī.

Ja laulātajiem nav ne vienotas dzīvesvietas, ne kopējas pilsonības, viņu kopīpašuma

režīmu nosaka tās valsts SPT, ar kuru laulātie visciešāk saistīti (4. p.).

Minētajā 5. pantā noteikts, ka jebkura dalībvalsts ne vēlāk kā pēc ratifikācijas vai cita pievienošanās akta var iesniegt deklarāciju, kas pieprasa šīs valsts

SPT normu pielietošanu saskaņā ar 4. panta 2. a) noteikumiem.

Šī deklarācija neskar laulājamos, kas abi saglabā savu pastāvīgo dzīvesvietu, kura tiem bija pirms laulības noslēgšanas, ne mazāk kā 5 gadus, izņemot gadījumu, kad šī valsts ar 5. panta 1. dalu ir laulājamo deklarāciju pieņēmusī dalībvalsts

kad ir izvēlējies pastāvīgo dzīvesvietu valstī, kura nav šīs Konvencijas

dalībvalsts un kuras SPT pieprasa vietējās likumdošanas pielietošanu.[117]

Tomēr laulātie var vienoties ari par viena laulātā pilsonības vai pastāvīgās dzīvesvietas valsts likuma pielietošanu, kurš tad arī noteiks visa to īpašuma režīmu.

Tie var vienoties ari par visa vai no sava nekustamā īpašuma statusa

noteikšanu ar tā atrašanās vietas likumu (6. p.).

Šie laulāto izvēlētie likumi darbojas tik ilgi, kamēr laulātie nav vienojušies par citu likumu pielietošanu.

Ja laulātie nav nedz izvēlējušies pielietojamo likumu, nedz arī noslēguši laulību kontraktu, tās valsts SPT, kur tie izvēlējušies pastāvīgo dzīvesvietu, tiek pielietotas iepriekš minēto noteikumu vietā, ja

1) laulāto pastāvīgā dzīvesvieta izvēlēta valstī, kuras pilsonība jau ir vai tiek iedibināta abiem laulātajiem;

2) pēc laulībām šī pastāvīgā dzīvesvieta tiek saglabāta ne mazāk kā 10 gadus.

Laulību kontrakts ir spēkā pēc tā formas, ja tas atbilst vietējām laulāto īpašumu

regulējošām tiesībām vai tās valsts tiesībām, kur kontrakts sastādīts. Jebkurā gadījumā tam jābūt sastādītam rakstiskā formā, datētam un apstiprinātam ar laulāto parakstiem (12.p.).

noslēgšanas vietas tiesībām (18. p.).77

Konvencija atrunas nepieļauj (27. p.) un nebūt nedod atbildes uz daudziem laulību

Latvijas divpusējos līgumos, kas minēti iepriekš, piemēram, Līguma ar Krievijas Federāciju par tiesiskām attiecībām un tiesisko palīdzību civilajās, ģimenes un krimināllietās 27. pantā, noteikts, ka laulāto personiskās un mantiskās tiesības nosaka laulāto kopējās dzīvesvietas likumdošana. Ja viņi dzīvo šķirti dažādu līgumslēdzēju pušu teritorijā un laulātajiem ir viena pilsonība, laulāto personiskās un mantiskās tiesības nosaka pilsonības likums.

Ja abiem ir dažādas pilsonības un abi dzīvo dažādās līgumslēdzēju pušu

valstīs, tad pielieto pēdējās kopdzīves vietas likumu. Ja nav konstatējams neviens no iepriekš minētajiem pielieto lex fori principu.

VECĀKU UN BERNU PERSONISKĀS UN MANTISKĀS ATTIECĪBAS

Pēc LCL 15. panta kolīziju principiem "vecaku un bērnu personiskas un mantiskas attiecības noteicamas pēc Latvijas likuma, ja personas, kam pieder vecaku vara, dzīvesvieta ir Latvija. Ja nav skaidrs, kuram no vecakiem šī vara pieder, tadjapieņem, ka šī vara pieder tēvam." (Pēdējai normai, bez šaubam, ir sievietes tiesības diskriminējošs raksturs. — J. B.)

15. panta noteikts, ka "tadas mantas zina, kas atrodas Latvijā, vecaki un bērni pakļauti Latvijas likumam arī tad, ja personai, kam pieder vecaku vara, nav dzīvesvieta Latvija".

Pēc LCL paternitati nosaka pēc likuma (146. p.), brīvpratīgi (147., 154. p.) un tiesa (148., 154. p.).

Līdz pilngadībai (18 gadi — 219. p.) bērni atrodas vecaku vara, kuru tie izmanto kopīgi, strīdus izšķirot bariņtiesai (177. p.).

Hague Conference on Private International Law, "Collection of Conventions", p. 229.

"Vecāku pienākums ir rūpēties samēra ar viņu mantas un sabiedrisko stāvokli par viņu varā esošo bērnu dzīvību un labklājību", uzturu, ēdienu, mitekli, apģērbu, kopšanu, audzināšanu, skološanu (179.1. p.) un sagatavošanu derīgai darbībai (184. p.). Līdz laikam, kamēr bērni var paši sevi apgādāt, viņu apgādāšana gulstas uz vecākiem (179.2. p.).

Vecāki pārstāv savus bērnus viņu personiskajās un mantiskajās attiecībās (183. p.). Viņi var noteikt nepilngadīgo bērnu dzīvesvietu un atprasīt bērnus no katra, kas viņus pretlikumīgi aiztur, izņemot gadījumus, kad tas ir pretrunā ar bērnu interesēm (187. p.).

Nepilngadīgo manta atrodas vecāku pārvaldībā (190. p.) ar aizbildņu tiesībām un pienākumiem (191. p.), izņemot bērnu brīvo mantu, kas izņemta no vecāku pārvaldības, ja bērni sasnieguši 16 gadu vecumu p.).

Bērnu pienākumi, kamēr viņi saņem no vecākiem uzturu, ir strādāt vecāku mājas darbus bez atlīdzības, ja tā nav apsolīta; visiem bērniem līdzīgās daļās (188.1. p.) vai arī samērīgi mantas stāvoklim apgādāt vecākus un vajadzības gadījumā arī vecvecākus (2.). . • • .

Šveicē pēc SPT kodeksa 66. panta jurisdikcija vecāku un bērnu tiesībattiecību deklarēšanā un atteikšanās gadījumā no tām (declaration or disclaimer of parent-child relationship) ir Šveices tiesas jurisdikcijā pēc bērna parastās rezidences vaijebkura no vecākiem domicila.

Ja nevienam no vecākiem nav domicils un bērnam nav pastāvīgā rezidence Šveicē, jurisdikcija irjebkura no vecākiem Šveices pilsonības vietā, bet, ja tas nav iespējams vai ir augstākā mērā nepraktiski, tad — izskatīt lietu jebkura no vecākiem domicila vai bērna parastās rezidences vietā.

66. pantā minētie procesi notiek pēc bērna pastāvīgās rezidences likuma (68. 1. p.). Ja nevienam no vecākiem nav domicils bērna pastāvīgās rezidences vietā, bet vecākiem un bērniem ir vienāda pilsonība, pielieto pilsonības valsts likumu

Lai noteiktu 68. pantā minēto likumu, jānoskaidro, kāds šis likums ir bijis bērna dzimšanas brīdī (69. p.).

Paternitātes atzīšanai (acknowledgement) jurisdikcija ir bērna dzimšanas vai pastāvīgās rezidences vietas tiesai (71.1.).

Lai atzītu bērna ārvalstīs notikušu paternitāti un leģitimāciju, Šveicē kritērijs ir šo procesuālo darbību atbilstība bērna pastāvīgās rezidences vietas vai pilsonības, vai jebkura vecāka domicila vai pilsonības likumam (73., 74. p.).

Kā apgalvo P. Norts, Lielbritānijā rūpēs par bērna labklājību angļu tiesneši nosaka plašas jurisdikcijas iespējas. Izejas punkts šai koncepcijai esot "kroņa darbība parents patriae kapacitātē", kas izteikts šādos vārdos:

"Bērnu atbilstoša izaudzināšana un izglītošana ir valsts un suverēna interese; saskaņā ar tiesību principiem suverēnam ir pienākums (tiktāl, cik tas atkarīgs no tiesām kā līdzekļiem) rūpēties par visiem saviem pavalstniekiem."79

*" Switzerland's Private International Law Statute, pp. 79 — 80.

79 P. North, ibid., pp. 81-82.

attiecība pret tiesību tika princips,

pret kuru citāsjomās izturas ar aizdomām, respektīvi, valsts piederības (nationality^80) princips, atsakoties no citādi priekšroku dotā domicila principa. Sis priekšrocības angļu tiesās tika dotas ne tikai bērniem^8' — britu pavalstniekiem^82, bet arī bērniem, kuri vispār dzīvoja Anglijā vai vienīgi tur atradās. Šie noteikumi, piemēram, attiecās uz nodošanu audzināšanā, aizbildniecību, aizgādnību (custody^83, guardianship). Šie principi apstiprināti Lielbritānijas 1965. gada Likumā par aizgādnību^84. Jāņem vērā, ka tie tiesiskās regulēšanas aspekti, kuri LCL ietverti "Vecāku vara", Anglijā

ietverti minētajā Likumā par aizgādnību.

Latviešu lasītājam jāņem vērā, ka Rietumvalstīs bērna respektīvi nepilngadīgā materiālās, to skaitā īpašuma tiesības ir detalizēti reglamentētas materiālajās tiesībās un tiek stingri aizsargātas pat attiecībās ar

Diemžēl praksē atkāpe no iepriekš minētā angļu principa izriet no likumdošanas par šķiršanos, kur, kā jau iepriekš redzējām, ir citas piesaistes. Šķiršanās procesos tiesas izšķir arī minētos bērnu tiesību jautājumus, un pēc Lielbritānijas tiesību principiem tiesas iegūst jurisdikciju (divorce jurisdiction) atkarībā no pienācīgas saiknes ar laulātajiem.

Jaunzēlandē, lai tiesa iegūtu jurisdikciju aizbildnības un aizgādnības jautājumos, pietiek, lai bērnam būtu rezidence vai viņš fiziski atrastos šajā valstī.

Taču prakse Austrālijā, Lielbritānijā un Kanādā ir atšķirīga.

Austrālijā tās federālās valsts struktūras dēļ praktiskā vara minētajos jautājumos piekrīt provincēm. Tomēr 1975. gada federālais Ģimenes tiesību likums^86 tagad dod iespēju iegūt jurisdikciju aizbildnības un aizgādnības iedibināšanā pār visiem bērniem pēc vienota — bērna vai vecāka, vai procesa puses (partyto the proceedings) klātbūtnes, parastās rezidences (presence or ordinary residence) vai pilsonības — kritērija. plašās piesaistu izvēles kritēriju vidū nekāda hierarhija nav noteikta.

Būtiskā praktiskā Austrālijas tiesību sistēmas tā, ka valsts tiesa var

iegūt jurisdikciju tāda bērna lietā, kas fiziski neatrodas šajā nosakot kā vienīgo

priekšnoteikumu, ka jurisdikcijas izvēlei jābūt pakārtotai bērna labklājības interesēm.

s,i Kā jau minēts iepriekš, valstīs, kur visas tai "piederošas" un tas personālajai jurisdikcijai pakļautās personas aptver ne tikai pilsoņus, bet arī cilvēkus, kam nav pilsoņu tiesību, šo kopumu apzīmē ar •- angļu terminu "nationality", vācu analogs "Staatsangehörigkeit", un valstīs, kur citu tai piederošo personu, izņemot pilsoņus, nav, var pamatoti līdzvērtīgi izmantot abus šos terminus — gan "nationality", gan "citizenship" (pilsonība). Terminu "pavalstnieks" izmanto vienīgi monarhistiskās valstīs. Par to tuvāk sk. — Bojārs J. Starptautiskās tiesības. — R, 1996.

Par bērnu Anglijā uzskata personu, kas irjaunāka par gadiem.

ar 1981. gada Lielbritānijas Pilsonības likumu (Citizenship Act) britu pavalstnieki ir visu Sadraudzības valstu pilsoņi.

** Ar terminu Custody angļu tiesībās apzīmē arī tā vecāka tiesību un pienākumu kopumu, kam bērnu pēc laulības šķiršanas nodod audzināšanā. Sk. — D. M. Walker, "The Oxford Companion to Law", p. 327.

m Guardianship Act (1965) s. 5.

m Par to tuvāk sk. — S. J. Stoljar, "Children, Parents and Guardians", in — International Encyclopedia

of Comparative Law, Vol. IV, Ch. 7, pp. 2 0 7 - 2 9 7.

86 Family Law Act ( 1975).

Tajurisdikciju var atteikt, jabērna rezidences valsts tiesas . (forum) izvēle var garantēt bērnam labākus lietas materiālos rezultātus.

Kanādā Ontario provincē Bērnu tiesību reformas likums tā 1982. gada labojuma redakcijā^118 kā jurisdikcijas piesaisti nosaka bērna parasto rezidenci Ontario procesa laikā (ai thecommencement of the proceedings). Tomēr papildnoteikums ir tāds, ka attiecībā uz to pašu bērnu nedrīkst jau iepriekš pastāvēt (pending) cits process citur. Taču Ontario jurisdikcijai pilnīgi pietiek ar bērna klātbūtni steidzīgas un neatliekamas jurisdikcijas nepieciešamības gadījumā (emergency jurisdiction), ja pretējā situācijā bērnam varētu tikt radīts kaitējums (harm). Tādā stāvoklī iespējama pilnīga Kanādas jurisdikcijas prioritāte. procesa laikā tajā pašā tiesā vienlaikus tiek izlemti

arī bērna tiesību jautājumi.

Lielbritānijā ar 1986. gada Ģimenes tiesību likumu^119 tika ieviests iepriekš minētais Ontario princips. Starp kolīzijas piesaistēm Lielbritānijā tagad ieviesta šāda hierarhija:

1) ģimenes tiesību (mafrirnonecti) procesa ietvaros aizbildnības, aizgādnības un uzturēšanas jautājumos Lielbritānijas tiesa iegūst jurisdikciju, ja tā ir saistīta ar viena

laulātā vai laulātā, kura laulība tiek pasludināta par spēkā neesošu (nullity), vai juridiskās atdalīšanās procesā iesaistītā laulātā pastāvīgo dzīvesvietu. tiesai

ir tiesības bērna tiesību jautājumos atteikties no par labu citai Lielbritānijas tiesai;

2) bērna parastā rezidence ir Lielbritānijā, ieskaitot gadījumus, kad bērns bez viņa piekrišanas no Lielbritānijas aizvests; . i

3) bērns atrodas (presence) Lielbritānijā;

1), 2) un 3) punktā minētajos gadījumos Lielbritānijas tiesa iegūst jurisdikciju, ja vien šajā pašā lietā process nenotiekjau kur citur;

4) nepieciešama ārkārtas jurisdikcija steidzamai bērna tiesību aizsardzībai, taču tiesa var šajos gadījumos deleģēt savu jurisdikciju no bērna materiālo interešu viedokļa "labākai" tiesai.

Tiesu lēmumi bērna tiesību jautājumos, kas vienā Lielbritānijas daļā,

tiek automātiski atzīti arī citā, taču to izpilde pieprasa reģistrāciju, pēc kuras piespiedu izpilde notiek tā, it kā tie būtu pieņemti tur, kur tie tiek atzīti.

Atsevišķs ļoti svarīgs ģimenes tiesību jautājums ir paternitātes un maternitātes noteikšana. Pēdējās noteikšana, izņemot pamesto bērnu gadījumus, ir vieglāka, jo darbojas vecais latīņu princips "mater semper certa tāpēc, piemēram, franču

tiesības pat neparedz šādu procedūru. ASV vairākos štatos paternitātes noteikšana nodota kriminālajām tiesām, lai dotu atbildētājam vairāk iespēju sevi aizstāvēt. Taču šajā monogrāfijā šī problēma tuvāk netiks

Konvencionālās virsnormasr 1966. gada -Starptautiska pakta par civilajam un politiskajām tiesībām 24. pantā ir noteikts:

" 1 . Katram bērnam bez jebkādas diskriminācijas — neatkarīgi no rases, ādas krāsas, dzimuma, valodas vai sociālās izcelšanās, mantiskā stāvokļa vai dzimšanas — ir tiesības uz tādiem aizsardzības līdzekļiem, kādi viņa ģimenei, sabiedrībai un valstij jāsniedz viņam kā mazgadīgajam.

2. Katrs bērns pēc viņa dzimšanas nekavējoties jāreģistrē un viņam jādod vārds.

3. Katram bērnam ir tiesības uz pilsonības iegūšanu."

Bērna tiesību virsnormas noteiktas un detalizētas arī vispirms 1959. gada 20. novembra Bērna tiesību deklarāci/ā"un vēlāk 1989. gada 20. novembra Konvencijā par bērna

Konvencionālās materiālo un kolīziju tiesību normas. Pirmā starptautiskā bērna tiesību aizsardzības vienošanās ir Hāgas 1902. gada Konvencija par nepilngadīgo aizgādnību." Šī Konvencija vairs nav spēkā, izņemot attiecībās starp Beļģiju un Vāciju.

Bērna apdraudēto tiesību aizsardzība vienmēr ir bijusi Hāgas Starptautisko privāttiesību konferences uzmanības centrā. Šajā sakarā tā ir sagatavojusi un pieņēmusi daudzas starptautiskās konvencijas. Nevienai no tām, arī nevienai Hāgas konvencijai par bērna tiesību aizsardzību, līdz 1997. gada 16. maijam Latvija nav pievienojusies, kas ir vienīgi nožēlas vērts, jo daudzas no šīm konvencijām starptautiski ir loti populāras.

No visām trīsdesmit četrām Hāgas konvencijām Latvija piedalās tikai četrās — Par civilprocesu, Legalizāciju, Apmainu ar tiesas un ārpustiesas dokumentiem un Liecību iegūšanu ārvalstīs. Tas liecina vienīgi par hronisku starptautisko privāttiesību neizpratni un nenovērtēšanu Saeimā, valdībā, Ārlietu ministrijā un Tieslietu ministrijā un nepietiekamu atbilstību integrācijai Eiropas Savienībā un pasaulē kopumā.

Pēc Otrā pasaules kara 1956. gada 24. oktobrī tika pieņemta, bet 1958. gada 15. aprīlī un pēc tam 1973. gada 2. oktobrī atjaunota Hāgas Konvencija par bērnu uzturēšanas (alimentu) saistībām pielietojamo likumiP% kurš šajā nodaļā tiks analizēts vēlāk. Šo Konvenciju līdz 1997. gada 16. maijam bija ratificējušas Austrija,

Francija, Vācija, Itālija, Japāna, Luksemburga, Nīderlande, Portugāle, Spānija, Šveice un Turcija. Tikai parakstījušas to bija un Norvēģija.

1961. gada 5. oktobrī tika pieņemta Konvencija par varas institūciju pilnvarām un nepilngadīgo aizsardzībai pielietojamo likumu.95 Līdz 1997. gada 16. maijam to bija ratificējušas Austrija, Francija, Vācija, Itālija, Luksemburga, Nīderlande, Portugāle, Spānija un Šveice. Konvencijai bija pievienojusies Polija.

1965. gada 15. novembrī pieņēma Konvenciju par jurisdikciju, pielietojamo likumu un adopcijas lēmumu atzīšanu^96, kura arī šajā nodaļā tiks apskatīta vēlāk.

91 Human Rights, "A Compilation of International Instruments", United Nations (1988) p. 366.

92 Latvijai spēkā no 14.04.1992. * Convention of 1902 on Guardianship of Minors.

Convention on Maintenance Obligations in Respect of Children.

Convention of 5 October 1961 Concerning the Powers of Authorities and the Law Applicable in Respect of the Protection of Minors.

% Convention of 15 November 1965 on Jurisdiction, Applicable Law and Recognition of Decrees Relat — ing to Adoptions.

perioda konferences darbs vainagojas ar īpašiem

1980. gada 25. oktobrī tika pieņemta Konvencija par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civilajiem aspektiem, "kurai līdz 1997. gada 16. maijam dažādos līmeņos bija pievienojušās apmēram piecdesmit valstis.

1993. gada 29. maijā tika pieņemta Konvencija par bērnu aizsardzību un sadarbību starpvalstu adopcijas kurai līdz 1997. gada 16. maijam

dažādos līmeņos bija pievienojušās trīsdesmit valstis. Tā ir stājusies spēkā gada

maijā.

Starplaikā stājās spēkā Ņujorkas 1989. gada 20. novembra Bērna tiesību konvencija," kas daudzas valstis piespieda pārskatīt savu likumdošanu un starptautiskās saistības, kuras bija pretrunā ar konvencijas jaunajiem principiem.

1961. gada Konvencijas panākumi bija samērā pieticīgi, jo tā nebija pārāk labi izstrādāta. Tā ir spēkā tikai valstīs, neskaitot nesenās ratifikācijas — Spānija (1987), Polija (1983) un Itālija (1995). Tas arī bija par iemeslu Hāgas 1996. gada Konvencijas sagatavošanai, pamatojoties uz Hāgas konferences dalībvalstu 1993. gada 29. maija Septiņpadsmitās sesijas lēmumu.

Konvencijas par jurisdikciju, pielietojamo likumu, lēmumu atzīšanu un izpildīšanu vecāku atbildības un bērnu aizsardzības pasākumu tekstu

dalībvalstis pieņēma vienbalsīgi 1996. gada 18. oktobrī, bet atklāja parakstīšanai 19. oktobrī, kas arī ir Konvencijas oficiālais datums. Līdz 1997. gada 16. maijam to bija ratificējusi tikai Monako un tikai parakstījusi vienīgi Maroka. Tas, izskaid

rojams ar samērā īso laiku, kas pagājis no tās pieņemšanas.

Šīs Kovencijas teksts ir labāk sakārtots un vieglāk lasāms nekā 1961. gada Konvencijas normas. Konvencija sastāv no septiņām nodalām: Konvencijas ietvari; Jurisdikcija; Pielietojamās tiesības; Lēmumu atzīšana un izpildīšana; Sadarbība; Vispārējie noteikumi; Nobeiguma noteikumi.

Salīdzinājumā ar 1961. gada Konvenciju II nodala "Jurisdikcija" satur loti daudz novitāšu. Pamatideja ir tā, ka dalībvalstis pieņem loti daudz ierobežojumu savu varas institūciju jurisdikcijai, lai izskaustu konkurenci starp dažādu valstu varas institūcijām bērna personības un īpašuma aizsardzībā.1"1 Tagad bērna tiesību aizsardzībā kompetentas ir bērna parastās rezidences valsts varas institūcijas (5. p.). Konvencija satur īpašas norādes tiem gadījumiem, kad bērnam nav parastās rezidences (6. p.), kā arī bērna prettiesiskas aizvešanas vai aizturēšanas gadījumiem (7. p.).

m Convention on the Civil Aspects of International Child Abduction, see — Hague Conference, p. 264.

Convention on Protection of Children and Co-operation in Respect of Intercountry Adoption.

* N e w York Convention of 20 January 1989 on the Rights of Child.

11X1 Convention of 19 October 1996 on Jurisdiction, Applicable Law, Recognition, Enforcement and Cooperation in Respect of Parental Responsibility and Measures the Protection of Children. Tekstu un Paula Lagardē komentārus sk. tāda paša nosaukuma darbā, kuru izdevusi Hague Conference on Private International Law, Hague (1996). Konvencijas tekstu sk. arī iepriekš minētajā Hāgas konferences konvenciju apkopojumā—Collection of Conventions ( 195 1 — 1996) p. 356.

Paul Lagarde, "Explanatory Report on the Hague Convention on Jurisdiction, Applicable Law, Recognition, Enforce ment and Co-operation in Respect of Parental Responsibility and Measures for the . Protection of Children", in Convention of 19 October 1996 on Jurisdiction... , pp.

Pec 6.1. panta bēgļu (refuaee)bērniem un bērniem, kas nemieru del (disturbances) viņu valstī ir starptautiski pārvietoti, jurisdikcija ir viņu atrašanās vietas valstij. Šo pašu principu pielieto arī bērniem, kuru parastā rezidence nav noskaidrojama.

Bērna prettiesiskas aizvešanas vai aizturēšanas (wrongful removal or retention) gadījumos jurisdikciju patur tā dalībvalsts, kur bērnam bija parastā rezidence līdz prettiesiskās aizvešanas vai aizturēšanas brīdim. Šī valsts jurisdikciju īsteno līdz brīdim, kamēr bērns atrod jaunu parasto rezidenci un tās valsts pārņem jurisdikciju.

Dažos gadījumos, piemēram, bērna vislabāko interešu nodrošināšanai, ir tiesības iejaukties arī citām valstīm (7., 8. p.). Tomēr tas notiek tikai īslaicīgos, steidzamos gadījumos pēc bērna parastās rezidences valsts uzaicinājuma ar stingri teritoriālām sekām (strictly effect). var būt bērna pilsonības valsts vai arī tā valsts, ar

kuru bērnam ir visciešākā saikne. Tā tiek izslēgta varbūtējā bērna dubultās pilsonības ietekme. Konkurējoša jurisdikcija ir tikai laulību tiesām.

Pielietojamās tiesībās 1996. gada Konvencijas normas ir mīkstinātas salīdzinājumā ar gada Konvenciju, pēc kuras katra valsts, kas īstenoja aizsardzības pasākumus,

pielietoja savas iekšējās tiesības (15. p.).

Tomēr, ja bērna personīgo un īpašuma tiesību aizsardzība to pieprasa, kārtā var ņemt vērā arī tās valsts tiesības, ar kuru situācijai ir būtisks sakars p.).

Vecāku atbildības īstenošanas (17. p.) un tās izslēgšanas jautājumos arī tiek pielietotas bērna parastās rezidences valsts tiesības (16.1. p.), tādējādi novēršot likumu "mobilo kolīziju" (mobile conflict) fenomenu, jo 1961. gada Konvencija paredzēja bērna nacionālo tiesību piesaisti.

Lēmumu atzīšanas un izpildīšanas citas valsts teritorijā jautājumos Konvencijas IV noteikts detalizēts normu komplekss, kas nebija 1961. gada Konvencijā. Tā

23.1. pantā noteikts, ka i- •. mui kurus veikušas (measures taken by) vienas valsts institūcijas, pēc likuma (by operation of law) jāatzīst visās citās dalībvalstīs.

Atzīšanu var atteikt, ja

a) lēmums pieņemts nepareizajājurisdikcijā;

b) lēmums pieņemts, nedodot bērnam iespēju izteikt savu viedokli, pārkāpjot tās valsts procesuālos pamatprincipus, kura izpilda pieprasījumu, izņemot steidzamos gadījumus;

c) to pieprasa jebkura persona, kura apgalvo, ka pasākumi ierobežo viņas vecāku pienākumus, ja šie pasākumi veikti, attiecīgo personu neuzklausot, izņemot steidzamos gadījumus;

d) šāda atzīšana ir izteiktā pretrunā (manifestly contrary to) ar pieprasījuma adresāta valsts publisko politiku, vērā bērna vislabākās intereses (best interests);

e) pasākums nav savienojams ar pēdējo rīcību bērna parastās rezidences valstī, kas nav Konvencijas dalībvalsts, un šī pēdējā rīcība atbilst atzīšanas prasībām valstī, uz kuru nosūtīts pieprasījums;

f) nav tikusi ievērota 33. pantā paredzētā procedūra. .

Atkāpjoties no Konvencijas teksta, jāpaskaidro, ka šajā minēto procesuālo

darbību terminoloģija un īstenošanas kārtība tiks tuvāk apskatīta monogrāfijas pēdējā nodajā "Starptautiskais civilprocess".

24. pants jebkurai personai dod tiesības pieprasīt, lai dalībvalsts

atbildīgā institūcija pieņem lēmumu par otrā dalībvalstī veikta pasākuma atzīšanu vai neatzīšanu. Šajā procesā vadās pēc pieprasījuma adresāta valsts likuma.

Valsts institūcijai, kurai adresēts pieprasījums atzīt otrā dalībvalstī veiktu pasākumu, ir saistoši tie fakti, uz kuriem ir pamatojusi savu jurisdikciju institūcija, kas šo pasākumu ir īstenojusi (25. p.).

Ja vienā valstī veiktos un tur piespiedu kārtā izpildāmos pasākumus (enforceable measures) nepieciešams īstenot citā dalībvalstī, tie pēc ieinteresētās puses pieprasījumajāpaslu-dina par piespiedu kārtā īstenojamiem vai reģistrējamiem izpildīšanai (enforcable or registered for the purpose of enforcement) šajā otrā valstī pēc tās procesuālā likuma (26.1. p.).

Izpildīšanas un reģistrācijas lēmumiem (declarations) jāpiemēro vienkārša un ātra procedūra (2.).

Izpildīšanas un reģistrācijas lēmumus (3.) var atteikt vienīgi pēc viena no 23. pantā

2. daļā minētajiem iemesliem.

Izņemot tādu pārskatīšanas procedūru, kāda ir nepieciešama iepriekšējo pantu piemērošanai, īstenoto pasākumu rezultātus pārskatīt nedrīkst (there shall be no review of the merits of the measures taken) [27. p.].

Pasākumi, kas veikti vienā dalībvalstī un pasludināti par izpildāmiem vai reģistrējamiem otrā dalībvalstī ar izpildīt tos piespiedu kārtā, otrā valstī izpildāmi

piespiedu kārtā tā, it kā lēmumus par tiem būtu pieņēmušas šīs valsts institūcijas. Izpildīšana notiek saskaņā ar tās valsts likumu, kurai nosūtīts pieprasījums, tādā mērā, kā to šis likums atjauj, ņemot vērā bērna labākās intereses (28. p.).

Dalībvalstu sadarbības mehānisms, kura arī nebija 1961. gada Konvencijā, ir reglamentēts Konvencijas V daļā. Tas balstīts uz tiesiskās sadarbības "centrālās institūcijas" (central authority) izveidošanu un darbību katrā dalībvalstī. Tā pienākumi un pilnvaras ir šādas:

• sadarboties citai ar citu un sekmēt sadarbību starp savas valsts kompetentajām iestādēm Konvencijas mērķu sasniegšanai (30.1. p.), kā arī apmainīties ar informāciju par dalībvalstu bērnu tiesību aizsardzības likumiem un dienestiem (2.);

• piedāvāt palīdzību saskaņā ar Konvencijas 8., 9. pantu un tās V dalu(31.a p.);

• Konvencijas ietvaros ar starpniecības un samierināšanas procedūru palīdzību sekmēt konkrētu bērnu tiesību aizsardzībā panāktās vienošanās (b);

• pēc citas dalībvalsts kompetento institūciju pieprasījuma sniegt palīdzību, lai atrastu bērnu, ja tam nepieciešama aizsardzība (c);

• ziņot par bērna stāvokli (32.a p.);

• pieprasīt no savas valsts kompetentām institūcijām apsvērt pasākumu nepieciešamību bērna personības un īpašuma aizsardzībai (b);

• apmainīties ar informāciju un rekomendācijām par bērna pieņemšanu audžuģi-bērnu aprūpes institūcijā vai sniegt tipa aprūpi (foster family, institutional care, care by

Ša termina skaidrojuma ne Konvencijas tekstā, ne Lagardē komentāros nav, tā nebija ari citos šīs sagatavošanas laikā autoram pieejamos avotos. Pēc citiem tekstiem saprotams, ka "kafala" ir īpaša musulmaņu valstīs piekopta bāriņu bērnu aprūpes sistēma.

• veiktiepriekšējosbērna -tiesību aizsardzības pasakumumus (35.4. p.). "'

Centrālā institūcija pati sedz savus ar starptautisko sadarbību saistītos izdevumus (38. p.).

Ikviena dalībvalsts var pēc savstarpējas vienošanās arī uzlabot Konvencijas V daļas noteikumu pielietošanu savstarpējās attiecībās (39. p.).

Vispārējo noteikumu, kuri ietverti VI daļā, mērķis ir garantēt Konvencijas īstenošanu un monitoringu, kā arī aizsargāt ar 41. un 42. pantu savāktās

informācijas konfidencialitāti. Šajā reglamentēta arī Konvencijas piemērošana

valstīs, kurās nav vienotas tiesību sistēmas, kā arī Konvencijas piemērošana laika. Šajā noteiktas arī konvenciju kolīzijas un atrunas.

1980. gada 25. oktobri tika noslēgta Hāgas Konvencija par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civilajiem aspektiem (Convention on the Civil Aspects of International Child Abduction)103. Šī Konvencija ir visai populāra ne tikai Hāgas konferences dalībvalstu, bet arī citu valstu vidū, jo, kājau iepriekš minēts, līdz 1997. gada 16. maijam tai dažādos pievienojušās aptuveni 50 valstis.

Der atgādināt, ka bērna un arī pieaugušas personas nolaupīšana vai prettiesiska aizturēšana un "neatdošana" ar jebkuru praktiski ikvienā valstī tiek uzskatīta

par smagu noziegumu.

Ar terminu "abduction" Anglijas likumdošanā apzīmē noziegumu, kad meiteni, jaunāku par 16 gadiem, atņem vecākiem vai aizbildnim, kuru uzraudzībā tā atrodas; vai meiteni, kas jaunāka par 18 gadiem; vai jebkura vecuma mentāli defektīvu sievieti aizved nolūkā izdarīt ar to dzimumaktu; vai par 21 gadu jaunāku meiteni, kurai ir īpašums, cerot uz šā īpašuma iegūšanu laulību rezultātā; vai ar nolūku izdarīt ar viņu prettiesisku dzimumaktu; vai aizvedot un turot nebrīvē jebkuru sievieti, cerot panākt laulības vai izdarīt ar to prettiesisku dzimumaktu ar spēku vai cerot uz īpašuma iegūšanu. Terminus "abduction" un "kidnapping" šajā izpratnē lieto kā sinonīmus.1"4

Taču Konvencijā šis termins lietots plašā nozīmē, piemērojot to arī gadījumiem, kad bērnu aizved no tā vecākiem, kuriem tiesa bērnu nav nodevusi

audzināšanā.

Konvencijas 1. pantā noteikts, ka tās ir garantēt prettiesiski aizvestu vai

citā valstī turētu bērnu atdošanu, kā arī nodrošināt, lai aizbildniecības (audzināšanas) tiesības (rights of custody), kas bērnam garantētas pēc vienas dalībvalsts likuma, tiktu tam īstenotas arī otrā dalībvalstī.

Saskaņā ar Konvencijas 3. pantu par bērna prettiesisku aizvešanu vai turēšanu (removal or retention) tiek uzskatīta darbība, kura ir pretrunā ar personai piederošām audzināšanas tiesībām (rights of custody attributed to a person), kas viņai piederēja tieši pirms aizvešanas vai aizturēšanas; vai arīja aizvešanas vai aizturēšanas brīdī šīs tiesības tika izmantotas vai būtu izmantotas, ja nebūtu šīs aizvešanas (3. p.).

Konvenciju pielieto jebkuram bērnam, kura rezidence bija dalībvalstī tieši pirms

3. p. minētā tiesībpārkāpuma, arī tiesību tikties ar bērnu pārkāpuma (access rights) gadījumā [4. p.].

llU Hague Conference, p. 264.

"David M. Walker, ibid., p. 3.

Konvencijas izpratne tiesības" (rights of custody) ietver tiesības,

kas saistītas ar rūpēm par bērnu, arī tiesības noteikt viņa rezidences vietu. "Tiesības tikties ar bērnu" [burt. "pieeja"] (access rights) Konvencijas izpratnē ietver tiesības paņemt bērnu uz ierobežotu laiku uz citu vietu, kas nav viņa pastāvīgā rezidence (5. p.).

Minēto tiesībpārkāpumu novēršanai dalībvalstīm uzlikts par pienākumu

iedibināt īpašu institūciju, kura atrod prettiesiski aizvestus vai turētus bērnus; garantēt tiem nepieciešamo juridisko un administratīvo procesu, tiesisko palīdzību un konsultācijas;

novērst kaitējuma radīšanu bērniem vai iesaistītajām pusēm;

garantēt bērnu brīvprātīgu atdošanu vai miermīlīgu (amicable) jautājuma izlemšanu;

nodrošināt informācijas apmaiņu par bērnu sociālo stāvokli un savu Konvencijas piemērošanas sakarā, kā arī nodrošināt savstarpēju apmaiņu ar informāciju par Konvencijas izpildi un novērst tās īstenošanai.

Vieta, kurā iesniegt sūdzību par bērna aizvešanu vai aizturēšanu, ir dalībvalsts atbildīgā, centrālā institūcija.

Bērna atdošanas prasības atteikuma iemesli var būt šādi:

• # persona vai institūcija, kas bija pilnvarota īstenot uzturēšanas tiesības, patiesībā nepildīja šos savus pienākumus;

"ir nopietnas briesmas, ka atdošana var fiziski vai garīgi kaitēt bērnam vai citādi novest viņu neciešamā stāvoklī";

ja bērns pats to negrib un ir sasniedzis tādu vecumu un briedumu, kad viņa viedoklis ir vērā

Nekādu maksu vai depozītu par Konvencijā noteiktā juridiskā vai administratīvā procesa izpildi puses nedrīkst pieprasīt, katra puse pati apmaksā savas centrālās institūcijas izdevumus, kas saistīti ar Konvencijas izpildi (22., 26. p.), tāpat ari dokumentu legalizāciju vai līdzīgas formalitātes (23. p.).

Dokumentu apmaiņa starp dalībvalstīm notiek oriģinālvalodā, pieliekot tulkojumu valodā, kurai adresēta prasība. Puses var lietot arī franču vai angļu valodu, bet ne abas vienlaicīgi. Dalībvalstu pilsoņiem un rezidentiem Konvencijas reglamentētajos jautājumos tiek sniegta tiesiskā palīdzība un padomi (legal aid and advice) uz nacionālā režīma noteikumu pamata (25. p.).

i • ' I

Tā kā šī Konvencija ir ieguvusi pietiekamu starptautisko autritāti, Hāgas konference regulāri pārbauda tās darbības efektivitāti, rīko savas Speciālās komisijas sēdes problemātiskos jautājumos un informē par to dalībvalstis savos biļetenos. Piemēra pēc šeit sniegti vienas šādas sēdes secinājumi. Tā notika Hāgas Miera pilī"15 1993. gada janvārī. Sēdē piedalījās 44 valstu pārstāvji (no tām 23 bija minētās Konvencijas dalībvalstis) un sešu starptautisko organizāciju pārstāvji. Tajā izskatīja daudzus ar Konvencijas īstenošanu saistītus jautājumus, īpašu vērību veltot jēdzieniem "uzturē — šanas tiesības" un "parastā uzturēšanās vieta (rezidence)". .

!"° Šajā ēkā atrodas Starptautiskās šķīrējtiesas Pastāvīgā palāta, ANO Starptautiskā tiesa un Hāgas Starptautisko tiesību akadēmija. Hāgas Konference atrodas vienu kvartālu no Miera pils.

Jēdziens "audzināšanas-tiesības-" (rights of custody), ķa izrādījās,ticis apšaubāmā veidā īstenots atsevišķās dalībvalstis, piemēram, precedentā, kad aleutu izcelsmes indiāņu bērns tika pārvietots no Kalifornijas uz Britu Kolumbiju. Problēma bija radusies tāpēc, ka dažas dalībvalstis uzturēšanās tiesības vienīgi ar noteikumu, ka bērns

netiks pārvietots ārpus valsts bez tiesas tā praktiski radot zināmus

ierobežojumus bērna audzināšanas tiesībās. ar to iznāca, ka tas no vecākiem, kas

bija mainījis savu rezidences valsti, Konvencijas 3. panta izpratnē it kā bija pats pārkāpis viņam piederošās audzināšanas tiesības.

Termins "parastā rezidence" radīja pārpratumus galvenokārt saistībā ar militārām personām, kas dienēja ASV un Lielbritānijas armijā, jo pēc šo valstu likumdošanas netiek uzskatīts, ka militārais personāls patstāvīgi nodibina rezidenci savā dienesta vietā, jo šo personu dienesta un atrašanās vietu nosaka viņu militārie komandieri.

Saskaņā ar šo koncepciju ASV Ohaio štata apgabaltiesa Fīdriha pret Fridrihu lietā"* bija nolēmusi, ka Savienoto Valstu militāro personu, šķirta pāra, kas dienēja Vācijā, rezidence bija ASV. Bet ASV 6. apgabala apelācijas tiesa atcēla (reversed) zemākā līmeņa tiesas lēmumu un noteica, ka vecāku rezidence, bez šaubām, bija Vācijā, līdz ar to audzināšanas tiesību materiālās normas noteica Vācijas

Eiropas padomes Konvenciiapar audzināšanas tiesībām^10 * ir spēkā 15 EP valstīs, to skaitā Lielbritānijā, Šveicē, Francijā, un Skandināvijas valstīs. Konvencijas

pamatnoteikums un galvenais atšķirībā no 1980. gada Konvencijas ir

dalībvalstīs pieņemtā aizgādnības lēmuma savstarpēja atzīšana un piespiedu izpildīšana ar Konvencijā noteiktajiem 6 izņēmumu gadījumiem, tad, kad atbildētāja puse nav bijusi procesā pārstāvēta vai arī kad vienas puses lēmums ir nesavienojams ar otras puses laulības un ģimenes

Latvijas divpusējos līgumos var tiesiskopalīdzīhu. piemēram, Līguma ar Krieviju 29. pantā, noteikts, ka lietās pax paternitātes noteikšanu un apstrīdēšanu kompetents ir tās valsts likums, kuras pilsonība ir bērnam no dzimšanas.

Vecāku un bērnu tiesības un pienākumus nosaka to kopējās dzīvesvietas likums, un kompetenta šajos jautājumos ir tās tiesa, bet, ja viņi dzīvo tad tos nosaka

bērna pilsonības likums (30. p.) un kompetenta ir viņa pilsonības valsts tiesa (32. p.). Pēdējais princips tiek pielietots attiecībā uz ārlaulības bērnu p.).

Līguma 32. pantā ir noteikts tiesai visai ērts princips — kurš likums kompetents, tā tiesa ir kompetenta. Taču šis princips ne vienmēr var būt ērts cilvēkam, kas tiesājas,

"'toedrich v. Friedrich, No. 92 — 3 1 17 22 January 1993.

107 Hague Conference on Private International Law: Report of the Second Special Commision Meeting to Review the Operation of the Hague Convention on the Civil Aspects of International Child Abduction January 18—21, 1993, in — International Legal Materials, The American Society of International Law, Vol. XXXIII, No. 1 (1994) pp. 225 -235.

The Council of Europe Custody Convention.

109 P. North, ibid., pp. 81 — 102. o

jo pilsoņi tagad nebūt ne vienmēr - dzīvo sava valstī, -bet braukāšana pāri visai Latvijai un Krievijai var radīt ne mazumu problēmu, pat nepārvaramas vīzu un materiālas grūtības.

Aizbildnības un aizgādnības jautājumā Līguma ar Krieviju pants par kompetentu nosaka aizbilstamā vai aizgādnībā ņemamā pilsonības valsts tiesu un tās likumu.

ADOPCIJA

LCL neparedz īpašu kolīzijas normu adopcijas jautājumos, tāpēc varētu domāt, ka šīm tiesībattiecībām pēc analoģijas būtu piemērojams 15. panta princips — Latvijas likums, ja adoptētāja dzīvesvieta ir Latvijā.

LCL 162. pants atjauj adopciju, "ja ir pamats uzskatīt, ka adopcijas rezultātā starp adoptētāju un adoptēto būs patiesas vecāku un bērnu attiecības.

Pilngadīgu personu var adoptēt, ja starp adoptētāju un adoptējamo jau ir izveidojušās faktiskas vecāku un bērnu attiecības."

Adoptētāja kritēriji ir rīcībspēja, vismaz divdesmit piecu gadu vecums un vismaz astoņpadsmit gadu vecuma starpība starp adoptētāju un adoptējamo (163. p.), adoptējamā piekrišana, ja viņš navjaunāks par divpadsmit gadiem, aizgādņa piekrišana, adoptētāja un adoptējamā laulātā piekrišana un bāriņtiesas atzinums. LCL minēto kritēriju vidū nesatur skaidri izteiktu normu par adoptētāja spēju uzturēt adoptējamo un bērna materiālā uzlabošanos adopcijas rezultātā, aprobežojoties pantā

ar visai nekonkrētu kritēriju — "ja tā ir bērna interesēs".

Ārvalstīs dzīvojošas personas var Latvijā adoptēt tikai ar Tieslietu ministrijas atļauju un tikai gadījumos, ja Latvijā nav iespējams nodrošināt bērna audzināšanu ģimenē un pienācīgu aprūpi (169. p.).

Adopciju apstiprina (171. p.) un atcel tiesa (175. p.).

Šveices SPT Kodeksa 75. pants noteic, ka šīs valsts tiesu un administratīvo institūciju jurisdikcija adopcijas jautājumos tiek īstenota pēc adoptētāja domicila (1.).

Adopcijas apstrīdēšanai jurisdikcija piekrīt tām pašām tiesām kā vecāku un bērnu tiesību iedibināšanas vai atteikšanās no tām jautājumos (2.).

Ja adoptētājam Šveicē nav domicila, bet viens no adoptētājiem ir Šveices pilsonis, adopcija piekrīt Šveices tiesu vai administratīvajai varai Šveices pilsoņa pilsonības vietā,11" ja noformēt adopciju viņa domicila vietā ir augstākā mērā nepraktiski (76. p.).

Adopciju Šveicē reglamentē Šveices likumi (77.1. p.). Ja ir skaidrs, ka adopcija netiks atzīta adoptētāja domicila valstī, tad var ņemt vērā arī tās noteikumus (2.).

Adopciju Šveicē var apstrīdēt (challenge) tikai pēc Šveices likuma (3.).

Ārvalstu adopcijas var atzīt Šveicē, ja tās īstenotas pēc adoptētāja domicila vai pilsonības likuma (78. p.).

Anglijas likumdošanā noteikumi par adopciju parādījās tikai ar 1926. gada Bērnu adopcijas likumu."1 Tikai ar 1950. gada Adopcijas likumu^112 adoptētais bērns ieguva

Šveices pilsonim ir ne tikai federālā, bet arī noteikta kantonālā pilsonība. m Adoption of Children Act 1926.

112 Adoption Act.

tiesības, mantot no saviem adoptētājiem, bet ne no .saviem dzimtajiem vecākiem. Patlaban Anglijā ir spēkā 1976. gada Adopcijas likums.

Anglijā un Skotijā adopcija notiek tikai ar tiesas lēmumu pēc tiesas izmeklēšanas, kuras galvenais mērķis ir pārliecināties, ka adopcijas mērķis ir nodrošināt bērna labklājību. Anglijā šādus lēmumus var pieņemt Augstākā tiesa, grāfistes tiesa un maģistratūras tiesa. Salīdzinājumam: dažās valstīs adopcija var notikt pēc savstarpējas vienošanās dažviet ar tiesas apstiprinājumu, bet citur bez tā. Ir valstis, kur adopcija notiek reliģiskas ceremonijas veidā. Anglijā un Skotijā adoptējamam jābūt jaunākam par gadiem un neprecētam.

Daudzās citās valstīs (arī Latvijā) var adoptēt arī pieaugušo. Anglijā adopcijas lēmuma sekas ir vecāku pienākumu un tiesību uzlikšana adoptētājiem.

^Kstarpštatu attiecībās kompetentas jurisdikcijas tiesas adopcijas lēmumi parasti tiek atzīti citos štatos. Adopcijas lēmumu pārbaude parasti notiek vienīgi mantošanas tiesību jautājumos. ASV tiesu precedentus var iedalīt divās grupās. Vienas grupas precedenti atzīst adoptētā tiesības mantot vienīgi no adoptētājiem, bet citas, — ka viņiem ir tiesības mantot arī no saviem dzimtajiem vecākiem.

Starptautisko adopciju gadījumos ASV likumdošana pieprasa, lai šīs adopcijas kalpo vienīgi bērna interesēm un lai bērna vai tā adoptētāja domicils būtu tiesas valstī.

Pielietojamajam likumam jābūt nevis foruma, bet gan adoptējamā bērna personīgajam likumam, kas dažās jurisdikcijās var noteikt arī bērna piekrišanas nepieciešamību. Turpretim adoptētāja likums nosaka adopcijas priekšnoteikumus.

Šos pašus priekšnoteikumus ievēro ASV "civilo tiesību" štatu tiesas adopcijas lēmumu atzīšanā.

Ārvalstu adopcijas lēmumu atzīšanas vispārējie kritēriji ir lēmumu pieņēmušās tiesas jurisdikcijas kompetence, pareizā likuma ievērošana, kas ir adoptētāja personīgais likums viņa kvalifikācijas jautājumos, un adoptējamā personīgā likuma pielietošana jautājumos par viņu skarošām

Kolīziju tiesībās adopcija var radīt nopietnas problēmas, jo valstu likumi ir loti jautājumos par adopcijas objektiem, metodēm, priekšnoteikumiem un rezultātiem.

Hāgas 1965. gada 15. novembra Konvencjaparjurisdikciju,pielietojamo likumu un adopcijas lēmumu atzišanu^1' ir spēkā. Pēc Hāgas Konferences konvenciju statusa

1997. gada 16. mijā^11" šajā Konvencijā piedalījās tikai trīs valstis: Austrija, Šveice un Lielbritānija.

1965. gada Konvenciju nepielieto gadījumos, kad

» adoptētājiem nav ne vienotas pilsonības, ne rezidences;

gan adoptētājiem, gan adoptējamam ir viena pilsonība un tie dzīvo savas pilsonības valstī;

113 McClean, op. cit, pp. 245 — 246.

ll4Scoles, Hay, op. cit, pp. 543 — 549.

'15 Convention on Jurisdiction, Applicable Law and Récognition of Decrees Relating to Adoption, see —

Hague Conference, Collection of Conventions ( 195i — j996) pp. 64, 65.

116 Signatures and Ratifications of the Hague Conventions Status on 16 May 1997.

9 valsts,, kas iegūst jurisdikciju . saskaņa ar Konvencijas . 3.. pantu, dotajā gadījumā nevar garantēt adopciju (2. p.).

Saskaņā ar šo Konvenciju adopcijas jurisdikciju iegūst valsts,

• kurā adoptētājs vai adoptētāji pastāvīgi dzīvo vai kuras pilsonība ir vienam vai abiem adoptētājiem (3. p.).

Tātad bērna personīgā likuma piesaisti, kā tas ir atsevišķos aspektos ASV. Konvencija neparedz.

Jurisdikciju ieguvusi kompetentā institūcija adopcijas noteikumiem pielieto savas tiesības (4. p.). Taču šī institūcija arī respektē aizliegumus, kurus nosaka adoptētāja nacionālais likums (national law of the adopter). Šī institūcija ievēro arī adoptējamā bērna pilsonības likuma noteikumus jautājumā par piekrišanu adopcijai un konsultācijām. Saskaņā ar šo likumu adoptējamo bērnu vai viņa ģimenes locekli personīgi jāstāda priekšā adoptējošajai institūcijai, bet, ja tas nav iespējams, tad institūcijai jārīkojas ar commission rogafoire^117 starpniecību (5. p.).

Adopcija tiek garantēta vienīgi bērna interesēs, tāpēc iepriekš ar publisku, privātu un sabiedrisku organizāciju, kā arī sociālās nozares amatpersonu palīdzību tiek veikts speciāls bērna, viņa ģimenes un adoptētāju apsekojums (6. p.).

Adopciju var atsaukt vai anulēt saskaņā ar kompetentās institūcijas vai adoptētāja vai adoptētā pilsonības valsts iekšējo tiesību noteikumiem. Jurisdikciju šajos jautājumos iegūst adoptētā vai adoptētāja pastāvīgās uzturēšanās vietas institūcija.

1993, gada 29. maijā pieņēma Konvenciju par bērnu aizsardzību un sadarbību starpvalstu adapcijasjautūju«?os. uTidz 1997. gada 16. maijam tai dažādos līmeņos ir pievienojušās trīsdesmit valstis. Šis skaitlis liecina par Konvencijas lielo popu— laritāti.

Konvencijas ir iedibināt garantijas, lai starpvalstu adopcijas notiktu vienīgi

bērna labākajās interesēs, ņemot vērā viņu pēc starptautiskajām tiesībām atzītās pamattiesības [l.a) pants], un nodibināt sadarbības sistēmu starp dalībvalstīm, lai novērstu bērnu nolaupīšanu, pārdošanu un starptautisko tirdzniecību ar tiem [b)]. s Konvencija pēc tās 4. panta pieļauj adopciju vienīgi tad, ja bērna izcelsmes valsts

a) ir noteikusi, ka bērns ir adoptējams;

• b) pēc iekšējo izvietošanas (placement) iespēju izvērtēšanas nolēmusi, ka starpvalstu adopcija ir bērna labākajās interesēs;

c) ir pārliecinājusies, ka

(1) ir notikusi konsultācija ar personām, institūcijām un varas iestādēm, kura piekrišana adopcijai ir nepieciešama;

(2) šīs personas, institūcijas un varas iestādes ir brīvprātīgi devušas savu piekrišanu likumā noteiktā formā, kas ir izteikta vai apliecināta rakstiski;

(3) piekrišanu nav ietekmējusi samaksa vai jebkura kompensācija un šī piekri-šananav atsaukta;

(4) mātes piekrišana ir dota vienīgi pēc bērna dzimšanas;

1,7 Pieprasījumu komisijas, no latīn. rogare — lūgt, jautāt, pieprasīt.

118 Convention on Protection of Children and Co-operation in Respect ofln terco untry Adoption, see — - Hague Conference.., Collection of Conventions (1951 — 1996) p. 357.

,2 20,/ d) ņemot vecumu un briedumu, ir ka

(1) ir jautāta bērna piekrišana un viņš ir atbilstoši informēts par adopcijas sekām;

(2) ir ņemtas vērā bērna vēlmes un viedoklis;

(3) bērna piekrišana, kur tā nepieciešama, ir dota brīvprātīgi pēc pieprasītās

formas, tā izteikta vai apliecināta rakstiski;

(4) šādu piekrišanu nav sekmējusi samaksa vai jebkura veida kompensācija.

Adopcija pēc 5. panta drīkst notikt vienīgi tad, ja pieņemošās valsts kompetentās institūcijas ir pārliecinājušās, ka

a) nākamie audžuvecāki (adoptive parents) ir pieņemami un derīgi adopcijai;

b) perspektīvie audžuvecāki ir pēc nepieciešamības iztaujāti;

c) bērnam ir vai tiks dota iebraukšanas atļauja.

Konvencijas īstenošanai dalībvalstis iecels centrālo institūciju (6. p.).

institūciju kompetence visumā atbilst tai, kas noteikta iepriekš analizētajā Hāgas 1996. gada Bērna tiesību aizsardzības konvencijā.

Konvencijas IV daļas procesuālie noteikumi pieprasa starpvalstu adopcijas lūgumu iesniegt adoptētāja centrālajai institūcijai (14. p.), kas pēc pārliecināšanās, ka adoptētājs ir pieņemams (eligable), nodod to tālāk adoptējamā valsts centrālajai institūcijai (15. p.).

(1) Ja bērna izcelsmes valsts centrālā institūcija ir pārliecinājusies, ka bērns ir adoptējams, tad tā pēc panta

a) sagatavo ziņojumu, kurā tā ietver informāciju par visiem ar lietu saistītajiem wm apstākļiem;

b) informē par to, kā viņš audzināts, par viņa etnisko, reliģisko un kultūras

izcelsmi;

c) pārliecina, ka piekrišana adopcijai atbilstoši 4. pantam ir saņemta;

d) ņemot vērā ziņojumus par bērnu un adoptētājiem, nosaka adopcijas vēlamību

un

(2) nodod šos materiālus bērnu saņemošajai valstij, cenšoties neatklāt īstās mātes un tēva identitāti, ja tas ir

Kompetentas institūcijas saskaņā ar Konvenciju sertificēta adopcija ir likumiski atzīstama (by the operation ot law) citās dalībvalstīs (23. p.).

Adopcijas atzīšanu var atteikt ja adopcija ir acīmredzamā pretrunā ar šīs valsts publisko politiku, ņemot vērā bērna labākās intereses (24. p.).

(1) Adopcijas atzīšana ir saistīta ar šādu tiesībattiecību atzīšanu:

a) bērnu un vecāku starp adoptēto un adoptētājiem;

b) adoptētāju vecāku atbildību par bērnu;

c) agrāko attiecību saraušanu starp bērna miesīgajiem vecākiem un viņu.

(3) Konvencija pieļauj arī labvēlīgāka, nekā tajā noteikts, režīma iedibināšanu pret bērnu, kas ir spēkā dalībvalstī, kura atzīst adopciju (26. p.).

Neviens nedrīkst iegūt nepienācīgus ienākumus no jebkuras ar starpvalstu adopciju saistītas darbības p.). Var apmaksāt vienīgi personīgos izdevumus un honorārus

adopcijā iesaistītajām personām (2.). Šī samaksa nedrīkst būt nesaprātīgi augsta (3).

Latvijas divpusējos līeumos par tiesiskonalidzibu. piemēram, Līgumā ar Krieviju, kā kolīzijas piesaisti pielieto adoptētāja pastāvīgās dzīvesvietas vai viņa pilsonības

likumu. Taču adopcijas materiālajām normām.jāatbilst likumdošanai, kas ir speķa abās pusēs (33. p.). Šāda sakritība praksē gan var arī nebūt.

Pēc 34. panta adoptētāja pastāvīgās dzīvesvietas vai pilsonības iestāde ir kompetenta pieņemt lēmumu par adopciju.

Bet Līguma ar Poliju 33. pants nosaka adoptējamā pilsonības valsts tiesu par kompetentu.

LAULĪBAS ŠĶIRŠANA UN TĀS ATZĪŠANA ĀRVALSTĪS

9

Saskaņā ar LCL 12. panta 1. daļas noteikumiem Latvijas tiesā izdarīta laulības šķiršana un tās atzīšana par spēkā neesošu neatkarīgi no laulāto "valsts piederības"1" apspriežama pēc Latvijas likuma. 12. pants pieļauj izņēmumu no Civillikuma 3. panta noteikuma par to, ka katras tiesiskās attiecības apspriežamas pēc likuma, kas bijis spēkā laikā, kad tās radušās. 12. pants noteic, ka pēc Latvijas likuma apspriežamas arī laulāto attiecības pirms to Latvijas likumam.

Turklāt 12. panta 2. noteikts, ka ārzemēs izdarīta Latvijas pilsoņu laulības

un atzīšana par neesošu atzīstama arī Latvijā, izņemot gadījumus, kad tām pamatā liktie iemesli neatbilst Latvijas likumam un runā pretim Latvijas sabiedriskajai iekārtai vai labiem tikumiem.

Vispārējā tiesību sistēmā pirms kādiem simts gadiem tā bija loti vienkārša — tiesneši pielietoja tās valsts likumu, kur bija pastāvīgā dzīvesvieta, ņemot

vērā tikai vīrieša dzīvesvietu, jo, kājau iepriekš minēts, sievietes toreiz bija nolemtas tā saucamajam atkarības domicilam.

Likumdošanas jaunievedumi dažādās vispārējo tiesību valstīs ir visai atšķirīgi. Jaunzēlandē saskaņā ar 1980. gada Ģimenes tiesību procesuālo likumu^12" laulības pieteikums jāiesniedz vai nu abiem laulātajiem kopā, vai arī viens no var to iesniegt Par pamatu laulības šķiršanai divu gadu

dzīve.[120] Ja pieteikumu iesniedz abas puses, nekāda saistība ar Jaunzēlandi nav nepieciešama. Taču, ja pieteikumu iesniedz tikai viens laulātais, tad vismaz vienam no viņiem domicilam jābūt Jaunzēlandē.

Lielbritānijā V) 7 3. gadā tika labots Domic da un ģimenes procesa likums,13 Labojot šo likumu, Lielbritānija atteicās gan no agrākā sievietes atkarības domicila, gan valdošās domicila koncepcijas vispār. Jurisdikcija tagad var piekrist jebkura laulātā domicila tiesai šķiršanās procesa brīdī, ja laulātais šajā valstī iepriekš nodzīvojis vismaz vienu gadu. Jaunajos labojumos lielāka uzmanība veltīta pušu interešu, nevis starptautiskās pieklājības apmierināšanai (comity). Likums orientējās uz zināmas piederības

starp un pat gadījumos, kad viņam nebija ne šīs

valsts pilsonības, ne oficiāli atzīta tajā. Taču valsts izrādīja nevēlēšanos atjaut

savu tiesu jurisdikciju "tranzītniekiem un sev izdevīgāku tiesu meklētājiem" (transients and forum-shoppers) un citām personām, kurām nebija patiesu sakaru ar šo valsti.

Viens no izmaiņu iemesliem bija arī Hāgas Konferences konvenciju praktizētā piesaiste nevis pie domicila, bet gan pie "parastās uzturēšanās vietas" (habitual residence). Acīmredzot šī Hāgas pieeja bija pamatota ar apsvērumu, ka domicile respektīvi pastāvīgā iedzīvotāja tiesības attīstītajā pasaulē ārvalstniekam ir visai grūti iegūstama priekšrocība, turpretim ilgākas vai īsākas uzturēšanās tiesības ir vieglāk (sk. nodaļu "Ārvalstnieku statuss").

Turklāt, protams, tika ņemta vērā mūsdienu realitāte, kad loti liela jebkuras valsts pastāvīgo iedzīvotāju un pilsoņu dala un ilgstoši atrodas ārzemēs kā diplomāti,

uzņēmēji, korespondenti, studenti, starptautisko organizāciju amatpersonas u.c, pat negrasoties iedibināt šajās valstīs legālu domicilu. Šīs kategorijas cilvēkiem starptautisko cilvēka tiesību noteiktais tā saucamais "minimālaisjustīcijas standarts" (minimum standard ofjustice) pieprasa pieeju (access) vietējai jurisdikcijai arī viņu parastās uzturēšanās vietā.

Lielbritānijas tiesību sistēma šo pašu savu iedzīvotāju migrācijas iemeslu dēļ ari nekad nav orientējusi savu procesuālo likumdošanu SPT uz pilsonību.

Tāda pati kārtība ir arī Austrālijā. Anglu autori turklāt atsaucas uz tādu apstākli, ka "tāda lieta kā angļu vai skotu pilsonība nepastāv" un katrā Apvienotās Karalistes daļā ir savi tiesu apgabali ar savām materiālajām tiesībām. Briti uzskata, ka

piesaistīt pilsoņus pie šiem apgabaliem ir neattaisnota Neaizmirsīsim ari to

saistošo apstākli, ka visi Britu Sadraudzības (British Commonwealth) valstu pilsoņi ir britu pavalstnieki (British subjects).

Taču zināmas īpatnības Austrālijā jo tā ir federāla valsts ar kopēju federālo

šķiršanos reglamentējošu likumdošanu, kas ietverta 1975. gada Ģimenes tiesību likumā.125 Šajā likumā par Austrālijas jurisdikcijas pamatu šķiršanās procesā noteikta jebkuras laulātās puses pilsonība un līdzīgi Lielbritānijai arī viens parastās uzturēšanās vietas (residence) gads.

Kanādā 1968. gada Laulības arī atteicās no sievas atkarības

domicila, taču atstājot pašu domicilu par galveno saistošo faktoru (basic connecting factor). Lai iegūtu jurisdikciju jautājumā Kanādas tiesā, prasības iesniedzējam bija nepieciešams būt domicilētam Kanādā, neņemot vērā atbildētāja domicilu. Turklāt prasītājam (petitioner) bija jābūt rezidencei tajā Kanādas provincē, kur prasība iesniegta. Prasītājam vai atbildētājam bija jābūt iepriekšējā gadā un dotajā gadā ne mazāk kā

10 mēnešus ilgai rezidencei prasības iesniegšanas provincē.

— Šī dubultā prasība izraisīja ļoti lielu kritiku, tāpēc 1985. gada Šķiršanās likumā jau jurisdikcijas iegūšanai vairs bija nepieciešams tikai, lai vienam no

laulātajiem būtu pastāvīgā dzīvesvieta tajā provincē, kur ierosināta laulības

i24P. North, ibid., pp. 6 2 - 6 3.

125 Family Law Act (1975).

• bivorce Act (1968).

lieta. Taču šim likumam ir cits trakums. Tas nedod kam

nav rezidences kādā no Kanādas provincēm, ierosināt laulības šķiršanas lietu šajā valstī, pat ja viņam ir tās pilsonība un domicils.

Kontinentālajās tiesībās laulības šķiršanas jautājums, kā ari jautājums par tās pasludināšanu par spēkā neesošu tiek risināts, vispirms noskaidrojot tās spēkā esamību, ko pārbauda pēc lex fori likuma. Tikai tad, kad noskaidrots, ka laulība ir spēkā, to var šķirt. Tāda kārtība ir, piemēram, Vācijā.

Jurisdikcijas iegūšanai nepieciešama pušu rezidence vai domicils. Domicils ir noteicošais jurisdikcijas priekšnoteikums arī ASV. Tam pamatā vēsturiski ir laulāto īpašums res, kas parasti atradās laulāto domicila vietā.

Kontinentālajā Eiropā un Skandināvijā arī šķiršanās jautājumos domicils ir galvenā, taču tikai alternatīvājurisdikcijas noteikšanas piesaiste, jo, piemēram, saskaņā ar Skandināvijas valstu 1931. gada Konvencijupar šķiršanos un likumisko atdalīšanas tiek pieļauta arī pilsonības piesaiste. Vācijā domicils kā jurisdikcijas piesaiste nomainīts pret rezidenci.

Pēc Hāgas 1902. gada Konvencijas par laulības šķiršanu noteikumiem, kā ari saskaņā ar vairākuma kontinentālās Eiropas un Skandināvijas valstu likumdošanu jurisdikcijas noteikšanai izvēlēta nevis vienkārši domicila, bet gan atbildētāja domicila piesaiste.

Portugālē un Šveicē jurisdikcijas noteikšanai pieturas pie prasītāja domicila principa. Portugālē atzīst par pietiekamu arī prasītāja rezidenci.127

Ārvalstīs notikušas laulības šķiršanas atzīšana. Vispārējās tiesību sistēmas

koncepciju šajā jautājumā var atzīt par visai liberālu. Taču tiesās, kuras atzīst ārvalstu procesu lēmumus, pieprasa reālu un patiesu saikni ar valsti, kuras tiesa doto laulību. Kā piemēru min Lordu palātas 1969. gada lēmumu IndikapretIndiku lietā.'12' Šajāpreeedentā Čehoslovākijas pilsonis 1938. gadā šajā pašā valsti apprecēja savu līdzpilsoni, pirmo sievu. 1946. gadā viņš ieguva Lielbritānijas domic i lu, bet sieva palika Cehoslovākijā, kur viņa 1949. panāca šīs laulības šķiršanu, pamatojot to ar smagu laulības attiecību pārtraukšanu (deep'disruption of marital relations).

1959. gadā vīrs Anglijā apprecēja jaunu sievu, kura sešus gadus vēlāk iesniedza prasību laulības šķiršanai, pamatojot to ar vīra cietsirdību. Vīrs savukārt iesniedza pretprasību par šīs pašas laulības atzīšanu par spēkā neesošu (cross-petitioned for nullity), argumentējot ar to, ka čehu laulības šķiršanas aktu nevar atzīt par spēkā esošu, jo abiem aktuālajiem laulātajiem bija domicils Anglijā. Lordu palāta nolēma, ka Cehoslovākijā notikusī laulības šķiršana Anglijājāatzīst. Tiesa izteica viedokli, ka būtu ļoti riskanti vadīties pēc pieņēmuma, ka tikai savi noteikumi ir attaisnoti un taisnīgi. Taču tālāk tiesa ierosināja pieņemt par ārvalstu šķiršanās lēmumu pamatu "reālas un būtiskas saiknes" (real and substantional connection) principu.

Šis precedents tika ātri atzīts par vadošo arī.Skotijā, Ā~anādā,Austrālijā un Jaunzēlandē, taču ne Īrijā. Tomēr minētajās valstīs uzskatīja par pareizāku šo principu nostiprināt arī likumdošanā.

1971. gadā Lielbritānijā pieņēma Laulības šķiršanas un likumiskās atdalīšanās atzīšanas likumu.129 Šeit jāpiebilst, ka termins "legal separations" vispārējā tiesību sistēmā apzīmē likumpamatotu īpašu laulāto lēmumu turpmāk dzīvot pašas

laulības formāli nešķirot. Šo lēmumu var pamatot, pusēm vienojoties vai arī vienai no pusēm to pamatojot ar otras puses nepieņemamu uzvedību, piemēram, rupjību, nežēlību

u.c. Šā procesa ietvaros tiek respektētas un garantētas visas sievietes, mātes un bērnu tiesības. Šo procesu parasti pielieto arī to reliģiju pārstāvji, kuras neatzīst laulības šķiršanu.130

Anglijas gada likuma un iepriekš minētā Lordu palātas lēmuma Indika pret

Indiku lietā princips vēlāk tika izplatīts uz Ziemeļīriju un iemiesots Lielbritānijas Ģimenes likuma"1 II daļā, ietverts Austrālijas 1975. gada Ģimenes likumā"3, Jaunzēlandes 1980. gada Ģimenes procesuālajā likumā'"' un Kanādas 1985. gada Šķiršanās likumā"4.

Laulības šķiršanas atzīšanas konvencionālās normas.

1970. gada 1. jūnijā Hāgā pieņēma Konvenciju par laulības šķiršanas un likumiskās atdalīšanās atzīšanu."5 Līdz 1997. gada 16. maijam tās dažādu līmeņu dalībnieces bija 16 valstis, Lielbritāniju, Skandināvijas valstis un Šveici ieskaitot.

Šīs Konvencijas darbības sfēra ir tikai to laulības atzīšana, kad

notikusi dalībvalstīs.

Konvencijas 2. pantā noteiktās kolīzijas piesaiste ir lēmuma pieņemšana valstī,

kur

(1) atbildētājam (respondent) ir rezidence vai

(2) prasītājam ir rezidence un vēl tiek izpildīta vismaz viena no šādām prasībām:

a) šī rezidence ilgusi ne mazāk kā gadu pirms procesa ierosināšanas;

b) laulātie tur ir dzīvojuši kopā;

(3) abi laulātie ir šīs valsts pilsoņi;

(4) prasītājs ir šīs valsts pilsonis un ir izpildīta vēl vismaz viena no šādām prasībām:

a) prasītājam tur ir bijusi rezidence vai

b) viņš tur ir vismaz vienu gadu pēdējo divu gadu laikā;

(5) prasītājs ir bijis šīs valsts pilsonis un tiek izpildītas abas tālāk minētās prasības:

a) prasības iesniegšanas brīdī prasītājs ir atradies valstī, kur prasība iesniegta un

b) laulātie pēdējo reizi ir dzīvojuši kopā valstī, kuras likums lietas ierosināšanas brīdī neatļāva šķiršanos (did not provide for divorce).

129 Recognition of Divorces and Legal Separations Act (1971).

•"David M. Walker, ibid., p. 1131.

131 Family Law Act (1986).

132 Family Law Act (1975).

133 Family Proceedings Act (1980).

134Divorce Act (1985). Cit. pēc - P. North, ibid., pp. 66-76.

!35 Hague Conference.., ibid., p. 129.

Konvencijas 3. pants paredz, ka termins "parasta rezidence" aptver ari domicilu dalībvalsts izpratnē.

Konvencija noteic, ka laulības šķiršanas aktu var atteikties atzīt, ja

• lēmuma par laulībasskirsaim pieņemšanas laikā abi laulātie bijuši tādas valsts pilsoņi, kur laulības šķiršana netiek atzīta;

atbildētājs neticis laikus brīdināts par procesu vai viņam netikusi dota pietiekama iespēja savu viedokli aizstāvēt;

«s lēmums ir pretrunā ar iepriekšēju lēmumu par laulāto ģimenes stāvokli tajā pašā valstī, kur tiek pieprasīta lēmuma atzīšana;

• tas ir pretrunā ar dalībvalsts publisko kārtību (attiecīgi 7., 8., 9., 10. pants).

Lielbritānija uzskatīja, ka Konvencija ir pārāk sarežģīta un ierobežojoša, tāpēc tai ir maz dalībnieku, taču ratificēja to un pati, kā bija teikts iepriekš, savā likumdošanā vienkāršākus un liberālākus noteikumus.

Latvijas divpusējie līgumi par tiesisko palīdzību. Iepriekš minētā Tiesiskās palīdzības līguma ar Krieviju 28. pants nosaka, ka, laulātajiem dzīvojot šķirti, šķiršanās procesā kompetentas ir viņu abu dzīvesvietas iestādes, kas piemēro savus likumus. Lietās par laulības atzīšanu par spēkā neesošu pielieto tos pašus principus kā pie laulības noslēgšanas (26. pants). Turklāt tiesu kompetenci nosaka pēc 26. panta 1. un 2. punkta.

Līgums ar Poliju šajā ziņā ir daudz detalizētāks. Līguma 29. pantā noteikts, ka pie kopējas pilsonības laulības šķiršanai pielieto pilsonības likumu (1. punkts) un kompetenta ir pilsonības valsts tiesa (3. punkts).

Ja šķiramajiem ir dažāda pilsonība, bet viņi dzīvo vienā valstī, pielieto dzīvesvietas likumu (2. punkts) un kompetenta ir dzīvesvietas tiesa (3. punkts).

Ja šķiramie dzīvo atsevišķi, kompetentas ir abu pušu tiesas (4. punkts), kas pielieto tiesas likumu (2. punkta 2. daļa).

UZTURĒŠANAS SAISTĪBAS (ALIMENTI)

Esošā LCL redakcija nedod tiešu atbildi uz jautājumu, kāda kolīziju piesaiste būtu pielietojama alimentu saistībām. Nevienā daudzpusējā konvencijā, kas reglamentē šo jautājumu, Latvija arī nepiedalās.

Tātad, ja runa ir par uzturēšanas pienākumu starp personām, kuru laulība nav šķirta, pielietojama būtu vienīgi LCL 13. panta norma — Latvijas likums, ja laulāto dzīvesvieta ir Latvijā. Atbildi uz jautājumu, kādu likumu piemērot, kad laulāto dzīvesvieta nav Latvijā, LCL nedod.

Līdzīgi pēc LCL 15. panta būtu risināmsjautājums par uzturēšanas saistībām starp vecākiem un bērniem. Taču šeit arī piesaiste ir visai pieticīga — Latvijas likums, "ja personas, kam pieder vecāku vara, dzīvesvieta ir Latvijā". Arī šeit atbildes uz jautājumu, kādu likumu piemērot, kad laulāto vai bērnu dzīvesvieta nav Latvijā, LCL nedod.

Ta ka alimentu saistību noteikšana notiek laulības šķiršanas procesa laika, zināms atbalsts ir rodams arī LCL 12. panta normā — Latvijas likums, ja šķiršanu izdara Latvijas tiesa. No tā vienīgi ir skaidrs, ka arī alimentu saistības šādos gadījumos nosaka pēc Latvijas likuma.

Teiktais un citās šīs monogrāfijas nodaļās analizētās, loti pieticīgās SPT normas Latvijas likumdošanā liecina vienīgi par to, ka Latvijā būtu nepieciešams steidzīgi izstrādāt Starptautisko privāttiesību likumu jeb kodeksu.

Latvijas divpusējos līgumos par tiesisko palīdzību alimentu problemātika tiek risināta. Tomēr šie līgumi Latvijai ir noslēgti pamatā ar NVS un bijušajām SEPP valstīm.

Tiesu jurisdikcijas, piemēram, Tiesiskās palīdzības līguma ar Poliju 29. panta

4. dala laulības šķiršanas lietās par kompetentu nosaka tās puses tiesu, "kuras teritorijā laulātajiem ir dzīvesvieta. Ja vienam laulātajam ir dzīvesvieta vienas līgumslēdzējas puses teritorijā, bet otram — otras līgumslēdzējas puses teritorijā, tad kompetentas ir abu līgumslēdzēju pušu tiesas.

5. Tiesa, kura ir kompetenta taisīt spriedumu laulības šķiršanas lietā, ir arī kompetenta taisīt spriedumu par vecāku vara un alimentu piedziņu nepilngadīgo bērnu labā."

Tiesiskās palīdzības līguma ar Krieviju 28. panta 1. daļa par kompetentu laulības lietās nosaka laulāto pilsonības valsts tiesu pieteikuma iesniegšanas brīdī "un tāpēc laulātajiem piemēro šīs līgumslēdzējas puses likumdošanu. Ja laulātajiem ir kopēja dzīvesvieta otras līgumslēdzējas puses teritorijā, tad kompetentas ir arī otras līgumslēdzējas puses attiecīgās iestādes."

Ja ir dažāda abu līgumslēdzēju pušu pilsonība un arī dažāds

cils, tad pēc 28.2. panta "kompetentas ir abu līgumslēdzēju pušu iestādes, pie tam tās piemēro savas valsts likumdošanu".

Alimentu saistības Līgumā ar Krieviju nav pat minētas. Ja šajā jautājumā par tā paša principa piemērošanu, kas reglamentē vecāku un bērnu tiesības un pienākumus, tad 30. pants nosaka tās puses likumdošanu, kurā vecākiem un bērniem ir kopēja dzīvesvieta (1.).

"2. Ja kādam no vecākiem vai bērniem dzīvesvieta atrodas citas līgumslēdzējas puses teritorijā, tad tiesiskās attiecības stap viņiem nosaka tās līgumslēdzējas puses likumdošana, kuras pilsonis ir bērns." .

AFtiesību sistēmā alimentus apzīmē ar šādiem terminiem: support, abandoned spouse livelyhood and support, child support, alimony, child separate maintenance. Šīs valsts tiesību sistēma reglamentē arī uzturēšanas saistību līgumu, kas tiek saglabāts pat pēc pušu šķiršanās (support agreement survives ex parte divorce). Par šīm uzturēšanas saistībām tiesas pieņem lēmumus (support decrees).

Parasti šķiršanās lietās ASV kompetentas taisīt spriedumus ģimenes statusa (marital status) jautājumos prasītāja domicila šķiršanās ir tiesas, kuras ir materiāli ieinteresētas iegūt savam štatam alimentu Tomēr ASV tiesu praksē ir

\227J

precedenti, kad laulības šķiršanu veic viena tiesa-, bet alimentus nosaka cita.136 Turklāt, ņemot vērā štatu likumu atšķirības, izdevīgākās tiesas meklēšana (forum-shopping)

ASV praksē ir parasta lieta.

Uztura nauda (support) laulātajai var tikt piešķirta gan pirms šķiršanās, gan arī procesa laikā. Var tikt noteiktas arī uzturēšanas saistības.

pusei var garantēt izlīgumu īpašuma jautājumos, vienreizēju alimentu izmaksas summu (arī bērnam) vai regulāras alimentu izmaksas (property settlement, lump sum alimony, continuing alimony for the future). Alimenti bērnam var ari tikt pārskatīti palielināšanas virzienā izglītībai un uzturam (additional support, prospective modification for educational and maintenance expenses), kas arī tiek materiāli nodrošināts (is entitled to no alimentu kreditora puses (obligee).

Starptautiskajās alimentu saistībās starp ASV un Angliju arī tiek atzīta dubultā ASV un Anglijā taisītā sprieduma koncepcija. Alimentu saistību, kuras noteikusi ārvalstu tiesa, starptautiskajai atzīšanai šīs tiesas spriedumam jābūt galīgam (final determination). Šādi spriedumi ir izpildāmi piespiedu kārtā, 1 '

Hāgas 1956. gada Konvencijas par bērnu uzturēšanai piemērojamo b kut№m, kurā dažādos līmeņos piedalās 15 valstis, bet ASV nepiedalās, bērna pastāvīgās rezidences kolīziju piesaistes pielietošanas gadījumā uz piesaisti balstīts tiesas spriedums Savienotajās Valstīs tomēr tiktu īstenots piespiedu kārtā.

Tāds pats rezultāts izrietētu arī no Hāgas 1958. gada 15. aprija Konvencijas par spriedumu atzīšanu un izpildīšanu bērnu uzturēšanas lietās^6 (kurā dažādos līmeņos piedalās 21 valsts, bet ASV nepiedalās) galveno kolīziju piesaistes principu piemērošanas. Konvencijas 2. pantā noteikts, ka starptautiski atzīstami ir tie spriedumi. kuri ir pieņemti vai nu alimentu parādnieka, vai bērna parastās rezidences valstī. ASV šā principa piemērošana novestu pie tiesas sprieduma taisīšanas alimentu lietā pret prombūtnē esošu Savienoto Valstu alimentu parādnieku bērna parastās rezidences valstī Eiropā un pret šāda parādnieka jebkuru īpašumu Eiropā.

Šajā sakarā ASV likums^14" noteica, ka "neviens štats tieši neizpildīs uzturēšanas pienākumu, kas balstīts uz cita štata (valsts) [state] likumu, ja tā izpildīšana nav citu štatu speciālajās interesēs". Šis viedoklis ignorēja ASV dzīvojošo bērnu intereses.

Tāpēc Otrais, pārskatītais kolīziju likums^141 dod priekšroku ārvalstu alimentu lēmumu atzīšanai pēc starptautiskās pieklājības principa (comity).

Pēc tam kad ārvalstu tiesas spriedums alimentu lietā ir atzīts, Savienoto Valstu tiesa piemēro arī šā sprieduma vēlākos labojumus.

"" Estin v. Estin 334 U. S. 541, 68 S.Ct. 1213 (1948); Williams v. North Carolina, 317 U. S. 287, 63 S.

Ct 207 (1942).

'"Scholes E. F., Hay P., op. cit, pp. 507-520.

138 1965 Hague Convention Concerning the Law Applicable to Child Support, see — Hague Conference, Collection of Conventions (1951 — 1996) p. 32.

139 Hague Convention Concerning the Recognition and Enforcement of Judgments in Matters of Support of Children, see — Hague Conference, Collection of Conventions p. 36.

m First Restatement. Conflict of Laws § 459, comment (a) (1934).

141 Restatement Second, Conflict ofLaws §§ 92, 109 (1971).

142Scholes E. F., Hay P., op. cit., pp. 520-523.

Anglija tiesām • ir plaša jurisdikcija,- taisot - spriedumus šķiršanās* lietas,- izlemt arī katras puses, parasti, bet ne obligāti tikai vīra, uzturēšanas saistības iepretim otrajam laulātajam un bērniem. Maksājumu veidi ir apmēram tādi paši kā ASV. Tiesa šo tiesību nodrošināšanai var arī taisīt spriedumu par īpašuma pārdošanu. Tiesa var taisīt šādus spriedumus pat tajā gadījumā, ja parādnieks dzīvo ārvalstīs un viņam nav īpašuma Anglijā. Tomēr tiesa var atteikties taisīt spriedumu lietā, ja, lai kāds arī nebūtu spriedums, tas nebūtu spēkā.

Pēc ārvalstu sprieduma tā izpildīšana Anglijā atkarīga no Anglijas tiesas izpildīšanas sprieduma. Likumdošanas pamati šajā jautājumā noteikti Maternitātes un ģimenes procesa likumā,143 kura viens no mērķiem ir atvieglot tiesām ārvalstu tiesu spriedumu izpildīšanu Anglijā alimentu jautājumu finansiālajos izkārtojumos.144

Šajos precedentos Anglijas tiesas piemēro arī Briseles 1968. gada Konvenciju par jurisdikciju un tiesu spriedumu izpildīšanuPēc Konvencijas 3. panta personu, kurai ir domicils dalībvalstī, var iesūdzēt tiesā citā dalībvalstī tikai pēc tās II daļas

2. līdz 6. sadaļas principiem. 5.(2) pants nosaka, ka personu, kurai ir domicils dalībvalstī, uzturēšanas (maintenance) jautājumos var iesūdzēt tās valsts tiesā, kur uzturēšanas kreditoram ir domicils vai parastā rezidence. Bet, ja process ir saistīts ar statusa jautājumiem, tad — tiesā, kurai pēc tās likuma šajā lietā ir jurisdikcija, ja vien jurisdikcija nav pilnībā balstīta uz vienas puses pilsonības principu [(5.(2)].

"Uzturēšana" pēc Konvencijas 5.(2) panta nozīmē uzturēšanu, kuru nosaka likums, bet ne pušu savstarpējā vienošanās, kuru reglamentē 5.(1) pants par "kontraktu". .

Anglijas tiesām nav jurisdikcijas, ja kreditoram nav domicila Anglijā.

Uzturēšanas saistību spriedumu Anglijā uzskata par in tipa spriedumu.

Šādus ārvalstu spriedumus Anglijā īsteno tikai tad, ja tie ir galīgi, un tos izpilda tāpat kā spriedumus citās laulāto un bērnu savstarpējo attiecību lietās.

Kontinentālo tiesību sistēmā uzsvars tiek likts uz ģimenes attiecībām, kas konvencionāli pirmo reizi tika noteiktas Hāgas 1956. gada Konvencijā par bērnu uzturēšanai piemērojamo likumu, kurā piemērots bērna pastāvīgās rezidences kolīziju princips.

Šveices SPT Kodeksajautājumu risina ļoti vienkārši, 49. pantā nosakot, ka "uzturēšanas pienākumiem starp laulātajiem tiek piemērota Hāgas 1973. gada 2. oktobra Konvencija par uzturēšanas saistībām pielietojamo likumu".

50. pants deklarē, ka "ārvalstu lēmumi un pasākumi par laulību tiesībām un pienākumiem tiek atzīti (are recognized, sont reconnus, werden anerkannt, sono riconoscuiti) Šveicē, ja tie pieņemti vai par tiem dots rīkojums viena laulātā domicila vai parastās rezidences valstī".146

Konvencionālo tiesību normas. Daļa no kompetentajām konvencijām un to pamatprincipi tika izklāstīti jau iepriekš.

143 Matrimonial and Family Proceedings Act 1984.

144 McClean J. D., op. cit, pp. 2 0 8 - 209.

145 Brussels Convention of 1968 on the Jurisdiction and the Enforcement of Judgments.

w" Switzerland's Private International Law Statute, pp. 68 — 69.

1973. gada 2. oktobrī Haga -noslēdza Konvenciju par uzturēšanas saistībām pielietojamo likumu.11' Šajā Konvencijā dažādos līmeņos līdz 1997. gada 16. maijam piedalījās 12 valstis. Šī Konvencija attiecas uz uzturēšanas saistībām, kas izriet no ģimenes attiecībām, paternitātes (parentage), laulībām, radniecības attiecībām, kas ir ārpus asinsradniecības (affiriity), ieskaitot ārlaulības bērna uzturēšanu (a child who is not legitimate) [1. p.].

Konvencija tiek pielietota vienīgi kolīziju tiesībās, vērā abpusības principu

(reciprocity), un noteic, ka uzturamas personas, pret kurāmjāpilda uzturēšanas saistības (maintenance creditor). Pienākumus Konvencijas 1. panta ietvaros nosaka to parastās dzīvesvietas likums. Šai personai mainot dzīvesvietu, tās saistības ar šo izmaiņu brīdi nosaka jaunās dzīvesvietas likums (attiecīgi 2., 3., 4. p.).

Ja uzturamais (kreditors) saskaņā ar Konvencijas 4. p. minēto likumu nav spējīgs saņemt no parādnieka (maintenance debtor) attiecīgo naudu, tad tiek pielietots abu kopējās pilsonības likums (5. p.). Ja arī šajā gadījumā uztura naudu saņemt nav iespējams, pielieto tās valsts likumu, kuras institūcija nodarbojas ar šo jautājumu (6. p.).

Parādnieks savukārt var aizstāvēt savas tiesības un atteikties no uzturēšanas saistībām, kas izriet no netiešas (collateral) radniecības vai radniecības, kurai nav asinsradniecības rakstura (affinity), atsaucoties uz to, ka uzturēšanas saistības neizriet no viņu kopējā pilsonības likuma vai, ja viņiem nav kopējas pilsonības, no parādnieka pastāvīgās dzīvesvietas valsts likuma (7. p.).

Nākamā Konvencijā noteiktā kolīzijas piesaiste tās dalībvalstīm uzturēšanas saistību noteikšanā ir tās valsts tiesības, kuras tiesa laulību vai atzinusi tās

šķiršanu (8. p.). Konvencija vienlaicīgi orientēta uz civilizētās pasaules sociālās nodrošināšanas sistēmu, kur laulības sievietes un bērni nedrīkst palikt bez uztura

un alimentu parādnieka meklēšanas laikā uzturēšanas saistības pilda valsts. Taču tās kompetentās institūcijas tiesības iekasēt kompensāciju par saviem izdevumiem no parādnieka par labu kreditoram nosaka tās valsts tiesības, kuru pārstāv šī institūcija (9. p.).

Likums, pēc kura nosaka uzturēšanas saistības, inter alia^148 nosaka arī, vai, cik un no kā kreditors var pieprasīt uztura naudu, kas ir tiesīgs ierosināt uzturēšanas lietu un cik ilgā laikā, kā arī parādnieka saistību ietvarus, kad naudu ieturēt mēģina publiska institūcija (10. p.).

Šīs Konvencijas noteiktos likumus dalībvalsts var atteikties pielietot vienīgi tad, ja tas ir klajā pretrunā ar tās publisko kārtību. Pielietojot Konvencijas noteikumus, vienmērjāņem vērā gan kreditora vajadzības, gan arī parādnieka iespējas

C-P-).

Konvencijas teksts ir pietiekami elastīgs, jo atjauj dalībvalstīm piemērot tas noteikumus vienīgi tiesībattiecībām starp esošajiem vai bijušajiem laulātajiem (spouses), kā arī attiecībā uz personu, kas nav precējusies un vēl nav sasniegusi 21 gada vecumu (13. p.).

147 Convention on the Law Applicable to Maintenance Obligations, see — Hague Conference on Private International Law, "Collection of Conventions" ( 195 i — 1988) p. 218. m Latin. — cita starpā.

Turpretim valstis var atteikties piemērot to šādām tiesībattiecībam:

kas izriet no netiešas (collateral) radniecības vai radniecības, kurai nav asinsradniecības rakstura;

starp laulātajiem vai personām, kura laulība ir anulēta vai pasludināta par spēkā neesošu (void);

ja lēmums (decree) par laulības anulēšanu pieņemts, pārkāpjot noilguma termiņu (by default) valstī, kur nokavējušajai pusei nav pastāvīgās dzīvesvietas (14. p.).

Jebkura no dalībvalstīm arī tiesīga pielietot savas SPT, ja kreditors un parādnieks abi ir tās pilsoņi un ja parādniekam tur ir pastāvīgā dzīvesvieta (15. p.).

1973. gada 2. oktobri Hāgā pieņēma ari Konvenciju par uzturēšanas lēmumu atzīšanu un piespiedu izpildi.'* Šajā Konvencijā līdz 1997. gada 16. maijam dažādos līmeņos piedalījās 18 valstis. Taču šī Konvencija vairāk risina starptautiskā civilprocesa jautājumus, tāpēc tā tiek izskatīta attiecīgajā nodaļā.

Convention on the Recognition and Enforcement of Decisions Relating to Maintenance Obligations, see — Hague Conference on Private International Law, "Collection of Conventions" ( 195 1 —1988) p. 202.

IX nodala

iVIANTOJ UlVIA TIĒ5IEJA5

VISPĀRĒJIE PRINCIPI

Visās tiesību sistēmās, kurās atzīst privāto vai individuālo īpašumu, likumdošanā ir noteikumi par īpašuma nodošanu no vienas paaudzes otrai (succession, law of succession). Noteiktās robežās šīs normas rada stabilitāti sabiedrībā un pat dod zināmu nemirstības auru aizgājējam, kura griba var darboties, sadalot īpašumu, arī pēc nāves (dead hand in post mortem dispositions ofproperty).

Mūsdienu justīcijā tas dod iespēju tiesību sargāšanas institūcijām izvērtēt un īstenot īpašnieka pēcnāves gribu. Tikai atsevišķos gadījumos, proti, kreditora, ģimenes un valsts interešu aizsardzībai, aizgājēja griba tiek pārkāpta. Pat gadījumos, kad aizgājējs nav sastādījis testamentu (intestate succession), mantojuma sadalīšana notiek it kā saskaņā ar mirušā prezumēto gribu (presumed intent) 1

Latvijai šis jautājums ir īpaši aktuāls tāpēc, ka emigrācijā tikai Rietumos vien ir 100 tūkstoši latviešu un tur notiek paaudžu nomaiņa.

Šīs monogrāfijas IX nodaļa, protams, netiks veltīta sīkai LCL 2. dalas "Mantojuma tiesības" analīzei. Tās normatīvais materiāls tiks izmantots vienīgi kā salīdzinošais materiāls. tiks izmantots arī materiāls par starptautiskajiem mantojumiem

Latvijā, ar kuriem nācies nodarboties šī darba autoram.

Mantojuma tiesībām veltītas normas nereti ietver savstarpējās tiesiskās palīdzības līgumos, kā arī daudzpusējās konvencijās, kura izpētei šajā tiks veltīta īpaša uzmanība.

Vispārējais jus cogens princips mantošanas tiesībujautājumos pasaulē ir nacionālais un abpusības (reciprocity) režīms. Tāpēc, piemēram, ja ārvalstnieks vēlas iegūt mantojumu V, vairākos šīs valsts štatos ir prasība, lai ASV pilsoņiem būtu iespējams iegūt mantojumu attiecīgajā ārvalstī. Ieinteresētajam ārvalstniekam ir pienākums pierādīt (burden of proof) šo faktu.

Pēc Latvijas 1993. gada Līguma arKrievijupar tiesiskopalīdzību un tiesiskajām attiecībām civillietās, ģimenes lietās un krimināllietās 41. panta mantošanas lietās noteikts nacionālais režīms.

MANTOJUMA DEFINĪCIJA, MANTOTSPĒJA UN MANTOJUMA ATKLĀŠANĀS

Kas ir mantojums? Pēc LCL 2. daķas "Mantojuma tiesības"2 Pirmās nodaļas 'Vispārīgie noteikumi" 282. panta, kas nav mainīts kopš pirmskara gadiem, "mantojums ir kopība, kurā ietilpst visa kustamā un nekustamā manta, kā arī citam atdodamās

' E. F. Scoles, Peter Hay, "Conflict of Laws", St. Paul, Minn. (1982) pp. 766, 767.

2 Latvijas Republikas normatīvie akti: Civillikums. Otrā da|a. Mantojuma tiesības. — R, 1995. i '

tiesības un saistības, kas mirušam vai par mirušu izsludinātam piederējušas viņa patiesās vai tiesiski pieņemtās nāves laikā".

Tālāk 383. pantā ir noteikta visai īpatnēja norma, ka "mantojums ir juridiska persona. Mantojums var iegūt tiesības un uzņemties saistības."

384. pants mantojuma tiesību definē kā "tiesību iestāties mirušā mantisko attiecību kopībā".

Pēc šā paša panta mantinieks ir persona, kam pieder tiesība iestāties mirušā mantisko attiecību kopībā.

Kā redzam, LCL vēsturiskās juridiskās formulas ne vienmēr ir pietiekami veiksmīgas un viegli uztveramas no mūsdienu latviešu valodas un tiesību izpratnes viedokļa.

385. pants tālāk izskaidro, ka "mantot spēj fiziskas un juridiskas personas". Tā, piemēram, ievērojamais pirmskara latviešu uzņēmējs Morbergs pēc testamenta lielus nekustamos īpašumus atstāja Latvijas Universitātei, kura arī ir šā īpašuma likumiskā mantiniece.

Līdzīgi kā daudzviet citur pasaulē, arī Latvijā "fiziska persona spēj mantot, ja mantojuma atklāšanās laikā viņa ir ieņemta, kaut arī vēl nav piedzimusi" (386. p.).

Personai, kas iegūst mantojumu, jāatbilst zināmām likumā noteiktām prasībām. LCL 388. pantā tiesībspēja nosaukta par mantotspēju, kurai "jāpastāv mantojuma atklāšanās dienā (655. p.) un jāturpinās līdz mantojuma pieņemšanai".

Tiešu kolīzijas normu mantotspējas jautājumos LCL Ievads nesatur. Šajā ziņā pakārtoti būtu pielietojama vienīgi 8. panta norma, kas nosaka, ka "fiziskas personas tiesību un rīcības spēja noteicama pēc viņas dzīvesvietas likuma. Ja personai ir vairāk dzīvesvietu un viena no tām ir Latvijā, tad viņas tiesību un rīcības spēja, kā arī tiesiskās darbības sekas jāapspriež pēc Latvijas likuma."

Zviedrijas Mantošanas kodeksa^121 1. nodaļas 1. § nosaka, ka "mantojumu (arv) var pieņemt vienīgi tie, kas ir dzīvi atstājēja (arvlatarens) nāves brīdī; tomēr

bērni, kas ir miruši pirms tam, spēj pieņemt mantojumu, ja tie ir piedzimuši dzīvi. Ja rodas jautājums par tiesībām uz mantojuma daļu pēc mantojuma atstājēju pārdzīvojušā laulātā till boet efter arvlatarens efterlevande make), tad jāņem vērā šā laulātā

nāves laiks."

No SPT viedokļa 3. § noteikts, ka "šeit valstī ārvalstu pilsoņi var mantot līdzīgi zviedriem". Ja citā valstī Zviedrijas pilsonim nav līdzīgas tiesības ar vietējo pilsoni mantošanas tiesību jautājumos vai viņam ir noteikts lielāks mantojuma nodoklis nekā vietējam pilsonim, tad karalim ir tiesības noteikt, ka tās valsts šeit valstī

skar atbilstoši ierobežojumi.

Pēc gada Zviedrijas Likuma par starptautiskām mantojuma

jautājumos^122 I. § tiesības mantot pēc Zviedrijas pilsoņa, neskatoties uz to, ka viņam nav bijusi pastāvīgā dzīvesvieta šajā valstī, noteicamas pēc Zviedrijas likuma. Jautājumā par mantojumu pēc citas valsts pilsoņa tiek piemērots attiecīgās valsts pilsonības likums.

'"• -Sāpašalikuma-9.- § nosaka: "To, • ciktālukādsvispār.ir tiesībspejīgs pieņemt lēmumu — par mantojumu vai taisīt testamentu, var noteikt pēc tās valsts likuma (ager behorighet att taga arv eller testa mente varde prövat enligt lagen), kurā viņš ir pilsonis."

10. § tālāk turpina, ka "jautājumu par testamenta taisīšanas tiesību īstenošanu noteic pēc tās valsts likuma, kuras pilsonība bija testatoram nāves brīdī (vid dödsfallet)".

Šveicē pēc SPT Kodeksa 94. panta "persona var dot rīkojumus par savu pēcnāves mantojumu (disposition for the cause of death, dispositions pour cause de mori Verfügungen von Todes wegen, disposizione a causa di morte), ja vioai testamentārā lēmuma pieņemšanas brīdī bija rīcībspēja to darīt pēc sava domicila vai parastās dzīvesvietas vai vienas savas pilsonības valsts likuma".5

Mantojuma atklāšanās notiek ar mantojuma atstājēja nāvi vai pēc viņa izsludināšanas par mirušu ar tiesas lēmumu (655. p. 1. d.). Nāve jāpierāda mantojuma pieprasītājam (2.). Parastos apstākļos tas notiek ar miršanas apliecības palīdzību.

Mantojuma atklāšanās brīdim seko aicinājums mantot, kā pamats ir mantojuma atstājēja testamentā vai mantojuma līgumā tiesīgi izteikta griba vai likums p.).

JURISDIKCIJA MANTOJUMU LIETĀS

LCL ievada dala nekādas kolīziju normas par jurisdikciju mantojuma lietās nesatur.

Šveicē pēc SPT Kodeksa 86. panta testamenta probācijas procesā (probate proceedings and inheritance litigation, règlement de la succession, Nachlassverfaren, pro-cedimiento successorio) un mantošanas procesos (inheritance litigation, litiges successoraux, erbrechtliche Streitigkeiten, cotroversie ereditarie) jurisdikcija pieder Šveices juridiskajām un administratīvajām institūcijām pēc aizgājēja pēdējā domicila (1.).

Izņēmumus izdara valstij, kura pieprasa ekskluzīvo jurisdikciju pār nekustamo īpašumu tās teritorijā (2.).

Ja aizgājējam — Šveices pilsonim — pēdējais domicils bija ārvalstī, tad jurisdikcija pieder Šveices juridiskajai vai administratīvajai varai pilsonības vietā tik tālu, cik ar šo mantojumu nenodarbojas ārvalstu varas institūcijas (87. 1.).

varas institūcijām vienmēr irjurisdikcija, ja Šveices pilsonis, kura pēdējais domicils ir bijis ārvalstīs, ar testamentu vai testamentāro līgumu (successorial pact, testament ou un pact aiccesorial, letzlwiliige Vsrfügung oder Erbvertrag, testamento ou contractto successorio) ir savu īpašumu, kas atrodas Šveicē, vai visu savu

mantojumu Šveices jurisdikcijai vai Šveices likumam

Pēc SPT Kodeksa 88. panta, ja aizgājušais ir bijis ārvalstnieks, kura pēdējais domicils ir bijis ārvalstīs, tad jurisdikcija pār īpašumiem Šveicē piekrīt Šveices juridiskajām vai administratīvajām institūcijām īpašuma atrašanās vietā tik tālu, cik ar to nenodarbojas ārvalstu varas institūcijas (1.).

5 Switzerland's Private International Law Statute, p. 97. s Switzerland's Private International Law Statute, pp. 92 — 9 3.

Ja īpašumi atrodas vairāk neka viena vieta, jurisdikcija piekrīt tai Šveices institūcijai, kas pirmā sākusi ar šo lietu nodarboties (first seized, saisi, angerufen). (2.)

Anglijā Augstākajai tiesai ir jurisdikcija jebkuras personas mantošanas lietā, ja šo īpašumu tiesā pārstāv pienācīgais pārstāvis. Grāfistu tiesām ir jurisdikcija administrēt mantojumu, noteikt pār to un īstenot pilnvarniekus (trusts). Pat aizgājēja pārstāvim (representative) saskaņā ar tās ārvalsts likumu, kur mantojuma atstājējs ir miris, locus standi^7 tiesību nav angļu tiesā, iekams viņš nav ieguvis šādas Anglijas garantijas (obtained English grant) vai ja tiesā nav kāda persona, kam tās ir. Šīs pārstāvības tiesības (grant of representation) var piešķirt pati Augstākā tiesa* (Ziemeļīrijā vai Skotijā), tās automātiski tiek atzītas Anglijā. Tiesības šīs garantijas pārstāvībai ir diskrētas

(discretionary), un persona tās var iegūt tikai gadījumā, ja tai ir īpašums Anglijā vai to pieprasa ārvalsts tiesa.

Ja mirušais atstājis mantojumu Anglijā, tad neatkarīgi no viņa domicila tiesai ir jurisdikcija noteikt, vai viņa testaments ir spēkā^9 (valid testimentary disposition), kāds ir testamenta saturs, tā rezultāti un kāds ir mantinieku loks (the persons

entitled to succeed)."

Pēc Anglijas noteikumiem ārvalstu tiesām ir jurisdikcija, ja testatoram vai mantojuma atstājējam, kas nav sastādījis testamentu, domicils ir šajā valstī. Tomēr šī jurisdikcija nav ekskluzīva. Pusēm, kas ir ieinteresētas mantojuma lietā, nebūt nav obligāti jāgriežas testatora domicila tiesā.

Doglioni pret Krispinu lietā Portugālē domlcilētajam T. bija ārlaulības dēls. Portugāles tiesa nolēma, ka T. kustamo īpašumu, kas atrodas Anglijā, manto šis dēls,12

Ārvalstu tiesām pēc Anglijas likuma ir jurisdikcija arī visās lietās par mantojuma īpašumu, kas atrodas šajās valstīs. Šo jurisdikciju neietekmē testatora domicils.13

MANTOŠANA PĒCLIKUMA

LCL, kā arī vairākumā citu pasaules valstu likumu nosaka trīs tiesiskus mantojuma veidus — pēc "mantojuma atstājēja tiesiski izteiktas gribas", respektīvi,pēc testamenta vai mantojuma līguma un pēc likuma (389. p. 1.2.).

389. panta 3. daļa nosaka šādas prioritātes starp minētajiem mantošanas veidiem: "Līgumiskai mantojuma tiesībai ir priekšroka pret testamentāro, un kā pirmajai, tā otrajai ir priekšroka pret likumisko; visi trīs mantojuma tiesību veidi var pastāvēt kopīgi."

7 Latin. — atbalsta punkts. Tiesībās, kuras jāņem vērā, tiesībspēja apstrīdēt kādu lēmumu. — Sk., piem., R v. IRC, ex. p. National Federation of Self Employed (1982) AC. 618.

8 Rule 126.

9 Bremerv. Freeman (1857) 10 Moo RC. 306.

10 Enohin v. Wylie (1862) 10 H.L.C. 1.

11 Doglioni v. Crispin (1866) L.R. 1 H.L. 301.

• Ibid.

™ Dicey & Morriss, op. cit, pp. 1003 — 1005.

• LCL 390. .panfaietverts' Vispārīgais” noteikums. ka "mantinieki mantcpēc .likuma. kad nav mantojuma līguma vai testamenta vai kad tie nav spēkā” (784. un 820. p.).

Pēc likuma aicināti mantot: 1) laulātais. 2) radinieki. 3) adoptētie (173. p.) [391. p.].

Vārds "bērni" 391. panta 2) punktā nav minēts. tādējādi ierindojot viņus starp pārējiem "radiniekiem".

392. pantā noteikts. ka pārdzīvojušais laulātais "manto no mirušā neatkarīgi no tā. kāds mantisko attiecību veids pastāvējis starp laulātiem laulības laikā".

"Likumisko mantojuma tiesību nodibina tikai tāda radniecība. kas rodas ar dzimšanu" (399. p.). LCL 404. pants likumisko mantotāju rindā pēc šķirām nosaka šādu "mantošanas kārtību":

"1) pirmā manto bez pakāpju tuvuma visi tie mantojuma atstājēja

lejupējie. starp kuriem. no vienas puses. un mantojuma atstājēju, no otras puses. nav citu lejupējo. kam būtu tiesība mantot;

2) otrā manto mantojuma atstājēja pēc pakāpes tuvākie kā arī mantojuma atstājēja īstie brāli un māsas un pirms viņa mirušo īsto brāļu un māsu bērni;

3) trešā šķirā manto mantojuma atstājēja pusbrāļi un pusmāsas un pirms viņa mirušo pusbrāļu un pusmāsu bērni;

4) ceturtā šķirā manto pārējie pēc pakāpes tuvākie sānu radinieki. neizšķirot pilnīgo radniecību no nepilnīgās."

405. pants nosaka. ka zemākās šķiras mantinieks nemanto. kamēr ir dzīvs kāds augstākās mantinieks.

LCL Ievada 16. pantā noteikta arī kolīzijas piesaiste. ka "mantojuma tiesības uz mantojumu. kas atrodas Latvijā. apspriežamas pēc Latvijas likuma".

Zviedrijāpee Mantošanas kodeksa 7. nodaļas 1. § puse no tās mantojuma daļas. kas pēc likuma pienākas viņa tiešajiem mantiniekiem. veido viņa likumisko daļu (brostarvinge utgor hans laglott).

Anglijājau pirms pēdējās mantošanas likumdošanas reformas pastāvēja noteikums: ja mantojuma atstājējs nav sastādījis testamentu. viņa atraitneijebkurā gadījumā likumiski (statutory legacy) no mantojuma pienākas 500 mārciņu. bet vēlāk 1 OOOmārciņu.1,1 Tagad šī daļa Anglijā un Ziemeļīrijā ir 40 000 mārciņu. bet Skotijā — 15 000.

Piemērs. Skotijā domicilētais A. nomira, nesastādījis testamentu, atstājot Skotijā mantojumā 45 000 mārciņu vērtufermu un 15 000 vērtu kustamo īpašumu. Mantojums tika sadalīts pēc Skotijas likuma: atraitnei palika tās 25 000 mārciņu vērtā likumiskā daļa (statutory legacy). kuru izmaksāja pēc iepriekš minētās likmes no kustamā un nekustamā īpašuma kopā — 1 8 700 £no nekustamā un 6250 £no kustamā īpašuma. Pusi no atlikušā nekustamā īpašuma viņa vēl ieguva pēc ius relictae^123 principa. Aizgājēja mātei izdalīja 30 625 mārciņas.

Anglija jau 200 gadus ir noteikts ar likumu, ka kustama īpašuma mantošanu bez testamenta reglamentē (intestate succession to movables is governed by) aizgājēja (deceased) pēdējā domicila likums.17

Tomēr šis noteikums tiek pielietots tikai mantošanai tās termina stingrā nozīmē. Šis princips netiek piemērots tā saucamajām "krona" tiesībām (rights of the Crown) vai ārvalsts tiesībām pārņemt bezsaimnieka īpašumu bona vacantiae^18 pēc principa ius regate". Šādi pieprasītu titulu uz kustamo īpašumu noteic lex situs, nevis aizgājēja pēdējā domicila likums. Tādējādi, ja persona nomirst, nesastādījusi testamentu, un tai nav ārvalstīs domicilētu tuvu radinieku (next of kin), un ārvalsts pieprasa viņa kustamo īpašumu Anglijā kā bezsaimnieka īpašumu, tad kroņa prasība iegūt šo īpašumu pēc principa bona vacantiae gūst prioritāti. Šādā gadījumā ārvalsts nepieprasa šo īpašumu kā mantinieks, bet gan tāpēc, ka mantinieka

Re Maldonado īpašuma lietā^21 Spānijas pilsone nomira Spānijā. Viņai bija vērtspapīri Anglijā, bet pēc Spānijas likuma nebija mantinieku. Spāņu likums šādos gadījumos paredz, ka īpašumu pārņem Spānijas valsts pēc principa ultrnus heres".

Principā Anglijā tiek uzskatīts, ka atrastās mantas pieder pirmajam atradējam, izņemot kuģu vrakus un apraktu mantu (treasure trove), kura pieder kronim. Pēc 1925. gada A. E. A. likuma testatora īpašumu, kurš nav novēlēts pēc testamenta (residuary estate) un par kuru nevienai personai nav intereses, pārņem kronis, Lankasteras vai arī Kornvelas hercogistes kā bona vacantiae. Kronis vai hercogiste šādā gadījumā var parūpēties par personām, kas ir atkarīgas no mantojuma, uz kuru nav atstāts testaments, un par citām personām, kurām aizgājējs pēc veselā apsvērumiem varētu būt atstājis kādus novēlējumus, ja viņš būtu testamentu."

Pēc tradicionāla Anglijas kolīziju noteikuma nekustamais īpašums, par kuru nav taisīts testaments, tiek mantots pēc lex situs pripcipa. Tomēr šis noteikums nav absolūts. Šim noteikumam bija zināms pamats pirms 1926. gada, kad Anglijā pastāvēja divas mantošanas sistēmas uz īpašumu, uz kuru nebija atstāts testaments, — viena uz nekustamo un otra uz kustamo īpašumu (reality, personality). Tagad šos abus īpašumus, ja nav sastādīts testaments, manto pēc vienotas kolīziju piesaistes praktiski visā pasaulē.

masas (scission) sistēma, pēc kuras kustamo īpašumu šajā

gadījumā mantoja pēc lex situs principa, ir atmesta visā pasaulē, izņemot Austriju, Beļģiju, Franciju, Luksemburgu un Turciju.24

" Pipon v. Pipon (1744) Amb. 799.

18 Latīn. — bezsaimnieka īpašums.

'* Latīn. — valdnieka tiesības.

20 McClean J. D., op. cit, p. 348.

11 Re Maldonado's Estate (1954) P. 233 (C.A.).

22 Latīn. — pēdējais mantinieks.

•b Curzon L. B., op. cit., p. 51.

24 McClean J. D., op. cit., p. 349.

Hāgas 1989. - gada - l. augusta Konvencj a par mirušo personu kustamā īpašuma mantošanā pielietojamo likumu* arī pielieto vienotu kolīziju normu — aizgājēja pēdējās rezidences valsts likumu. Tomēr, ja aizgājējs nav šīs valsts pilsonis un nav tur dzīvojis pēdējos piecus gadus, tiek piemērots viņa pilsonības likums. Citas valsts likumu var piemērot vienīgi izņēmuma kārtā, ja aizgājējs ir vairāk saistīts ar šo citu valsti.

Tomēr, kā jau redzējām no iepriekš teiktā, pat Lielbritānijā ir krasas mantošanā pēc likuma starp Angliju, Skotiju un Ziemeļīriju, īpaši jautājumā par pārdzīvojušās laulātās mantošanas tiesībām.

Tā Re Kolinsaprecedentā C, kuram bija domicils Trinidadā un Tobago, nomira, neatstājot testamentu, atstājot tur lielu īpašumu un ievērojamu īpašumu Barbadosā, kā arīsamērā nelielu īpašumu, ieskaitot nedaudz zemes, Anglijā. Pēc tiesas procesa Trinidadā starp viņa sievu un G. — viņa iepriekšējo sievu — G. piekrita pieņemt mantojuma daļu 1 miljona ASV dolāru vērtībā viņas prasības pret īpašumu Trinidadā pilnīga izkārtojuma kārtībā (in lull settlement). Pēc tam G. piekrita prasībai par likumisko mantojumu (statutory legacy) 5 tūkstošu mārciņu apmērā pēc Anglijas likuma.

^Fmūsdienu situācijā Mičiganā domicilēta persona var nomirt, atstājot nekustamo un kustamo īpašumu šajā štatā un fermu Ohaio ar mājlopiem, lopbarības krājumiem un lauksaimniecības tehniku. Viņai turklāt var būt tirdzniecības uzņēmums Vis-konsinā un dažādu štatu uzņēmumu akcijas. Šo īpašumu īpašnieks var uzskatīt tos par vienotu masu neatkarīgi no katras daļas atrašanās vietas. Tomēr dažādi štati var noteikt dažādus likumus katras šā īpašuma mantošanai.

Ja šāds īpašnieks mirst, neatstājot testamentu, tad zemesīpašuma liktenis ir vienkāršs, jo tas tiek mantots pēc lex situs principa. Šo principu ASV Augstākā tiesa noteica Klārkapret Klārku Šis princips ir apstiprināts arī gada Otrajā,

atjaunotajā kolīziju

Pēc šiem noteikumiem zemesīpašuma atrašanās vietas likums nosaka mantinieku loku un katra no tiem mantojuma dalu, neņemot vērā aizgājēja domicilu. Pie šāda slēdziena, piemēram, nāca apelācijas ties a Kinga mantojuma lietā. Tas pats princips tiek pielietots arī mantošanas precedentos, ja mantinieks ir krimināli atbildīgs aizgājēja nāvē.3"

Tomēr, nosakot mantinieku loku (identifying the takers), mantojuma atrašanās vietas likums var norādīt uz citu likumu. Zemesīpašuma mantošanas gadījumos ieinteresētā puse ir ne tikai mantinieks, bet arī, piemēram, ASV — zemesīpašuma atrašanās vietas štats, jo šīs zemes izmantošanas veids var ietekmēt štata ekonomiku un fiska ienākumus, kā arī trešo pušu intereses, kas atkarīgas no šā īpašuma un šā fiska ienākumiem.

Xa minēta jā Klarkapret Klarku lieta, kas ir viena no vadošajam ASV, laulātais pāris dzīvoja Dienvidkarollnā, kur Klārkas kundzei bija ievērojami kustamie un nekustamie īpašumi, kā arīzeme Konektikutā. Testamentā (will) mantojums bijasadalīts vienlīdzīgās daļās (shares) starp viņas vīru un bērniem, kuru daļas bija jāpārvalda trastiem līdz bērnu pilngadībai (be held in trust untill they were of age).

Pēc Klārkas kundzes testamenta atzīšanasparspēkā esošu (probate) Dienvidka-rolīnā pārdzīvojušais vīrs pieprasīja tiesai atklāt testamenta

noteikumus un izskaidrot tos (construe the will). Tiesa izskaidroja, ka testaments reglamentē mantojuma īpašumu tādā veidā, it kā tas kustamais īpašums, kas

sadalāmspēc kustamā īpašuma sadalīšanas noteikumiem. Viens no Klārkas bērniem, piecus mēnešus veca meitiņa, mira trīs mēnešus pēc mātes nāves. Attiecīgi Klārks kā savas mirušās meitas mantojuma Konektikutā pārvaldnieks (administrator) iesniedza prasību Konektikutas tiesā ar nolūku noteiktsavu daļu (distributive share) mirušā bērna īpašumā. Saskaņā ar Konektikutas likumu meitas nekustamo īpašumu mantoja pārdzīvojušais bērns.

Bet pēc Dienvidkarolīnas likuma kā kustamo, tā nekustamo īpašumu vienādās daļās mantoja tēvs un pārdzīvojušais bērns — mirušās meitenes (decedent infant) māsa. Klārks argumentēja, ka agrākajā Dienvidkarolīnas tiesas lēmumā mātes mantojums bija sadalīts vienādās daļās, līdz ar to arī šajā, mantojuma pēc mirušās meitas lietā mantojumu vajadzēja dalītpēc šā štata kustamā mantojuma sadalīšanas principiem. Tiesa šo argumentu noraidīja, pasludinot, ka nekustamā mantojuma likums reglamentē tā sadalīšanu un Konektikutai lietā ir ekskluzīvājurisdikcija pār savu zemi. Dienvidkarolīnas tiesa pasludināja, ka tai nav jurisdikcijas zemesīpašumu lietās Konektikutā un Dienvi^J^arolīnas tiesas lēmums Konektikutā nav saistošs. Turklāt

Dienvidkarolīnā ad litem aizbildnim nebija varas par zemi Konektikutā.[124]

Tā kā Šveices SPT Kodekss tā 99. pantā noteic, ka īpašuma tiesības uz nekustamo īpašumu nosaka tā atrašanās vietas likums, tad zināma lex situs principa ietekme ar šā panta starpniecību nav noliedzama an S vei cē, neskatoties uz iepriekš minētā domicil a principa dominanti.

99.1, pantā ir noteikts, ka likums, kurš reglamentē mantojumu (estate, succession, Nachlass, successione), nosaka, kādus īpašumus (assets) tas aptver, kam un kādā mērā uz to ir tiesības, kas nes mantojuma apgrūtinājumus, kādas kompensācijas un pasākumi ir iespējami un ar kādiem noteikumiem.

2. Individuālos pasākumus veic pēc tās valsts likuma, kuras varas institūcijām lietā irjurisdikcija. Šis likums īpaši noteic mantojuma saglabāšanas pasākumus (conservatory measures) un mantojuma sadalīšanas noteikumus, ieskaitot mantojuma administrāciju (execution).

Pēc Latvijas 1993. gada Līguma ar Krieviju par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām civillietās, ģimenes lietās un krimināllietās kustamo mantu manto pēc testatora pēdējās pastāvīgās dzīvesvietas.

NEKUSTAMA ĪPAŠUMA MANTOŠANAS ĪPATNĪBAS

Pēc tam kad visas mantojuma atstājēja materiālās saistības un apgrūtinājumi uz aizgājēja mantojumu ir pilnībā nokārtoti (estate of deceased persons is fully administered), respektīvi, kad visi viņa parādi, nodokli un izdevumi ir nomaksāti, rodas jautājums, pēc kāda likuma tiek sadalīts viņa neto īpašums (benefical distribution). Svarīgākie mantošanas objekti, protams, ir nekustamie īpašumi.

LCL īpašu kolīziju piesaisti nekustamā īpašuma mantošanai nesatur. Tā Ievada 16. pantā, kājau iepriekš minēts, noteikta vienīgi vispārēja kolīzijas piesaiste, t.i., ka "mantojuma tiesības uz mantojumu, kas atrodas Latvijā, apspriežamas pēc Latvijas likuma".

LCL 18. pants ievieš zināmu skaidrību, nosakot, ka "lietu tiesību iegūšana, pārgrozīšana vai izbeigšana, ja tas attiecas uz Latvijā esošu nekustamu mantu (..), formas un satura ziņā vienīgi pēc Latvijas likuma".

Anglijā mantošanas lietās vislielākā uzmanība tika pievērsta zemesīpašuma mantošanai (succession to land). Feodālisma laikmetā Anglijā nekādi strīdi par jurisdikciju vai pielietojamo likumu nevarēja rasties, jo testatora domicils parasti sakrita ar nekustamā īpašuma atrašanās vietu, ar kuru bija saistīts arī viņa feodālais statuss un feodālās saistības.

Augošā iedzīvotāju migrācija un kapitāla eksports kapitālisma laikmetā noveda pie tā, ka vienas valsts teritorijā pastāvīgi atrodas gan citas valsts pilsoņi, gan to īpašums. Tā radās mantošanas precedenti ar ārvalstu elementa līdzdalību.

Rietumvalstīs zemes mantošanas precedenti un šo problēmu regulējošās normas vēsturiski ir loti senas.

Anglijā nekustamo īpašumu manto pēc tā atrašanās vietas likuma. Šis noteikums, kājau iepriekš minēts, attiecas arī uz nekustamā īpašuma mantošanu, ja testamenta nav.

Pēc Latvijas 1993. gada Līguma ar Krieviju par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām civillietās, ģimenes lietās un krimināllietās nekustamo mantu manto pēc tās atrašanās vietas likuma (42. p.).

Ja mantinieku nav, kustamo mantu manto valsts, kuras pilsonis nāves brīdī testators ir bijis, bet nekustamā manta "pāriet tās valsts īpašumā, kur tā atrodas" (43. p.).

Šveices SPT Kodeksa 90. pantā ir noteikts, ka personas, kuras pēdējais domicils ir-bijis Šveicē, īpašumu manto pēc Šveices likuma (1.).

Tomēr ārvalstnieks var ar mantošanas līgumu (successorial pact) savu

mantojumu (estate) vienas savas pilsonības valstij (2.).

pantā turpināts, ka personas īpašumu, kuras pēdējais domicils ir bijis ārvalstīs, manto pēc likuma, kuru nosaka viņas pēdējās dzīvesvietas kolīzijas normas (conflict of laws rules, ies regies de droit international prive, Kollisionsrecht, normē di diritto internazionale

Tādā pašā mērā, kā 87. pants garantē jurisdikciju Šveices juridiskajām un administratīvajām institūcijām pilsonības valstī, mantošana pēc Šveices pilsoņa, kam pēdējā dzīvesvieta ir bijusi ārvalstīs, notiek pēc Šveices likuma, izņemot gadījumus, kad aizgājējs sava- testamenta vai mantošanas līguma (will, successorial pact, testament ou un pacte successorial, letztwillige Verfügung oder Erbvertrag, testmento o contratto successorio), skaidri izvēlējies sava pēdējā domicila likumu.33

KUSTAMĀ ĪPAŠUMA MANTOŠANAS ĪPATNĪBAS

Ja mirušais atstāj testamentu, kas ir spēkā pēc Anglijas likuma, bet nav spēkā pēc aizgājēja pēdējā domicila likuma un Anglijas kolīziju likuma, tad pēc domicila likuma mantot nebūs tiesīgs neviens un īpašumu pārņems valsts pēc lex situs principa. Ja angļu lex situs šādā gadījumā nereglamentēs mantojuma pārņemšanu, tad to iegūs mantinieka pilsonības valsts.

Piemēram, ja Francijas pilsonis, kas pirms nāves bijis domicilēts Anglijā, nav atstājis testamentu, viņa kustamā īpašuma mantošanu reglamentē angļu 1925. gada īpašuma pārvaldīšanas likums, kur nav paredzēta atsauce uz franču likumu.

ASV dažāda veida īpašuma īpašnieks parasti uzskata savu īpašumu par vienotu kopību, lai kur arī tas atrastos. Viņš var uzskatīt, ka šis īpašums tiks viņa ģimenei arī bez testamenta. Kaut arī šai prezumpcijai ir neliela ietekme uz zemesīpašuma mantošanu, uz kustamā īpašuma mantošanu tai ir nozīme likuma izvēlē. Tiek prezumēts, ka īpašnieks ne tikai gribējis visu nekustamo īpašumu novēlēt kā vienotu vienību, kas pakļauta vienam un tam pašam likumam, bet tiek arī pieņemts, ka šā īpašuma sadalīšana notiek pēc vienota domicila likuma. Uz tā pamata, ja likums nenosaka citādi, tiek pieņemts, ka kustamais īpašums jāsadala pēc aizgājēja (decedent) pēdējā domicila likuma viņa nāves brīdī.34 To pašu likumu ASV pielieto, lai noteiktu ārlaulības bērna daļu īpašumā.35

Ja kustamais īpašums atrodas ārpus aizgājēja domicila valsts, tad šīs valsts likumam tiek piedēvēts eksteritoriāls spēks ar šīs valsts tiesas palīdzību.36 Protams, ka aizgājēja īpašumu kontrolē tā atrašanās vietas valsts jurisdikcija. Tā, ja īpašums atrodas noteiktā ASV štatā, šā štata tiesas un likumi nosaka tā likteni. Taču, ja aizgājējam bijis domicils citā štatā, nevis tur, kur atrodas īpašums, kustamais īpašums tiek sadalīts pēc domicila likuma.

Novirzes no šā principa var noteikt īpašuma atrašanās vietas likums. Tā, piemēram, Mičiganā, ja citā štatā domicilētam aizgājējam nav mantinieku, bet īpašums atrodas Mičiganā, to pārņem Mičigaņa, neņemot vērā domicila likuma noteikumus.37

TESTAMENTS, TĀ FORMA UN SPĒKS

Testamenta definīcija. Pēc LCL 418. panta — "katru vienpusēju rīkojumu, ko kāds dod savas nāves gadījumam par visu savu mantu vai par kādu mantas dalu, vai par lietām vai tiesībām, sauc par testamentu".

w Switzerland's Private International Law Statute, p. 93.

* Ennis v. Smith. 55 U.S. (14 How.) 400, 14 L.Ed. 472 (1852).

35 E. F. Scoles, P. Hay, op. cit, pp. 770-771.

36Frotingham v. Shaw, 175 Mass. 59, 55 N.E. 623 ( 1900). Cit. pēc Scoles, p. 772.

** Re Rappoports Estate, 314, Mich. 291, 26 N.W. 2d 777 (1947).

Piemēram, Vācijas Civillikums^38 testamenta definīciju- nesatur. 2064. § vienīgi nosaka, ka "mantojuma atstājējs (Erblasser) var taisīt testamentu tikai personīgi".

Spēja taisīt testamentu pēc LCL 420. panta piemīt katrai rīcības spējīgai personai.

"Nepilngadīgie, ja viņi sasnieguši 16 gadu vecumu, var taisīt testamentu par savu brīvo mantu (195. p.).

Taisīt testamentu var arī tie, kas atrodas aizgādnībā izlaidīgas vai izšķērdīgas dzīves dēļ."

Pēc 412. panta: "kas nevar ne rakstīt, ne saprotami runāt un tādēļ nespēj skaidri izteikt savu gribu, tas nespēj taisīt testamentu.

Nespēj taisīt testamentu garā slimie, kamēr viņi atrodas gara slimības stāvoklī."

Tātad 19.1. pants testatoram izvēlēties testamentu reglamentējošo ierobežojot šo izvēli būtībā ar publiskās kārtības atrunu. Pēc 19.3. panta iznāk, ka gadījumos, ja testamentā likuma izvēle nav noteikta, jebkuru Latvijā taisītu, arī starptautisku testamentu reglamentē Latvijas likums, ne tikai, kā tas noteikts 16. pantā, "uz mantojumu, kas atrodams Latvijā".

Zviedrijā pēc Mantošanas kodeksa^39 9. nodaļas 1. § "tas, kam ir izpildījušies 18 gadi, var ar testamentu dot rīkojumu par savu mantojumu. Testamentu var sastādīt arī nepilngadīgs, kas ir vai ir bijis laulāts vai kas pēc pilnu sešpadsmit gadu sasniegšanas grib dot rīkojumu par savu mantojumu, ar kuru viņam pašam ir tiesības rīkoties."

Pēc 3. § ārvalstnieka tiesības sastādīt testamentu Zviedrijā nosaka tā pati norma, kas reglamentē viņa tiesības pieņemt mantojumu šajā valstī.

Anglijā testatora spēju taisīt testamentu (personal capacity) nosaka testatora domicila likums.4" bet kustamā īpašuma jautājumus nosaka testatora pēdējā domicila likums testamenta sastādīšanas brīdī. Šis princips, kājau minēts, apstiprināts Re Kolinsa lietā.41

Testamenta forma. Latvijā pēc LCL 432. panta "testamenti pēc savas formas ir publiski vai privāti".

Publiskos testamentus taisa pie notāra, pagasttiesā vai pie Latvijas konsula ārzemēs testatora personīgā klātbūtnē, piedaloties diviem lieciniekiem (433. p.).

Privāti testamenti taisāmi rakstiski, izņemot 460. pantā paredzētos gadījumus (446. p.). '

Pēc 445. panta, "lai privāts testaments būtu spēkā, jābūt pārliecībai, ka to taisījis mantojuma atstājējs un ka tas izteic pareizi viņa pēdējo gribu".

Lai par to pārliecinātos, "privātu testamentu taisot, pieaicināmi vismaz divi ticami liecinieki, izņemot 451, pantā norādīto gadījumu" (446. p.). Tas nosaka: kad "testators visu testamentu pats uzrakstījis un parakstījis, tad tas ir spēkā arī bez lieciniekiem".

,s Burgerliches Gesetzbuch (BGB).

* Arvdabalk, SFS 181:395.

40 ReRea[1902] Ir. 451.

*' Re Collens (1986) 2 W.L.R. 919.

Tomer sācis rakstisks, privāts testaments nav katra zina jāraksta testatoram pašam, vioam tikai tas jāparaksta (450. p.). Testators var arī neiepazīstināt lieciniekus ar testamenta saturu (454. p.).

Testamentam jābūt liecinieku parakstītam (452. p.). •

"Nespējīgi testamenta liecinieki" pēc 448. panta ir personas, kas • • '

• 1) miesīgu vai garīgu trakumu dēļ nespēj pareizi un pilnīgi saprast un apliecināt attiecīgo aktu, proti: garā slimie, nepilngadīgie, kurlmēmie, aklie, kā arī lasīt un rakstīt nepratēji;

2) notiesāti par tīšu noziegumu neatkarīgi no sodāmības dzēšanas vai noņemšanas;

3) ar to pašu testamentu iecelti par mantiniekiem vai legatāriem, laulātie, kā arī šo mantinieku vai legatāru radinieki līdz ceturtajai pakāpei un "svainieši līdz trešai pakāpei ieskaitot".

Privileģētie testamenti pēc LCL 460. panta ir tādi: kad "mantojuma atstājējam ārkārtīgu dēļ nav iespējams taisīt rakstisku privātu vai publisku testamentu,

tad viņam ir tiesības izteikt savu pēdējo gribu mutiski.

Šāds mutisks testaments testatoram jāizteic divu atbilstoši 448. pantam šim nolūkam pieaicinātu liecinieku klātbūtnē. Liecinieku lasīt un rakstīt prašana šajā gadījumā nav nepieciešama.

460. pantā norādītajiem izbeidzoties, mantojuma ir iespēja

taisīt rakstisku testamentu, mutiskais testaments zaudē spēku triju mēnešu laikā

no minēto izbeigšanās."

LCL 6. pants nosaka kolīziju normu, ka saistību tiesību vispārējie noteikumi pielietojami ari mantojuma tiesību attiecībām.

No šā viedokļa mantojuma tiesību attiecībām piemērojama tikai LCL 19. panta 1. un 3. daļa. 1. daja nosaka, ka "saistību tiesībās un pienākumos, kas izriet no līgumiem, vispirms jāapsver, vai līdzēji nav vienojušies par to, pēc kādiem likumiem jāapspriež viņu savstarpējās attiecības. Tāda vienošanās ir spēkā, ciktāl tā nerunā pretim Latvijas likuma pavēlošām vai aizliedzošām normām."

"Ja saistības izpildīšanas vieta nav noteicama, piemērojams līguma noslēgšanas vietas likums." (3.)

Zviedrijāpēc Likuma par starptautiskajām tiesībattiecībām mantojumajautājumos^42

4. § testaments tiek uzskatīts par spēkā esošu pēc formas, ja tas atbilst testamenta sastādīšanas vietas likumam vai tās valsts likumam, kur testatoram bija dzīvesvieta (hemvist) testamenta sastādīšanas brīdī vai kur viņam bija pēdējā pirmsnāves dzīvesvieta, vai pēc tās valsts likuma, kuras pilsonība bija testatoram testamenta sastādīšanas brīdī vai kuras pilsonība viņam bija pēdējā pirms nāves. Tas pats princips skar arī testamenta atsaukšanu

Testaments par nekustamo īpašumu (fast jāuzskata par spēkā esošu

pēc formas (ska anses giltig till ja tas atbilst īpašuma atrašanās vietas likumam.

Šveicē pēc SPT Kodeksa 94. panta "testamentāro līgumu (successorial pact) reglamentē aizgājēja domicila likums testamenta sastādīšanas brīdī (1.).

Lag 1937:8 1.

2. Ja aizgājējs līguma pakļauj visu savu īpašumu savas pilsonības likumam, tiek pielietots šis likums, neskatoties uz domicila likuma noteikumiem.

3. Savstarpējiem testamentārajiem rīkojumiem (mutual dispositions, reciproque, gegenseitig, reciproche) nāves gadījumam jāatbilst katra novēlētāja domicila vai viņu kopējās pilsonības likumam, kura tie izvēlas (chosen by them)."

94. panta 4. daļa nosaka, ka šā Kodeksa noteikumi par formu un rīcībspēju ir atrunāti 93. un 94. pantā.

Vācijā pēc Civillikuma 2231. § "parasta" testamenta formas ir notariālā, pašrocīgi uzrakstīta un parakstīta paziņojuma veidā (eigenhandig geschriebene und unterschriebene Erklarung), kuram jābūt datētam un kur jāmin testamenta sastādīšanas vieta. Parakstam jāsatur vārds un uzvārds. Noteikumi par pašrocīgajiem testamentiem neattiecas uz nepilngadīgajiem un lasīt un rakstīt nepratējiem.

Pēkšņas nāves varbūtības gadījumā, kad notāru laikus atrast nav iespējams, testamentu var sastādīt vietējās pašvaldības vadītājs (Bürgermeister) [2249. §].

Ārkārtējā stāvoklī sastādīts testaments var būt arī mutiska paziņojuma veidā (mündliche Erklarung) divu liecinieku klātbūtnē [2250. § (3)]. Ja mutisks testaments tiek sastādīts uz vācu kuģa, tad nepieciešami trīs liecinieki. 2249. §, 2250. § un 2251. § kārtībā sastādīti testamenti zaudē spēku, ja trīs mēnešus pēc to sastādīšanas testators vēl ir dzīvs (2252. §).

Anglijā kopš 1964. gada 1. janvāra testamenti tiek uzskatīti par pareizi sastādītiem, ja tie pēc formas atbilst sastādīšanas vietas valsts tiesībām vai tās valsts tiesībām, kur testatoram bija vai rezidence, vai arī testatora pilsonības valsts tiesībām.

Šveicē atbilstoši SPT Kodeksa 93. panta 1. daļai testamenta formu nosaka pēc Hāgas 1961. gada 5. oktobra Konvencijas par testamentu formai pielietojamo likumu.43 Tās noteikumi tiks izskatīti vēlāk.

Konvencija pēc analoģijas tiek piemērota arī citu ar nāvi saistītu rīkojumu formai (2.).

Vispārējā tiesību sistēmā testamentam par nekustamo īpašumu jāsaskan ar lex situs likumu, apstiprina, piemēram, pret bet testa—

ments par kustamo īpašumu pēc formas jāsastāda pēc pēdējā domicila Pēdējais noteikums radīja daudzas problēmas, kad testators mainīja domicilu pēc testamenta sastādīšanas vai uz nāvi saslima ārpus sava domicila valsts.

Tas piespieda tiesas pāriet uz elastīgāku metodi, nododot probācijai tādus testa— mentus, kuri bija sastādīti vai nu saskaņā ar domicila, vai tās valsts likumu, uz kuru norādīja domicila valsts kolīziju norma.46

m Hague Convention of October 5, 1961 on the Law Applicable to the Form ofWills, see — Hague Conference, Collection of Conventions ( 195 1— 1 996) p. 48.

** Coppin v. Coppin (1725) 2 P. Wms. 291.

45Stanlayv.Bernes( 1830) 3 Hagg.Ecc. 373. ... \; ...

46 Collier v. Rivas (1841) 2 Curt. 8 5 5.

Anglijas 1861. gada Testamentu likums^125 pieļāva arī citas alternatīvas pēc formas, taču šie noteikumi attiecās tikai uz britu pavalstnieku testamentiem, arī uz dažiem nekustamā īpašuma veidiem. 1963. gadā Anglijā pieņēma jaunu Testamentu likumu. Tomēr jaunais likums nebūt neatņem spēku pēc agrākā likuma sastādītajiem testamentiem.

Pēc jaunā likuma (1) sadaļas, kura tiek pielietota gan testamentiem uz kustamo, gan nekustamo īpašumu, ja testators ir pirmās valsts pilsonis, kas domicilēts otrajā, bet rezidē trešajā valstī, un nomaina visus šos trīs rādītājus laikā starp testamenta

sastādīšanu un nāvi, tad testamenta spēka pārbaudei var pielietot sešas tiesību

sistēmas vai pat septiņas, ja testaments sastādīts vēl ceturtajā valstī. Uzskata, ka tik daudz iespējamību atļauj glābt tikpat kā ikviena testamenta spēku pēc tā formas noteikumiem. Likums traktē testamentu tik plaši, lai tas ietvertu ikvienu testamentāras dabas dokumentu un testamenta pielikumu.

Jaunais angļu likums paredz arī pilsonības principu, kas atļauj noteikt pareizo kolīziju piesaisti federālajām valstīm, kā ASV, kur katrā federālajā štatā ir sava likumdošana. Likums atļauj noteikt konkrēto štata piesaisti pēc pilsonības likuma.

Ja testaments ir sastādīts uz jūras kuģa vai gaisa kuģī, tad tā spēku pēc formas nosaka karoga likums.

Starptautiskos testamentus Anglijā reglamentē 1982. gada Tieslietu administrācijas likuma^126 27. un 28. sadaļa. Tie pēc formas ir īpaši testamenti, kas pēc ieceres ir spēkā starptautiski, tāpēc tie balstās uz 1973. gada Vašingtonas UNIDROIT Konvenciju par vienota likuma piemērošanu starptautisko testamentu formai?» Šie vienotās formas noteikumi reglamentēti Konvencijas pielikumā (Annex), kas atkārtoti angļu 1982. gada likumā. Pēc Konvencijas šiem testamentiem jābūt pēc formas rakstiskiem un testatoram jāpaziņo sava pēdējā griba pilnvarotas (authorised) personas priekšā, kas Anglijā ir advokāts (solicitor) vai publiskais notārs (notary public), apstiprinot, ka tā ir viņa griba un viņš zina tās saturu. Testatoram jāparaksta testaments šīs pilnvarotās personas un liecinieku klātbūtnē, kuriem visiem jāapliecina testaments testatora klātbūtnē. Ja testaments sastādīts pēc šiem noteikumiem, tas jāatzīst pēc formas spēkā esošu. Nekāda piesaiste pie jebkuras līgumslēdzējas puses likuma vairāk nav nepieciešama.

Vācijā testamenta spēka kritēriji ir šādi:

• testamentam jābūt personīgi sastādītam (2064. §);5"

f> testamenta noteikumus nosaka pats testators; nekādi trešo personu noteikumi par testamenta spēku netiek ņemti vērā (2065. §).

Pēc dažu valstu likumiem testatori, kas ir par vecumu, var sastādīt

testamentus tikai pēc noteiktas formas. Tā Vācijā pēc Civillikuma testamentu var sastādīt no 16 gadu vecuma [2229. § (1)].5! Testatori vecumā no 16 līdz 18 gadiem var

sastādīt testamentus tikai formas. Pilngadību nesasniegušajiem un ilgstoši

aizbildnībā esošajiem pilngadīgajiem testamenta taisīšanai aizbildņu piekrišana nav vajadzīga (2). Rīcības nespējīgas (3) un garīgi slimas personas testamentu sastādīt nevar (4).

Testamentu reģistrācija Anglijā noteikta pēc 1982. gada likuma. Šīs reģistrācijas institūcija ir Augstākās tiesas Ģimenes lietu reģistrs^52, kam vienlaicīgi uzlikta arī atbildība par starptautisko sadarbību šajos jautājumos. Taču ne Konvencija, ne likums nenosaka, ka testamentu reģistrācija ir to spēka kritērijs.

Piemērs. T. sastāda testamentu Šveicē, būdams Francijā domicilēts Vācijas pilsonis, kas rezidē Itālijā. Nāves bridi T. ir jau Nīderlandē domicilēts, Zviedrijā rezidejošs Spānijas pilsonis. Testaments jāatzīstparpareizu pēc formas, ja tas atbilst Šveices, Vācijas, Francijas, Itālijas, Spānijas, Nīderlandes vai Zviedrijas likumam. Šādus noteikumus izvirza Anglijas 1963. gada Testamentu likums.

Testamentu reģistrācijas Konvencionālās normas noteiktas ari Hāgas 1973. gada

2. oktobra Konvencijāpar mirušupersonumantojumu starptautisko administrāciju",

kura šajā analizēta

1972. gada 16. maijā tika pieņemta Eiropas Padomes Bāzeles Konvencija par testamentu reģistrācijas kārtības ieviešanu. Tās preambulā pasludinātais mērķis ir atvieglot testatoram reģistrēt viņa īpašumu, lai samazinātu risku, ka testaments paliek nezināms vai nav spēkā, kā arī lai sekmētu šā testamenta atrašanu pēc testatora nāves.

Šim mērķim dalībvalstis katra rada vienu vai vairākas par reģistrāciju atbildīgas institūcijas (2. p.), kas organizēs reģistrāciju, pieņems pieprasījumus un atbildēs uz tiem par informāciju pēc 8. panta noteikumiem. Šīs institūcijas nosaukums jāpaziņo Eiropas Padomes ģenerālsekretāram.

Pēc Konvencijas 4. panta dalībvalstīm jāreģistrē šādas zinas:

1. (a) oficiāli testamenti, kuri ir pieteikti notāram (declared to notary), publiskai institūcijai vai personai, kas ir ar attiecīgo valstu likumu pilnvarota tos reģistrēt; citi testamenti, kas tiek nodoti glabāšanā pilnvarotā institūcijā vai pie personas, kura ir ar likumu pilnvarota pieņemt glabāšanā šādus testamentus ar noteiktu, oficiālu aktu par pieņemšanu glabāšanā;

(b) pašrocīgi (holographie wills) taisīti testamenti, kuri ir nodoti glabāšanā notāram (deposited with notary), publiskai institūcijai vai personai, kas ir ar attiecīgo valstu likumu pilnvarota tos pieņemt bez noteikta oficiāla deponēšanas akta atbilstoši likumam, kurš atjauj tādu pieņemšanu glabāšanā (subject to that law permitting such deposits). Testators var atteikties no šādas reģistrācijas, ja iepriekš minētais likums to

Principal Registry ofthe Family Division ofthe High Court.

53 Convention of 2 October 1973 Concerning the International Administration of the Estates of Deceased Persons, see — Hague Conference on Private International Law, Collection of Conventions (1951-1969) p. 170.

2. Testamentu, kas reģistrēti atbilstoši šim pantam, atsaukšana, atcelšana un citas to izmaiņas arī jāreģistrē, ja tās ir noteiktas pēc formas, kura reglamentē piespiedu kārtas reģistrāciju atbilstoši šā panta iepriekšējai daļai,

3. Jebkura dalībvalsts šo pantu var izslēgt no piemērošanas testamentiem, kuri tiek nodoti glabāšanā bruņoto spēku vadībai.

Reģistrācija jāizdara pēc notāra, publiskās varas vai 4. panta 1. dajā noteiktās personas pieprasījuma (5.1. p.).

Tomēr jebkura dalībvalsts var nacionālajā likumdošanā īpaši noteiktos gadījumos garantēt testatoram tiesības pieprasīt reģistrāciju (2.).

Reģistrāciju nedrīkst pakļaut testatora pilsonības vai rezidences valsts noteikumiem (6.1.p.).

Pēc testatora prasības 4. pantā minētās personas un institūcijas var pieprasīt reģistrāciju ne tikai valstī, kur testaments ir sagatavots vai nodots glabāšanā, bet arī ar nacionālo institūciju starpniecību citā dalībvalstī (2.).

Reģistrācijas pieprasījumā jābūt vismaz šādai informācijai:

(a) testatora vai darījuma autora (author of deed) uzvārdam un vārdam, kā arī nepieciešamības gadījumā meitas (maden) uzvārdam;

(b) dzimšanas vietai un datumam;

(c) domicila adresei pēc deklarācijas;

(d) darījuma būtībai un datumam, kam tiek pieprasīta reģistrācija;

(e) notāram, publiskās varas institūcijai vai personai, kas pieņēmusi darījuma dokumentu vai pie kā tas ir nodots glabāšanā.

2. informācija dalībvalsts noteiktā formā jāietver reģistrā.

3. Katrai dalībvalstij jānosaka reģistrācijai atvēlētais laiks (7. p.).

Reģistrācijajātur slepenībā visu laiku, kamēr testators turpina dzīvot (8.1. p.).

Pēc testatora nāves jebkura persona var iegūt 7. pantā minēto informāciju, uzrādot

miršanas apliecību vai kādu citu testatora nāvi apliecinošu dokumentu (2.).

Ja testamentu kopā taisījušas divas vai vairākas personas, tad jāpiemēro šā panta 2. noteikumi, nepārkāpjot arī 1. daļas noteikumus (3.).

Pakalpojumiem, kuri notiek starp dalībvalstīm, jābūt bezmaksas (9. p.).

Konvencija neskar noteikumus, kas dalībvalstīs reglamentē testamentu un citu šajā Konvencijā skarto darījumu dokumentu spēku.

Konvencijas teksts deponēts Eiropas padomes arhīvos.

Testaments par nekustamo īpašumu Aneliiā pēc formas tradicionāli ir spēkā, ja tas sastādīts pēc īpašuma atrašanās vietas likuma. Taču pēc pēdējiem noteikumiem tas ir spēkā arī tad, ja tas atbilst testatora domicila, rezidences vai pilsonības valsts likumam.

Testaments pēc satura Anglijā ir spēkā (material or essential validity) jautājumā par kustamo īpašumu vai tā kustamā īpašuma dāvinājuma daļu, ja tas saskan ar testatora domicila likumu viņa nāves brīdī.

Testamenta noteikumi par pilnvarniekiem un dāvanām labdarības iestādēm no mantojuma ir spēkā, ja tie sakrīt ar testamenta sastādīšanas vietas likumu. ASV šie testamenta noteikumi par trastiem ir spēkā, ja tie sakrīt ar testamenta sastādīšanas vietas vai testatora pēdējā domicila likuma normām par prasības noilgumu uz īpašumu (perpetuities rule). Vispārējā tiesību sistēmā šīs prasības uz īpašumu noilgums ir 21 gads no attiecīgā dokumenta stāšanās spēkā, bet ne ilgāk par 80 gadiem.[127]

Noteikumi par ģimenes locekļu un atkarīgo personu obligāto daļu Anglijā reglamentēti 1975. gada Mantošanas I tkumā^5', pēc kura tiesai ir tiesības noteikt obligāto daļu vienīgi gadījumā, ja miris Anglijā domicilēts testators. Mantojuma obligāto daļu ģimenes locekļiemnosaka arīvairākumakontinentālovalstulikumdošana,ja testatoram bijis domicils šo valstu jurisdikcijā.

Tortona pret Kurlingu lietā Francijā domicilētais N. testamentā novēl savu kustamo īpašumu savai mīļākajai un ārlaulības bērnam no tās, bet ne, kā to pieprasa franču likums, savam likumiskajam bērnam. Testamenta noteikumus tiesa koriģē tā, lai likumiskais bērns saņemtu savu likumisko daļu saskaņā ar Francijas likumu.5"

Re Rosos precedentā^5" Itālijā domicilēta Itālijas pilsone, kas rezidēja Anglijā, testamentā novēlēja visu savu īpašumu, kas sastāvēja no kustamā īpašuma Anglijā, un zemi Itālijā savam draugam, neatstājot neko savam dēlam. Dēls pieprasīja pusi no zemesīpašuma saskaņā ar Itālijas likuma legitime portiols noteikumu. Itālijas likums pieprasīja pusi īpašuma atstāt dēlam. Testaments tika atzīts par spēkā neesošu

daļā, kas skāra šo pusi no testatores īpašuma 0" *

Renardas īpašuma lietā^6" ASV aizgājēja mira, domicilēta Francijā, pirms tam 30 gadus nodzīvojusi Ņujorkā un ieguvusi tur ASV pilsonību. Viņai palika ievērojams īpašums Ņujorkā, kuru tā daļēji novēlēja draugam, daļēji labdarības iestādei. Testaments bija sastādīts Parīzē, Ņujorkas advokātu firmā, un tajā kā vadošais bijaparedzēts Ņujorkas likums. Testatores adoptētais dēls, ASVun Francijas pilsonis, kam bija domicils Kalifornijā, pieprasīja sev obligāto daļu (forced share) pēc Francijas likuma. Tiesa viņa prasību noraidīja.

Testamenta spēku pēc tā satura attiecībā uz nekustamo īpašumu Anglijā, tāpat kā šā īpašuma statusu, nosaka īpašuma atrašanās vietas likums lex situs. Šis princips apstiprināts Nelsona pretBridportu"1 precedentā.

Šis noteikums attiecas uz zemi Anglijā unjebkur citur pasaulē, kā arī piemērojams noteikšanai, vai dāvanas labdarības mērķiem ir spēkā. Citās vispārējās tiesību sistēmas valstīs tiesa var pārskatīt testamenta noteikumus, ja nekustamais īpašums atrodas dotās valsts jurisdikcijā, neatkarīgi no tā, kur miris testators, izņemot gadījumus, kad nekustamais īpašums atrodas ārpus šīs jurisdikcijas.

ASVtestamenta par zemesīpašumu.sņeka.nosaka, tā. atrašanās, vietas likums.[128] Situācija ir sarežģīta tad, ja aizgājējam ir zemesīpašumi dažādos štatos vai valstīs, bet testaments ir viens. Šādos gadījumos likums ļauj universāli visu īpašumu sadalei un testamenta spēka noteikšanai pielietot tā sastādīšanas vietas likumu.[129] Tā Vispārējais probāta kodekss^130 nosaka, ka rakstisks testaments ir spēkā, ja tas atbilst sastādīšanas vietas likumam, testatora pēdējā domicila likumam vai viņa pilsonības likumam. Tādējādi pēc šiem kritērijiem testamenta spēkā neesamība, kas izriet no varbūtējas kolīziju normu neievērošanas, praktiski ir izslēgta.

Pēc Anglijas un absolūtā vairākuma valstu likumiem testatoram jābūt tiesībspējai un rīcībspējai sastādīt testamentu brīdī, kad viņš to izdara, un nebūt nav nepieciešams, lai šī tiesībspēja un rīcībspēja būtu arī nāves brīdī.

rodas pamatots jautājums, cik lielā mērā šī tiesībspēja un rīcībspēja sastādīt spēkā esošu testamentu piemīt nepilngadīgai personai, precētai sievietei vai personai, kas cieš no garīgiem vai ķermeniskiem defektiem. Tajā pašā laikā šo personu loka tiesības uz īpašumu nekādi netiek apšaubītas, piemēram, spējas atstumt sievu un bērnus no sava īpašuma.

TāMaravera lieta^5precēta Spānijā domicilēta sieviete 1820. gadā nomira, atstājot testamentu par kustamo īpašumu Anglijā. Saskaņā ar Spānijas likumu viņa bija, bet pēc Anglijas likuma nebija rīcībspējīga sastādīt testamentu. Tomēr testamentu Anglijā atzina par spēkā esošu.

T., būdams domicilēts Anglijā, 18 gadu vecumā sastādīja testamentu. Viņš mira, domicilēts Nīderlandē, kur pilngadība iestājas 21 gada vecumā. Testamentu Anglijā atzina par spēkā

Francijā domicilēta N. septiņpadsmit gadu vecumā sastādīja testamentu. Viņa mira, domicilēta Francijā. Saskaņā ar Francijas likumu personas vecumā no 16 līdz 18 gadiem ir tiesīgas sadalīt pēc testamenta tikai pusi no sava īpašuma, ko tās varētu novēlēt, kļūstot vecākas par 18 gadiem. Testaments bija spēkā attiecībā uz 50% no N. kustamā

Konvencionālās normas par testamentu formu. 1961. gada 5. oktobrī tika pieņemta Hāgas Konvencija par likumu kolīzijām, kuras attiecas uz testamentāro rīkojumu formu.' Šajā Konvencijā līdz 1997. gada 16. maijam dažādos līmeņos piedalījās 37 valstis, izņemot Latviju. Konvencija ir spēkā. Pēc dalībnieku skaita šī Konvencija Hāgas dokumentu vidū ir viena no vispopulārākajām.

Konvencijas mērķis. Praksē bieži ir gadījumi, kad ar vairākām tiesību sistēmām saistīta testatora testamentārie rīkojumi, kas taisīti atbilstoši šā testamenta noteiktajam vadošajam kolīziju likumam, tiek apstrīdēti un netiek pildīti, jo testaments ir izpildīts pēc tādas formas, kas citā attiecīgajā tiesību sistēmā nav atļauta.

Piemēram, vispārējā tiesību sistēmā, kā jau iepriekš minēts, testamentam par kustamo īpašumu jābūt sastādītam pēc tās formas, kuru nosaka aizgājēja pēdējā pirmsnāves domicila likums. Bet, ja testators bija izmantojis tādu formu, kas bija spēkā testamenta taisīšanas vietā, tad šāds testaments nebija spēkā vispārējo tiesību sistēmas valstis.

Vairākas vispārējo tiesību sistēmas valstis daļēji pārvarēja šīs grūtības, 1.861. gadā Apvienotajā Karalistē pieņemot tā saucamo Lorda Kingsdauna likumu. Tā oficiālais nosaukums bija Testamenta likums,"' un tas domicilam pievienoja vēl ierobežotu skaitu jaunu piesaistes faktoru.

Hāgas 1961. gada Konvencijas mērķis bija piedāvāt paplašinātu piesaistes faktoru loku, tādējādi palielinot iespēju, ka testatora pielietotā testamenta forma varētu apmierināt vismaz vienas jurisdikcijas likumu prasības, ar kura viņam ir bijusi atbilstoša saikne.

Šīs Konvencijas darbība ir ierobežota vienīgi ar testamenta prasībām pēc formas, kurām testamentam jāatbilst. Konvencija nereglamentē ne tādus jautājumus kā testatora tiesību un rīcības spēja taisīt testamentu, ne arī testamenta spēku pēc tā būtības, respektīvi, pašu testamenta rīkojumu spēku (the capacity of a testator to make a wH or the essential validity of the dispositions).

Konvencijas noteiktais pienākums atzīt testamentu par spēkā esošu pēc formas neskar jautājumu par to, kura tiesību sistēma noteic, vai testators vispār bija tiesīgs taisīt testamentu un rīkoties ar savu mantojumu tā, kā viņš to bija izdarījis.

Konvencija 1. pantā nosaka, ka testamenti ir spēkā, ja to forma saskan ar tās valsts iekšējām tiesībām,

a) kur testaments ir sastādīts vai

b) kuras pilsonība bija testatoram, vai

c) kuras domicils bija testatoram, vai

d) kur testatoram bija pastāvīgā rezidence a), b), c) un d) variantos testamenta sastādīšanas vai nāves brīdī, vai

e) par nekustamo īpašumu, kur šis īpašums atrodas.

Ja attiecīgās valsts tiesības neveido vienotu sistēmu, pielieto tas normas, ar kurām testatoram ir visciešākā saistība.

Jautājumu par to, vai testatoram ir vai nav bijis domicils attiecīgajā valstī, nosaka tās valsts tiesības, kur domicils bija jākonstatē.

1 p. minētie noteikumi attiecas arī uz testamenta agrāko rīkojumu atcelšanas (re— voking) noteikumiem. Šī anulēšana ir spēkā arī attiecībā uz anulēšanas formu, ja tā saskan ar jebkuru no likumiem, kuru pielietošana izriet no 1. panta (2. p.).

WillsAct 1861 U.K.

Tomer Konvencija neaizliedz dalībvalstīm noteikt arī citus nevis iepriekš

minētos.

Par noteikumiem, kas pieder pie formas, tiek kvalificēti arī jebkuri ierobežojumi, kas skar testatora vecumu, pilsonību vai citas personīgās īpatnības (capacities). Šie paši noteikumi attiecas arī uz liecinieku īpašībām (qualifications) (5. p.).

Konvencijā noteiktās normas pēc 6. panta pielieto bez jebkādas saistības ar savstarpības principa ievērošanas prasību (reciprocity).

7. pants pieļauj Konvencijas noteikumus ierobežot, vienīgi atsaucoties uz publiskās kārtības atrunu. Konvenciju pielieto tikai attiecībā uz mantojumiem, kas atklājušies pēc šīs Konvencijas stāšanās spēkā.

Dalībvalstīm ir rezervētas tiesības atturēties no 1. panta c) daļas pielietošanas, vienīgi nosakot, kur ir testatora domicils pēc lex fori likuma (9. p.). Dalībvalstīm tāpat ir rezervētas tiesības neatzīt testamentu mutiskos rīkojumus (dispositions made orally), ja vien dalībvalsts pilsonis, kam nav citas pilsonības, nav tos izdarījis ārkārtējā stāvoklī (10. p.).

Pamatojoties uz savām tiesībām, dalībvalstis var atteikties atzīt ārvalstīs sagatavotus testamentus pēc to formas vienīgi šādos gadījumos:

a) testaments ir spēkā pēc tā formas vienīgi atbilstoši vietējam likumam, kur tas sagatavots (place where the testator made his disposition);

b) bija tās valsts pilsonība, kura noteikusi atrunas (reservations) Konvencijas noteikumiem;

c) testatoram bija domicils vai parastā uzturēšanās vieta šajā valstī un .

d) testators ir miris ne tajā valstī, kur viņš taisījis savu testamentu.

Šīs atrunas var pielietot vienīgi valstis, kuru teritorijā atrodas mantojums (11. p.).

Turklāt 12. pants nosaka, ka var nepielietot tādus šīs Konvencijas testamentu noteikumus, kam pēc šīs valsts likumdošanas nav sakara ar mantošanu. ;

1973. gada 26. oktobrī diplomātiskā konferencē Vašingtonā tika pieņemta VfDROH' izstrādātā Konvencija par starptautiskā testamenta unificētajām

normām."'1 Konvencija stājās spēkā 1978. gada 9. februārī.

Šī Konvencija piedāvā no Hāgas 1961. gada Konvencijas risinājumu

testamentu spēka pēc formas nodrošināšanai. UNIDROIT Konvencija nereglamentē kolīzijas likumu izvēles jautājumu. Tā piedāvā unificētu noteikumu klāstu izmaiņu izdarīšanai nacionālajos likumos, kas atļautu testatoram, ja viņš to vēlētos, taisīt savu testamentu pēc standarta formas, kura būtu pieņemama visās dalībvalstīs. Pēc šīs formas taisītos testamentus, kas ir nosaukti par starptautiskajiem testamentiem, nav nepieciešams tālākai pārbaudei to spēka pēc formas noteikšanai. Šai pieejai ir divas principiālas priekšrocības.

Pirmkārt, gadījumos, kad unificētā forma ir ievērota, vairs nav nepieciešams nodarboties ar piesaistes faktoru esamības izpēti, lai noskaidrotu tās ārvalsts tiesību sistēmu, kura nosaka testamenta spēku pēc formas.

'" Starptautiskais privāttiesību unifikācijas institūts Romā (International Institute for Unification of Private Law), oficiālā abreviatūra ir veidota franču valodā.

71 Washington UNIDROIT Convention Providing a Uniform Law on the Form of an international Will.

Otrkārt, tas ļauj testatoram iespēju dot testamentāros'rīkojumus par saviem nekustamajiem īpašumiem (immovable assets) vairākās dalībvalstīs ar viena visās šajās valstīs pieņemama dokumenta palīdzību.

Arī šīs Konvencijas darbība ir ierobežota tikai ar testamenta spēka pēc formas jautājumiem. Konvencija neizdara dalībvalstu kolīziju likumos izmaiņas par testatora rīcībspēju un testamenta spēku pēc tā būtības. Konvencijas dalībvalstu principiālais pienākums ir ieviest to likumdošanā Konvencijas noteikumus, vai nu kopējot Konvencijas tekstu, vai arī tulkojot to savā valsts valodā (I 2. p.). Šiem noteikumiemjānodrošina pēc unificētajiem noteikumiem taisīta testamenta spēks pēc formas un tas, ka šādi testamenti tiek starptautiski atzīti pēc formas.

Konvencijas dalībvalstis uzņemas saistības atzīt to testamentu spēku pēc formas, kuri ir sagatavoti pēc Konvencijas Pielikumā (Annex) ietvertā parauga. Tomēr, Pielikumu tulkojot (interpretējot) un piemērojot, "jāņem vērā tā starptautiskā izcelsme un interpretācijas vienveidība".

Tā kā Konvencija pieprasa šādu testamentu taisīšanā iesaistīt "pilnvarotas personas" (authorized persons), kuras var iecelt vienīgi dalībvalstis (111. p.), tad Konvencija tiek pielietota vienīgi valstīs, kur šādas pilnvarotas personas ir ieceltas. Šo personu funkcijas var pildīt arī dalībvalsts diplomāti vai konsulārās amatpersonas (II 1. p.). Starptautiskais testaments, kas ir atbilstoši taisīts šādas pilnvarotas personas klātbūtnē, šajā valstī jāapstiprina kā spēkā esošs pēc formas, kas tomēr nenozīmē, ka šajā testamentā varētu neievērot vietējo likumu testamentu formas noteikumus.

Konvencijas III pants nosaka, ka pilnvarotās personas tiesībspēja rīkoties saistībā ar starptautisko testamentu atbilstoši vietējai likumdošanai tiks atzīta citās dalībvalstīs. Tāpat tiks atzīts Pielikuma 10. pantā noteiktā sertifikāta spēks.

Zināmas atsauces uz kolīziju normām Konvencija tomēr satur. Tā V 1. pantā deklarēts, ka noteikumus par starptautiskā testamenta lieciniekiem un pieaicinātajiem tulkiem reglamentē tās pašas valsts likums, pēc kura iecelta pilnvarotā persona. Tomēr nevienai personai nedrīkst atteikt būt par liecinieku vienīgi tāpēc, ka tā ir ārvalstniece (2.).

Testatora, pilnvarotās personas un liecinieku paraksti nav jālegalizē, kā arī nav citai, līdzīgai procedūrai (VI 1.). Tomēr nepieciešamības gadījumos dalībvalsts kompetenta vara ir tiesīga pārliecināties par pilnvarotās personas paraksta autentiskumu (2.).

Starptautiskā testamenta uzglabāšanas jautājumus arī reglamentē tās pašas likums, pēc kura iecelta pilnvarotā persona (VII).

Tātad Konvencijas teksts ir loti īss un atrunas tai nav atjautas (VIII).

Tāpēc būtiskākās tehniskās dabas normas ir ietvertas Konvencijas Pielikumā. Tā

1.1. pants nosaka, ka testaments ir spēkā pēc formas neatkarīgi no tā sagatavošanas vietas, mantojuma atrašanās vietas, testatora pilsonības, domicila vai rezidences valsts likuma, ja tas ir taisīts pēc 2. — 5. pantā noteiktās starptautiskā testamenta formas.

Starptautiskā testamenta spēkā neesamība pēc formas neietekmē šī dokumenta kā cita veida testamenta spēku pēc formas (1.2. p.).

Konvencijas noteikumi neskar arī testamentus, kurus ir taisījušas divas vai vairākas personas vienlaicīgi. • .

Testamentam jabut rakstiska forma (3.1. p.), bet tam nav obligātijabut testatora pašrocīgi rakstītam (2.). To var sagatavot jebkurā valodā rokrakstā vai jebkurā citā rakstītā formā (3.).

Testatoram divu liecinieku un pilnvarotās personas klātbūtnē jāpaziņo, ka dotais dokuments ir viņa testaments un ka viņš zina tā saturu p.).

Testatoram vai nu testaments jāparaksta liecinieku un pilnvarotās personas klātbūtnē, vai, ja tas ir jau iepriekš parakstīts, jāatzīst savs paraksts (5.1. p.).

Ja testators nav spējīgs parakstīt testamentu, viņam ir jāpaziņo tā iemesli pilnvarotajai personai, kurai jāizdara par to atzīme uz testamenta. Testatoram pēc tās pašas valsts likuma, pēc kura iecelta pilnvarotā persona, ir tiesības norīkot citu personu parakstīt testamentu viņa vārdā (5.2. p.).

Lieciniekiem un pilnvarotajai personai turpat uz vietas (then and there) testatora klātbūtnē jāapstiprina (attest) testaments ar saviem parakstiem (5.3. p.).

Testatoramjāparaksta katra testamenta lapa un beigās pats testaments (6. p.). Datums, kad testamentu ir parakstījusi pilnvarotā persona, ir testamenta datums (7. p.).

N oteikums par testamenta uzglabāšanu tiek ietverts īpašā testamentam pievienotā sertifikātā, kura proforma ir pielikuma beigās (9. p.). ’

Pilnvarotā persona glabā vienu sertifikāta kopiju, kas ir noteicošā, un otru nodod testatoram (12. p.). Sertifikāta iztrūkums vai tā neatbilstība neietekmē testamenta spēku pēc formas (13. p.).

Pēc Latvijas 1993. gada Līguma ar Krieviju par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām civillietās, ģimenes lietās un krimināllietās testamenta formu nosaka pēc aizgājēja pilsonības likuma vai tās puses likuma, kuras teritorijā testaments sastādīts. Sos pašus noteikumus pielieto arī testamenta atcelšanai (44. p.).

TESTAMENTĀRĀ MANTOŠANA

Pēc tam kad ir atklājies, ka aizgājējs ir atstājis testamentu, piemēram, Anglijā, ir jāveic šā testamenta probācija.

Latvijā pēc LCL šī tiesiskā darbība ir testamenta pierādījumu pārbaude. Pēc LCL panta notāra vai konsula aktu grāmatā vai pagasttiesas testamentu grāmatā ierakstīts testaments vai 439. panta kārtībā sastādīts akts par testamenta pieņemšanu glabāšanā uzskatāms par pēdējās gribas esamības pilnīgu pierādījumu.

Publiskam testamentam LCL pierādījumus nepieprasa. Rakstiska privāta testamenta īstums par tā vēl dzīvie liecinieki atzīst savus bet, ja liecinieku nav, tā īstumu var pierādīt ar citiem līdzekļiem (614.1.).

Mutiska testamenta taisīšana un saturs jāapliecina ar zvērestu diviem lieciniekiem (614.2.).

Mantiniekiem un citām ieinteresētām personām ir tiesības pret katru, kura rokās ir testaments vai kurš to "ļaunprātīgi nogādājis pie malas, celt prasību, lai tas vai nu izdod testamentu, vai samaksā mantojuma vai legāta vērtību" (615. p.).

Ja testamenta saturs ' nav skaidrs, ' nepieciešama arī testamenta tulkošana (skaidrošana, interpretācija) vai, kā tas noteikts LCL, — "pēdējās gribas rīkojumu iztulkošana", kam Latvijā pēc LCL 632. panta piemērojami vispārīgie noteikumi pēdējās gribas iztulkošanai, ievērojot 6 3 3. — 635. panta sevišķos priekšrakstus.

Tā, piemēram, "ja testamentā atrod tumšus, divdomīgus vai neveikli lietotus izteicienus, tad tie iztulkojami saskaņā ar šķietamām testatora domām, pie kam sevi šķi jāievēro viņa attiecības pret mantinieku, kā arī viņa parastais domu un runas veids. Nesaprotami izteicieni uzskatāmi par neesošiem" (633. p.).

"Visi rīkojumi, kas nerunā pretim likumam un veselam prātam, jāiztulko tādā kārtā, lai testaments pēc iespējas paliktu spēkā." (634. p.) "Šaubu gadījumā dodama priekšroka tam iztulkojumam, kas izdevīgs testatora lejupējam, bet pēc tā tam, kas izdevīgāks mantiniekam un

Anglijā testamenta tulkošana (interpretation) notiek pēc testatora izvēlētā testamenta vadošā likuma. Ja šī izvēle nav notikusi, testamentu tulko pēc testatora domicila likuma testamenta sastādīšanas brīdī. Šis princips apstiprināts Anstrūtherapret Čalmeru lietā." Tas tiek pielietots arī attiecībā uz testamentiem par nekustamo

ASV tiesību sistēmā šī tiesiskā darbība ir komplicēta un sastāv no diviem cieši saistītiem un bieži grūti nošķiramiem pasākumiem, no kuriem kā pirmo min testamenta uzbūves vai konstrukcijas noskaidrošanu (construction of the will) un testamenta interpretāciju (interpretation). Interpretācijā uzsvars ir likts uz lietas faktiskās puses, respektīvi, tā noskaidrošanu, ko nozīmē testamenta vārdi pēc to rīkojumu ieceres (intended resolution), vai arī pēc tā, īsti domāja testators, kad viņš lietoja tos kas ir ietverti testamentā.[131] Šajā procesā tiesa ņem vērā jebkurus atbilstošus pierādījumus.

Pie testamenta uzbūves aspektiem pieder štatu likumi, uz kuriem testators atsaucas, veidojot savu pēdējo gribu. Šis viedoklis ir izteikts Vienotajā probācijas kodeksā.[132]

Sliktāk ir tad, ja testators testamentā nav izdarījis kolīzijas likumu izvēli. Tādā gadījumā tiesas uzdevums ir noskaidrot prezumēto testatora gribu visu vai

daļu no testamenta noteiktam likumam. Šo minēto procesu, kas aptver arī citu testatora gribas "balto plankumu" un testamentā neminēto, bet tā izpildē piemērojamo attiecīgo kolīzijas normu noskaidrošanu, dēvē par testamenta konstrukcijas jeb uzbūves noskaidrošanu (construction ofthe will) vai sakārtošanu."'

Pēc tam kad ir veiktas šīs tiesiskās darbības, var atklāties, ka testaments neapmierina kādu no ieinteresētajām personām. Šādā gadījumā pēc LCL 636. panta ieinteresētās personas katru testamentu, var apstrīdēt, ja tas neatbilst kādam likuma noteikumam. Testamentu apstrīd tiesā (638. p.).

Ari Vācijas Civillikuma 2078. § — 2083. § atļauj apstrīdēt testamentu.

Zviedrijā atbilstoši 1937. gada Likuma par starptautiskajām tiesībattiecībām mantojuma jautājumos^77 10. § strīdi par mantojumiem vai testamentiem par pārdzīvojušā dalu mirušā mantā tiek izskatīti Zviedrijas tiesās, ja aizgājējs bijis Zviedrijas pilsonis vai arī viņam bijusi dzīvesvieta Zviedrijā, vai strīds (tvist) skar Zviedrijā esošu īpašumu. Šis noteikums neskar uz ārvalstīm izdotu mantojumu.

Tālākā mantošanas procesa gaitā sākas testamentā noteiktās aizgājēja "pēdējās gribas rīkojumu izpildīšana", kā tas ir nosaukts LCL Mantojuma tiesību Trīspadsmitās nodaļas nosaukumā (angliskais termins — exercise, execution of will).

Pēc LCL 616. panta likumīgā spēkā nākušu testamentu izpilda testamenta izpildītais, kas šim nolūkam iecelts vai nu tajā pašā testamentā, vai citā testatora atsevišķā aktā. Ja izpildītājs nav iecelts, testamentu izpilda testamentā ieceltais mantinieks, bet, ja arī tiešā testamentārā mantinieka nav, to izpilda mantojuma aizgādnis, kuru iecēlusi uz tiesas lēmuma pamata.

LCL 616. panta piezīmē noteikts, ka persona, kurai paši mantinieki uzdevuši testamentu izpildīt, uzskatāma nevis par testamenta izpildītāju, bet par pilnvarnieku.

Gluži tāpat kā arī citur pasaulē, testamenta izpildītājs līdz brīdim, kamēr testatora ieceltais mantinieks vēl nav mantojumu pieņēmis vai — ja tāda mantinieka nav — kamēr nav nodibināta aizgādnība, atvieto mantinieku, tas ir, iestājas mantojuma valdījumā, sastāda tā sarakstu, maksā mantojuma parādus, piedzen neievāktos prasījumus, ved mantojuma prāvas un izpilda citus nepieciešamos pienākumus (622. p.).

Izpildītāja un pilnvarnieka darbs principā visur tiek apmaksāts no atstātā mantojuma. Bet izpildītājs nevar prasīt atlīdzību par savām pūlēm, ja testamentā par to nekas nav noteikts (628. p.). Pēc LCL 623. panta izpildītājs no mantojuma var atsavināt vienīgi to, testators noteikti atļāvis vai arī cik tas katrā ziņā lai

uzturētu mantojumu un izpildītu testamentu.

ASVun Kanādā iepriekš minētos pienākumus pilda testamentā ieceltie pilnvarnieki (trusts), kuru darbības noteikumu spēku nosaka situs

Šajā sakarā starpvalstu mantojumu gadījumos Latvijā dzīvojošajiem mantiniekiem jāņem vērā, ka Rietumvalstīs mantojuma pilnvarnieki var "noēst" lielu daļu no atstātā mantojuma. Jo ilgāks ir laiks no mantojuma atklāšanās līdz tā reālai pieņemšanai, jo vairāk samazinās mantojuma masa, kuras uzturēšanai kārtībā un uzraudzīšanai bieži nepieciešami lieli līdzekļi.

Brīdī, kad izpildītājs nodod mantojumu un mantinieki to pieņem, mantojums pāriet viņu valdījumā.

Konvencionālās normas par mantojuma pilnvarniekiem. 1985. gada 1. jūlijā tika pieņemta Hāgas Konvencija par pilnvarniekiem un viņu atzīšanai pielietojamo

m SFS AP.

* United States v. Fox, 94 U.S. 315, 24 L. Ed. 192 (1884), cit. pēc Scoles, p. 778.

likumu.19 Līdz -1997. gada -16. maijam šajā Konvencija dažādos līmeņos piedalījās deviņas valstis, izņemot Latviju, kura ir Hāgas Konferences dalībvalsts kopš pirmskara laikiem, taču pēc neatkarības atjaunošanas nav nosūtījusi nevienu ekspertu ne uz vienu Konferences sagaitu.

Konvencijas preambulā ir uzsvērts, ka pilnvarnieku [trusts (trastu)] institūts, kas ir izveidojies līdztiesības tiesās (courts of equity)*" vispārējās tiesību sistēmas jurisdikcijā un kas ar dažām izmaiņām tiek pielietots arī citās jurisdikcijās, ir unikālajuridiska institūcija.

Konvencijas ietvari (scope). 1. pantā deklarēts, ka tā nosaka pilnvarniekiem piemē — rojamo likumu un reglamentē tā atzīšanu.

2. pantā definēts, ka "termins 'pilnvara' (trust) attiecas uz tiesībattiecībām, kuras inter vivos*1 vai nāves gadījumā (on death) radījusi persona — izkārtotā) s (settlor) [ar to šeit saprotams pilnvaras devējs vai testators —.1. B.], kad īpašums nodots pilnvarnieka kontrolē īpašiem par labu beneficiārijam.

Pilnvarai ir šādas īpašības:

a) īpašums veido īpašu fondu, un tas nav dala no paša pilnvarnieka mantojuma;

b) tituls uz pilnvarā nodotu īpašumu ir uz pilnvarnieka vārda vai pēc pilnvarnieka rīkojuma (pilnvarnieka vārdā) uz citas personas vārda [title to the trust assets stands in the name of the trustee or in the name of another person on behalf of trustee];

c) pilnvarniekam ir vara un pienākums pārvaldīt, izmantot un rīkoties ar īpašumu atbilstoši pilnvaras noteikumiem un īpašiem pienākumiem, kurus viņam uzliek likums; pilnvarnieks par to ir atbildīgs.

noteiktās zināmu tiesību un pilnvaru atrunas un fakts, ka pilnvarniekam pašam var būt beneficiārija tiesības, ne obligāti ir pretrunā ar pilnvaras pastāvēšanu."

Konvencija piemērojama tikai brīvprātīgi radītajām un rakstiski apliecinātajām pilnvarām (3. p.), bet tā neskar testamentu un citu dokumentu spēku, ar kuriem īpašums tiek nodots pilnvarniekam (4. p.).

II daļa. Pielietojamais likums.

Pilnvaru reglamentē izkārtotajā izvēlētais likums. Izvēlei jābūt skaidri izteiktai vai prezumētai (express or be implied) tā dokumenta noteikumos, kas rada pilnvaru vai rakstiski to apliecina, vai, ja nepieciešams, interpretē to lietas apstākļu gaismā.

** Convention on the Law Applicable to Trusts and on their Recognition, see — Hague Conference on Private International Law, Collection of Conventions (195i — 1997! p. 3!4.

80 Angļu termins "equity" ir cēlies no latīņu " a e q u u s" — vienāds, vienlīdzīgs, godīgs. Ar šo terminu apzīmē arī bezpartijiskumu respektīvi nenostāšanos nevienā strīdā iesaistītajā pusē, kā arī dabisko taisnīgumu (natural justice) un jebkuru noteikumu kopumu, kas pastāvēja blakus civilajai tiesību sistēmai, bija balstīts uz noteiktiem principiem un tika uzskatīts par pārāku pār civilo tiesību sistēmu pēc svētuma (sanctity). T omēr galvenais šā termina skaidrojums ir tāds, ka tā ir doktrīnu un procesuālo normu sistēma, kas attīstījās blakus vispārējai tiesību sistēmai un likumu sistēmai (statute law) Kancelejas tiesā (Court Of Chancery) tās mēģinājumos labot dažus vispārējās tiesību sistēmas defektus. Kancelejas tiesas pirmais nosaukums bija " Courts Of Equity", tā sastāvēja no lorda kanclera, "rullu maģistra" un "vicekancleriem (Lord Chancellor, Master of Rolls, vice chancellors). 1973. gadā Kancelejas tiesa tika integrēta Justīcijas augstākajā tiesā un pārtapa par tās Kancelejas

nodalu (Supreme Court of Judicature. Chancery Division). Sk. — Curzon L. B., op. tit., p. 108 et cetera.

81 Latin. — starp dzīvajiem.

Ja saskaņa ar noteikumu likums nedod pilnvarai, tad

izvēle nav spēkā un tiek pielietots 7. panta noteikums (6. p.).

Ja nav izvēlēts nekāds likums, pilnvaru reglamentē ar to visciešāk saistītais likums. nosakot, īpaša uzmanībajāpievērš s a) izkārtotajā noteiktajai pilnvaras administrēšanas vietai’

- b) pilnvarā nodotā īpašuma atrašanās vietai (situs)’

pilnvarnieka rezidences vai uzņēmējdarbības vietai’

d) pilnvaras objektiem un vietām, kur tā jāizpilda (7. p.).

6. un 7. pantā noteiktais likums reglamentē (govern) pilnvaras veidu,

rezultātus un pilnvaras administrāciju, arī

a) pilnvarnieku iecelšanu, atteikšanos no pilnvarām un to atcelšanu, spēju rīkoties kā pilnvarniekam un pilnvarnieka amata nodošanu tālāk (devolution);

b) pilnvarnieku pašu savstarpējās tiesības un pienākumus;

c) pilnvarnieku tiesības daļēji vai pilnībā deleģēt to pienākumu un pilnvaru izpildīšanu;

d) pilnvarnieku varu administrēt un izmantot pilnvaroto īpašumu vai iegūt jaunus īpašumus;

e) pilnvarnieku tiesības investēt’

• f) pilnvaras ierobežojumus laikā un tiesības uzkrāt no pilnvaras iegūtos ienākumus;

g) attiecības starp pilnvarniekiem un beneficiārijiem, ieskaitot pilnvarnieku personīgo atbildību iepretim beneficiārijiem;

h) pilnvaras vai apturēšanu (variations or termination);

i) pilnvaras īpašuma sadalīšanu;

j) pilnvarnieku pienākumus atskaitīties par to īstenoto administrāciju (8. p.).

III daļa. Pilnvaras atzīšana.

Pilnvara, kas ir darīta atbilstoši II daļas noteikumiem, irjāatzīst.

Šādai atzīšanai vismaz jāprezumē tas, ka

• pilnvarā nodotais īpašums veido īpašu fondu;

• pilnvarnieks var iesūdzēt un tikt iesūdzēts tiesā kā pilnvarnieks;

viņš ar šādu tiesībspēju var uzstāties pie notāra vai jebkuras citas oficiālas personas 2. p.).

Tiktāl, cik pilnvarai piemērojamais likums to pieļauj, šādai atzīšanai starp citiem ir jāietver arī noteikumi, ka

a) pilnvarnieka personīgajiem kreditoriem pilnvarotais īpašums nav pieejams;

b) pilnvarotais īpašums neveido pilnvarnieka personīgā īpašuma sastāvdaļu viņa maksātnespējas vai bankrota gadījumā;

c) pilnvarotais īpašums neveido dalu no pilnvarnieka vai viņa laulātā ģimenes īpašuma, nedz arī daļu no pilnvarnieka mantojuma viņa nāves gadījumā;

d) pilnvarotais īpašums var tikt atgūts, kad pilnvarnieks, pārkāpjot pilnvaru, ir

(has mangled) pilnvaroto īpašumu ar savu personīgo īpašumu vai ir atsavinājis (has alienated) pilnvaroto īpašumu. Trešo personu tiesības nosaka tiesas valsts likums p.).

Nevienai valstij nav pienākums atzīt pilnvaru, kuras svarīgi elementi ir ciešāk saistīti ar valstīm, kurās nepastāv trastu institūts vai tādas kategorijas pilnvara, ar kuru

ir saistīta dota lieta, izņemot piemērojamā likuma izvēles, administrācijas vietas un pilnvarnieka parastās dzīvesvietas valstis (13. p.).

IV daļa. Vispārējās atrunas.

Konvencija neizslēdz tiesas valsts kolīziju likumu noteikto normu piemērošanu tiktāl, cik no tām nevar brīvprātīgi atkāpties, īpaši šādos jautājumos:

a) bērnu un pušu, kas nav tiesību un rīcības spējīgas, aizsardzībai;

b) laulību personīgo un īpašuma tiesību jautājumos;

c) testamentāru un netestamentāru mantojuma tiesību jautājumos, īpaši laulāto un radinieku neatņemamo daļu (indefeasible shares) jautājumos;

d) īpašuma tiesību izmaiņu un ar īpašumu saistīto garantiju (hipotēku) jautājumos;

e) kreditoru aizsardzībai maksātnespējas

f) labticīgi darbojošos trešo pušu tiesību aizsardzībai citos jautājumos.

Ja pilnvaras atzīšanu kavē iepriekšējās daļas noteikumi, tiesai jāmēģina izpildīt pilnvaras mērķus ar citiem līdzekļiem (15. p.).

Ikviena dalībvalsts var rezervēt sev tiesības piemērot II noteikumus tikai

pilnvarām, kuru spēku reglamentē šīs dalībvalsts likums (21. p.).

Mantojums ir jāapsargā. Latvijā pēc LCL 657. panta, ja piekritīgam miertiesnesim ienāk ziņa par kādas personas nāvi, viņam jāgādā, ja apstākļi to prasa, par palikušā mantojuma apsardzību. Tiesnesim tas navjādara, ja mantinieki ir zināmi, pilngadīgi, pieņem mantojumu un neprasa mantojuma apsardzību (658. p.). 659. pants nosaka no 658. panta izrietošus mantojuma apsargāšanas priekšnoteikumus un pieprasa to apsargāt arī tad, kad ir droši zināms, ka mantojums pārāk apgrūtināts ar parādiem un ka kreditoru intereses ir apdraudētas, kā arī kad jābaidās, ka matojumu var izputināt

Šā mantojuma apsargāšana starpvalstu mantojumos var tikt uzticēta arī konsulam. Apsargāšana pieder pie tiem "iepriekšējiem pasākumiem", par kuriem saistībā ar citām valstīm mēs runājām jau iepriekš.

Pēc LCL ikviens mantinieks pret katru, kas apstrīd prasītāja mantojuma tiesību, ir tiesīgs celt mantojuma prasību, ar kuru aizsargā mantojuma tiesību (667., 668. p.). Mantojuma prasības ir atzīt prasītāju vai nu par vienīgo mantinieku, vai par

līdzmantinieku un izdot viņam ar visiem pieaugumiem vai nu visu atstāto mantojumu, vai viņam pienākošos daļu (670. p.).

Mantojuma pieņemšana pēc LCL 667. panta notiek pēc mantojuma atklāšanās un aicinājuma mantot. Tomēr mantiniekam vēl arī jāizteic sava griba pieņemt mantojumu (688. p.), jo viņam ir tiesības to atraidīt. Atraidīt mantojumu nevar vienīgi ligumiskais mantinieks, "ja viņš nav šo savu tiesību noteikti pielīdzis" (689. p.).

Šo gribu var izteikt mutiski, rakstiski vai arī klusējot ar tādu darbību, kuru var iztulkot vienīgi kā piekrišanu (691. p.).

Mantojums jāpieņem vai nu mantojuma atstājēja noteiktajā, vai uzaicinājumā pieņemt mantojumu nosacītajā (693.1., 2.) laikā, vai arī gada laikā no mantojuma atklāšanās dienas, ja mantojums atrodas mantinieka faktiskā valdījumā, vai arī skaitot no ziņu saņemšanas dienas par mantojuma atklāšanos (3.). Padomju laikā Latvijā šis laiks bija 6 Tiesa var noteikt šo termiņu, ja pret mantojumu ir kreditoru prasības

(697. p.).

Gribai par mantojuma pieņemšanu iabut izsacītai noteikti, bez nosacījumiem un jāattiecas uz visu piekritušo mantojumu. Pretējā gadījumā gribas izteikums uzskatāms par nenotikušu (699. p.).

Mantojuma iegūšanas sekas ir visu mantojuma atstājēja tiesību un saistību, ciktāl tās neizbeidzas ar viņa personu, pāriešana uz mantinieku (701. p.).

Pēc 1992. gada 7. jūlija grozījumiem ārzemnieku tiesības iegūt mantošanas ceļā nekustamos īpašumus paredzētas citos likumos.

Mantojuma dalīšana pēc LCL vispārīgajiem noteikumiem notiek vai nu mājas kārtībā, vai, ja līdzmantinieki nevar labprātīgi vienoties, tiesas ceļā vai bāriņtiesā (73 i. p.).

Konvencionālās normas par mantošanā pielietojamo likumu. 1989. gada

1. augustā tika pieņemta Hāgas Konvencija par mirušo personu īpašuma mantošanā pielietojamo likumu. "2 Līdz 1997. gada 16. maijam Konvencija nebija spēkā, bet šajā datumā Konvencijā dažādos līmeņos piedalījās tikai četras valstis. Argentīna, un Surinama bija to parakstījušas, bet Nīderlande bija to ratificējusi. Latvija Konvencijā nepiedalās. Šī Konvencija pēc savas procesuālās dabas ir īpatnēja tajā ziņā, ka to pēc 1. panta (2) daļas nepielieto šādiem gadījumiem:

a) testamenta formas noteikšanai; ,

b) rīcībspējas izvērtēšanai noteikt sava pēcnāves mantojuma likteni;

c) jautājumiem, kas attiecas uz laulāto kopīpašumu;

d) īpašuma tiesībām uz procentiem, ieguldījumiem, kas rodas un tiek pārņemti citādi nekā mantojot, kā, piemēram, kopīpašums, nosakot pārdzīvojušā īpašnieka tiesības (joint ownership with right of survival), pensiju plāni, apdrošināšanas kontrakti u. c.

Konvencijas noteikumus pielieto arī gadījumos, ja pielietojams tās valsts likums, kura nav šīs Konvencijas dalībniece (2. p.).

Konvencija nosaka, ka mantošanas jautājumus reglamentē tās valsts tiesības, kur testatoram bija pastāvīgā dzīvesvieta, ja viņš tobrīd bija šīs valsts pilsonis [3. p. (1)].

Pielieto arī tās valsts tiesības, kur testators ir dzīvojis ne mazāk kā 5 gadus tieši pirms savas nāves (immediately preceeding his death). Tomēr steidzamos gadījumos, ja viņš pirms nāves bija skaidri redzami ciešāk saistīts ar savas pilsonības valsti, pielieto pēdējās likumus (2).

Citos gadījumos mantošanu reglamentē testatora pilsonības valsts likums, izņemot gadījumus, kad viņš nāves brīdī ir bijis ciešāk saistīts ar citu valsti (3).

Testatoram ir tiesības noteikt, kādas valsts tiesības reglamentēs viņa mantojuma jautājumus. Bet šī izvēle ir spēkā vienīgi tādā gadījumā, ja viņš šīs izvēles vai nāves brīdī ir izvēlējies tās valsts likumu, kuras pilsonis vai pastāvīgais iedzīvotājs viņš tajā bridi ir bijis (5. p. 1.).

Izvēle jādeklarē tādā pašā formā, kādā tiek sastādīts testaments. Likuma izvēles akta pastāvēšanu un spēku reglamentē pēc tādiem pašiem noteikumiem kā pašu

"2 Convention on the Law Applicable to Succession to the Estates of Deceased Persons, see —Hague Conference on Private International Law, Collection of Conventions (1951 — 1969) pp. 341 — 335.

testamentu. Likuma akts visu mantojumu, neskatoties uz to, vai

testators pirms nāves ir sastādījis pilnu, daļēju vai nav sastādījis nekādu testamentu (died intestate orwholy or partially testate) [5. p. (4)]. i

Testators ir tiesīgs izvēlēties dažādus likumus dažādu sava mantojuma dalu mantošanas reglamentācijai. Tomēr šādā gadījumā nedrīkst pārkāpt 3. pantā un

5. panta (1) ciaJā noteiktās imperatīvās normas (6. p.).

Izvēlētais likums nosaka

a) mantinieku, dāvinājumu un legātu (heirs, devisees and legates) loku, un aizgājēja viņiem uzliktos pienākumus, tāpat kā citas mantošanas tiesības,

kuras izriet no nāves gadījuma, ieskaitot tiesas vai citas institūcijas lēmumus par aizgājēja īpašuma dalu, kas izdalīta par labu testatoram tuvām personām;

b) mantošanu izslēdzošos noteikumus vai uzvedības veidus, kas personu izslēdz no mantotāju loka (disinheritance, disqualification by conduct);

jebkuras reparācijas vai maksas saistības par dāvinājumiem, prioritātes, kuras noteic mantojuma pilnvarnieki, un legatārijus (advancements, legacies, legatees);

d) mantojuma izmantojamo dalu, nedalāmās intereses un citus ierobežojumus uz mantojuma sadalīšanu;

e) testamenta materiālo vērtību (7. p.).

Konvencija nosaka, ka testamentam ir līguma (agreement) būtība (8. p.). Ja šāds līgums reglamentē vairāku personu mantojumu, tad tiesību izvēle notiek, ņemot vērā šīs Konvencijas noteikumus attiecībā uz katru no tām (13. p.). r

Mantojuma administrācija nosaka pilnvarniekus, bet viņu statusu nosaka pēc tā paša likuma, kas reglamentē visu mantojumu (14. p.).

Konvencijas noteikumi neietekmē to valsts iekšējo tiesību normu pielietošanu, kuras reglamentē nekustamā un dažu citu specifisku īpašuma formu mantošanu (15. p.). ;

Ja pēc pielietojamā likuma aizgājējam fizisku personu kā mantinieku nav, mantojumu pārņem tā valsts, kur mantojums atrodas (16. p.).

Anglijā un Atkustamā mantojuma sadalīšanas principus nosaka testatora pēdējā domicila likums. Pēc domicila likuma vērtē arī testamenta saturu un spēku (validity). Ne testatora dzimšanas, ne nāves vieta netiek ņemta vērā."3

Anglijā pēc gada Testamenta likuma^84 testaments tiek uzskatīts par pienācīgi

izpildītu, ja izpildīšana atbilst tās valsts iekšējam vai parastās rezidences likumam vai tās valsts likumam, kur testaments ir izpildīts, vai tās valsts likumam, kur testatoram bija domicils nāves iestāšanās brīdī, vai tās valsts likumam, kuras pilsonis bija testators.

Konvencionālās normas par mantojuma administrēšanu. 1973. gada 2. oktobrī tika pieņemta Hāgas Konvencija par mirušo personu mantojumu starptautisko administrēšanuŠajā Konvencijā līdz 1997. gada 16. maijam dažādos līmeņos piedalījās astoņas valstis. Latvija nepiedalās. Konvencija ir spēkā.

HScoles, op. cit, p. 783.

14 Wills Act 1963.

85 Convention Concerning the International Administration ofthe Estates of Deceased Persons, see — Hague Conference.., pp. 17! — 191.

Sīs Konvencijas mērķis ir sekmēt mirušo personu mantojumu starptautisko administrēšanu. Pēc Konvencijas to panāk, atjaujot noteiktai personai īstenot šīs administrēšanas funkcijas pār mantojumiem, kas atrodas vairākās jurisdikcijās, un pieprasot dalībvalstis atzīt šīs personas pilnvaras administrēt.

Šīs pilnvaras iegūst dalībvalsts ar standarta formas starptautisko sertifikātu, kas tiek sagatavots pēc Konvencijas pielikuma parauga un ir jāatzīst citās dalībvalstīs (1. p.)

Konvencijas sagatavošanas ir izskaust tās kuras bija starp

vispārējās un civilo tiesību sistēmas valstu likumiem dotajā jautājumā. Civilo tiesību sistēmas valstīs ar nelieliem izņēmumiem tiek pieprasīts, lai testatora personīgajam pārstāvim, kas administrē un sadala mantojumu, būtu zināmas publiskas garantijas. Bez šādām pilnvarām ar aizgājēja mantojumu rīkoties neatjauj.

Bet pēc civilo tiesību sistēmas galvenais noteikums ir tāds, ka aizgājēja mantojums automātiski un tieši nonāk viņa mantinieku vai universālā legatārija valdījumā. Protams, ka šāda sistēma, arī tā, kuru nosaka LCL, nespēj novērst mantojuma izsaimniekošanu vai izlaupīšanu LCL noteiktā mantojuma pieņemšanas likumiskā gada laikā.

Civilo tiesību sistēmā testatora personīgie pilnvarnieki pārņem mantojumu tikai izņēmuma gadījumos un viņu funkcijas ir vairāk uzraudzības nekā administrējošas.

No tā izriet, ka mantinieks no vispārējo tiesību sistēmas var tieši piekļūt mantojumam, kas atrodas civilo tiesību sistēmas valstī. Bet mantinieks no civilo tiesību sistēmas valsts var mantot īpašumu, kas atrodas vispārējo tiesību sistēmas valstī, tikai tad, ja viņš tur iegūst mantojuma administrēšanas tiesības. Tātad no Konvencijas visvairāk iegūst pēdējā minētā varianta mantinieki, jo civilajā tiesību sistēmā, kur pēcnācējs var tieši mantojuma īpašumam, nekādi īpaši sertifikāti nav vajadzīgi.

Tomēr Konvencija dod priekšrocības arī garantētajiem testatora personīgajiem pārstāvjiem no vispārējo tiesību sistēmas, jo, tā kā viņi nav ne testatora pēcnācēji, ne mantinieki, viņiem var būt grūtības, īstenojot pilnvaras civilās tiesību sistēmas vaistīs.

Starptautiskais sertifikāts, kas tiek ieviests pēc Konvencijas J. panta unjāsagatavo pēc Konvencijas PieJikumā regiamentētās formas, nosaka personu, kurai ir tiesības administrēt aizgājēja mantojumu, viņa piJnvaras, kas tiek uzskaitītas sertifikāta pielikumā (schedule). Sertifikāts var būt sagatavots to izsniedzošās valsts valodā vai angļu vai franču valodā (33. p.), bet no tā turētāja var pieprasīt sertifikāta tulkojumu.

Sertifikātu sagatavo aizgājēja parastās rezidences valsts kompetentas institūcijas (2., 32. p.). To darot, šīs institūcijas vadās pēc savām nacionālajām tiesībām ar Konvencijas 31. pantā noteiktajiem izņēmumiem (3. p.). Sertifikāta legalizācija nav nepieciešama.

Dalībvalsts pati nosaka sertifikātu izdodošo institūciju, kas var būt publiska vai oficiāla, tajā skaitā tiesas vai administratīva vara, kā arī profesionāla juridiska korporācija vai notāri, kuru darbību apstiprina ieceltā oficiālā institūcija (6. p.).

Sertifikāts jāizsniedz bez kavēšanās, par to informējot mantojumā ieinteresētās personas, it īpaši pārdzīvojušo laulāto (7. p.).

Dalībvalstīm sertifikāts jāatzīst vai nu pēc kompetentās iestādes lēmuma, vai arī vienkārši pēc tā uzrādīšanas (10. p.).

Tad sertifikāta turētājs var pēc vienkāršas tā uzrādīšanas ķerties pie steidzamiem mantojuma īpašuma aizsardzības pasākumiem sertifikātā noteikto pilnvaru ietvaros (II. 1. p.). Tomer pieprasījuma adresāta valsts var pakļaut sertifikāta atzīšanu savos likumos noteiktai procedūrai (2.).

Sertifikāta atzīšanu var atteikt vienīgi tad.

(1) ja sertifikāts nav autentisks vai neatbilst Konvencijas pielikumā noteiktajai formai;

(2) ja no sertifikāta satura nav redzams, ka to ir sagatavojusi pēc Konvencijas kompetenta institūcija (13. p.).

Sertifikāta atzīšanu pēc 14. panta var atteikt arī tad, ja pēc pieprasījuma adresāta valsts viedokļa

(1) aizgājēja parastā rezidence bija šajā valstī vai

(2) aizgājējam bija šīs valsts pilsonība. Tomēr šis princips nav pielietojams, ja sertifikāta saturs nav pretrunā ar pieprasījuma adresāta valsts iekšējām tiesībām.

Sertifikāta atzīšanu pēc 17. panta var atteikt arī, ja tas ir pretrunā ar pieprasījuma adresāta valsts publisko politiku. Pēc citiem, izņemot pēc 13.-- 17. pantā noteiktajiem, pamatiem sertifikātu atteikt nevar (19. p.).

Pieprasījuma adresāta valsts var pakļaut starptautiskā sertifikāta turētāja darbību uzraudzībai un kontrolei līdzīgi saviem mantojumu pārstāvjiem (estate representatives) un uzlikt par pienākumu apmaksāt no mantojuma summas testatora parādus [21. p. ].

No sertifikāta turētāja iegūtais mantojuma īpašums tiek uzskatīts par tiesiski iegūtu (23.p.).

Ja sertifikāta turētajā pilnvaras to atzīšanas laika tiek apstrīdētas, pieprasījuma adresāta valsts var apturēt sertifikāta izmantošanas sasniegtos rezultātus, apturēt tiesas procesus un apstrīdēt sertifikāta spēku tās valsts tiesā (24. p.), kur sertifikāta darbību var apturēt, vai to anulēt vispār. Sertifikāta apturēšana vai anulēšana ir jāizziņo citām dalībvalstīm (26. p.). Tomēr sertifikāta anulēšana vai apturēšana neatceļ tās tiesiskās darbības, sertifikāta turētājs veicis pirms tam (27. p.).

Ja sertifikāta turētājs atbilstoši sertifikāta izdošanas valsts likumam iegūst varu pār ārvalstīs esošu nekustamo īpašumu, sertifikātā to izsniedzošajai varai jānoteic šo pilnvaru ietvari. Citas dalībvalstis var šīs pilnvaras atzīt pilnībā vai daļēji (30. p.).

Pēc Latvijas 1993. gada Līguma ar Krieviju par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām civillietās, ģimenes lietās un krimināllietās kompetence mantojuma lietvedības jautājumos piekrīt tās puses iestādēm, kur testatoram bijusi pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta, izņemot gadījumus, kad visa kustamā mantojamā manta atrodas tās valsts teritorijā, kura aizgājējam bija pēdējā pastāvīgā dzīvesvieta. gadījumā pēc

mantinieka vai legatāra lūguma, ja tam piekrīt visi mantinieki, mantojuma lietu kārto šīs līgumslēdzējas puses iestādes (45. p. 2.). Nekustamās mantas mantošanas lietas kārto tās puses iestādes, kur tā atrodas (3.). 45. panta noteikumus pielieto arī mantojuma strīdu gadījumos.

Katra līgumslēdzēja puse apsargā savā teritorijā esošo mantojuma mantu un nekavējoties ar konsulāro iestāžu starpniecību informē otru pusi par mantojuma atstājēja nāvi un paziņo par to personām, kuras pieteikušās par mantiniekiem, kā arī par viņu tiesībām uz mantojumu un viņu uzturēšanās vietu, testamenta esamību, mantojuma apmēru, vērtību un tā aizsardzības pasākumiem (46. p. 1., 2.). Pēc diplomātiskās

vai tai tiek nodoti miruša dokumenti un

mantojamā kustamā manta (3.).

Minētās institūcijas var bez īpaša pilnvarojuma pārstāvēt otras puses intereses mantojuma lietās, "ja mantinieku prombūtnes vai citu attaisnojošu iemeslu dēļ viņi nevar savlaicīgi aizstāvēt savas tiesības un intereses un nav iecēluši pilnvarnieku" (47. p.).

Ja vienas puses pilsonis miris otrā līgumslēdzējā valstī, kur viņam nav pastāvīgās dzīvesvietas, tad pie viņa atrodošās mantas nodod aizgājēja pilsonības valsts diplomātiskajai pārstāvniecībai vai konsulārajai iestādei (48. p.).

Ar minēto institūciju starpniecību tiek nodota arī mantojuma atstājēja manta vai par to iegūtās naudas summas (49. 1.). Mantiniekiem šo mantu nodod tikai tad, kad ir apmierinātas vai nodrošinātas visas mantojuma atstājēja kreditoru prasības un samaksātas visas nodevas, kā arī saņemta kompetento iestāžu atļauja mantojuma izvešanai (2., 3.). Naudas summas pārved pēc pušu likumdošanas (4.).

Ja ir starpvalstu mantojums, bieži vien ir nepieciešama arī vienas valsts institūciju mantojuma administrācijas lēmumu atzīšana citā valstī.

Šveices SPT Kodeksa 96. pants noteic, ka ārvalstu lēmumus, pasākumus un sertifikātus par mantojumu, kā arī tiesības, kas izriet no probāta procesa (probate proceedings) ārvalstīs, Šveicē atzīst, ja

a) tie pieņemti, izdoti vai noteikti aizgājēja pēdējā domicila valstī vai tajā valstī, kuras likumu viņš izvēlējies, vai arīja tie ir atzīti vienā no šīm valstīm,

b) tie skar nekustamo īpašumu un ir pieņemti, izdoti vai noteikti, vai atzīti nekustamā īpašuma atrašanās vietas valstī.

2. Ja valsts pieprasa ekskluzīvo jurisdikciju pār tās teritorijā esošo aizgājēja nekustamo īpašumu, tad vienīgi šīs valsts lēmumi, pasākumi un dokumenti tiek atzīti.

3. Mantojuma saglabāšanas pasākumi (conservatory measures), kas veikti aizgājēja īpašuma atrašanās vietas valstī, tiek atzīti Šveicē.

LIGUMISKA MANTOŠANA

Pēc LCL 639. panta ligumisko mantošanu nodibina ar līgumu, ar kura viens līdzējs otram vai vairāki līdzēji cits citam tiesību uz nākamo mantojumu vai tā daļu.

Tādu līgumu sauc par mantojuma līgumu (1.).

Ar līgumu viens līdzējs var otram vai trešai personai legātu (2.). Mantojuma

līgumā atstumšana no mantojuma nav (3.).

Ar mantojuma līgumu iedibina mantojuma tiesību (640. p.).

Lai noslēgtu šādu līgumu, pusēm jābūt spējai noslēgt līgumu, taisīt testamentu un mantot. Nepilngadīgs mantinieks tiesīgs slēgt šādu līgumu vienīgi ar aizbildņa un bāriņtiesas piekrišanu. Nepilngadīgs mantojuma atstājējs ir tiesīgs slēgt līgumu tikai par viņa brīvo mantu (641. p.).

Līgumā jāietver noteikums par neatņemamo daļu, pretējā gadījumā neatraidāmie mantinieki var līgumu apstrīdēt (642. p.).

Mantojuma līgums jāapstiprina pie notāra, bet nekustama īpašuma gadījuma arī jāieraksta zemesgrāmatā (643. p.).

Mantojuma līguma spēku nosaka visi tie paši likuma priekšnoteikumi, ko likums prasa vispār līguma spēkā esamībai (644. p.). Tātad šeit piemērojama arī LCL Ievada 19. panta kolīziju piesaiste — pušu gribas autonomija, Latvijas likuma pavēlošās vai aizliedzošās normas, saistību izpildīšanas vietas likums, bet, ja tas nav nosakāms, līguma noslēgšanas vietas likums.

Mantojuma līguma sekas pēc LCL 646. panta ir tādas, ka ligumiskais mantinieks līdz mantojuma atstājēja nāvei iegūst "nogaidu tiesības uz nākamo mantojumu" (646. p.). Līgumiska mantinieka iecēlumu nevar atsaukt vienpusēji, ja vien mantojuma atstājējs nav paturējis sev šīs tiesības (647. p.).

Ja mantojuma līguma priekšmets ir nekustams īpašums un šo līgumu ieved zemesgrāmatās, mantojuma atstājējam dzīvam esot, šo nekustamo īpašumu var atsavināt, ieķīlāt vai apgrūtināt ar lietu tiesībām tikai ar līgumiskā mantinieka piekrišanu (649. p.).

STARPVALSTU MANTOJUMILATVIJAS PRECEDENTOS UN MANTOJUMA REPATRIĀCIJA

Pasaulē visumā ārvalstniekiem tiek atzīta mantojuma repatriācijas brīvība, kuru praksē tomēr pakļauj ierobežojumiem. Tā ikvienā valstī ārvalstniekiem

var aizliegt izvest nacionālas nozīmes mākslas un kultūras vērtības.

Piemēram, no 1978. gadā mirušā Latvijas Mākslas akadēmijas profesora Ģederta Eliasa mantojuma neatļāva izvest neko, izņemot mantojuma summu naudas vērtējumā. Šajā precedentā pilnīgā pretrunā ar pastāvošo LPSR likumdošanu sarunu laikā par mantojuma repatriāciju Zviedrijā dzīvojošās mantinieces pilnvarniekam Genmarkeram tika ka ar Ministru Padomes lēmumu "mantojums ir nacionalizēts un

pasludināts par visas tautas īpašumu".

No valsts var aizliegt izvest arī tādus mantojuma īpašuma veidus, kurus pārvest pār robežu aizliedz muitas likumdošana. Mantojuma repatriācijas brīvības princips nav jāattiecina arī uz īpašumu, kuru mantinieks iegādājies par mantojuma summu.

Dažkārt ārvalstnieku mantojuma repatriācijas brīvību var ierobežot arī valstī pastāvošā valūtas likumdošana, pēc kuras var pieprasīt, kā tas notiek atsevišķos ASV štatos, lai starp attiecīgajām valstīm pastāvētu mantojuma summu pārvedumu bilances līdzsvars.

Normālos apstākļos ārvalstniekam gan mantošanas tiesību, gan mantojuma repatriācijas jautājumos jāpieškir nacionālais režīms, pilnībā pielīdzinot viņu savam pilsonim un pieļaujot vienīgi ierobežojumus. Tā ASV štatos

ārvalstnieks var mantot lauksaimniecības zemi, bet, ja viņš nenaturalizējas Savienotajās Valstīs, viņam pēc noteikta laika šī zeme Atkāpes no nacionālā režīma

ievērošanas mantošanas tiesībās var būt par iemeslu atbildes pasākumiem.

s6 Tuvāk sk. — Juris Bojārs, Velga Vilne. Starptautiskas investīcijas. — R.: Starptautisko attiecību institūts, 1996.

Principa mantojuma repatriācijas brīvība ar nelieliem ierobežojumiem noteikta arī LCL 17. pantā šādi: "Mantojuma izdošana uz ārzemēm pielaižama tikai, iepriekš apmierinot personu likumīgās prasības pret mantojumu, kurām dzīvesvieta ir Latvijā."

Mantojuma repatriācijas praktiskā puse tālāk apskatīta, balstoties uz padomju laika lielāko mantojumu precedentu Latvijā piemēra.

Profesora Ģederta EliasaF mantojuma lietā vienīgā mantiniece bija viņa māsa, uz Zviedriju emigrējušā ievērojamā latviešu sociāldemokrāta Fēliksa Cielēna atraitne, pēc tā laika LPSR likuma — ārvalstniece, kuras vecums un veselības stāvoklis neatļāva nodarboties ar mantojuma lietām. Viņa par savu pilnvarnieku mantojuma lietā bija iecēlusi savas meitas vīru — Zviedrijas pilsoni Ketilu Genmarkeru. Mantojuma neoficiālais vērtējums pēc tā laika tirgus cenām bija aptuveni 2 miljoni PSRS rubļu, kas bija ļoti liela summa, ņemot vērā, ka tā laika padomju rubļa oficiālais kursspret ASV dolāru bija ļoti līdzīgs tagadējam lata kursam: 1 rublispret USD. Nelegālo valūtas

spekulantu kurss bija 4 rubli par 1 ASV dolāru.

Mantojuma vērtīgākā dala sastāvēja no 810 gleznām, 4768 zīmējumiem, 155 mākslas priekšmetiem, 11 tēlniecības darbiem un 3377grāmatām.

Pēc oficiālā, apzinātipazeminātāLPSRKultūrasministrijasekspertu vērtējuma man

tojuma vērtība tika noteikta 153 465PSRS rubļu apjomā. No mantojuma summas tika atskaitīti izdevumi par tā glabāšanu, vērtēšanu un restaurāciju. Pēc vairāku gadu ilgas birokrātiskasvilcināšanāsmantojumsZviedrijaspusesmantiniekiem tika izsniegtsnaudā.

Mantojuma galīgā summa bija 149 999,72 rubļi, rēķins par elektrību, īri u. c. mantojuma uzglabāšanu — 14 170,76 rbļ., nodoklis — 15 000, "Injurkolēģijas" pakalpojumi — 15 000 rbļ. Pēc 1993. gada 30. decembra maksājuma rēķina Nr.

"Injurkolēģijas" caur PSRS "Vņešekonombanku" uz Zviedrijas "Gotabanken" tika pārvesta mantojuma summa 1 107 331,60 (viens miljons simts septiņi tūkstoši trīs simti trīsdesmit viena, komats, sešdesmit) zviedru kronu.

Uzfiziskā mantojuma pamata Jelgavā tika izveidots Ģederta Eliasa muzejs.

No valsts viedokļa toreiz šā mantojuma jautājums tika risināts diezgan pavirši, jo Eliasam Rīgā bija civilsieva, kura bija viņa apgādībā, tāpēc viņaipēc tā laika likumdošanas pienācās puse no mantojuma. Taču Zviedrijas puse veco sievieti piekukuļoja ar dāvanām unpaciņām, tāpēc viņa atteicāsno savasmantojuma daļasun neilgipēc tam nomira.

Ilgās procedūras laikā mantojuma tika nozagti 12 labākie Eliasa portreti un

viņa personīgais arhīvs, kurš saturēja unikālus datus par Latvijas sociāldemokrātijas vēsturi. Mantojuma nozagtās daļas meklējumi nedeva rezultātus. Meklēšana vispār tika pārtraukta, kad par amata noziegumu tika arestēts un notiesāts milicijas nodaļas priekšnieks, kas vadīja izziņu šajā lietā.

Otrs padomju laika interesantākais mantojuma precedents, ar kuru tajā laikā kā Ārlietu ministrijas darbiniekam nācās nodarboties šī darba autoram, bija Kanādas latvieša, profesora L. lieta. L. mira 1982. gadā.

87 Profesors Ģederts Eliass jaunība bija ievērojams Latvijas sociāldemokrāts. 1905. gada revolūcijas laikā viņš piedalījās slavenajā sekmīgajā revolucionāru uzbrukumā Rīgas prefektūrai, kad tika atbrīvota grupa ieslodzīto revolucionāru.

Viņš bija atstājis- testamentu (last will- and- testament), -kurš- atbilstoši Edmontona pieņemtajai testamenta formai sākās ar testatora vārdu un uzvārdu, kā arī dzīvesvietu un paziņojumu, ka ar šo testators atceļ jebkurus savus agrākos testamentus un ieceļ par saviem testamenta pilnvarniekiem jeb uzticības personām (trustees) B. I. unL. B. (testamentā minētas viņu abu adreses dokumenta sastādīšanas brīdī).

Tālāk seko mantojuma formālāfrāze, ar kuru testators uztic (I give, device and bequeath) visu savu īpašumu minētajām uzticībaspersonām mantojuma realizācijai, pārdošanai un norēķiniem par varbūtējiem apgrūtinājumiem, parādiem un bēru, kā arī testamenta īstenošanas izdevumiem.

Kustamo īpašumu L. noteica atstāt uz trīs gadiem uzglabāšanā T. I. un nodošanai L. bērniem šo trīs gadu laikā, ja viņi šo kustamo īpašumu personīgi pārņemtu. Pretējā gadījumā kustamais īpašums pārgāja T. I. samaksai par tā uzglabāšanu.

Gāmatas latviešu valodā, enciklopēdijas un vārdnīcasprofesorsL. novēlēja savam Zviedrijā dzīvojošajam brālim (adrese, arpiegādi) nodošanai L. bērniem. Zinātniskās grāmatas un žurnāli tika novēlēti Albertas universitātei. Pārējais, tātad galvenais mantojums tika novēlēts profesora bērniem: ārlaulības dēlam A. J. un meitai no likumīgajām laulībām A. L. vienādās daļās.

Testamentā bija novēlēts mantojumu vai nu nodot mantiniekiem personīgi, vai

ja testatora bērniem nebija iespējams ierasties pēc tā personīgi (jo tajā laikā PSRS nekāda pārvietošanās brīvība nepastāvēja), pārdot, pārvērst dāvanu paciņās un nosūtīt tās uz Latviju.

Ja vienam vai abiem bērniem izdotos izbraukt uz Kanādu, viņiem pēc testamenta būtu tiesības bez maksas 5 gadus lietot testatora māju un 3 gadus saņemt procentus profesora obligācijām un termiņa depozītiem, neuzskatot, ka tas tiek atskaitīts attiecīgā mantinieka mantojuma daļas.

Ja testatora brālis atbrauktu palīdzēt administrēt mantojumu, viņa izdevumi tiktu segti no mantojuma summas. Novēlējumā bija prasība kremēt L. mirstīgās atliekas un urnu pārsūtīt uz Latviju, kas arī tika izdarīts.

Testamentu ar saviem parakstiem apliecināja divi liecinieki un tiesas klerka vietnieks.

Lietai bija pievienota Albertas Sociālo dienestu un pašvaldības veselības aizsardzības iestādes (Social Services and Community Health) izsniegta L. nāves apliecība.

Tālāk lietā bija L. mantojuma pēcnāves novērtēšanas akts, kurā bija uzrādīts, ka ieguldījumi bankā kopā ar obligācijām bija 91 076Kanādas dolāru vērtībā, bet māja, vasarnīca un to iekārtas 101 500, parādi, nodokļi un bēru izdevumi 2438, kopā neto 190 139, 91 Kanādas dolāra vērtībā. Neto īpašums nāves brīdī 204 348, mīnus atskaitījumi pilnvarniekiem, īpašuma uzturēšanai un īpašuma nodokļiem 2000, 59. Kopā neto īpašuma pārpalikums bija 191 839,88 Kanādas dolāru vērtībā.

Lietai tālāk bija pievienots Kanādas Edmontonas provinces Albertas miertiesas (Surrogate Court^133 of Alberta, Judical District of Edmonton) testamentaprobācijas un reģistrācijas akts (probation and registration), kura bija apliecināts, ka testamenta administrācija un īstenošana (administration and execution) uzticēta iepriekš minētajām uzticības personām, kurāmjānorēķināsparvisiem mantojuma apgrūtinājumiem.

Tā kā minēto notikumu laikā padomju sistēmājau bija noticis zināms atkusnis, abi mantinieki ieguva atļauju izbraukt mantojuma saņemšanai uz, Kanādu. Šādu "uzticību" no kompetento "orgānu" puses, ka mantinieki ar visu naudu nepaliks Kanādā, bija iespējams iegūt tāpēc, ka tajā laikāLPSR mantojumu summas no Rietumiem pēc naudas konvertācijas pēc oficiālā kursa pareizināja ar koeficientu 5 pēc toreizējā "repatriantu kursa". Šādi indeksētas summas īpašnieks tā laika PSRS cenu sistēmā praksē LPSR izrādījās krietni bagātāks nekā pirms šīs indeksācijas Kanādā vai ASV.

Tālākā mantojuma pārņemšanas laikā Kanādā abu mantinieku (beneficiaries) vārdā pēc mantinieku pilnvarojuma (authorization and consent) rīkojās Albertas zvērinātā notāre (sworn notarius publici.is) Betija Janga, kuras paraksts ar īpašu dokumentu bija jāapliecina Albertas provinces sekretāram.

Pēc ierašanās Kanādā mantinieki mantojuma summas iztikai tūdaļ saņēma

katrs pa 5000 un pārvedumam uz, tā laika Latvijas Valsts banku 20 000 Kanādas dolāru. Pārējais mantojuma atlikums bija pārvedams pēc tā pārdošanas un norēķināšanās par visiem apgrūtinājumiem.

Latvijas juristiem, kas nodarbojas ar mantojumiem ārvalstīs, jāņem vērā arī tas apstāklis, ka latviešu emigrantu vārdi un uzvārdi viņu mītnes valstīs bieži tiek "tulkoti" attiecīgās valsts transkripcijā, respektīvi, izkropļoti salīdzinājumā ar latviešu rakstību. Šis apstāklis var stipri apgrūtināt radniecības pierādīšanu ārvalsts tiesā mantojumu lietā.

Padomju laikā lietu vēl vairāk sarežģīja tas, ka latviešu uzvārduspēc īpaša krievu transkripcijas klasifikatora vispirms "pārveda" uz, krievu, bet pēc tam ārzemju pasē pēc padomju prakses uzfranču transkripciju, tāpēc latviešu vārds un uzvārds varēja tapt izkropļots līdz nepazīšanai. Tas jebkuru mantošanas lietu, protams, stipri apgrūtināja, jo ārvalsts tiesā mantojuma īstenošanas gaitā mantinieku personība ar zvērestu bija ar īpašu aktu (affidavit of execution) jāapliecina kādai trešajai personai, kura viņus pazina personīgi. Šo trešo personu parakstus savukārt L. lietā apliecināja notārs, kas īstenoja mantojuma lietu.

Šīs apakšnodaļas nobeigumā diemžēl jāsecina, ka pēc Latvijas neatkarības atgūšanas ar mantošanu saistītā denacionalizācijas likumdošana šī darba autora izpratnē notika aplami, jo nekustamos īpašumus denacionalizācijas rezultātā varēja iegūt arī nepilsoņi, ko nepieļāva, piemēram, Čehijā, kur denacionalizācijas rezultātā par mantiniekiem varēja kļūt vienīgi pilsoni.

Xnodala '

_

Viena no vissvarīgākajām starptautisko ekonomisko attiecību nozarēm ir starptautiskā tirdzniecība. Šajā nodaļā ietverto materiālu dažādi autori pasniedz ar atšķirīgiem nosaukumiem. Angliski rakstītajos tekstos visizplatītākie ir nosaukumi: sales law, international sales law, kaut gan ar to tiek domāta ne tikai preču pārdošana, bet arī pirkšana. Šajā nodaļā īsi tiks skarti arī starptautisko tirdzniecību reglamentējošie starpvalstu līgumi, kurus dažkārt pieskaita pie starptautisko publisko tiesību aktiem. Tā kā autora 1996. gadā publicētais "Starptautisko tiesību" kurss bija veltīts tīri "publisku" vai "politisku" starptautisko attiecību tiesiskajam regulējumam, tad pēdējā disciplīna tur netika izskatīta.

STARPTAUTISKO TIRDZNIECĪBAS TIESĪBU UNIFIKĀCIJĀ

Ar šajā nodaļā ietvertajiem jautājumiem nodarbojas, piemēram, tādas svarīgākās starptautiskās organizācijas un ANO stmktūrvienības kā WTO^134, UNCTAD^135, UNCITRAL^136, GAIT^4 un OECD.[137] Šīs organizācijas nodarbojas kā ar stāvokļa analīzi, tā arī ar starptautisko līgumu tekstu sagatavošanu. UNIDROIT nodarbojas tikai ar zinātniskās izstrādes un parauglīgumu vai tekstu sagatavošanu materiālo (nevis

kolīzijas) tiesību jomā. Pēc UNIDROIT dibināšanas 1923. gada 3. septembri pirmais tam dotais uzdevums arī bija starptautisko tirdzniecības tiesību unifikācija. UNIDROIT izstrādāja Ženēvas 1983. gada Konvenciju par starptautiskās preču tirdzniecības aģentēšanu" (turpmāk CAISG) un Starptautisko komerciālo kontraktu principus^1 (tālāk PICC), kuriem paralēli pastāv vēl arī Eiropas Komerciālo kontraktu tiesību principi" (tālāk PECL), kurus sastādījusi Eiropas Komisijas ekspertu grupa.

ANO Starotautiskas'tirdzniecības komisijas' (UNCITRAL)'uzdevums " ir unificēt un harmonizēt starptautiskās tirdzniecības tiesības. Šīs unifikācijas mērķis ir novākt juridiskos šķēršļus starptautiskajai tirdzniecībai, sekmēt jaunu tiesību koncepciju izveidošanu, kas ļautu tālāk attīstīties starptautiskajai tirdzniecībai. ANO Ģenerālā asambleja izveidoja UNCITRAL 1966. gadā. Tajā pārstāvēti 36 valstu visu ģeogrāfisko reģionu, politisko un tiesību sistēmu eksperti.

Lēmumus UNCITRAL uz dalībvalstu pārstāvju un novērotāju konsensa

pamata, nebalsojot.

UNCITRAL starptautisko tiesību jomā ir izstrādājusi šādus dokumentus:

Ņujorkas 1974. gada Konvenciju par ierobežojumu periodu starptautiskajā preču pārdošanā," kas nosaka četru gadu ierobežojumu laiku (limitation period) un tiecas izlīdzināt pretrunas starp vispārējās tiesību sistēmas statutārajiem ierobežojumiem, pēc kuriem lietas ierosināšanas noilguma jautājumi piekrīt procesuālajām tiesībām (statutes limitation, a procedural law approach to termination of rights of action), un civilās tiesību sistēmas materiālo tiesību (substantional law) principiem;

• Ņujorkas 1974. gada Konvencijas 1980. gada Vīnes Protokolu;

• 1978. gada Hamburgas AŅO Konvenciju par preču pārvadājumiem pajūru, ko saīsināti dēvē par "Hamburgas noteikumiem"1". Tie reglamentē konosamentu noteikumus [spēkā no 1992,1.11., tiek pielietoti līdztekus Hāgas 1924. gada Starptautiskajai konvencijai par zināmu konosamentu noteikumu unifikāciju (Hāgas noteikumi)" ]. Citi autori pamatoti uzskata, ka Hamburgas noteikumi ir uzlabots minētās Hāgas konvencijas variants;12

1980. gada AŅO Vīnes Konvenciju par starptautiskās preču tirdzniecības kontraktiem (saīsināti — ANO Tirdzniecības konvencija);13

1988. gada AŅO Ņujorkas Konvenciju par starptautiskajiem vekseļiem un starptautiskajām parādzīmēm)* Šī Konvencija nosaka jautājumu par jaunu starptautiski pārvedamu vai pārdodamu dokumentu (negotiable instrument), kas būtu pieņemams dažādu valstu banku sistēmām un būtu saskaņots ar AS V Vispārējo komerciālo kodeksu^15, Lielbritānijas Likumu par parādzīmēm;16

• 1991. gada ANO Vīnes Konvencijupar transporta terminālu operatoru atbildību starptautiskajā tirdzniecībā (saīs. — ANO Terminālu operatoru konvencija);17

*' UN Convention on the Limitation Period in the International Sale ofGoods (Limitation Convention).

!" UN Convention on the Carriage of Goods by Sea (the Hamburg Rules).

" Unification of Certain Rules Relaiting to Rules of Bills of Lading (Hague Rules).

12 Ralph H. Folsom, Michael Wallace Gordon, John A. Spanogle Jr., "International Business Transactions", St. Paul, Minn. (1992) p. 74.

13 UN Convention on Contracts for the International Sale of Goods (saīsināti — UN Sales Convention, CISG).

14 United Nations Convention on International Bills of Exchange and International Promissory Notes (UNCITRAL Bills and Notes Convention).

Universal Commercial Code, saīsināti —

Bills of Exchange Act.

1 ' UN Convention on the Liability of Operators of Transport Terminals in International Trade (UN Terminal Operators Convention).

# 1976, gada . UNCITRALStarptautiskas .komerciālās..arbitrāžas.paraugnotei-kumus, kurus vairākas valstis transformējušas savā likumdošanā;

UNCITRAL Paraugnoteikumus par publiskiem preču un celtniecības pasūtījumiem.1"

Bez tam UNCITRAL gatavoja arī Parauglikumu par elektroniskajiem fondu pārvedumiem. Savā 1993. gada sesijā UNCITRAL izteica zināmas bažas par to valstu attieksmi pret minētajām konvencijām, kuras bija neatkarīgas un atdalījušās

no minēto dokumentu dalībvalstīm, bet par savu pievienošanos šiem dokumentiem nebija

LR STARPTAUTISKIE TIRDZNIECĪBAS LĪGUMI

LR attīstīta starptautisko tirdzniecības līgumu sistēma jau bija pirmskara gados. Vairāki no šiem līgumiem vienlaicīgi reglamentēja gan tirdzniecības, gan jūrniecības jautājumus.

Tā 1924. gadā tika noslēgts Tirdzniecības līgums starp Latviju un Holandi, kas

1. pantā paredzēja vislielākās labvēlības režīmu tirdzniecībā, kuģniecībā, kā arī pušu fiziskajām un juridiskajām

1925. gadā tika noslēgts ļoti detalizēts Tirdzniecības un kuģniecības līgums starp Latviju un Saimniecisko kas vislielākās labvēlības

režīmu paredzēja arī īpašuma tiesībās. Līdzīgs pēc satura bija arī tajā pašā gadā noslēgtais Tirdzniecības un kuģniecības līgums starp Latviju un Norvēģiju.12

Pēc neatkarības atjaunošanas Latvija noslēgusi daudzus tirdzniecības līgumus, kuru vidū svarīgākā nozīme ir brīvās tirdzniecības līgumiem. Tā 1992. gada 10. martā noslēgts Līgums par brīvo tirdzniecību starp Latvijas Republiku un Zviedrijas Karalisti (spēkā no 1.07.92. līdz 1.01.95.), kurā par mērķi noteikts dalībvalstu starpā iedibināt brīvo tirdzniecību, veicināt godīgus konkurences tirdzniecībai,

noteikt preču izcelšanās noteikumus, neieviest jaunas eksporta un importa muitas nodevas kā eksporta un importa apjomu ierobežojumus.

Taču līguma 6. pants noteica, ka uz sabiedrības politiku, drošību un morāli pamatoti aizliegumi un ierobežojumi ir pieļaujami. Līdzīgs noteikums ir arī 1992. gada 16. jūnijā noslēgtā Nolīguma par brīvo tirdzniecību starp Latvijas Republiku un Norvēģijas Karalisti (spēkā no 1.08.93. līdz 1.01.95.) 7. pantā.21

Līgums ar Zviedriju aizliedza diskriminatīvu fiskālo politiku, eksporta subsīdijas un atvieglinājumus. Līguma pants nosaka pušu komerciālā un intelektuālā

'* UNCITRAL Model Law on Procurement ofGoods and Construction. Tekstu sk. UN doc. 1993, Supl.

No. 17 (A/48/17), p. 67.

1’ UN doc. 1993, Supl. No. 17 (A/48/17), p. 58.

211 Valdības Vēstnesis. - 1925. - Nr. 84. - 276A-277.1 pp.

21 Turpat, 1926. - Nr. 71. - 105.— 110. lpp.

22 Turpat, Nr. 63. - 193.— 198. lpp.

2 3 A P M P . — 1992.— 19. jūn. — 2. lpp.

īpašuma aizsardzību, kas pec sava līmeņa līdzīga Eiropas Savienības un Eiropas Brīvas tirdzniecības asociācijas valstu standartam. Saskaņā ar 11. panta 2. daļu noteikts, ka intelektuālā īpašuma tiesības aptvers datorprogrammas, datu bāzes un radniecīgas tiesības, firmas zīmes, ģeogrāfiskos apzīmējumus, rūpniecības projektus, patentus, komplekso (integrēto) shēmu topogrāfijas, kā arī neatklājamo informāciju.

Līguma 12. pants liek sekmēt ekonomisko sadarbību un labvēlīgu klimatu ieguldījumiem. 14. pants atļauj antidempinga pasākumus.

1993. gada 13. septembrī tika parakstits Igaunijas Republikas, Latvijas Republikas un Lietuvas Republikas nolīgums par brīvo tirdzniecību (spēkā no 01.04.94., beztermiņa). Šis līgums pēc normatīvās bāzes zināmā mērā atgādina līdzīgos līgumus ar Skandināvijas valstīm. Līgums nosaka pusēm nacionālo un nediskriminējošu režīmu. Bet tajā nav normu par savstarpējo investīciju režīmu. Tāpēc iznāk, ka Baltijas republiku ekonomiskā sadarbība un integrācija it kā neparedz kopuzņēmumu izveidošanu. Arī intelektuālā īpašuma aizsardzība noteikta nekonkrēti, tā objektus. Tāpat

kā līgumā ar Zviedriju, arī šajā līgumā nolīguma darbību pārrauga un vada pušu apvienotā komiteja, kura darbojas pēc konsensa principa un kuru vada pušu pārstāvji. Tā tiekas reizi gadā un var ieteikt līguma labojumus.24 Līdz ar to līgumā nekāda cita strīda izskatīšanas institūcija nav paredzēta.

1992. gada 22. decembrī noslēgts arī līdzīgs beztermiņa Latvijas Republikas un Šveices Konfederācijas brīvās tirdzniecības nolīgums.

1992. gada maijā Briselē parakstīts Līgums starp Latvijas Republiku un

Eiropas Ekonomisko kopienu par tirdzniecību un ekonomisko sadarbību. Līgums nosaka vislielākās labvēlības režīmu attiecībā uz muitas nodevām, importu, eksportu, muitas formalitātēm, nodokļiem, maksājumiem, to pārvedumiem, noteikumiem, kas attiecas uz preču pirkšanu un pārdošanu, taču neskar kaimiņvalstu vai muitas ūniju, brīvās tirdzniecības zonu režīmus un priekšrocības saskaņā ar GATT Līgumu — "Ģenerālo vienošanos par tarifiem un tirdzniecību".

Līgums atbrīvo no importa nodevām (6. p.), ievieš "importam visaugstāko liberalizācijas pakāpi" pēc vislielākās labvēlības režīma parauga un atceļ kvantitatīvos ierobežojumus.

Tātad var konstatēt, ka ar šo noteikumu negodprātīgu un nemākulīgu īstenošanu arī tika likts pamats Latvijas lauksaimnieciskā un rūpnieciskā ražošanas potenciāla iznīcināšanai, neievērojot panta noteikumus par savstarpējām konsultācijām, "ja kādas preces tiks importētas vienas puses teritorijā tādos daudzumos vai ar tādiem noteikumiem, kas nodara vai draud nodarīt ievērojamus zaudējumus tiem vietējiem ražotājiem, kas ražo līdzīgas vai tieši konkurējošas preces".

Līguma pants nosaka, ka līgums neskar ierobežojumus vai aizliegumus, kurus attiecina uz "preču importu, eksportu vai tranzītu, balstoties uz morāles, sabiedrības politikas vai sabiedrības drošības, cilvēku dzīvības un veselības, augu un dzīvnieku aizsardzības apsvērumiem, aizsargājot rūpniecisko, komerciālo un intelektuālo īpašumu," vai noteikumiem, kas attiecas uz zeltu un sudrabu, nacionālās bagātības

Latvijas Vestnesis. — 1993. — 17. dee. — 6. lpp.

aizsardzību, valsts- drošības-interesēm, radioaktīvajiem -materiāliem, ieročiem, munīciju, militāro inventāru vai kara laika situāciju.

Šis līgums 1994. gada 18. jūnijā tika atjaunots jaunā redakcijā kā Līgums par brīvo tirdzniecību un ar tirdzniecību saistītajiem jautājumiem starp Eiropas Kopienu, EiropasAtomenerģētikas kopienu un Eiropas Ogļu un tērauda kopienu, no vienas puses, un Latvijas Republiku, no otras puses. Līgums ir beztermiņa.

Latvijai ir arī daudz divpusējo tirdzniecības, kā arī tirdzniecības un ekonomiskās sadarbības līgumu, piemēram, ar Armēniju — 15.06.93.; ASV — 09.12.92.; Austrāliju— 32.11.93.; Austriju — 25.06.92.; Azerbaidžāņu — 1992., 01.12.94.; Baltkrieviju - 1991., 1993. un 21.02.94.; Čehiju - 1991., 22.09.93.; Gruziju —

06.12.91.; Indiju— 10.09.93.; Islandi —26.08.91.; Kanādu— 10.08.94.; Krieviju -1991., 28.10.92.; Kubu — 07.02.92.; Lietuvu — 17.04.93.; Moldovu — 1991.,

03.12.92.; Norvēģiju par lauksaimniecības produkcijas tirdzniecību — 16.06.92.; Poliju - 27.09.92.; Rumāniju - 27.05.94.; Sahu - 21.08.91.; Somiju - 26.11.92.: Tadžikistānu — 1991., 01.04.93.; Turciju — 1991., 1992., 1995.25; Ungāriju —

25.05.92.; Uzbekistānu — 1991., 17.08.92.

ĢENERĀLĀ VIENOŠANĀS PAR TARIFIEM UN TIRDZNIECĪBU

9

GATT un tās līguma pilns nosaukums ir Ģenerālā vienošanās par tarifiem un tirdzniecību.

Sākotnēji GATT netika iecerēta kā starptautiska organizācija. Sarunas par GATT iedzīvināšanu notika 1947. —1948. gadā vienlaicīgi ar Starptautiskās tirdzniecības organizācijas^21 (ITO) Hartas izstrādi. GATT tika plānota vienīgi kā daudzpusēja starptautiskās tirdzniecības vienošanās, kas organizatoriski balstītos uz ITO. Pieņemšanas brīdī GATT līgums tika iecerēts vienīgi kā pagaidu vienošanās līdz ITO izveidošanai. Tā kā pēdējā tā arī netika izveidota, jo to neatbalstīja ASV Kongress, tad GATT pakāpeniski uz 50 gadiem kļuva par galveno un vissekmīgāko starpvaldību sadarbības centru tirdzniecības

GATTLīgunia galvenais mērķis noteikts tā I pantā — vislielākās labvēlības režīms (most favoured nations treatment) muitas tarifu un nodevu jautājumos. Pēc II panta

1. daļas dalībvalstu izcelsmes preces, kas aprakstītas līguma Pielikuma (Schedule) I un II daļā, var ievest otras dalībvalsts teritorijā bez muitas nodevām virs tām nodevām, kas paredzētas šajā līgumā. Tomēr dalībvalstis ir tiesīgas uzlikt precēm antidempinga un antisubsīdiju (countervailing) nodevas saskaņā ar IV panta noteikumiem, kā arī noteikt maksas par pakalpojumiem.

13 LV. - 1995. - 2 9. martā. 8

"* General Agreement on Tariffs and Trade (1947), as amended.

International Trade Organization. lr' John J. Jackson, "From GATT to the World Trade Organization", in — GATT Uruguai Round (i 995) Bern, pp. 35—36. -

Nevienai dalībvalstij - nav jāatceļ-tas pieņemta apliekamo preču vērtības noteikšanas sistēma (II 3.).

Līguma vairāki panti vērsti pret dažādiem monopoliem. Tomēr tas neaizliedz dalībvalstīm atbalstīt savus uzņēmumus jebkurā līgumā atļautā veidā. (114.) Ja jebkura dalībvalsts konstatē līguma pārkāpumu no otras dalībvalsts puses, tā nekavējoties diplomātiskā ceļā griežas tieši pie pārkāpēja, lai vienotos par kompensācijas pasākumiem, ja līgumpārkāpums cēlies no tiesas sprieduma (II 5.).

Ja dalībvalstis, kas vienlaicīgi ir arī Starptautiskā valūtas fonda dalībnieces, cieš vairāk nekā 20% lielus zaudējumus, iekasējot noteiktu muitas tarifu, kas rodas, ievērojot SVF līgumu, tad attiecībā pret šo valsti atļauts izdarīt attiecīgas korekcijas [116. (a)].

Līguma III 1. p. aizliedz dalībvalstīm pielietot iekšējās nodevas un nodokļus, kā arī likumus, kas skar iekšējo tirdzniecību, transportu, preču izplatīšanu, iekšējo kvantitatīvo ierobežojumu, ražošanas un produktu lietošanu noteiktos vairumos vai proporcijās ar nolūku aizsargāt pašmāju produkciju pret importētajām precēm.

Importa preču aplikšana ar minētajiem iekšējiem nodokļiem un nodevām nedrīkst pārsniegt analogas iekšējās produkcijas aplikšanu (2.). Novirzes no III 1. un 2. daļas normām pieļaujamas vienīgi saskaņā ar dotās valsts tirdzniecības līgumu ar konkrētu valsti (3.).

Uz importa produkciju LH p. 1. d. minētajos aspektos jāattiecina tāds režīms, kas nav sliktāks kā nacionālais tiesiskais režīms. Tas tomēr neattiecas uz maksu par iekšējiem pārvadājumiem (4.).

Šī panta noteikumi tomēr neskar likumus un noteikumus, kas regulē valsts pasūtījumus (governmental procurement), ja tie nav domāti tālākai komerciālai pārdošanai [8.(a)].

Šī panta noteikumi neaizliedz ne valsts subsīdiju izmaksāšanu pašmāju ražotājiem no iekšējo un nodevu summām, ne to izmaksāšanu par produkciju, kas tiek

ražota kā valsts pasūtījums [8.(B)ļ. Dalībvalstis arī atzīst, ka valstiska maksimālo cenu kontrole var atstāt negatīvu iespaidu uz importa produktu tirdzniecību. Tāpēc, pielietojot šos pasākumus, dalībvalstis ņems vērā eksportētāju intereses (9.). Tomēr noteikumi par iekšējo kvantitatīvo ierobežojumu pielietošanu neattiecas uz ja netiek pārkāpti IV panta noteikumi.

IV pants dalībvalstīm noteikt iekšējas kino kvotas, kas pieprasa

zināmu procentu raidlaika vai demonstrācijas laika nacionālo kinofilmu demonstrācijai. Šo kvotu var noteikt sarunu ceļā [IV (d)].

Līguma V pants nosaka tranzīta brīvības režīmu ārvalstu precēm un transporta dalībvalstu starpā bez karogu vai izcelsmes, izsūtīšanas, importa vai īpašnieka valsts (1., 2.). Dalībvalstis var pieprasīt, lai šī tranzīta plūsma

notiek caur muitu, bet tai jānotiek bez nevajadzīgas kavēšanās un ierobežojumiem, kā arī bez aplikšanas ar muitas un tranzīta nodevām. Taču tas neaizliedz aplikšanu ar summām, kas nepieciešamas administratīvu un servisa izdevumu segšanai (3.). Pēdējām nodevām jābūt saprātīgām (4.) un ar vislielākās labvēlības režīmu (5.). Šie noteikumi neattiecas uz lidaparātiem, bet tikai uz to kravu un pasažieriem.

Puses atzīst, ka dempings- zem, sapratīgam, cenām. ir nosodāms» ja tas grauj vietējo ražošanu vai arī traucē vietējās industrijas attīstību, sekmējot tās atpalicību (VI 1). Par dempingu uzskata importu par cenām, kas ir zemākas par tām, kuras analogam produktam pastāv eksportētājā valstī [l.(a)], vai kas zemākas par augstāko eksporta cenu uz trešo valsti [l.(b)(i)] vai cenu preces izcelsmes valstī kopā ar saprātīgu pārdošanas izmaksu un pelnu. Attiecīgas pielaides tiek pieļautas, katrā atsevišķā gadījumā ņemot vērā atšķirības valstīs tirdzniecībā un nodokļu sistēmā (1.).

Dempinga novēršanai pieļaujamas antidempinga nodevas, kas nepārsniedz šī produkta cenu starpību (VI 2.).

Nevienam produktam nedrīkst uzlikt pretsubsīdiju (countervailing) nodevu, kas pārsniedz pašas tiešās vai netiešās ražošanas, transporta vai eksporta subsīdijas summu izcelsmes valstī (3.). Bet nevienai importa produkcijai nedrīkst vienlaicīgi uzlikt gan antidempinga, gan pretsubsīdiju nodevu (5.), īpaši, ja tas negrauj pašmāju industriju [6.(a)]. Pretsubsīdiju nodevu uzliek ar eksportētājas valsts piekrišanu [6. (b)], izņemot gadījumus, kad nodevas atlikšana importētājai valstij rada tūlītējus zaudējumus. Tomēr pēdējā gadījumā šī nodeva jāatceļ, ja eksportētāja valsts atteic savu piekrišanu.

Importapreču novērtēšana muitošanas nolūkos balstās uz importa preces patieso cenu (actual value), nevis nacionālo, formāli noteikto (arbitrary) vai fiktīvo cenu [VII

2.(a)]. Patieso cenu nosaka pēc importētājas valsts likumdošanas, vadoties pēc līdzīgas preces cenas parastos apstākļos un pie līdzīgiem preces daudzumiem [2.(b)]. Preces muitošanas cena neietver izcelsmes valsts iekšējos nodokļus, no kuriem importētais produkts ir atbrīvots vai var tikt atbrīvots ar kompensācijas palīdzību (refunding) (3.).

Valūtas konvertācija muitošanas novērtēšanas nolūkos notiek saskaņā ar SVF līguma noteikumiem vai pēc SFV atzīta maiņas koeficienta, vai pēc speciāla valūtas apmaiņas līguma noteikumiem, kas minēti XV pantā [4.(a)]. Ja neviens no iepriekš minētajiem noteikumiem nav rodams, tad vadās no valūtu tirgus vērtības [4.(b)]. Pamatiem un metodēm, pēc kādām vērtē produktu cenas muitošanai, jābūt stabilām un publicētām tirgotāju zināšanai (5.).

Importa un eksporta likmēm unformalitātēm jābūt saskaņotām ar izmaksām, tās nedrīkst veidot netiešu aizsardzību pašmāju produkcijai vai importa un eksporta aplikšanu ar muitas nodevu fiskāliem mērķiem [VIII 1 .(a)]. Importa un eksporta dokumentācija pēc iespējas jāvienkāršo. Dalībvalstis neieviesīs papildu sodus par sīkiem muitas noteikumu pārkāpumiem, nolaidību vai kļūdām kravas dokumentos, ja to nav

bijis apzināta krāpšana vai ievērojama nolaidība (gross negligence).

Šī panta noteikumi attiecas arī uz konsulārajiem tarifiem un izziņām, kvantitatīvajiem ierobežojumiem, licencēšanu, valūtas maiņas kontroli, statistikas servisu, dokumentiem un sertifikātiem, analīzēm un pārbaudēm, karantīnas un sanitārijas jautājumiem.

Pareizai muitošanai nepieciešama preču izcelsmes noteikšana (marks of origin). Pēc IX panta ikvienai dalībvalstij citas dalībvalsts preču marķēšanas jautājumos jāpielieto vislielākās labvēlības režīms, visi nevajadzīgie sarežģījumi jānovērš un patērētāji jāaizsargā pret krāpnieciskiem un maldinošiem kuri jāuzliek

importa brīdī, nebojājot produktu, ievērojami nemazinot tā vērtību un nepalielinot izmaksas (1., 2., 3.). Par marķējuma'kļūmēm nekādi īpaši sodi nav uzliekami, ja vien nav konstatēta apzināta krāpšana vai izvairīšanās no marķēšanas (4., 5.).

Tirdzniecības, muitas, nodevu, nodokļu, apdrošināšanas un noliktavu likumdošanas, kā arī attiecīgo starptautisko līgumu publikācijai jābūt korektai un savlaicīgai, lai ļautu valdībām un tirgotājiem laikus ar to iepazīties (XI.)- Jaunus muitas regulējumus nedrīkst ieviest pirms to publicēšanas (2.). Dalībvalstis administrēs savus likumus un noteikumus vienveidīgi, bezpartijiski un saprātīgi saskaņā ar I panta noteikumiem [3.(a)].

Šīs likumdošanas iedzīvināšana un valsts pārvaldes aparāta lēmumu pārsūdzēšana notiks ar tiesu vai arbitrāžu palīdzību, kuras ir neatkarīgas no administratīvajām institūcijām un kuru spriedumi tiks īstenoti ar efektīvu administratīvu institūciju starpniecību un citas līgumslēdzējas puses tiks par to savlaicīgi pilnībā informētas (c).

Dalībvalstīm jāatceļ visi importa kvantitatīvie ierobežojumi. Izņemot muitas nodevas, un iemaksas, nekādi citi importa ierobežojumi, kā kvotas, importa

un eksporta licences, dalībvalstīs nedrīkst pastāvēt (XI 1.).

Izņēmumi no i. punktā minētā noteikuma var būt noteikti tikai kā

(a) īslaicīgi pārtikas produktu eksporta aizliegumi vai ierobežojumi, kas nepieciešami, lai novērstu šo preču trakumu eksportējošā valstī;

(b) importa un eksporta aizliegumi un ierobežojumi, kas nepieciešami starptautiskās tirdzniecības preču standartu regulēšanai klasifikācijas, un mārketinga nolūkos;

(c) importa ierobežojumi jebkurai lauksaimniecības vai zvejniecības produkcijai, kas tiek ievesta jebkurā formā un nepieciešama valsts regulēšanas ieviešanai, kura darbojas, lai

(i) ierobežotu līdzīga pašmāju produkta ražošanas daudzumu, kuru atļauts saražot un pārdot, vai arī gadījumā, ja dotā veida sava produkta nepietiek un tā ražošanai nepieciešama importa produkcija;

(ii) uz noteiktu laiku atbrīvotos no līdzīga pašmāju produkta pārpalikuma, dodot iespēju zināmām nacionālo patērētāju grupām to iepirkt par pazeminātu cenu vai iegūt par velti;

(iii) ierobežotu tādu dzīvnieku izcelsmes produktu ražošanu, kas ir pilnībā vai atkarīga no importa preces, ja pēdējās pašmāju produkts ir zemas kvalitātes. Par

importa kvotām savlaicīgi

Importa ierobežojumi ārējās tirdzniecības bilances līdzsvara nodrošināšanai (restrictions to safeguard the balance of payments) ir pieļaujami pēc kvantitatīvajiem vai summārajiem maksas rādītājiem.

2. (a) Tomēr tie nedrīkst pārsniegt tādus, kas nepieciešami, lai

(i) novērstu vai apturētu valsts valūtas rezervju (monetary reserves) nopietnu samazināšanos vai

(ii) dalībvalstij ar ļoti nelielām valūtas rezervēm dotu iespēju tās pieņemami ātri palielināt. Katram dalībvalsts valūtas rezerves ietekmējošam faktoramjāpievērš īpaša uzmanība, ieskaitot ārējos kredītus un citus pieejamos avotus un nepieciešamību tos saprātīgi izmantot.

Tātad, spriežot pec LR .ārējās tirdzniecības bilances .1994.— 1996. gada statistikas ar loti lielu ārējās tirdzniecības negatīvo bilanci un vadoties pēc valdības dokumentiem, Latvijā pagaidām netiek veikti nekādi ārējās tirdzniecības bilances uzlabošanas pasākumi ne preču ražošanas un to eksporta palielināšanas, ne importa ierobežošanas jomā, ko GATT līgums pieļauj. Tā 1996. gadā Latvijas eksports bija 391,2 miljoni Ls, bet imports gandrīz divas reizes lielāks — 620,4 miljoni Ls ar graujošu negatīvo ārējās tirdzniecības bilanci — 229, 2 miljoni Ls —, kādu procentuāli nepieļauj neviena civilizēta valsts.

(b) Tomēr, (a) punktā noteiktajam stāvoklim uzlabojoties, dalībvalstis apņemas atvieglot tirdzniecības ierobežojumus, pielietojot tos tikai tādā mērā, cik tas ir attaisnojams.

3. (a) Ārējās tirdzniecības bilances līdzsvara saglabāšanai un eksporta paplašināšanai dalībvalstis arī tieksies nesaglabāt ekonomiski neattaisnotus ražošanas resursus.

(c) Pielietojot ierobežojumus atbilstoši šim pantam, dalībvalstis centīsies

(i) izvairīties no nevajadzīga kaitējuma radīšanas citai dalībvalstij;

(ii) nepielietot nepamatotus ierobežojumus, kas apdraudētu parastos tirdzniecības kanālus;

(iii) nepielietot ierobežojumus, kuri neļautu ievešanu vai traucētu ievērot patenta, tirdzniecības zīmes, autora tiesību vai citas procedūras.

(d) Dalībvalstis atzīst, ka tās ir tiesīgas piekopt uz pilnu un produktīvu nodarbinātību un ekonomisko resursu attīstību vērstu politiku, kuras mērķis ir novērst importu un attiecīgu monetāro rezervju stipru apdraudējumu. Tas diktē nepieciešamību neatcelt zināmus ierobežojumus.

4. (a) Pirms jaunu korektīvu pasākumu ieviešanas vai esošo pastiprināšanas tirdzniecības bilances uzlabošanai dalībvalstis konsultēsies ar citām (c) (i); (d) Dalībvalstis var savukārt rekomendēt atcelt pretrunā ar XII pantu esošos ierobežojumus. Ja pārkāpēja dalībvalsts šīs rekomendācijas neņem vērā un noteiktā laikā ierobežojumus neatceļ, tad pret to var noteikt ierobežojošus atbildes pasākumus.

(e) Izvērtējot stāvokli šī panta izpratnē, dalībvalstis ņems vērā arī ārējos faktorus.

5. Ilgstošu ierobežojumu gadījumos dalībvalstis, arī starptautisko organizāciju ietvaros, tiesīgas apspriest kā to dalībvalstu politiku, kur maksas bilance ir negatīva, tā arī to, kura ārējās tirdzniecības bilance ir nesamērīgi pozitīva.

Kvantitatīviem ierobežojumiem nedrīkst būt diskriminējošs raksturs (XXII 1.). Līdz ar to ierobežojumus nedrīkst uzlikt vienai importējošai valstij, ja līdzīgi netiek pielietoti arī pret citām valstīm.

Šajā nolūkā

(a) atļautā importa kvotām jābūt fiksētām un iepriekš izziņotām;

(b) ierobežojumus var noteikt arī ar importa licencēm un atļaujām;

(d) kvotu var sadalīt proporcionāli starp piegādātājām valstīm uz līguma pamata. Dalībvalstis jāinformē par šīs sadales principiem, tomēr informēšana par konkrētiem importa uzņēmumiem nav obligāta [3. (a)]. Par kvotu un to apjomu ieviešanu tradicionālajiem importētājiem jāpaziņo 30 dienas iepriekš, nosakot katra importētāja daļu (share) [ 3. (b) (c) ] . •.. ' li *M

Izņemam i no - nediskr-iminešanas-principo- -iespējami • tikai - īslaicīgi - ar - dalībvalstu piekrišanu attiecībā uz nelielu ārējās tirdzniecības daļu, kad šo ierobežojumu pozitīvās puses ir ievērojami lielākas par negatīvajām (XIV 1.2.).

XIII panta noteikumi neskar teritoriju grupu, kurām ir kopēja kvota SVF un īpašas savstarpējas attiecības (3.).

No XI līdz XV un XVIII panta B daļas viedokļa netiks uzskatīts, ka dalībvalsts ieviesusi kvantitatīvus ierobežojumus, ja

(a) tie atstās vienādu iespaidu uz valūtas noteikumiem saskaņā ar SVF līguma VII panta 3(B) vai

(b) būs atbilstoši preferenču izkārtojumiem pēc šī līguma A Pielikuma (Annex A) atkarībā tālāko sarunu rezultātiem.

noteikumu pamatā ir princips, ka dalībvalstis tieksies sadarboties un koordinēt savu politiku ar SVF valūtas un kvantitatīvo ierobežojumu jautājumos (XV

1.), konsultējoties pēdējo monetāro rezervju, maksas bilanču un ārvalstu valūtu jautājumos, kā arī akceptējot SVF statistikas apsvērumus un konstatāciju, vai dalībvalsts rīcība valūtas un monetāro rezervju jautājumos ir saskaņota ar SVF līguma noteikumiem vai īpašu valūtas līgumu dalībvalstu starpā, un jautājumā par to, kāds ir šo dalībvalstu rezervju stāvoklis

Dalībvalstis, kas nav SVF dalībnieces, apņemas noteiktā laikā par tādām Ja

dalībvalsts ir pārstājusi būt SVF dalībniece, tad tā apņemas noslēgt ar pārējām dalībvalstīm īpašu valūtas līgumu, kas attiecībā uz dalībvalstīm kļūs par GATT līguma sastāvdaļu (6.). Dalībvalstis apņemas rīkoties tā, lai to valūtas pasākumi negrautu līgumu [7.(a)]. Jebkura šāda valūtas līguma noteikumi neieviesīs stingrākus valūtas ierobežojumus par tiem, kas noteikti SVF līgumā [7.(b)].

Valstis, kas nav SVF dalībnieces, piegādās informāciju par saviem valūtas pasākumiem SVF un citām dalībvalstīm (8.).

Subsīdijas, to apjoms un produkcija, tās skar pelņas vai cenu uzturēšanai, kas tieši vai netieši darbojas jebkura produkta eksporta palielināšanai vai importa samazināšanai, tiks paziņotas dalībvalstīm kopā ar apsvērumiem, kas diktē subsidēšanas nepieciešamību. Dalībvalsts apņemas apspriest ar citām dalībvalstīm subsidēšanas samazināšanas Dalībvalstis atzīst, ka eksporta subsīdijas var atstāt negatīvu ietekmi kā uz importējošo, tā eksportējošo valstu tautsaimniecību, kaitēt to komerciālajām interesēm un GATT līguma mērķu īstenošanai (2.), tās tieksies atteikties no eksporta subsīdijām primārajiem produktiem (primary products) (3.). Ar 1958. gadu dalībvalstīm bijajāatsakās no eksporta subsīdijām, izņemot to primāro produkciju, kuras subsidēšana izpaudīsies tādējādi, ka tās pārdošana uz eksportu notiks par zemāku cenu nekā iekšējā tirgū.

Valsts tirdzniecības uzņēmumiem, ja valstij tādi ir un tā garantē šiem uzņēmumiem īpašas privilēģijas, jādarbojas, ievērojot nediskriminēšanas principu [l.(a)]. To pirkšanas un pārdošanas operācijas var motivēt vienīgi komerciāli apsvērumi, ieskaitot cenu, kvalitāti, pieejamību (availability) un mārketingu (b).

punktā minētie noteikumi netiek pielietoti attiecībā uz pirmās nepieciešamības patēriņa produktu importu valdības, bet ņe vispārējā patēriņa vajadzībām

(2.). Dalībvalstis informēs cita citu par šādu uzņēmumu esamību [4.(a)j. Dalībvalsts,

kas kāda produkta importa 'izveidos vai uzturēs valsts monopolu, informēs par to citas līgumslēdzējas puses par šiem uzņēmumiem un to operācijām, neatklājot konfidenciālu informāciju, kas būtu pretrunā ar publiskajām vai šo uzņēmumu likumīgajām komercinteresēm [(b),(c),(d)].

Valdības atbalsts tautsaimniecības progresīvai attīstībai tiek atzīts par

nepieciešamu galvenokārt valstīs ar zemu dzīves standartu šī dzīves līmeņa paaugstināšanas nolūkos, samazinot importu ar aizsargājošu (protective) pasākumu palīdzību. Dalībvalstis piekrīt, ka šādām valstīm nepieciešams saglabāt elastīgu tarifu struktūru, ar to palīdzību stimulējot zināmu ražošanas nozaru attīstību un ar kvantitatīvo ierobežojumu palīdzību maksas bilances sabalansēšanu (XVIII 1., 2.).

Dalībvalstis, kuras var garantēt vienīgi zemu dzīves līmeni un ir agrā attīstības stadijā, ir tiesīgas uz laiku atkāpties no šī panta noteikumiem [4.(a)]. Dalībvalstis atzīst, ka tās valstis, kurās ir zems dzīves līmenis un kuru tautsaimniecība ir atkarīga no neliela skaita zema apstrādes līmeņa preču eksporta, var stipri ciest no pasākumiem, kurus šo preču grupā uzsāk citas dalībvalstis. Tāpēc šīs valstis ir tiesīgas pievērsties konsultācijām ar citām dalībvalstīm šī līguma XXII pantā noteiktajā kārtībā (5.).

Minētās valstis ir tiesīgas kontrolēt un ierobežot importu pēc kvantitatīvajiem un vērtības rādītājiem, lai apturētu valūtas rezervju nopietnu samazināšanos [B (a)] vai lai sekmētu to saprātīgu palielināšanos (b). Lai šādi regulētu importu, valstis var dot priekšroku savas tautsaimniecības attīstības plāniem nepieciešamāku preču importam, bet citu preču importu ierobežot (10).

Dalībvalstis seko šiem ierobežojumiem. Ja tie ir pretrunā ar līguma mērķiem un prettiesiski ierobežo tirdzniecību, vainīgā dalībvalsts tiek attiecīgi informēta par to, bet vajadzības gadījumā pret to var pielietot arī atbilstošus pasākumus (action) [12.

Tātad saskaņā ar daudziem GATT līguma pantiem un to punktiem valstis, kurās ir ekonomiskās grūtības, kuras grib nodrošināt savā teritorijā darbavietas un attīstīt vai atbalstīt zināmas savas rūpniecības nozares, ir tiesīgas uz laiku ierobežot vai arī vispār aizliegt kāda produkta importu.

Jāņem vērā, ka pēc XVIII panta 22. punkta noteikumiem dalībvalstīm ierobežojošie pasākumi savas tautsaimniecības attīstības garantēšanai iepriekš ar citām

dalībvalstīm un jāiegūst to atbalsts šīs dalībvalsts atbrīvošanai no GATT līguma zināmām saistībām.

Ārkārtējie pasākumi attiecībā uz noteikta produkta importu pieļauj ami, ja valsts tautsaimniecībai draud nopietnas problēmas vai vietējiem konkurējoša produkta ražotājiem var tikt radīts nopietns kaitējums (serious injury). Tad dalībvalsts ir tiesīga attiecībā uz šo produktu, cik tas nepieciešams labošanai, apturēt zināmu GATT

līguma noteikumu darbību vai modificēt to darbību [XIX l.(a)]. Gadījumos, kad situācija ir tik nopietna, ka nepieciešama steidzama, nekavējoša rīcība, attiecīgā dalībvalsts ir tiesīga uz to pat bez iepriekšējām konsultācijām ar citām dalībvalstīm saskaņā ar šī panta 1. daļas noteikumiem.

Vispārējie izņēmumi (general exceptions) (XX p.) pieļaujami tikai tad, ja tie neveido neattaisnotu diskrimināciju un (a) nepieciešami sabiedrības morāles un (b) cilvēku, dzīvnieku un augu dzīves aizsardzībai; (c) skar zelta vai sudraba eksportu vai importu; (d) nepieciešami muitas noteikumu vai monopolu piespiedu izpildei saskaņā ar šī līguma noteikumiem, patentu, tirdzniecības zīmju, autora tiesību aizsardzībai un krāpšanas (deceptive practices) izskaušanai; (e) attiecas uz produkciju, kuru ražo piespiedu darba iestādēs; (f) ieviesti nacionālo mākslas, vēstures un arheoloģisko bagātību un (g) izsmejamu dabas bagātību aizsardzībai; (h) tiek veikti saskaņā ar starpvaldību līgumiem par precēm; (i) ietver tādu pašmāju produktu eksporta ierobežojumus, kuri nepieciešami nacionālajai rūpniecībai un kuru cenas ar valdības pasākumiem tiek turētas zem pasaules tirgus cenām valdības stabilizācijas plānu ietvaros, ja tas netiek veikts eksporta palielināšanai; (j) nepieciešams vietējo vai vispār retu produktu iegūšanai un sadalei.

Izņēmumi valsts drošības interesēs (security exceptions) pieļaujami,

(a) lai pieprasītu no jebkuras puses informāciju, kas nepieciešama valsts drošības apsvērumu un

(b) novērstu jebkuras dalībvalsts pasākumus, kas nepieciešami drošības interesēs (i) attiecībā uz vai materiāliem, no kuriem tie tiek iegūti, (ii) ieroču, munīcijas un karamateriālu transportu, (iii) kara vai ārkārtējā

(c) lai novērstu jebkuras dalībvalsts pasākumus, kas var apdraudēt starptautisko mieru un drošību.

Ikviena dalībvalsts pozitīvi izturēsies pret konsultācijām šī līguma īstenošanas nolūkos (XII).

Likvidēšana un apdraudēšana (nullification or impairment). Ja kāda no dalībvalstīm konstatē, ka priekšrocības, kas izriet no šī līguma, tiek likvidētas vai apdraudētas, [XXIII (a)] citai dalībvalstij nepildot savas saistības pēc šī līguma vai (b) īstenojot noteiktus pasākumus, tad apdraudētā puse var rakstiski griezties pie pārkāpējas puses ar priekšlikumiem, kuri tai jāizskata pozitīvā gaisotnē.

Ja tas neizdodas, tad apdraudētajai pusei jāgriežas pie citām pusēm, kas nekavējoties izpēta (promptly investigate) situāciju un dod ieinteresētajām valstīm pienācīgas rekomendācijas, kuras tāmjāņem vērā.

Ja dalībvalstis uzskata situāciju par pietiekami nopietnu tādu pasākumu attaisnošanai, tad tās var apturēt dažu šī līguma pantu darbību attiecībā uz pārkāpēju, kurai ne vēlāk kā 60 dienu laikā jānotificē GATT izpildsekretārs un dalībvalstis par nodomu izstāties (withdraw) no šī līguma, un šāda izstāšanās ir spēkā no sešdesmitās dienas pēc pieprasītās notifikācijas saņemšanas.

Teritoriālais pielietojums — pierobežu tirdzniecība, muitas ūnijas un brīvās tirdzniecības zonas (XXIV). Šis līgums tiek pielietots dalībvalstu muitas teritorijās, kas neaizliedz: 3. (a) priekšrocības, kas tiek sniegtas kaimiņvalstīm, (b) brīvās tirdzniecības zonas un 4., 5. muitas ūnijas, kas izveidotas saskaņā ar īpašiem līgumiem.

8. Šī līguma izpratnē

(a) muitas ūnija ir divas vai vairākas teritorijas, kas izveidotas tādējādi, ka: (i) nodevas un citi tirdzniecības ierobežojumi (izņemot, kur tas nepieciešams, pasākumus, kurus šī līguma pants) ir atcelti uz visu tirdzniecību starp ūnijā

teritorijām vai vismaz šo teritoriju izcelsmes produktiem un (ii), ņemot

vērā 9. daļas noteikumus, visumā tas pašas nodevas un tirdzniecības noteikumus pielieto katra no ūnijas dalībvalstīm tirdzniecībā ar teritorijām, kas nav iekļautas ūnijā;

(b) brīvās tirdzniecības zona (free trade area) ir divas vai vairākas muitas teritorijas, kurās nodevas un citi tirdzniecības ierobežojumi (izņemot tos, kurus pieļauj šī līguma XI — XV un XX pants) tiek atcelti uz tur radīto produkciju (products originated in...).

10. Dalībvalstis var ar divu trešdaļu balsu vairākumu apstiprināt priekšlikumus, kas visā pilnībā nesakrīt ar šī panta daļu, ja rezultātā tiek izveidota muitas ūnija

vai brīvās tirdzniecības zona.

Dalībvalstu kopējie pasākumi (joint action) tiek veikti, regulāri tiekoties šī līguma iedzīvināšanas mērķos. Šo tikšanos laikā (3.) katrai dalībvalstij ir viena balss un (4.) lēmumus pieneni ar balsojušo valstu balsu vairākumu (majority of the votes cast). Ārkārtējos apstākļos ar divu trešdaļu dalībvalstu piekrišanu, kas sastāda vismaz pusi no visām dalībvalstīm, dalībvalstis var atkāpties no šī līguma noteikumiem (XXV p.).

Jebkura dalībvalsts ir tiesīga apturēt šī līguma darbību vai izstāties no tā (withhold or withdraw).

Līguma noteikumu maiņa (modification) notiek ar 2/3 balsu vairākumu.

Sarunas par tarifiem (XXVIII bis) notiek atsevišķi pa preču grupām, ņemot vērā katras valsts prasības un tās katras atsevišķas ražošanas nozares vajadzības [3.(a)]; mazāk attīstīto valstu nepieciešamību pēc elastīgākas muitas tarifu aizsardzības attīstības, kā arī fiska ienākumu nolūkos. [(b)].

Jaunu valstu pievienošanās līgumam notiek ar pārējo dalībvalstu 2/3 balsu vairākumu.

GATTLĪGUMA I PIELIKUMS (ANNEXI) i

Pirmais pielikums visumā izskaidro jēdzienus un terminus.

Tā preferenču līmenis (margin of preferences) nozīmē absolūto starpību starp vislielākās labvēlības nācijas tarifa likmi (most —favoured —nation rate) un parasto preferenciālo muitas nodevu likmi (preferential rate of duty) (para 4).

Slēptais dempings, ar ko nodarbojas saistītasfirmas (hidden dumping by associated houses), ir rīcība, kad importētājs pārdod preci zem eksportētāja, ar kuru importētājs ir saistīts, izziņotās un eksportējošās valsts cenas. Tas veido cenu dempingu (price dumping), kura līmeni (dumping margin) pēc cenas, par kādu preces

importētājs pārdod to tālāk (Ad Art VI 1.).

Pēc VI panta 2. un 3. paragrāfa 1. piezīmes (Note 1.) — "tāpat kā jebkuros citos muitas nodevu administrācijas gadījumos, dalībvalsts var pieprasīt saprātīgas drošības naudas iemaksu obligācijās vai skaidras naudas depozīta (bond or cash deposit) veidā antidempinga vai antisubsīdiju (countervailing) nodevu nomaksai līdz faktu galīgai noskaidrošanai, ja ir aizdomas par dempingu vai subsīdijām."

Pēc šī panta 2. piezīmes prakse, kad valstis izmanto dažādas valūtas (multiple currencies practices), zināmos apstākļos var veidot eksporta subsīdijas vai dempingu, pret var pielietot antisubsīdiju un antidempinga nodevas.

Pielikuma izskaidroti daudzi citi termini. XVIII panta 1. un 4.

paragrāfa 2. daļā noteikts, ka ar jēdzienu valsts "agrā attīstības stadijā" (in early stages of development) ne tikai valstis, kas tikko uzsākušas savu ekonomisko attīstību,

bet arī tās, kura tautsaimniecība atrodas industrializācijas procesā, kura ir novērst

pārlieku atkarību no primārā produkta.

Ar "jaunas industrijas iedibināšanu" izprot ne tikai pilnīgi jaunas nozares attīstību, bet arī jaunas ražotnes izveidošanu jau pastāvošā rūpniecības nozarē. "Ar to saprot arī iznīcinātas ražošanas atjaunošanu vai rekonstrukciju." Tātad Latvija var droši izmantot vairumu šo atrunu savu varbūtējo protekcionistisko pasākumu attaisnošanai (Ad Art Para. 2, 3,7, 13 un 22).

Pielikuma XXXVI panta 2. daļā deklarēts, ka "pastāv nepieciešamība pēc ātras un pastāvīgas mazāk attīstīto valstu eksporta ienākumu kā nepie

ciešamība nodrošināt šīm valstīm tādu daļu no augošās starptautiskās tirdzniecības, kas atbilst to tautsaimniecību vajadzībām.

GATT URUGVAJAS RAUNDS

GAL VENIE MĒRĶI UN REZUL TĀ Tl

GATT Urugvajas raunds ietvēra 8 sarunu ciklus. Tas ir pagaidām visplašākais šīs organizācijas pasākums, kura mērķi tika nosprausti 1986. gadā ministru sagaitas laikā Punta del Este. No šiem uzdevumiem pagaidām veikta apmēram puse. Preses materiāli par Nobeiguma akta parakstīšanu 1994. gada 15. aprīlī Marrākešā, Marokā, bija sastādīti uz 22 000 lappusēm. Tikai Nobeiguma akta pamatteksti vien aptvēra 424 lappuses, kuras arī izmantotas šīs apakšnodaļas sagatavošanai.

Urugvajas raunda bija izplatīt tiesiskās attiecības pēc GATT līguma parauga

uz trim jaunām regulēšanas nozarēm — pakalpojumu tirdzniecību, lauksaimniecības produktu tirdzniecību un intelektuālo tiesību sfēru. Tirdzniecība ar lauksaimniecības produktiem iepriekš vienmēr bija palikusi ārpus GATT noteikumu disciplinējošās ietekmes. Mēģinājumi pakļaut šo nozari GATT iepriekš — un

Tokijas raundu laikā — cieta neveiksmi. Punta del Estē nosprausto pasā

kumu vidū bija arī šādi citi jautājumi: subsīdijas, tekstiliju tirdzniecība, izmaiņas strīdu jautājumos un produkcijas standartu problēmas. Šeit no aprādītā milzīgā informācijas apjoma iespējams dot īsu ieskatu tikai svarīgāko jautājumu risinājumos.

Servisa jautājumos tika noslēgts Ģenerālais līgums par pakalpojumu tirdzniecību Tiek izteikta cerība, ka šis līgums noteiks tā reglamentācijas sfēras jautājumus gadus piecdesmit uz priekšu.

Intelektuālā īpašuma jautājumos tika noslēgts Līgums par intelektuālo īpašumu, kas saistīts ar tirdzniecību Tas ir spīdošs rezultāts, kas palīdzēs aizsargāt

29 General Agreement on Trade in Services, angl. saīsinājums — GATS.

30 Trade Related Intellectual Property, angi. saīsinājums — TRIPS.

patentu, autoruliesības un ikdziiiecībasuoslēpumus.Pēc . šī līguma pirmo reizi pasaules starptautisko tiesību vēsturē dalībvalstis būs spiestas īstenot efektīvu procedūru intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzībai ar civilā vai kriminālprocesa, muitas un cīņas palīdzību pret viltotu produkciju un pirātu produkcijas tirdzniecību. Salīdzinājumā ar to agrākās autora tiesību konvencijas gandrīz nesatur nekādus noteikumus par to normu ieviešanu piespiedu kārtā (enforcement).[138]

Antidempinga jautājumos atzīts, ka ārvalstu dempings izslēdz no tirgus vietējos piegādātājus. Pēc tam tirgu negodīgi iekarojušais konkurents parasti ievieš monopol-cenas. Dempings pieder pie negodīgas tirdzniecības prakses. GATT līgums neaizliedz dempingu, bet atjauj to apkarot ar antidempinga muitošanas paņēmienu. Taču dempings vienmēr saistīts ar kaitējuma radīšanu. Piemēri arī rāda, ka valstis nereti antidempinga nodevas uzlikušas nepamatoti. Kenedija raunda laikā tika izstrādāts Antidempinga kodekss, kuru papildināja Tokijas un Urugvajas raunda v

Lauksaimniecībā rezultāti ir pieticīgāki, tajā process tika uzsākts, jo šai tautsaimniecības nozarei raksturīga liela valstiskās iejaukšanās pakāpe. Urugvajas raundā agrārā politika bija uzmanības centrā, kaut gan šī nozare atbild tikai par 10% no pasaules tirdzniecības kopējā apgrozījuma. Atšķirībā no citām ražošanas nozarēm lauksaimniecība saskaras ar īpašām grūtībām, kas saistītas ar dabas untumiem, nestabilu tirgu un cenām, pārprodukciju, bet samērā nelielu cenu politikas elastību agrārajā tirgū.

Kā raksta Šveices eksperti, augstais valsts politikas iejaukšanās līmenis tiek pamatots ar lielo lauksaimniecības ietekmi uz valsts tautsaimniecību kopumā. Šveicē, ņemot vērā tās īpašo ģeogrāfisko stāvokli, zemnieki tiek īpaši atbalstīti. Tur uzskata, ka bez ilgtermiņa politikas, kura vērsta uz lauksaimnieku ienākumu garantēšanu, tautsaimniecības virsuzdevumu izpilde, iedzīvotāju apgāde ar pārtiku, vispārēja augsta ražošanas līmeņa nodrošināšana, dabas resursu pilnīga izmantošana, tradicionālās kultūrvides un vides, kas spēj uzturēt vietējos iedzīvotājus, saglabāšana nebūs iespējama. Šveices lauksaimniecības produkcija ir tik dārga, cik vispār dārgs darbaspēks šajā valstī, un dārgāka salīdzinājumā ar citām valstīm nelabvēlīgāko klimatisko un ģeogrāfisko apstākļu dēļ, īpaši kalnu apgabalos, kur dzīvo 2/3 Šveices iedzīvotāju un atrodas 52% no lauksaimnieciski izmantojamās zemes.

Šveice nav šādas iejaukšanās izņēmums tirgus mehānismos lauksaimniecībā. Līdzīgus savas lauksaimniecības aizsardzības, importu ierobežojošus un eksportu sekmējošus pasākumus pielieto vairums GATT dalībvalstu, nebūt ne vienmēr pildot GATT līguma XI un XVI pantu. Galveno lauksaimniecības eksportētāju valstu starpā notiek sīvs karš par savu dalu pārpildītajā pasaules produktu tirgū,

kas stipri apgrūtina citu, jaunattīstības valstu stāvokli. Tāpēc vispārējā GATT

liberalizācija maz skars lauksaimniecību. Tirgus liberalizācija šajā nozarē notiks tikai soli pa solim ilgstošā laika periodā un ļoti disciplinēti.

Urugvajas raunds kuksaimniecībānosJēdzās ar Agrārā līguma, noslēgšanu, kas sastāv no 21 panta, 5 pielikumiem un vienas Vienošanās. To īstenošanu un uzraudzību veiks WTO. Šajos dokumentos principā atzīts lauksaimniecības daudzfunkciju raksturs. Muitu tarifu likmes sešu gadu laikā šajā preču grupā tiks samazinātas par 36%, vismaz 15% katrā tarifu līnijā. Šajā etapā un preču grupā starp ES un GATT nekādas sarunas nenotika.

Iekšējās lauksaimniecības produkcijas subsīdijas tika noteiktas 20% līmenī no 1986./88. gada bāzes. Budžeta piemaksas lauksaimniecības produkcijai tiks samazinātas par 36% no 1986./90. gada bāzes. Eksporta piemaksas tiks samazinātas par 2 1 % no 1991 ./92. gada bāzes. Šveicei sava lauksaimniecības ražošana nebūs

Subsīdiju un pretsubsīdiiu nodevu jautājumā tika noslēgts jauns līgums par subsīdijām, kas uzlabo Tokijas raunda taču atstāj iespēju izmantot vairākas

saistības limitējošas atrunas.

Tekstiliju tirdzniecībā, kur agrāk GATT nebija nekādu panākumu, tika noslēgts speciāla režīma līgums (a phase out agreement), kuru izstrādāja 10 gadus.

Valstu interešu aizsardzības un noteikumu atrunu jautājumos (safeguards) pēc Tokijas raunda izgāšanās panākts liels progress, jo parakstīts Valstu interešu aizsardzības kodekss (Safeguards Code), kurš nosaka ne tikai kritērijus normālām atrunām (escape clause), bet arī noteikumus eksporta ierobežojumiem.

Tirgu atvērtības jautājumos (market access) panākts ievērojams progress kvotu samazināšanā un pārejā no kvotām uz tarifiem, kā arī muitas tarifu samazināšanā. īpaši strauji tarifu samazināšana notikusi jaunattīstības zemēs, dažās jomās pat līdz nullei. GATT pilnīgi atteiksies no muitošanas aizlieguma farmācijas, medicīnisko iekārtu, grants pārvietošanas un celtniecības mašīnu importā. Tomēr daudzas dalībvalstis šo noteikumu neatzīst. pievienojušās tikai galvenās minēto produktu importa un eksporta valstis. pro

duktiem muita būs 5,5—6% apjomā. Muita, kas ir līdz 15 %, tiks caurmērāuz pusi samazināta.

Salīdzinājumam šeit minēsim dažus par valstu eksporta apjomu

1992. gadā: Vācija — 430,38 miljardi USD, Šveice — 65 miljardi, Austrija — 44,43 miljardi. Latvijas 1995. gada valsts budžets bija noteikts 475 miljoni Ls, respektīvi, ap miljardu USD.35

Jaunattīstības valstu integrācijā panākts ievērojams progress šo valstu iekļaušanā GATT un \VTO sistēmā. Tika paredzēts, ka visām valstīm būs noteiktas tarifu un servisa likmju tabulas (schedules) ar zināmiem mazattīstītām valstīm (law deve

loped countries — LDC). Līdz a r to zināma GATT disciplīna tiks ieviesta vismaz valstīs, kas patlaban atrodas industrializācijas stadijā (newly industrializing countries — NIC). Noteikts šāds muitas tarifu samazinājums: Latīņamerikā — par 25,30%, ASEAN — par 30-40%, Korejā — par 40%, Indijā — par 50%.36

Rudolf Horber, "Die Liberalisierung des Agrarhandels: Beweggrunde, Auswirkungen und Massnahmen", in — GATT Uruguay Round (1995) pp. 51—66.

Tokyo Round Code.

Kai-Uwe Schanz, "Der Marktzugang im WTO-Welthandelssystem: Zollsenkungen auf Industrieprodukten und Neuerungen bei den Ausgleichsmassnahmen für Dumping und Subventionen", in — Uruguay Round.. , pp.

K. U. Schanz, op cit., pp. 110 — 111.

Viena i io galvenajamjaunattīstības zemju prasībām Urugvajas raunda bija liberalizēt un atvērt tirgus šo valstu galvenajiem eksporta produktiem. Tika atzīmēts, ka lielās industriālās valstis pret jaunattīstības valstīm negodīgi pielieto antidempinga protekcionistiskos pasākumus, kurus tikpat labi tiesiskas pielietot jaunattīstības valstis pret eksporta lielvalstu dempingu.37

Valsts ppasūtījumu jomā GATT līguma 1947. gada redakcijā valdības pasūtījumi nebija reglamentēti, lai gan tie parasti aizņem 10 — 15% no pasaules tirdzniecības apjoma. Tokijas raunda laikā noslēdza patlaban spēkā esošo Līgumu par publiskiem pasūtījumiem (spēkā.no 1981. g.), kas nebūt nenosedz visas pasūtījumu nozares, tomēr šī līguma regulēšanas sfērā pasaulē brīvā tirgū tiek pārdoti pasūtījumi 33 miljardu USD apjomā. 1994.15.04. parakstītais 35 lpp. garais līgums ar 230 lpp. gariem pielikumiem atvērs ceļu starptautiskajiem konkursiem par publiskajiem pasūtījumiem ap 400 miljardu USD apjomā. Šo līgumu parakstīja 22 valstis: ES un EFTA valstis, kā arī ASV, Kanāda, Japāna, Ziemeļkoreja un Izraēla. Līgums stājās spēkā no 1996.01.01.

Saskaņā ar šo līgumu konkurējošajām pusēm iespējams izmantot vietējo procedūra konkursu taisnīguma apstrīdēšanā un kompensācijas pieprasīšanā, ja pārkāpti līguma noteikumi. Līguma pamatprincips ir nacionālais režīms. Līgums ir spēkā no zināmas pasūtījuma "sliekšņa" vērtības (threshold value), kas valdībām preču un pakalpojumu jomā ir 182000USD, pašvaldībām no 200 000 USD, bet patēriņa preču grupā 400 000 USD.38

Strīdu izšķiršanas procedūrā izstrādāts universāls, unificēts juridisks process un sistēma visiem Uragvajas raunda līgumiem. Tas izslēdz strīda noregulēšanas ko pieļāva pušu konsensa princips. Pirmo reizi vēsturē šajā procesā ieviesta arī "apelācijas" procedūra, kas palīdzēs izlīdzināt dažus strīdus, kur īpaši bieži tika praktizēta bloķēšana. Par šo jautājumu rakstīts sadaļā par WT0.

PASAULESTIRDZNIECĪBAS ORGANIZĀCIJA

Laika gaitā izmainījusies starptautiskās ekonomikas un tirdzniecības situācija, kurai bija raksturīga augoša savstarpējā attīstība, arvien vairāk sāka apdraudēt GATT sistēmu. Pamazām sāka veidoties uzskats, ka GATT vairs nespēj nodrošināt Bretonvudas sistēmas tālāku īstenošanu līdztekus Starptautiskajam valūtas fondam un Pasaules bankai. GATT "iedzimto" vainu vidū bija organizācijas ekskluzīvais stāvoklis; pārmērīgas cerības uz valstu spējām pieņemt koordinētus lēmumus un novērst ar prātībām saistītos riskus; organizācijas neskaidrais tiesiskais statuss, kas noveda pie neizpratnes gan pasaules sabiedrības, gan preses, gan valdību vidū; strīdu izlīdzināšanas procedūras un institucionālā mehānisma trūkumi.

Minēto iemeslu vēlākajā Urugvajas raunda etapā gadā Kanāda ierosināja

izveidot Pasaules tirdzniecības organizāciju (WT0) Urugvajas raundā noskaidroto

Christian Hāberli, "Das GATT unci die Entwicklungslander", in — Uruguay.., pp. 1 35— 1 67. m A. Often, op. cit, pp. 67 — 90.

GATT institucionālo, procesuālo defektu novēršanai un Bretonvudas sistēmas labākai īstenošanai. Šajā nolūkā tika pieņemta WTOHarta™. Iecerēts, ka tās noteikumi sekmēs starptautiskās tirdzniecības un ekonomiskās sadarbības attīstību vairāk nekā GATT. Daži eksperti WTQ izveidošanu pat uzskata par Urugvaias raunda lielāko panākumu.

WTO Harta (Charter) pati par sevi ir visnotaļ institucionāla un procesuāla. Tā turpinās GATT institucionālās idejas un daudzus praktiskus pasākumus tādā veidā, kas ir labāk izprotams visiem, sākot ar žurnālistiem un beidzot ar juristiem un valdībām. Konsenss beidzot ir noteikts par svarīgu lēmumu pieņemšanas procesa principu. Jaunais 1994. gada GATT kļūs par 1947. gada GATT tiesību pārmantotāju. WTO savstarpēji saistīs visus Urugvaias raundā pieņemtos tekstus pēc vienotās paketes principa.

Institucionāli WTO veido Sekretariāts, Ģenerāldirektors un Ģenerālā padome (General Council), kas darbojas līdzīgi kā citās starptautiskās organizācijās. Tādējādi iespējams nodarboties arī ar intelektuālā īpašumajautājumiem, jo GATT kompetencē ir tikai fiziskas preces. GATT Līgums paliks turpmāk par materiālo tiesību pamatligumu ar daudziem papildinājumiem.

WTO lēmumu pieņemšana visaugstākajā līmenī notiek Ministru konferencē (Ministerial Conference), kas sanāk ne retāk kā reizi 3 gados. Organizācijā darbojas 3 padomes. Ģenerālā padome ir augstākā uzraudzības institūcija un Ministru konferenču starplaikā tiesīga īstenot daudzas tās funkcijas. Tās sēdes notiks apmēram reizi mēnesī kā GATT Padomes sēdes. Bez tam izveidotas arī 3 padomes katra šāda Pielikumā 1 ietilpstošā līguma īstenošanai, respektīvi: Preču tirdzniecības, Servisa tirdzniecības un Ar tirdzniecību saistīto intelektuālā īpašuma jautājumu padomes.

Ir izteikts viedoklis, ka WTOHarta garantē iejaukšanos dalībvalstu iekšējās lietās. Pamatā līgums arvien vairāk iekšēji savstarpēji atkarīgajā pasaulē paredz 5 lēmumu un papildinājumu pieņemšanas mehānismus WTO tirdzniecības politikā;

līgumu un lēmumu papildināšana, to interpretācija, atteikšanās no zināmiem noteikumiem (waivers) un sarunas parjauniem līgumiem.

Patiesībā, kaut arī pašai patiešām ir lielākas pilnvaras nekā GATT, tomēr tās

lēmumu pieņemšanas mehānisms ir daudz demokrātiskāks. Daudzu svarīgāko jautājumu pieņemšanai nepieciešama vairs nevis puse, bet gan kvalificēts vairākums balsu — trīs ceturtdaļas no visām dalībvalstīm, lai varētu atteikties no zināmiem noteikumiem un interpretēt līgumu tekstus. Valsts nav arī saistīta ar Hartas pielikumu, pret kuru tā uzstājusies, ja pielikums "atcel dalībvalstu tiesības un pienākumus. Formāla interpretācija netiks pielietota, lai grautu līguma pamatus." Tātad WTO līgumā ietvertie valstu suverenitātes aizsardzības mehānismi pārsniedz GATT līgumā paredzētos.

V/TO ietvaros izveidota arī Strīdu izšķiršanas institūcija (Dispute Settlement Body — DSB), kas īsteno un uzrauga Pielikumā 2 noteiktos principus. Taču Ģenerālā padome ir tiesīga veikt DSB funkcijas. būs spējīga pielietot unificētu strīdu

izšķiršanas procedūru un tirdzniecības politikas izpētes mehānismu (Trade Policy Revue Mechanism).

The Charter of the World Trade Organization.

GATT ietvaros strīdi pec XXII un XXIII panta tika tikai sarunu un konsul

tāciju dalībvalstu ministru līmeni ieskaitot, vai nododot dalībvalstu izlemšanai.

Laika gaitā GATT tomēr pamazām ieviesa strīdu izlemšanas kodificētu sistēmu. Piecdesmitajos gados izveidoja personu paneli (panel of individuals) jautājumu noskaidrošanai un rekomendāciju došanai dalībvalstīm.

Pakāpeniski paneļa funkcijas koncentrējās vairāk uz līguma pārkāpumu izpēti. Astoņdesmitajos gados strīdu izlīdzināšanas panelim jau nāca talkā GATT juridiskā nodala (legal section). Pie šiem paneļiem visvairāk bija griezušās ASV. Tomēr GATT strīdu izskatīšanas procedūrai bija daudz trūkumu, kuru novēršanai 1994. gadā pieņēma Vienošanos par strīdu izšķiršanas noteikumiem un procedūru.'

Vienošanās iedibina unificētu strīdu izšķiršanas sistēmu GATT un WTO kopā, arī strīdu par abu organizāciju līgumu regulēšanas jautājumiem. procedūra

sūdzību iesniegušajai valdībai tiek saglabāta, bet jautājuma izskatīšanas ir

aizliegta. Izveidota jauna apelācijas procedūra, kas aizvietos dalu no Padomes funkcijām ziņojuma (report) apstiprināšanā. Tagad tiks uzskatīts, ka automātiski ir Padomes apstiprināts, ja neviena no strīdā iesaistītajām pusēm neiesniedz apelāciju. Apelācijas gadījumā nodod apelācijas panelim. Pēc tā lēmuma (rul

ing) ziņojumu nodod Padomei, kur tas arī tiek uzskatīts par automātiski apstiprinātu, izņemot gadījumus, kad Padomes vidū pret to ir pilnīga vienprātība (negative

consensus), kuru var pārvarēt jebkura dalībvalsts, šo konsensu izjaucot. Apelācijas ziņojums ir spēkā, un tas dalībvalstīm jāīsteno.

Tātad pati WTO Harta veido tikai institucionālo mehānismu. Taču tai ir 4 svarīgi pielikumi (Annexes).

Pirmais pielikums (Annex 1) satur garu visām WTO dalībvalstīm saistošu starptautisko līgumu tekstus, kas veido galvenos Urugvajas raunda rezultātus.

Pielikums 1A ir Urugvajas raundā revidētais GATT 1994. g. Līgums ar plašiem pielikumiem (schedules) par tarifu likmēm un katru lielāko tirdzniecības valsti. Šī Līguma pielikumi savukārt ir šādi:

Līgums par lauksaimniecību, Līgums par sanitārajiem un pasā

kumiem, Līgums par tekstilijām un apģērbu, Līgums par tehniskajām barjerām tirdzniecībai, Līgums par investīcijām, kas ir saistītas ar tirdzniecību, Antidempinga līgums, Vērtēšanas līgums, Līgums par pirmspiegādes inspekciju, Līgums par izcelsmes noteikumiem, Līgums par importa licencēšanu, Līgums par subsīdijām un pretsubsīdiju pasākumiem, Līgums par valsts interešu Minēto līgumu paketē

vissvarīgākie ir Antidempinga un Subsīdiju līgumi.

Turklāt GATT 1994. g. Līgumam pievienota vēl sērija vienošanos, ministru lēmumu un deklarāciju (understandings, ministerial decisions).

Pielikums 111 ir minētais GATS Pakalpojumu tirdzniecības iitimns, kur bija plānota ap 100 valstu līdzdalība. Pakalpojumu tirdzniecība tādās valstīs kā, piemēram,

40 Understanding on Rules and Procedures Governing the Settlement of Disputes.

4,1 Agreement on Agriculture, on Sanitary and Phytosanitary Measures, Textiles and Clothing, Technical Barriers to Trade, Investment Measures, Anti-dumping, Valuation, Preshipment In

spection, Rules of Origin, Import Licensing, Subsidies and Countervailing Measures, Safeguards.

Šveice sastāda ap 60% no nacionālā produkta. Līgums aptver visus pakalpojumu veidus, brīvo profesiju sniegtos ieskaitot. GATS Līguma īstenošana saistīta nevis ar fizisku preču, bet gan galvenokārt ar pakalpojumu eksportu, līdz ar to ar darbaspēka brīvu pārvietošanos un rezidenci citās valstīs. Tomēr pakalpojumu sniegšana ir atkarīga ari no zināmu preču vai materiālu priekšmetu, kas saistīti ar šo pakalpojumu izpildi (pasta sūtījumi, celtniecības plāni un materiāli, iekārtas u.c), brīvu ielaišanu pakalpojuma izpildes valstī. Šo noteikumu ierobežojumi pēc Līguma pieļaujami tikai cilvēku dzīvības, veselības un valsts drošības nolūkos.

Tomēr vairumā valstu pastāv GATS Līgumam pretēji, uz pilsonību balstīti ierobežojumi daudzās nozarēs. Šveicē šie ierobežojumi noteikti vietējā un tranzīta transportā, iekšējos pārvadājumos, enerģijas sadalē, telekomunikācijās, pastā, audiovizuālajā servisā, veselības aizsardzībā, tiesību aizsardzības sistēmā, ugunsdzēsēju darbā, instalācijas darbos, restorānos, šahtās, darba starpniecībā, valsts drošības dienestos, azarta spēlēs, skursteņslauķu profesijā (!), slēpošanas instruktora profesijā u.c. Šos ierobežojumus Šveicē netaisās atcelt, un GATS arī nenosaka personu pārvietošanās brīvību.[139]

Pielikums 1C ir minētais TRIPS līgums par intelektuālo īpašumu.

Pielikums 2 satur visām dalībvalstīm obligātus, vienotus (unitary) strīdu izšķiršanas procedūras visiem raundā parakstītajiem līgumiem, kuru būtība

jau izskaidrota iepriekš.

Pielikums 3 satur Tirdzniecības politikas izpētes mehānisn»ī^3 (TPRM), ar kura palīdzību sekos visu dalībvalstu tirdzniecības politikai, tās ietekmei uz katras

dalībvalsts un tās tirdzniecības partneru tautsaimniecību.

Pielikums 4 satur četrus līgumus, kuros līdzdalība ir brīvprātīga (optional) un kuri ieguvuši visai neparastu nosaukumu — "plurālistiskie" (plurilateral agreements). Tie ir šādi: Līgums par tirdzniecību ar lidaparātiem, Līgums par valdības

pasūtījumiem, Starptautiskais līgums par piena produktiem un Starptautiskais līgums par liellopu

Izstāšanās no WT0 notiek ar 6 mēnešu iepriekšēju notifikāciju.

DALĪBVALSTU ATTIEKSME , . PRETURUGVAJASRAUNDA REZULTĀTIEM UN TO IEVIEŠANA NACIONĀLAJĀ LIKUMDOŠANĀ

ASV Urugvajas raunda dokumentu ratifikācija Kongresā bija pakļauta ātrās ratifikācijas procedūrai (fast track procedure), kas pēc Senāta un Pārstāvju palātas reglamenta (Rules of Procedure) pieprasa Kongresa notifikāciju 120 dienas pirms attiecīgā starptautiska līguma parakstīšanas. Starplaika ar Kongresu notika intensīvas sarunas, kura gaitā tam bija iespējams ietekmēt attiecīgā līguma saturu un tā pārstāvjiem piedalīties pēdējos sarunu etapos. Ja procedūra noris normāli, tad ASV prezidents iesniedz likumprojektu (bill) par attiecīgā līguma ratifikāciju. Ja Kongress par to nobalso, tad prezidents iegūst tiesības gan ratificēt noteikto līgumu, gan arī ieviest to iekšējā likumdošanā. Ātrās procedūras apstākļos Kongress iesniegto ratifikācijas likumprojektu labot nav tiesīgs.

Tomēr ar Urugvajas raunda dokumentu implementāciju ASV radās zināmas problēmas. Tāpat kā gadījumos ar agrāk parakstītajiem ASV tirdzniecības līgumiem, Savienotajās Valstīs uzskata, ka Urugvajas raunda dokumenti nav tiešas darbības executing), respektīvi, tie ar ratifikāciju automātiski par ASV tiesību sistēmas

Šādu dokumentu transformācija Savienoto Valstu likumdošanā notiek ar Kongresa aktu starpniecību. Ja ASV valdība uzskata, ka gadījums ir tik svarīgs, ka nepieciešams atturēties no kādā šīs valsts starptautiskajā līgumā noteikto saistību pildīšanas, tad valsts konstitucionālā sistēma to Taču tiesības atkāpties no

līguma izpildes nedrīkst izmantot vieglprātīgi.

Pamatā sarežģījumiem ar Urugvajas raunda dokumentiem ASV bija jautājums par to, vai iepriekš minētā WTO/GATT strīdu izšķiršanas procedūra nav pretrunā ar ASV likumdošanu (Statutes Section 301) un vai nebūs nepieciešami likumdošanas fundamentāli labojumi, jo 301. panta noteikumi dod ASV uzņēmumiem tiesības informēt valdību par to, ka ārvalstu valdības rada kaitējumu Savienoto Valstu eksporta tirdzniecībai un intelektuālā īpašuma aizsardzībai.[140]

Par Šveices, no vienas puses, pozitīvo, no otras, rezervēto attieksmi pret Urugvajas raunda dokumentiem jautājumos par piekāpšanos nacionālo interešu aizsardzībā īsumā minēts jau iepriekš.

STARPTAUTISKĀS PREČU TIRDZNIECĪBAS KONTRAKTI

Pēc starptautisko tirdzniecību regulējošo aktuālo publiska rakstura līgumu analīzes varam pāriet pie ekskluzīvi SPT jautājumiem.

Pirmais starptautiskais līgums, kas regulēja starptautisko tirdzniecību, bija 1924. gada Hāgas noteikumi par prečujūras transportu^4" (turpmāk CGSA), kurus pieņēma starptautiskā konferencē. Noteikumi lielā mērā ierobežoja kuģu īpašnieku kontraktu brīvību, tāpēc angļu juristi ļoti pretojās to ratifikācijai. Tiesnesis lords Roskils tolaik rakstīja, ka CGSA ratifikācija nozīmē Lielbritānijas valdības un kuģu īpašnieku apstiprinājumu, ka tā vairs nevalda pār jūrām un ka tās kuģu īpašnieki vairs nav spējīgi diktēt noteikumus pasaules tirgotājiem.[141] Angļu juristi, kas iestājās pret Konvenciju, argumentēja, ka nedrīkst pieļaut, ka daudzpusējā konvencija atšķiras no tiesībām, kuras iegūst, pamatojoties uz vispārējām tiesībām (common law).

Līdz pat piecdesmitajiem gadiem vairums Anglijas- lordu - kancleru un to pastāvīgo sekretāru bija tādās pašās naidīgās domās kā britu tiesneši un juristi attiecībā uz ikvienu starptautisko aktu, kas varētu iedragāt tiesu suverenitāti. Pacieta divpusējus

līgumus, uz kuru pamata īstenoja privātās tiesības. Tāda pati attieksme Anglijā ilgstoši bija arī pret starptautiskajiem līgumiem arbitrāžas jautājumos,48 par ko tuvāk būs pastāstīts attiecīgajā

Pirmā starptautiskā institūcija, kas sāka nodarboties ar starptautisko tirdzniecības tiesību (šā termina tiešajā nozīmē) unifikāciju, bija UNIDROIT, kas šo darbu sāka gadā, izmantojot Anglijas, Skandināvijas valstu, Francijas un Vācijas ekspertus. Projekti tika sagatavoti 1935., 1936. un 1939. gadā. Otrais pasaules karš šo procesu pārtrauca. Tomērjau šajā etapā tika noskaidrots, ka sagatavot starptautisko konvenciju neizdosies, ja balstīsies uz kādu tiesību sistēmu, pat to papildinot vai arī

apvienojot esošo tiesību sistēmu principus. Turklāt bija skaidrs, ka sagatavotajam līgumam jāregulē tikai starptautiskās tirdzniecības kontrakti, neskarot iekšējo tirdzniecību.

Pēc Otrā pasaules kara UNIDROIT atjaunoja darbu un sagatavoja projektu 1963. gadā. 1964. gadā Nīderlandes valdība sasauca diplomātisko konferenci, kuras

laikā pieņēma divas konvencijas: Unificētās starptautiskās preču tirdzniecības tiesības^1"' (tālāk ULIS) un Unificētās starptautiskās preču tirdzniecības kontrakta sastādīšanas tiesības^5" (tālāk ULF).

Šo divu dokumentu galvenie autori bija rietumeiropieši, kurus kritizēja vairums sociālistisko un valstu par to, ka šie akti neatbilstot neeiropiešu partneru

interesēm. ULIS pievienojās tikai 8 valstis, bet ULF — tikai septiņas. Kaut ari abas konvencijas stājās spēkā, tās tomēr neieguva plašu pielietojumu un ietekmi uz pasaules tirdzniecību.

Vācijā ULIS stājās spēkā 1974. gadā, jo Vācijas Augstākā tiesa līdz pat 1984. gadam rekomendēja šo unificēto normu vietā lietot Vācijas Civilā vai Komerciālā kodeksa^51 normas.52 Hāgas noteikumi Vācijā izrādījās ļoti veiksmīgi, jo līdz 1987. gadam VFR ap 300 tiesas lēmumi bija balstīti uz Hāgas noteikumiem.

1966. gadā izveidotais UNCITRAL nolēma, ka nebūs daudz abu konvenciju dalībnieku, un tāpēc pie jaunas, valdībām vairāk pieņemamas, vienotas

konvencijas sagatavošanas. Darbā piedalījās kā UNCITRAL dalībvalstis, tā arī novērotāji no citām valstīm. UNCITRAL ir ietvēris konvencijā arī materiālās tiesības, tādējādi padarot "privāttiesības" par konvencijas sastāvdaļu. Turklāt konvencija sagatavota kā tiešas darbības starptautiskais līgums, kas ir saistošs dalībvalstij pēc ratifikācijas arī bez transformācijas iekšējā likumdošanā."

48 John Stein, "A Kind of Esperanto?", in — The Frontiers of Liability, Vol. 2, Oxford Univ. pr. 0 9 9 4 ) A p. 11 .

m Uniform Law on the International Sale of Goods, ang], saīsinājums — ULIS.

s" Uniform Law on the Formation of Contracts for the International Sales of Goods, angl. saīsināti — ULF.

51 Saīsināti — CISC

52 BGH NJW 1981.

53 R. H. Folsom.., op.cit, pp. 77 — 78.

1980. • GADA ANO KONVENCIJA PAR STARPTAUTISKĀS PREČU TIRDZNIECĪBAS KONTRAKTIEM

1980. gadā Vīnē Apvienoto Nāciju Organizācijas diplomātiskajā konferencē pieņēma ANO Konvenciju par starptautiskās preču tirdzniecības kontraktie nī- (tālāk CĪSG). CI.SG bija vairāku starptautisko organizāciju, kas nodarbojas ar tiesību unifikāciju, 50 gadu darba rezultāts. (Latvija šajā Konvencijā nepiedalās.)

Konferencē piedalījās 62 valstu pārstāvji, kas sagatavoto projektu nedaudz pielaboja. No dalībvalstīm 42 nobalsoja par Konvencijas teksta pieņemšanu. Saskaņā ar 99. pantu Konvencija stājās spēkā ar 10. ratifikāciju, kas notika 1986. gadā.[142]

Vīnes 1980. gada konference nekādu oficiālu Konvencijas teksta komentāru nav pieņēmusi, tomēr juristi un tiesību zinātnieki savā darbā plaši izmanto CISG Konvencijas UNCITRAL komentārus, kas bija sagatavoti konferencei, bet neietver tajā pieņemtos labojumus. Toties šāds salīdzinošais CISG un vienlaicīgi UCC komentārs tika sagatavots

CISG teksts veido kompromisu starp civilo un vispārējo tiesību sistēmām. Atsevišķi Konvencijas panti, piemēram, 16.(2), netika formulēti ne pēc angļu, ne vācu priekšlikuma, atstājot tulkošanu un implementāciju tiesu ziņā. Britu delegācijas loceklis Vīnes konferencē Felthams vēlāk rakstīja, ka, "ņemotvērā grūtības, ar kurām sastopas, panākot vienprātību daudzu nāciju vidū, kā arī starp vispārējo un civilo tiesību sistēmām, starp kapitālistiskajām un sociālistiskajām, attīstītajām un jaunattīstības valstīm, teksts ir tik labs, cik tas bija iespējams".57

Konvencijas teksts patiesībā ir salīdzināmo starptautisko komerciālo tiesību sintēzes rezultāts un valstu gribas paraugs reformēt savas tirdzniecības tiesības.[143]

CISG stājās spēkā 1988. gada 1. janvārī saskaņā ar Konvencijas 99.(1) pantu. CISG noteikumi vairākās valstīs, piemēram, Itālijā, VFR un Francijā, tika ieviesti praksē ar tiesas spriedumiem jau labu laiku pirms attiecīgo valstu

pievienošanās šim Konvenciju jau līdz 1980. gada aprīlim bija

parakstījušas 62, bet 1993. gadā ratificējušas 34 valstis.

CISG noteikumi ieguva popularitāti loti ātri. Tomēr ir arī tirgotāju asociācijas, kas rekomendē nepielietot 1980. gada Konvencijas noteikumus.

CISG- pielietojuma-sfēra--(sphere-of application) - aptver tikai dalībvalstis, ja kontraktējošās puses ir valstis [l.(l)(a) pants], bet, ja tās ir privātas personas, tad CISG pielietojama vienīgi, ja uz to norāda starptautiskās privāttiesības [L(l)(b)]‘".

Faktu, ka pušu uzņēmējdarbības vietas ir dažādas, neņem vērā, ja tas neizriet no kontrakta, savstarpējā darījuma vai pušu atklātās informācijas pirms vai pēc kontrakta noslēgšanas (2).

Šis noteikums ir vērsts pret to, lai kontraktā neatklāta īstā uzņēmēja (principal), nevis aģenta darbības vieta tiktu lietota kontrakta starptautiskuma noteikšanai. Sis noteikums aizsargā puses pret pārsteigumiem, respektīvi, pusēm negaidītas CISG pielietošanas, kad puse, parakstot kontraktu, nezināja, kas ir īstais otras puses principāls. Uz šī noteikuma ievērošanu vērsts arī I0.(a) pants.

Nosakot CISG pielietošanas sfēru, neņem vērā ne pušu valsts piederību (nationality), ne pušu, ne arī kontrakta civilo vai komerciālo raksturu (3).

Tātad CISG pielieto vienīgi patiesi starptautiska darījuma gadījumā (actual internationality requirement), ja puses darbojas dažādās valstīs, kas ratificējušas Konvenciju. Puses var atteikties no Konvencijas pielietošanas vienīgi tad, ja tas izriet no lex fori kolīziju tiesībām.

Ja darījuma partnerim ir daudzas darbības vietas, tad pēc 10. panta (a) daļas par aktuālu uzskata to "darbības vietu, kurai ir visciešākā saistība ar kontraktu un tā izpildes vietu" (closest relationship). 10. panta izpratnē Konvencija pielietojama, ja pušu "parastā rezidence" (habitual residence) atrodas dažādās valstīs.

Šeit jāatzīmē, ka ASVUCC arī reglamentē tīri starptautiskus kontraktus, jo tas aptver darījumus gan ar citiem štatiem, gan valstīm (another state or nation).61

Konvencija pielietojama arī tad, ja tiesas valsts materiālās tiesības norāda uz dalībvalsts tiesībām kad puses vienojas par CISG pielietošanu. Tomērjāņem vērā, ka amerikāņu autori izturas visai rezervēti pret CISG pielietošanu, salīdzinot ar UCC, kas ASV darbojas jau 40 gadus, tad, kad Konvencijas darbība praksē vēl jāpārbauda. Amerikāņi uzskata, ka vispārējās un civilās tiesību sistēmas dažādas interpretācijas var novest pie negaidītiem rezultātiem.62 Tāpēc, lai ASV atteiktos no CISG noteikumu ievērošanas, kontraktā skaidri jābūt norādītam, ka CISG noteikumi netiks ievēroti, bet tiks piemēroti, piemēram, Ņujorkas štata likumi.63 Tāpat, ja puses grib, lai CISG noteikumi noteikti tiktu pielietoti, tas skaidri jāuzrāda kontraktā.

Konvencijas pielietošanas izplatības noteikumi veidojas no tās normu implemen-tācijas zināmā kombinācijā ar lex fori likumu. 1980. g. Konvencijas pielietošanas iemesls noteikts tās 1. pantā, respektīvi, tie ir gadījumi, kad kontrakta puses nodarbojas ar uzņēmējdarbību (place of business) dažādās valstīs. Ja puses uzņēmējdarbības vietas ir vairākas, tad balstās uz to vietu, kurai ir visciešākā saikne ar kontraktu (10. p.). Ja

'* ASV iesniegušas atrunu pret šo 1. panta dalu un nav tās saistītas. ASV pielieto Konvenciju tikai tad, ja kontraktam ir patiesi starptautisks raksturs.

81 UCC § 1-105.

62 Henry Gabriel, op. cit., pp. 10—11.

63 William Hancock, "The Convention for the International Sale of Goods Compared with the Uniform Commercial Code", in — Guide to the InternationalSale of Goods, § 106.01 —106.03 (1986).

uzņēmējdarbības vieta nav konstatējama, tad puses rezidencei jābūt Konvencijas dalībvalstī. Ja izpētes rezultātā izrādās, ka abas kontraktējošās puses rezidē vienā valstī, piemēram, Latvijā, bet ārvalstu elementu veido tikai tas, ka preces piegāde notiek no otras valsts, teiksim, no Vācijas, tad šis līgums saskaņā ar 1980. gada Konvenciju netiek uzskatīts par starptautiskās tirdzniecības kontraktu.

Šveices SPT Kodeksa 118. pantā ir noteikts, ka kustamu mantu (preču) tirdzniecībā tā pielieto Hāgas 1955. gada 15. jūnija Konvencijas par starptautiskajā preču tirdzniecībā pielietojamo likumu^64 noteikumus, izņemot 120. pantā noteikto (sk. tālāk).

Pēc Konvencijas noteikumiem pušu valsts piederībai (nationality) vai tirgotāja statusam nav praktiskas nozīmes [ 1 .(3)]. Līdz ar to starptautiski pirkt un pārdot var ne tikai tirdzniecības, bet ari ražošanas vai juridiskas firmas.

Daudz sarežģītāks ir gadījums, kad lex fori likums pieprasa tiesas valsts likuma pielietošanu, bet puses rezidē dažādās valstīs.

CISG netiek pielietota (2. pants) preču pārdošanai, (a) kuras tiek pirktas personīgajam vai ģimenes izņemot gadījumus, kad pārdevējs pirms tam

vai kontrakta noslēgšanas brīdī to nezināja vai viņam tas nebija jāzina; (b) izsolē (jo tajās parasti tiek pielietoti specifiski nacionāli noteikumi — /. B.) ;(c) tiesību sargāšanas institūcijas akta izpildīšanas kārtībā; (d) akciju, daļu, investīciju vērtspapīru, pārvedamo vērtspapīru vai naudas; (e) kuģu, helikopteru un lidmašīnu pārdošanas un (f) elektroenerģijas pārdošanas operācijās.

(d) un (e) izņēmumi ir noteikti tāpēc, ka šo preču tirdzniecībai un reģistrācijai valstīs ir noteikti sarežģīti likumi.

Tādējādi Konvencija pēc izslēgšanas principa definē, kas ir preču pārdošana tās izpratnē. Taču CISG tieši nedefinē ne to, kas ir pārdošana, ne to, kas ir prece. Tas var novest pie pretrunīgas viena un tā paša kontrakta izpratnes, jo dažādu valstu likumdošana par to, kas ir prece (goods), ir atšķirīga. Pastāv arī tādi preču vai pirkšanas un pārdošanas objekti kā "nepabeigta prece, raža, konosamenti, līzingi, frančēzes" u.c.

Šveices SPT Kodeksa 120. pantā noteikts, ka preču un pakalpojumu kontraktus personīgai vai ģimenes lietošanai (contracts with consumers, contracts conclus avec des Vertrage kas nav saistīti ar profesionālo

uzņēmējdarbību, reglamentē patērētāja parastās rezidences vietas valsts likums, ja (a) tirgotājs šajā valstī saņēmis pasūtījumu; (b) šajā valstī ir bijis preces piegādes priekšlikums vai reklāma pirms patērētāja kontrakta, kurš noslēgts šajā valstī; (c) kontrakta sastādītājs ir piespiedis patērētāju doties uz ārvalsti un izdarīt tur pasūtījumu. Kodekss aizliedz cita likuma

Salīdzinājumam Somijas 1987. gada 27. marta Likums par preču tirdzniecību Nr. 355 tiek pielietots preču (arī nākamo) pirkšanai un pārdošanai, ieskaitot bartera darījumus, bet nereglamentē servisu, nekustamā īpašuma pārdošanu un jebkura uz zemes vai ūdens fiksēta objekta celtniecību (1., 2. pants).66

Hague Convention on the Law Applicable to the International Sale of Goods.

Switzerland's Private International Law Statute.., pp. 115 —116.

The Sale of Goods Act. Unofficial Translation. 1989-08- 14.

Bet pec ASV UCC § 2—106 izskaidro pārdošanu' kā "titula (title)' nodošanu par maksu pārdevēja pircējam", definējot preci, UCC aptver daudz plašākas kategorijas. UCC § 2—105 teikts, ka "preces definīcija atkarīga no tās kustamības (movabilitv)". UCC §2—105 uzskata naudu par preci gadījumos, kad tā ir pirkšanas un pārdošanas objekts vai patēriņa prece (commodity), bet ne tad, kad tā ir maksāšanas līdzeklis.

CISG 3. pants uzskata par preces pārdošanu jebkura piegādi, kaut arī tā būtu domāta preces ražošanai nākotnē (1) (future goods). Tomēr Konvencija nereglamentē pakalpojumu pārdošanu, neuzskata pakalpojumu par preci un tā veikšanu par pārdošanu, atstājot to cita starptautiskā līguma reglamentācijai.

Praksē ir daudz kontraktu, pēc kuriem vienlaicīgi tiek pārdota gan prece, gan pakalpojums (piemēram, pārdod iekārtu, apņemoties to uzstādīt, palaist un veikt tai servisu). UCC, lai pārdošana tiktu uzskatīta par preces pārdošanu, kontraktam jābūt veltītam pārsvarā (predominantly) preču pārdošanai, pretējā gadījumā tas tiek uzskatīts par servisa kontraktu, kuru reglamentē UCC II pants. Ja pārdota tiek "nākotnes prece", tad pēc UCC tai jāpastāv dzīvē un jābūt identificējamai.

CISG 4. pants noteic, ka Konvencija reglamentē "tikaipārdošanas kontrakta sastādīšanu, kā arī pircēja un pārdevēja tiesības un pienākumus, kas no šā kontrakta izriet". Ja kontraktā nav noteikts citādi, tā neregulē "(a) kontrakta vai jebkuras tā daļas spēku; (b) kontrakta iespējamo ietekmi (effect) uz pārdoto preču īpašuma tiesībām (the effect which the contract may have on the property in the goods sold)".

Līdz to kontrakta spēku un pušu tiesību un rīcības sevi ar kontraktu

katra dalībvalsts nosaka saskaņā ar savu likumdošanu.

Šveices SPT Kodekss starptautiskās tirdzniecības kontraktus atsevišķi nereglamentē, bet pielieto tiem 124. pantā vispārējos kontraktu tiesību principus. Pēc tiem kontrakts ir spēkā pēc formas, ja tas atbilst kontrakta vadošajam vai tā noslēgšanas vietas likumam (124. 1. p.).

2. Ja kontrakta noslēgšanas brīdī puses atrodas dažādās valstīs, pietiek, ja ievērots vienas puses likums.

3. Ja puses aizsardzībai kontrakta vadošais likums noteic īpašu tā formu, šo formu nosaka šis likums, izņemot gadījumus, kad tas pieļauj cita likuma pielietošanu.

Konvencija, tāpat kā UCC, arī nereglamentē "pārdevēja atbildību par nāvi vai personīgu kaitējumu, ko prece radījusi jebkurai personai" (5. p.).

T omēr tas nebūt nenozīmē, ka noteikumi par kaitējumu vai preču kvalitāti nevarētu vai tiem nevajadzētu būt ieslēgtiem kontraktā. Šie noteikumi ir citu, proti, patērētāja tiesību, aktu reglamentācijas objekts.

CISG Otrajā nodaļa reglamentēti kontrakta interpretācijas jautājumi, nosakot, ka šajā aspektā [7.(1) pants] uzmanība jāpievērš kontrakta starptautiskajam raksturam, nepieciešamībai sekmēt vienveidību Konvencijas pielietošanā un labas gribas (good ievērošanai starptautiskajā tirdzniecībā. "(2) jautājumi, kas Konvencijā nav reglamentēti, jārisina tās vispārējo principu garā, bet, ja tādu nav, tad saskaņā ar starptautiskajām tiesībām".

Pušu paziņojumi (statements) un rīcība jāinterpretē pēc to patiesā nodoma (intent) , kad otra puse nezināja vai nevarēja zināt, kāds šis nodoms bijis [8.(1) P-\- Ja šis noteikums nav pielietojams, tad paziņojumu un rīcības interpretācija notiek pēc "izpratnes, kāda analogos apstākļos varētu būt tāda paša tipa saprātīgai personai (reasonable person) kā otra puse "[8.(2)].

"(3) pušu nodomu vai saprātīgas personas izpratni vērtējot, jāveltī uzmanība visiem lietu skarošiem apstākļiem, ieskaitot sarunas, praksi, puses savstarpēji iedibinājušas, pielietojumu un pušu tālāku rīcību".

Tātad praksē ar šī principa palīdzību puses var rast attaisnojumu nepildīt kādu kontrakta noteikumu, ja šajā jautājumā nepastāv kontrakta skaidri izteikti noteikumi (express terms). Šo principu paredz arīUCC § 2 — 208(2).

Saskaņā ar CTSG 9. pantu "(1) Puses saistajebkura to agrākā rīcība, par kuru tās vienojušās (bound by any usage to which they have agreed), kā arī to savstarpēji iedibinātā prakse". Pēc panta (2) dabas apriori (impliedly) prezumē, ka savā kontraktā vai tā veidošanā puses pielieto praksi, par tās zināja vai tām bija jāzina, kas starptautiskajā tirdzniecībā ir plaši pazīstama un tiek ievērota līdzīgos kontraktos un analogā tirdzniecības veidā.

CISG 11. pantā noteikta arī UCC § 2-201 atļautā prakse, ka "tirdzniecības kontraktam nebūt nav jābūt sastādītam un apliecinātam (evidenced) rakstiska formā un pēc formas tas nav pakļauts nekādām citām prasītām. To var apliecināt arjebkuriem līdzekļiem, ieskaitot lieciniekus."

Tātad CISG preču pirkšanas un pārdošanas kontraktiem nepieprasa nekādu stingri noteiktu (mandated) formu, kas būtu kritērijs tā īstenošanai piespiedu kārtā (enforcement). Tomēr CISG 29. pantā noteikts, ka puses var pieprasīt, lai jebkuri kontrakta noteikumi par tā izmaiņām vai izpildes atlikšanu (modifications or termination) tajā būtu rakstiski. Salīdzinājumā UCC § 2—201 noteikts, ka rakstiski jābūt sastādītam jebkuram preču pārdošanas kontraktam, ja preču vērtība pārsniedz 500 dolārus.

CISG 12. pants pusei dod iespēju jebkurā gadījumā pieprasīt sastādīt kontraktu rakstiskā formā. Pēc 96. panta noteikumiem arī dalībvalsts ir tiesīga pievienoties Konvencijai ar šādu atrunu. No 12. panta noteikumiem atkāpties nav iespējams.

Lai noskaidrotu, kas tad ir uzskatāma par "rakstisku formu" (in writing), CISG

13. pants definē, ka tā ietver "telegrammu un teleksu".

Kopš šīs Konvencijas pieņemšanas radušies vairāki jauni plaši izplatīti tekstu un dokumentu pārraidīšanas veidi, tādi kā telefakss un elektroniskais datoru pasts — e — male, tāpēc 13. panta definīcija, kas balstīta uz vārdu "ietver", protams, nav izslēdzoša un neaizliedz arī citas dokumentu pārraides formas atzīt par legālām atbilstoši CISG.

Lai noslēgtu kontraktu, vairums tiesību sistēmu pieprasa vienīgi pušu vienošanos (agreement). Konvencija pieprasa vairāk.67

CISG Otrā daļa (Part Two) reglamentē kontrakta sastādīšunuf

fl7 Gy. ErOsi, "Formation of Contract", in — The 1980 Vienna Convention on the International Sale of Goods, Zurich (1985) p. 43.

1,1 Starptautisko komerckontraktu sastādīšanas jautājumus detalizēti reglamentē ari UNI DROIT unificētie "Starptautisko komerciālo kontraktu principi" (UNIDROIT Principles of International Commercial Contracts).

14. panta noteikts, ka "priekšlikums, (proposal) . par kontrakta noslēgšanu, kas adresēts vienai vai vairākām personām, veido piedāvājumu^6'" (offer), ja tas ir pienācīgi definēts (sufficiently defined) un parāda piedāvātāja (offerer) apņēmību būt tā saistītam piedāvājuma pieņemšanas, respektīvi, akcepta (accept), gadījumā. Piedāvājums ir pienācīgi definēts, ja tas identificē preces un skaidri vai prezumēti fiksē vai formulē noteikumus to vairuma un cenas noteikšanai (1).

Cita veida priekšlikumi tiek uzskatīti kā aicinājums izdarīt piedāvājumus (invitation to make offers), izņemot gadījumus, kad persona, kas izteic priekšlikumu, skaidri nedefinē pretējo.

14. panta (2) daļā noteikts, ka piedāvājumā nebūt nepieprasa izklāstīt visus nākamā kontrakta noteikumus, lai tas tiktu uzskatīts par spēkā esošu. Bet UCC § 2—305 pat nepieprasa, lai spēkā esošā kontraktā būtu noteikta fiksēta cena, pieņemot, ka puses vienojušās par "saprātīgu cenu" (reasonable) piegādes vietā un laikā. Daži autori uzskata, ka atbalsta cena strīda gadījumā meklējama preču katalogos.7" Tādējādi CISG vairāk nekā UCC aizsargā piedāvātāja intereses.

Ja piedāvājumā parādās jauni noteikumi, tad iepriekšējais piedāvājums pēc 19. p. zaudē spēku vai tiek noraidīts, jo jaunais piedāvājums ir

offer), kas neveido pamatu piespiedu kārtā īstenojamam kontraktam. Izņēmums ir gadījums, ja piedāvātājs piekrīt jaunām sarunām (bargin).71

Pēc CISG 15. panta (1) daļas "piedāvājums iegūst spēku (becomes efficient) brīdī, kad tas sasniedz adresātu (offeree). (2) Pat neatsaucams piedāvājums var tikt atsaukts, ja atsaukums (withdrawal) sasniedz piedāvājuma saņēmēju pirms vai tajā pašā brīdī, kad piedāvājums tiek saņemts."

Līdz ar to CISG atšķirībā no UCC pret piedāvājuma atsaukšanu izturas citādi nekā pret tā anulēšanu (revocation), par kura uzskata darbību pēc tam, kad piedāvājums ieguvis spēku.

CISG 16. (1) pantā inkorporēts vispārējo tiesību sistēmas pamatprincips, ka "kontraktu var anulēt (revoke) līdz tā noslēgšanas brīdim, ja anulēšanas dokuments sasniedz piedāvājuma saņēmēju, pirms viņš ir akceptu". (2) Piedāvātājs tomēr

nevar atcelt piedāvājumu, (a) ja tajā norādīts fiksēts akcepta laiks vai citādi pateikts, ka tas nav vai (b) ja piedāvājuma pieņēmējam bija pamats paļauties, ka tas

ir neatceļams un viņš ir rīkojies, vadoties pēc piedāvājuma.

17. pantā un UCC noteiktās piedāvājuma noraidīšanas (rejection) gadījumā tas zaudē spēku. Tikai UCC § 2—207 atšķirība ir tā, ka tur piedāvājuma modifikācija no piedāvājuma pieņēmēja puses netiek uzskatīta par piedāvājuma atteikumu un līdz ar to par pretpiedāvājumu (rejected offer, counter-offer). Šāda konstrukcija pēc UCC ir īstenojama piespiedu kārtā.

18. pantā noteikts, ka piedāvājuma saņēmēja paziņojums vai cita rīcība, kas izrāda piekrišanu (assent) to pieņemt, ir piedāvājuma akceptēšana (acceptance). Klusēšana vai bezdarbība netiek uzskatīta par akceptu (1).

** Starptautiski plaši lietots tekstos krievu vai. arī netulkojams termins "oferta".

70 R. F. Folsom, op. cit., pp. 91—92.

71 H. Gabriel, op. cit., pp. 44 — 45.

(2) akcepts, -tāpat ka piedāvājums, iegūst spēku brīdi, kad tas sasniedz adresātu. Tomēr tas neiegūst spēku, ja nesasniedz adresātu fiksētā laikā, kuru akceptētājs akceptā noteicis. Ja laiks nav noteikts, par laika limitu uzskata "saprātīgu laiku", ņemot vērā darījuma apstākļus un akceptētajā izmantoto sakaru līdzekļu darba ātrumu. "Mutisks piedāvājums jāpieņem vai jānoraida nekavējoties, izņemot gadījumus, kad apstākli diktē citu rīcību."

(3) Tomēr, ja no piedāvājuma būtības vai pušu savstarpēji iedibinātās prakses piedāvājuma saņēmējs (offeree) var secināt, ka akcepts noticis, izdarot tādu darbību (performing an act), kas saistīta ar preču piegādi (dispatch) vai cenas samaksāšanu, nepaziņojot par to piedāvājuma saņēmējam, tad akcepts ir spēkā brīdī, kad tiek izdarīta dotā darbība, ja akts izdarīts iepriekšējā šī panta daļā noteiktajā laikā.

No šā teksta izriet, ka CTSG aizsargā piedāvātāja intereses, ja viņš ir piegādājis preci. Tomēr tas nenotiks, ja piedāvājuma saņēmējs nosūtīs akcepta vēstuli un tā tiks saņemta ar novēlojumu. Līdzīgs noteikums ir arī UCC § 2—206, ar to atšķirību, ka amerikāņu likumdošana pieprasa akcepta notifikāciju.

Tālāk CISG 19. pantā noteikts, ka "(1) atbilde uz piedāvājumu, kas varētu būt akcepts, bet satur papildinājumus, ierobežojumus vai citus grozījumus (modifications), ir piedāvājuma noraidījums (rejection) un veido pretpiedāvājumu. (2) Tomēr atbilde uz piedāvājumu, kas varētu būt akcepts, bet satur papildu vai noteikumus,

kuri būtībā nenoraida piedāvājuma noteikumus, veido akceptu, izņemot gadījumus, ja piedāvātājs (offerer) bez neattaisnotas kavēšanās iebilst mutiski pret šīm vai nosūta par to vēstuli. Ja viņš neiebilst minētajā veidā, tad kontrakta noteikumi ir piedāvājuma noteikumi ar akceptā izteiktajām korekcijām.

(3) Papildu vai atšķirīgi noteikumi, kas cita starpā skar cenu, maksāšanas kārtību, preču kvalitāti un daudzumu, piegādes vietu un laiku, pušu savstarpējo atbildību vai strīdu tiek uzskatīti par tādiem, kas noraida piedāvājumu."

Pēc CISG visām piezīmēm kontrakta otrajai pusei ir būtiska nozīme un

kontrakts nepastāv, ja visiem noteikumiem nepiekrīt abas līgumslēdzējas puses. Salīdzinājumam UCC § 2—207 (3) piespiedu kārtā īsteno pat vienošanos, kad pušu savstarpējā dokumentu apmaiņa neveido kontraktu, bet tās rīkojušās tā, it kā tas pastāvētu.72

20. pants nosaka, ka piedāvātāja noteiktā laika tecējums akceptam sākas no brīža, kad piedāvājums ir nodots pastā, vai no vēstulē norādītā datuma, bet, ja tas nav uzrādīts, tad no datuma, kas redzams uz aploksnes. Akceptam noteiktā laika perioda tecējums, ja piedāvājums tiek izdarīts pa telefonu vai teleksu, vai citu ātro sakaru sistēmu, sākas no ziņas saņemšanas brīža (1). (2) Svētdienas un svinamās dienas tiek ieskaitītas noteiktajā termiņā, izņemot gadījumu, kad vēstuli pēdējā termiņā noteiktajā dienā nav iespējams piegādāt vietējo svētku dēļ.

24. pants nosaka, ka Konvencijas II daļas izpratnē ziņa "sasniedz (reaches)" adresātu (addressee), ja tā nodota mutiski vai jebkurā veidā personīgi, vai uz viņa pasta vai uzņēmējdarbības vietas adresi, bet, ja viņam nav pasta vai uzņēmējdarbības vietas adreses, tad uz viņa parasto rezidenci (habitual residence).

UCC noteikumi ir daudz nenoteiktaki, -CISG 19. panta-reglamentācijas būtību tie neskar. UCC § 2 — 204 pieļauj vienošanos (agreement) uzskatīt par kontraktu pat tad, ja tajā nav identificēts tās laiks.

Tomēr CISG 21. pants nosaka, ka (1) pat nokavēts akcepts ir spēkā (effective), ja piedāvātājs par to nekavējoties informē akceptētāju, (2) izņemot gadījumu, kad piedāvātājs nekavējoties mutiski vai rakstiski ka akceptu uzskata par nokavētu (lapsed).

Pēc CISG 23. panta "Kontrakts ir noslēgts brīdī, kadpiedāvājuma akcepts stājas spēkā atbilstoši šīs Konvencijas noteikumiem".

CISG III daļā reglamentēti preču pirkšanas un pārdošanas noteikumi.

25. pants noteic, ka "kontrakta pārkāpšana no viena tā dalībnieka puses ir fundamentāla (fundamental breach), ja tās rezultātā otrai pusei ir radīts tāds kaitējums (detriment), kas būtiski (substantially) atņem viņam to, ko viņš ir tiesīgs sagaidīt no šī kontrakta, izņemot gadījumus, kad pārkāpēja puse neparedzēja un saprātīga persona viņas vietā tādos pašos apstākļos nebūtu paredzējusi šādu rezultātu".

"Fundamentāla pārkāpuma" gadījumi reglamentēti arī CISG 49.(l)(a) un

64.(l)(a). Tie skar kā pircēju, tā pārdevēju un dod cietušajai pusei tiesības pasludināt kontraktu par spēkā neesošu

UCC nav vienotas normas par kontrakta pārkāpumiem, kas vienādi attiecas uz abām pusēm. Kontrakta pārkāpumi no pircēja un pārdevēja puses tur tiek atdalīti un atsevišķi definēti. Līdzīga pieeja ir arī Somijas Preču tirdzniecības likumā (tālāk SGA). Tomēr UCC § 2 — 610 definēts "būtisks pārkāpums (substantional imparment)", kas būtiski samazina kontrakta nozīmi pusei. UCC § 2—703(f) noteikumi šādos gadījumos

pārdevējam lauzt kontraktu. Starptautisko tiesību dokumentos termins "substan-tional" tiek izmantots šajā izpratnē daudz biežāk nekā "fundamental".

Šāda kontrakta pasludināšana par spēkā neesošu pēc CISG 26. panta iespējama vienīgi tad, ja puse to atklāti deklarē. Deklarācija iegūst spēku ar paziņojumu par to otrajai pusei.

Šis ir viens no svarīgākajiem CISG III noteikumiem. Tas skar abas puses

darbojas saistībā ar 25., 27., 49., 51., 64., 72. un 73. pantu.

Salīdzinājumam — UCC § 2 — 602 paredz, ka kontrakta noraidījumam no pircēja puses jānotiek saprātīgi laicīgi (within a reasonable time), informējot par to pārdevēju.

CISG 27. pants noteic, kajebkurš Konvencijas Īli daļas sakarā dotā paziņojuma nokavējums neatņem šai pusei tiesības uz šo ziņojumu.

Tādējādi Konvencija komunikāciju vainas dēļ radušos risku vairāk uzveļ ziņas saņēmējam nekā nosūtītājam.

28. pantā deklarēta procesuāla norma: "ja pēc šīs Konvencijas vienai pusei ir dotas tiesības pieprasīt no otras jebkuru saistību izpildi, tad tiesai nav tiesību pieņemt lēmumu par īpašu rīcību (specific performance), izņemot gadījumus, kad tiesa ta rīkojas, vadoties no tiesas valsts likuma līdzīgu šīs Konvencijas reglamentētu preču pārdošanas kontraktu gadījumos."

Šo speciālo pakalpojumu būtība redzama CISO 46.(2) pantā, kas atjauj pircējam pieprasīt aizvietojošo (papildu) preču piegādi (substitute goods) tikai gadījumos, "ja atkāpšanās no kontrakta veido fundamentālu pārkāpumu (non-conformity constitutes a 'fundamental' breach)", un 86.(1)pantā, kas no pircēja pieprasa saglabāt pieņemtās preces.

29. pantā noteikta ļoti stingra kārtība, ka I) kontraktu var mainīt vai tā darbību apturēt (modify or terminate) tikai ar abu pušu piekrišanu". (2) Rakstisks kontrakts, kas satur noteikumu, ka jebkurām tā izmaiņām vai atteikšanās no tā noteikumiem jābūt noformētiem rakstiski, citādi ar līgumu nevar tikt izmainīts. Tomēr puse ar savu rīcību var tikt uzskatīta par atbrīvotu (precluded) šāda noteikuma apstiprināšanas (asserting) tiktāl, cik otra ir uz šādu rīcību.

CISG n dala (Ch. Two) reglamentē pārdevēja* pienākumus (obligations of the seller). 30. pants uzliek pārdevējam par pienākumu "piegādāt preces, nodot visus ar tām saistītos dokumentus un preču īpašuma tiesības (transfer the property in the goods), kā to pieprasa kontrakts un šī Konvencija".

Šis noteikums ir loti būtisks jebkurā tiesību sistēmā, arī UCC §2 — 301 un Somijas SGA2.p.

Šajā sakarā 31. pants nosaka: "Ja pārdevējam nav uzlikts par pienākumu piegādāt preces uz jebkuru citu noteiktu vietu, tad viņa ar piegādi saistītie pienākumi sastāv no

a) preču nodošanas pirmajam pārvadātājam (first carrier) nodošanai pircējam, ja pārdošanas kontrakts ietver preču piegādi;

c) nodošanas pircēja rīcībā vietā, kur pārdevējam bija vieta

kontrakta noslēgšanas brīdī — citos gadījumos."

Tātad CISG pārdošanas kontraktus iedala trīs gadījumos: ar piegādi, bez piegādes un citos gadījumos līdzīgi UCC.

32. pants tālāk detalizē: "(1) Ja pārdevējs pēc kontrakta un šīs Konvencijas nodod preces pārvadātājam (carrier) un to starpā ir preces, kas nav skaidri identificējamas atbilstoši kontraktam ar uz tām, ar piegādes dokumentiem vai citādi, tad

piegādātājam irjādod pircējam informācija par konsignāciju (consignment)74 „ kas dod preču specifikāciju (specification).

(2) Ja pārdevējam jāorganizē preču piegāde, tad viņam jāsagatavo tādi kontrakti, kas nepieciešami piegādei vietā, kuru nosaka dotajiem apstākļiem atbilstošs transporta veids, un saskaņā ar parastajiem šādu pārvadājumu noteikumiem.

(3) Ja pārdevējam nav jānokārto ar preču pārvadāšanu saistītā apdrošināšana, tad viņam pēc pircēja pieprasījumajāapgādā tas ar visu pieejamo informāciju, kas pircējam nepieciešama apdrošināšanas veikšanai."

CISG 32. pantā reglamentēto pienākumu īstenošana ir cieši saistīta ar IN COTERMS noteikumu izmantošanu, kuri tiks apskatīti tālāk. Somijas SGA 7. pants šajā vietā, pietuvojoties INCOTERMS noteikumiem, precizē, "ja preces nav pārdotas pēc principa

Ш a -» %т *Ш

298J

A— ~free at', 'delivered to', 'delivered free at' noteikta vieta, tad uzskata, ka preces nav

piegādātas, iekams tās pienāk noteiktajā vietā".

CISG 33. pants attiecībā uz piegādes laiku definē, ka "piegādātājam jāpiegādā preces

a) kontraktā noteiktajā laikā, ja laiks kontraktā fiksēts vai no tā nosakāms;

b) ja laika periods ir fiksēts kontraktā vai noteicams no tā, tad jebkurā brīdī šajā laika periodā, izņemot gadījumus, kad apstākļi rāda, ka laiku izvēlas pircējs;

c) jebkurā citā gadījumā saprātīgā laika periodā pēc kontrakta noslēgšanas". Somijas SGA 9. pants identificē vēl tādus piegādes laika noteikumus kā "pēc

pieprasījuma vai bez kavēšanās (upon demand, without delay)" vai arī, ja pircējs laiku nav noteicis, tad paša pārdevēja izvēlētā laikā, informējot par to pircēju.

CISG 34. pantā noteikts: "Ja pārdevējam jānodod ar precēm saistītie dokumenti, tad vioam tie jānodod kontraktā noteiktā vietā, laikā un formā. Ja pārdevējs nodevis . dokumentus pirms šī laika, tad viņš līdz tam laikam ir tiesīgs labot šajos dokumentos neprecizitātes, ja šo tiesību izmantošana nerada pircējam nepamatotas neērtības un izdevumus. Tomēr pārdevējs saglabā jebkuras tiesības saskaņā ar šo Konvenciju." Līdzīgi noteikumi ir UCC §§ 2-503(3),(4) un (5) un 2-504(b).

Vislielākie strīdi jautājumā par piegādātāju atbildību parasti skar preču piegādes kavējumu un preču atbilstību. Ja pārdevējs nokavē piegādi, pircējs var sagaidīt to pievešanu un pieprasīt kaitējuma atlīdzināšanu, ja piegādes laiks kontraktā noteikts. Gaidīšanas laikā pircējs var pieprasīt, lai tiesa dod pārdevējam pavēli izpildīt savus pienākumus (order to perform). Ja kontrakta pārkāpums nav fundamentāls, pircējs var noteikt tā izpildei citu laiku pēc vācu Nachfrist principa.

Ja pārdevējs arī šajā laikā neveic piegādi, pircējs ir tiesīgs pasludināt, ka pārdevējs izvairās no kontrakta izpildes (declare the contract avoided), un pieprasīt zaudējumu atlīdzināšanu.75

CISG 2. sadaļā^144 reglamentē preču atbilstību un trešo pušu prasības.

35. pantā noteikta klasiskā piegādes formula, ka ( 1 ) pārdevējamprecesjāpiegādā kontraktā noteiktajā daudzumā, kvalitāti, iepakojumā un atbilstoši to aprakstam

(description).

Tāda pati formula ir Somijas SGA 17. p. 1. d. CISG 35. panta (2) dala definē, ka preces atbilst kontrakta noteikumiem vienīgi, ja tās

"a) atbilst kam parasti tiktu lietotas tāda paša apraksta preces";

b) atbilst jebkuram kontrakta noslēgšanas brīdī skaidri izteiktam vai prezumētam (implyedly) par kuru pircējs paziņojis padomdevējam, izņemot gadījumu,

kad apstākļi parāda, ka pircējs nav paļāvies vai ka no viņa puses nebija saprātīgi paļauties uz pārdevēja kvalifikāciju un vērtējumu (skll & judgment);

"c) atbilst to preču īpatnībām, kuras pārdevējs izsniedzis pircējam kā paraugu vai modeli;

74 Ar šo terminu parasti apzīmē preču piegādi un uzglabāšanu.

75 E. A. Fransworth, "Rights and Obligations of Seller", in — The 1980 Vienna Convention,

- pp. 83 — 87. - - . . . - ,

d) ir konteinera vai iepakotas šādām precēm ' parasta veida, bet, ja šāds parasts veids nepastāv, veidā, kas nepieciešams preču saglabāšanai un aizsardzībai".

Tomēr panta (3) daļa dod pārdevējam iespēju izvairīties no atbildības (liability) par neatbilstību (non — conformity) pēc minētajiem a) līdz d) noteikumiem, "ja kontrakta noslēgšanas brīdī pircējs ir zinājis vai viņš nevarēja nezināt par šādu nepietiekamu atbilstību (lack of conformity)".

Somijas SGA 17. panta 1) — 4) noteikumi gandrīz burtiski sakrīt ar iepriekš minētajām CISG normām, bet UCC §2 — 3t6(3)(b) ir loti tuvi tām.

CISG 36. pants precizē, ka pārdevējs pēc kontrakta un Konvencijas atbildpar jebkuru neatbilstību līdz riska pārejas brīdim uz pircēju pat tad, ja neatbilstība noskaidrojas tikai pēc tam; (1) pārdevējs ari ir atbildīgs saskaņā ar kvalitātes garantiju par to, ka prece zināmu laiku saglabās noteiktiem nepieciešamo kvalitāti un

raksturīgās īpatnības (specified qualities and characteristics) (2).

Bet pēc 37. panta, ja pārdevējs piegādājis preci pirms termiņa, tad starplaikā viņš ix tiesīgs piegādāt arījebkuru iztrūkstošo detaļu, preču vairuma iztrūkumu vai nomainīt nekvalitatīvo preci, ja tas pircējam nerada nepamatotas neērtības un izdevumus. Tomēr pircējsjebkuros apstākļos tiesīgs pieprasīt zaudējumu atlīdzināšanu (claim damages).

Iepriekš teiktā konkretizācijaiizveidots 38.pants, kas nosaka: "( i) Pircējam dotajos apstākļos iespējami ātrijāpārbauda preces vaijānoorganizē to pārbaude. (2) Ja kontrakts ietver preču piegādi, tad preču pārbaudi var atlikt līdz to pienākšanai galapunktā (destination). (3) Ja preces tranzīta laikā no pircēja puses tiek pāradresētas (redirected) vai pārsūtītas (redispatched) bez saprātīgas iespējas to pārbaudei un kontrakta noslēgšanas brīdī pārdevējs zināja vai viņam bijajāzina par šādas pāradresēšanas vai pārsūtīšanas iespēju, tad pārbaudi var atlikt līdz preču ierašanās brīdim jaunajā vietā."

UCC 2 — 607(3) liek pircējam saprātīgi ātri (in reasonable time) informēt pārdevēju par neatbilstību, pretējā gadījumā viņš zaudē kompensāciju

Šis "reasonable time" savukārt UCC § 2 — 607 oficiālā komentārā tiek tulkots kā laiks" (latviski pareizāk — prasību vai pretenziju noilguma vai iesniegšanas laiks), kuru nosaka, lietojot pircēja (merchant buyer) komerciālos

Pēc 39. panta: "(1) Pircējs zaudē tiesības atsaukties uz neatbilstību (lack of conformity), ja viņš saprātīgā laika periodā pēc neatbilstības atklāšanas vai pēc tam, kad viņam tā bijajāatklāj, par to nepaziņo pārdevējam, būtību

(nature)." Panta (2) daļā noteiktais neatbilstības pieteikuma noilgums ir divi gadi no piegādes brīža, ja vien tas nav pretrunā ar kontrakta darbības laiku (inconsistent with a contractual period oftime).

Pēc 40. panta pārdevējs savukārt "nevar atsaukties uz 38. un 39. panta noteikumiem par neatbilstību attiecībā uz faktiem, kurus viņš zināja vai nevarēja nezināt, bet kurus viņš neatklāja pircējam".

Tādējādi šo CTSG noteikumu mērķis ir .aizstāvēt pircēju pret negodprātīga pārdevēja krāpnieciskām metodēm. UCC § 1 —203 šajā sakarā vēl pieprasa, lai abas kontraktējošās puses ievērotu vienu no svarīgākajiem tiesību principiem — labo gribu (good faith) —, ko šajā kontekstā nevar tulkot kā "labticību". Tātad pārdevēja uzdevums ir atklāt pircējam preces trūkumus.

Tā kā pasaules tirdzniecības praksē vienu un to pašu preču partiju var pārdot vai ieķīlāt vairākkārt, iekams tā fiziski sasniedz pēdējo pircēju, tad, aizsargājot pircēju pret varbūtēju trešās puses prasību, CISG 41. pants nosaka, ka ' pārde vēy.ir jāpiegādā pircējam preces, kas ir brīvas no jebkurām trešās puses prasībām (right of claim), izņemot gadījumus, kad pircējs ir piekritis pieņemt šādi apgrūtinātas preces. Tomēr, ja šāds apgrūtinājums attiecas uz rūpniecisko īpašumu (industrial property) vai citu intelektuālo īpašumu, tad pārdevēja saistības reglamentē 42. pants."

Tā (1) dala pieprasa šo preces "tīrību" noprasības ar intelektuālo īpašumu saistītajos gadījumos, par kuras varbūtējo pārkāpumu pārdevējam kontrakta noslēgšanas brīdī bija jāzina vai arī viņš nevarēja nezināt šādos gadījumos:

"a) saskaņā ar tās valsts likumu, kur preces tiks pārdotas tālāk vai citādi izmantotas, ja puses kontrakta noslēgšanas brīdī prezumējušas, ka tās tiks pārdotas tālāk vai citādi izlietotas šajā valstī;

(b) jebkurā citā gadījumā pēc pircēja uzņēmējdarbības vietas likuma."

(2) Iepriekš minētie šā panta noteikumi neizplatās uz gadījumiem, kad: "(a) pircējs kontrakta noslēgšanas brīdī zināja vai nevarēja nezināt par pastāvošo apgrūtinājumu;

(b) prasības tiesības izriet no pārdevēja rīcības saskaņā ar tehnisko dokumentāciju (technical drawings), dizainu, formulu (formulae) vai citas pircēja iesniegtas (furnished) specifikācijas".

UCC satur pilnīgi analogus noteikumus, līdzīgi kā Somijas SGA 16. — 18. un 20. pants. Tomēr pēc CISG 43. panta (1) daļas pircējs zaudē tiesības atsaukties uz 41. un 42. pantu, ja viņš saprātīgā laika periodā nepaziņo pārdevējam par trešās puses prasību tiesībām pēc tam, kad viņš par tām uzzinājis vai viņam bija par tām jāzina.

Panta (2) daļa atņem pārdevējam tiesības atsaukties uz (1) daļu, ja viņš ir zinājis par trešās puses prasību un to satura.

Veidojot kompromisu starp pārdevēja un pircēja tiesībām, 44. pantā noteikts, ka, "neskatoties uz 39. (1) un 43. (1) panta normām, pircējs var samazināt preces cenu saskaņā ar 50. panta noteikumiem vai arī pieprasīt zaudējumu nomaksu, ja viņam ir pamatots iemesls tam, ka viņš nav devis pārdevējam prasīto paziņojumu, izņemot zaudētas peļņas gadījumus (loss of profit)".

45. pantā noteikts: "(1) Ja pārdevējs neizpilda jebkuru savu ar kontraktu un šo Konvenciju saistīto pienākumu, tad pircējs var (b) pieprasīt samaksāt zaudējumus no

74. līdz 77. pantam noteiktajā kārtībā." (2) Tas tomēr pircējam neatņem tiesības, kas viņam varētu būt, lai pieprasītu atmaksāt zaudējumus, izmantojot savas tiesības uz cita veida kompensācijām.

"(3) Ne tiesa, ne arbitrāža pārdevējam nevar garantēt nekādu termiņa pagarinājumu (period of grace), ja pircējs iesniedz prasību par kontrakta pārkāpšanu (breach of contract)." aizvietojošo preču piegādi vienīgi tad, ja neatbilstība "veido fundamentālu kontrakta pārkāpumu un viņš par to ir paziņojis 39. pantā noteiktajā kārtībā vai saprātīgā laika periodā pēc tam". (3) Viņš ar ziņojumu pārdevējam arī var likt labot (repair) neatbilstību.

Pircējs var pārdevējam viņa pienākumu izpildei noteikt zināmu laiku (47.{1)pants).

(2) Izņemot gadījumu, kad pircējs ir saņēmis paziņojumu, ka pārdevējs minētajā periodā nevarēs izpildīt savus pienākumus, pircējs nav tiesīgs šajā laikā pie kādiem citiem savu tiesību aizsardzības pasākumiem kontrakta pārkāpuma sakarā no pārdevēja puses. Taču viņam paliek tiesības pieprasīt zaudējumu atlīdzināšanu par darbības nokavējumu (delay in performance) no pārdevēja puses.

UCC Oficiālais komentārs šajā situācijā rekomendē, lai izvairītos no pārsteigumiem, pēc iespējas apmainīties ar informāciju, pievērsties sarunām un rīkoties pēc labas gribas

48. pants pārdevējam atjauj 29. pantā noteiktajos gadījumos pat pēc piegādes dienas uz sava rēķina labotjebkuras kļūdas savu saistību pēc kontrakta izpildē, ja viņš to spēj bez neattaisnotas kavēšanās, neērtību un neskaidrības radīšanas par kompensāciju (reimbursment) pircējam (1).

Bet, ja (2) pārdevējs pieprasa pircējam paziņot, vai viņš piekritīs noteiktai tā rīcībai, un pircējs saprātīgā laika periodā neatbild uz šo pieprasījumu, tad pārdevējs var rīkoties paša noteiktā laika limita robežās. "Pircējam nav tiesību šajā laikā periodā ķerties ne pie kādiem kompensācijas iegūšanas pasākumiem, kas ir pretrunā ar pārdevēja darbību.

(3) Pārdevēja paziņojums, ka viņš rīkosies noteiktā laika periodā, prezumēti (is assumed to) ietver iepriekšējā punktā definēto prasību (request), ka pircējam jāpaziņo savs lēmums." Šāds pārdevēja paziņojums nav spēkā, pirms pircējs to nav saņēmis.

Pēc 49.{1) panta pircējs nevar pasludināt, ka kontrakts irpārkāptsja (a) kontrakta un Konvencijas pārkāpums no pārdevēja puses nav fundamentāls vai (b) nepiegādāšanas gadījumā pārdevējs preces nepiegādā vai arī paziņo, ka nevarēs piegādāt pircēja noteiktajā papildu laikā 47.(1) pantā noteiktajā kārtībā.

(2) Ja preces ir piegādātas, pircējs zaudē tiesības atsaukties uz kontrakta pārkāpšanu, izņemot (a), ja ir nokavēta piegāde vai (b)(iii) ja pircējs paziņo, ka viņš nepieņem pārdevēja piedāvāto rīcību.

50. pants neatkarīgi no tā, vai cena jau ir samaksāta vai ne, atļauj pircējam cenu samazināt tādā proporcijā, kāda ir starpība starp patiesībā piegādāto preci un šajā pašā laikā piegādātu kontraktam atbilstošu preci. Tomēr, ja pārdevējs samaksā kompensāciju pēc 37. vai 48. panta vai pircējs atsakās piekrist pārdevēja rīcībai pēc šiem pantiem, tad pircējs zaudē tiesības vienpusēji samazināt cenu.

51. pants nosaka: ja pārdevējs piegādā tikai dalu no kontraktā noteiktajām precēm vai tikai dala no tām ir atbilstoša, tad attiecībā uz iztrūkstošo vai neatbilstošo dalu tiek pielietoti 46. — 50. panta noteikumi (1). Uz kontrakta vispārēju pārkāpumu pircējs var atsaukties tikai "fundamentāla" pārkāpuma gadījumā. ...

’-UCC Official Comment 1, 3, 5.

52. pants atļauj pieņemt vai atteikties pieņemt (1) pirms termiņa, ka arī

(2) virs kontraktā noteiktā kvantuma (excess) piegādātu preci. Ja pircējs pieņem visu piegādāto preci vai daļu tās virs kontraktā noteiktā daudzuma, tad viņam par to jāsamaksā kontraktā noteiktā cena.

Tātad, ja piegādātas kontraktam neatbilstošas preces, pircējs var vai nu pieņemt nekvalitatīvās (deffective) preces un pieprasīt par defektiem kompensāciju, vai arī atteikties no tām un pieprasīt kompensāciju vienīgi tad, ja neatbilstība ir fundamentāla/"

> - CISG Trešajā daļā (Chapter Three) noteikti pircēja pienākumi.

Pēc 53. panta pircēja pienākums ir pieņemt piegādi un samaksāt cenu pēc

kontrakta un šīs Konvencijas, bet pēc 54. panta — nokārtot kontraktā un likumos noteiktās ar to saistītās formalitātes.

55. pants. Ja spēkā esošā kontraktā cena nav noteikta, tad ka puses

noteikušas vispārpieņemto cenu, līdzīgos maksā par līdzīgu preci.

Šādi t.s. "brīvas cenas" (open price) kontrakti reglamentēti arī UCC § 2 — 305(1).

Ja cena ir noteikta pēc svara, tad ar to domā neto svaru (56. pants).

Pēc 57. panta, ja nomaksas vieta nav noteikta citur, jāmaksā (a) pircēja uzņēmējdarbības vietā; (b) ja kontraktā paredzēts samaksāt pēc preces un tās dokumentu nodošanas, nomaksai jānotiek šo darbību vietā. Tomēr (2) pārdevējam jāsedz visi ar maksāšanu saistītie papildu izdevumi, kas rodas tad, ja viņš pēc kontrakta noslēgšanas maina savu uzņēmējdarbības vietu.

Aizsargājot pircēja tiesības, 58. pants uzliek viņam par pienākumu samaksāt cenupēc kontrakta un šīs Konvencijas vienīgipēcpreču un to dokumentācijas saņemšanas un nekādā citā laikā (1).

Bet, aizsargājot pārdevēja tiesības, (2) daļā noteikts: ja kontrakts ietver preču piegādi, tad pārdevējs var piegādāt preci ar noteikumu, ka tā vai dokumenti tiks nodoti pircējam tikai pret cenas samaksu.

Tomēr (3) pircējam nav jāmaksā cena pirms preču pārbaudes, izņemot gadījumus, kad kontraktā pušu atrunātie piegādes un apmaksas noteikumi ir pretrunā ar šādu iespēju.

Pircējam jāsamaksā kontraktā un šajā Konvencijā fiksētajā vai no šiem dokumentiem izrietošajā laikā bez pārdevēja jebkāda papildu pieprasījuma vai formalitātes no viņa puses (59. p.).

60. pants noteic, kapircējapienākums pieņemtpreci sastāv no (a) visām darbībām, kuras no saprāta no viņa varētu sagaidīt, lai atvieglotu pārdevējam piegādi

un (b) preču pārņemšanas.

Kompensācija par kontrakta pārkāpumiem no pircēja puses noteikta Konvencijas šīs daļas 3. sadaļā (Section 3). 61. pantā šajā gadījumā (1)pārdevējam noteiktas šādas tiesības:

(a) īstenot no 62. līdz 65. pantam noteiktās tiesības; (b) pieprasīt atmaksāt zaudējumus (claim damages) panta kārtībā.

(2) viņš var pieprasīt atmaksāt zaudējumus, vienlaicīgi pretendējot arī uz cita veida kompensācijām (remedies).

(3) tiesa vai arbitrāža pircējam nevar piešķirt nekādu termiņa atlikšanu, ja pārdevējs atsaucas uz kontrakta pārkāpumu.

62. pants pārdevējam dod tiesības pieprasīt no pircēja visu viņa pienākumu izpildi, izņemot gadījumus, kad pārdevējs ķēries pie tādas kompensācijas iegūšanas, kas ir pretrunā ar šo prasību.

63. pants (1) dod pārdevējam tiesības piešķirt pircējam saprātīgi ilgu papildu laiku viņa saistību izpildei. (2) Pārdevējam nav tiesību šajā laika periodā pie jebkuras kompensācijas iegūšanas procedūras, izņemot gadījumus, kad pircējs ir paziņojis, ka šajā laikā nevarēs izpildīt šos pienākumus. Taču pārdevējam ar to nav liegtas tiesības pieprasīt zaudējumu atlīdzināšanu sakarā ar to, ka pircējs kavējas pildīt savus pienākumus.

Pēc 64. panta noteikumiem (1) pārdevējs var paziņot, ka pircējs izvairās no savu pienākumu pildīšanas pēc kontrakta, ja

(a) pircējs neizpildajebkuras no savām saistībām pēc kontrakta un šīs Konvencijas un tas veido kontrakta fundamentālu pārkāpumu; vai

(b) pircējs ar pārdevēju saskaņotajā papildu laikā un 63.(1) p. kārtībā neizpilda savus pienākumus samaksāt cenu vai pieņemt preces piegādi vai viņš paziņo, ka to neizdarīs noteiktajā periodā.

(2) Tomēr, ja pircējs ir samaksājis cenu, pārdevējs zaudē tiesības paziņot, ka kontrakts ir pārkāpts, izņemot gadījumus, kad

(a) pircējs ir nokavējis savu pienākumu izpildi, pirms pārdevējs ir uzzinājis, ka pienākums ir izpildīts; vai

(b) noticis jebkurš kontrakta pārkāpums, izņemot novēlotu pircēja pienākumu izpildi saprātīgā laika perodā: (i) pēc tam kad pārdevējs uzzināja vai arī viņam bija

jāzina par pārkāpumu; vai (ii) pēc jebkura pārdevēja noteiktā papildu laika notecēšanas pēc 63.(1) p. vai pircēja paziņojuma, ka viņš nespēs izpildīt savus pienākumus šajā papildu laika periodā.

65. pants. (1) Ja pēc kontrakta pircēja pienākums ir formulēt preču specifikāciju pēc formas, mēra vienības un citām īpatnībām un viņš to neizdara iepriekš kopīgi noteiktajā laikā pēc pieprasījuma saņemšanas no pārdevēja, tad pārdevējs, nepārkāpjot nekādas citas savas tiesības, var pats sastādīt specifikāciju atbilstoši viņam zināmajām pircēja prasībām.

(2) Gadījumā, kad pārdevējs pats sastāda specifikāciju, viņam jāinformē pircējs par tā un jānosaka saprātīgs laika periods, kurā pircējs var sagatavot

specifikāciju. Ja pēc šāda paziņojuma saņemšanas pircējs fiksētajā laikā to neizdara, tad pārdevēja specifikācija ir saistoša.

CISG Ceturtajā dala (Chapter Four) reglamentēta riska . pāreja no pārdevēja uz pircēju.

Tā kā starptautiskā uzņēmējdarbība vienmēr ir saistīta risku, to parasti sedz apdrošināšana. Tomēr arī tad pusēm var rasties domstarpības par to, kam kuros kontrakta izpildes posmos jāatbild par preču drošību, jāiesniedz prasība apdrošināšanas aģentūrai vai ari jākompensē jebkurš preču iztrūkums. Parasti riska pārejas momentu nosaka, pielietojot Starptautiskās tirdzniecības palātas^81 INCOTERMS standarta noteikumus, arīA.A.S., F.O.B., C.I.F.u.c. principus. Šeitjāņem vērā, ka INCOTERMS noteikumi var no valstu iekšējās likumdošanas. Tādas ir

arī starp INCOTERMS un UCC.

CISG 66. pantā noteikts, ka "preču zaudēšana vai bojājums pēc tam, kad risks ir pārgājis uz pircēju, neatbrīvo (does not discharge) viņu no pienākumu izpildes samaksāt cenu, izņemot gadījumus, kad preču pazaudēšanas vai bojāšanas iemesls ir pārdevēja darbība vai bezdarbība (omission)".

66.(1)pants. "Ja pārdošanas kontrakts ietver preču pārvadāšanu un pārdevējam nav uzlikts par pienākumu tās nodot noteiktā vietā, tad risks pāriet uz pircēju, kad preces tiek nodotas pirmajam pārvadātājam to nogādāšanai pie pircēja ar pārdošanas kontraktu. Ja pārdevējam preces jānodod pārvadātājam noteiktā vietā, tad risks uz pircēju nepāriet, iekams preces šajā vietā nav nodotas. Fakts, ka pārdevējam ir tiesības paturēt preču dispozīciju kontrolējošos dokumentus (controlling the disposition of the goods)"2, neietekmē riska pārejas momentu."

Līdz ar to atbilstoši kontraktam, kas ietver piegādi, lai preces varētu uzskatīt par atbilstoši piegādātām (duly delivered), Konvencija un UCC uzliek par pienākumu (1) pārdevējam nodot preces pārvadātāja valdījumā un noslēgt ar to saprātīgu kontraktu;

(2) pārdevējam nodot pircējam visus nepieciešamos preču īpašuma tiesību dokumentus;

(3) attiecīgi informēt pircēju par piegādi"3.

67.(2)pants. "Tomēr risks nepāriet uz pircēju līdz brīdim, kad preces ir skaidri identificētas atbilstoši kontraktam (clearly identified to the contract) vai nu ar

uz tām, vai piegādes dokumentiem, vai pārdevēja pircējam,

vai citādi."

Bet "risks uz tranzīta laikāpārdotām precēm", pēc 68. panta, "pāriet uz pircēju no kontrakta noslēgšanas brīža. Tomēr, ja apstākļi uz to norāda, tad pircējs uzņemas risku no brīža, kad preces tiek nodotas pārvadātājam, kas ir izsniedzis dokumentus, kuri veido pārvadāšanas kontraktu. Neskatoties uz to, ja pārdošanas kontrakta noslēgšanas brīdī pārdevējs zināja vai viņam bija jāzina, ka preces ir pazaudētas vai bojātas, un neatklāja to pircējam, tad preču zaudēšanas vai bojāšanas risku nes pārdevējs."

69. pants tālāk precizē, ka 67. un 68. pantā nenoteiktajos gadījumos risks pāriet uz pircēju brīdī, kad viņš pārņem preces vai, ja viņš to pienācīgajā laikā, ņo

brīža, kad preces tiek nodotas viņa rīcībā un pircējs pārkāpj kontraktu, piegādi (1).

(2) Tomēr, ja pircējam jāpārņem preces citā, nevis pārdevēja uzņēmējdarbības vietā, tad risks pāriet pie pircēja, kad piegāde ir izpildīta uņ pircējs faktu, ka

preces ir viņa rīcībā šajā vietā.

Sl International Chamber of Commerce.

82 "Disposition" šeit varētu nozīmēt arī "īpašuma tiesības kontrolējošus..."

•Attiecīgi UCC 2-504. § (a), 2-504. § (b), 2-504. § (c).

(3) "Ja kontrakts skar preces, kas tajā brīdī vel nav identificētas, tad uzskata, ka preces nav nodotas pircēja rīcībā līdz brīdim, kamēr tās ir skaidri identificētas pēc kontrakta."

No tā izriet, ka gadījumā, ja pārdevējs preces piegādā pircējam pirms termiņa (before delivery is due) un informē pircēju par piegādi, bet preces pazūd, tad risks piekrīt pārdevējam. Ja preces ir pazudušas pēc piegādes termiņa, tad atbild pircējs, pat ja viņam nav bijusi iespēja preces pieņemt.84

70.pants nosaka: "Ja pārdevējs ir fundamentāli pārkāpis kontraktu, tad 67., 68. un 69. pants neierobežo pircēja iespējas iegūt kompensāciju (remedies), atsaucoties uz šo pārkāpumu."

CISG Piektā daļa reglamentē pircēja un pārdevēja kopējos pienākam us. bet tās

1. nodala — paredzamos pārkāpumus un kontraktu noteikumu nepilnīgas izpildes labojumu kontraktus (anticipatory breach and installment contracts).

Tā ar 71. pantu "(1) Pusei tiek atjauts apturēt (suspend) savu saistību izpildi, ja pēc kontrakta noslēgšanas kļūst skaidrs, ka otra puse neizpildīs labu dalu no saviem pienākumiem šādu iemeslu

(a) nopietni trūkumi tās rīcībspējā un spējā iegūt kredītus (serious deficiency in ability to perform or in creditworthyness);

(b) tās rīcība, gatavojoties izpildīt vai pildot kontraktu.

(2) Ja pārdevējs jau ir nosūtījis preces, pirms noskaidrojušies iepriekš minētie apstākļi, tad viņam ir tiesības preču nodošanu pircējam pat tad, ja pircējam ir dokuments, kas dod viņam tiesības tās iegūt. Šis noteikums attiecas vienīgi uz tiesībām uz preci pārdevēja un pircēja starpā.

(3) Pusei, kas aptur savu darbību pirms vai pēc preču piegādes, ir pienākums nekavējoties paziņot par to otrai pusei, bet tai jāturpina rīkoties pēc kontrakta, ja otra puse dod pietiekamu apstiprinājumu savai rīcībai."

Pēc 72. panta: "(1) Ja pirms izpildīšanas darbības datuma ir skaidrs, ka viena no pusēm izdarīs fundamentālu kontrakta pārkāpumu, tad otra puse var paziņot, ka tā izvairās ņo kontrakta izpildes (may declare the contract avoided).

(2) Ja laiks atļauj, tad pusei, kas gatavojas paziņot, ka kontrakts netiek pildīts (to declare the contract avoided), jādod otrai pusei pamatots ziņojums (reasonable notice), lai ļautu tai iesniegt pienācīgu savas darbības apliecinājumu.

(3) Iepriekšējais noteikums netiek pielietots, ja otra puse paziņo, ka tā nepildīs savas saistības."

73. pants noteic, ka "(1) Preču piegādes kontrakta gadījumā, kad tiek piegādātas iztrūkstošās preces vai to parāds (installments) un ja vienas puses nespēja pildīt savas saistības veido fundamentālu kontrakta pārkāpumu, tad otra puse var pasludināt kontraktu šajā aspektā par anulētu.

(2) Ja vienas puses nespēja pildīt jebkuras savas saistības iztrūkstošo preču vai parāda kompensācijas kārtībā (installment) dod otrai pusei pietiekamu pamatu slēdzienu, ka tālāku šāda tipa piegāžu laikā notiks fundamentāls kontrakta pārkāpums,

tad šī puse var paziņot, ka kontrakts attiecība uz ta tālāko darbību nākotnē tiek anulēts (declare the contract avoided for the future), ja šī puse to izdara saprātīgā laikā.

(3) Pircējs, kas paziņo, ka kontrakts jebkurā tā piegāžu tiek anulēts, var tajā

pašā laikā informēt, ka tas ir anulēts arī attiecībā uz iepriekšējām piegādēm vai piegādēm nākotnē, ja sakarā ar to savstarpējo atkarību (interdependence) šīs piegādes nevarēja tikt izmantotas pušu kontraktā noteiktajiem

CĪSD šās daļas 2. nodala reglamentē kaitējumu - jautājumus (damages).

74. pants nosaka galveno principu, pēc kura "kaitējums par vienas puses radīto kontrakta pārkāpumu veidojas no summas, kas līdzvērtīga zaudējumiem (loss), ieskaitot zaudēto kura otra puse cieš kontrakta pārkāpuma (breach) gadījumā". Šādi zaudējumi nevar pārsniegt zaudējumus, kurus pārkāpēja puse paredzēja vai kuri tai bija jāparedz kontrakta noslēgšanas brīdī to faktu un apstākļu gaismā, kurus tā zināja vai kuri tai bijajāzina kā iespējami kontrakta pārkāpuma rezultāti.

Konvencijas komentārā izteikta doma, ka kaitējuma vērtējuma mēraukla meklējama

cenu sistēmā, kādā pārdevējs piegādājis Turklāt vērā, ka pēc

ietvertajiem vispārējo tiesību principiem kaitējumu ierobežo tā paredzamība (forseeability).8*

75. pants nosaka: "ja kontrakts ir anulēts un pircējs pēc tam saprātīgā laikā un veidā ir nopircis preces, kas aizvieto nepiegādātās (in replacement), vai arī pārdevējs ir pārdevis preces tālāk, tad zaudējumu atmaksāšanu pieprasošā puse tiesīga saņemt starpību starp kontrakta cenu un cenu, kas iegūta aizvietojošā pasākumā (substitute transaction), kopā arjebkuru citu kaitējuma atlīdzinājumu 74. pantā noteiktajā kārtībā".

76. pantā noteikts: "(1) Ja kontrakts ir anulēts un preču tā brīža cena ir zināma, tad puse, kas pieprasa zaudējumu atmaksāšanu, ja tā nav vietā nopirkusi citas preces vai tās pārdevusi tālāk pēc 75. panta noteikumiem, zaudējumu kompensācijai ir tiesīga saņemt starpību starp kontraktā noteikto cenu un tekošo cenu kontrakta anulēšanas laikā. Ja puse, kas pieprasa zaudējumu atmaksāšanu, anulē kontraktu pēc tam, kad tā ir saņēmusi preci, tad pielieto tekošo cenu šādas saņemšanas brīdī tā vietā, lai pielietotu cenu anulēšanas brīdī.

(2) Iepriekšējā (1) punkta mērķu sakarā tekošā cena ir preces plānotās piegādes vietā dominējošā cena vai, ja tādas cenas nav, tad cena tādā līdzīgā vietā, kas var kalpot par saprātīgu aizvietojumu, izdarot nepieciešamo korekciju preču transportam."

77. pantā savukārt brīdināts, ka "pusei, kas uzskata, ka kontrakts tiks pārkāpts (relies on a breach), irjāveic tādi tajos apstākļos saprātīgi pasākumi, kas nepieciešami, lai mazinātu zaudējumus, ieskaitot ar kontrakta laušanu saistīto zaudēto pelņu. Ja šī puse neveic šādus pasākumus, tad pārkāpēja puse (party in breach) var pieprasīt zaudējumu atmaksāšanas samazināšanu (reduction in the damages) tādā mērā, kādā zaudējumus būtu bijis iespējams samazināt."

GanCISG, gan UCC §2 —715(2)(a) liek abām pusēm meklēt cehi, ka zaudējumus samazināt. Pēc 77. panta tas, ka puse nav mēģinājusi vai spējusi zaudējumus samazināt, neatcel kompensāciju, bet samazina atmaksāto zaudējumu summu. Tas izriet no amerikāņu vispārējo tiesību principa, ka kaitējuma atmaksāšana (damages)87 neietver zaudējumus, no kuriem varēja izvairīties.**

78. pants. "Ja puse nesamaksā cenu vai citu summu, kas bija jānomaksā (sum that is in arrears), tad otrai pusei ir tiesības uzprocentiem no tās (interest), neatsakoties no jebkurām tiesībām uz zaudējumu atmaksāšanu pēc 74. panta."

Tā kā CISG nedod formulu, kā aprēķināt šos procentus par nokavēto maksājumu (sum that is in arrears), tad šādos gadījumos praksē jāpielieto nacionālās tiesības.

CISG 4. nodaļa reglamentē izņēmumus (exemptions).

Tā 79. pantā noteikts, ka "(1) Puse neatbild ne par kādu savu saistību nepildīšanu, ja tā pierāda, ka šo nepildīšanu izraisījuši ārpus tās kontroles esoši (impediment) un

ka no saprāta viedokļa no tās nevarēja gaidīt, ka tā šos šķēršļus varēja ņemt vērā kontrakta noslēgšanas brīdī vai ka tā būtu varējusi no tiem izvairīties vai pārvarēt tos vai to sekas,8"

(2) Ja puses kļūme notikusi trešās puses neveiksmes dēļ, kuru tā iesaistījusi izpildīt visu vai daļu no kontrakta, tad šī puse tiek atbrīvota no atbildības, ja

(a) tā ir atbrīvota no atbildības (1) daļas noteikuma kārtībā;

(b) persona, kuru tā nolīgusi, būtu tāpat atbrīvota no atbildības (1) noteiktajā kārtībā.

(3) Šajā pantā noteiktie izņēmumi ir spēkā visu laiku, kamēr šķēršļi pastāv.

(4) Pusei, kas nepilda savus pienākumus, ir jāpaziņo otrai pusei par un to ietekmi uz tās darbības iespējām. Ja otra puse ziņojumu nav saņēmusi saprātīgā laika periodā, kurā puse izdarīja nepieciešamo darbību, un tā zināja vai tai vajadzēja zināt par tad šī puse ir atbildīga par kaitējumu, kas radīts šādas ziņas nesaņemšanas rezultātā.

(5) Neviens šā panta noteikums nevar atturēt jebkuru pusi no ikvienu citu tiesību īstenošanas, izņemot tiesību uz kaitējuma atlīdzināšanu."

Tomēr 80. pants nosaka, ka "puse nedrīkst rīkoties, vadoties no pieņēmuma, ka otra puse nerīkosies (saskaņā ar kontraktu. — J.B.) tā, it ķā šādu nepildīšanu izraisītu pirmās puses darbība vai bezdarbība" (a party may not relay on a failure of the other party to perform, to the extent that such failure was caused by the first party's act or omission).9"

CISG 5. nodaļa reglamentē kontrakta anulēšanas (avoidance) rezultātus.

CISG 81. pants noteic, ķa "(1) Kontrakta anulēšana atbrīvo abas puses no viņu saistībām, ieskaitot jebkuru zaudējumu atmaksāšanu, kuru termiņš varētu būt iestājies. Anulēšana neskar nekādus kontrakta noteikumus par strīdu izšķiršanu vai jebkura citu kontrakta noteikumu, kas reglamentē pušu tiesības un pienākumus, kuri izriet no kontrakta anulēšanas.

87 Atkarībā no konteksta termins "damages" var nozīmēt gan pašu kaitējumu, gan ta "atlīdzināšanu".

88 Restatement (2d) of Contract, § 347, and UCC § 2-715(2)(a).

m Šeit domāti arī tādi apstākli kā "nepārvarams spēks" (force majeur).

90 Šeit oriģinālā dots pilns panta teksts.

(2) Puse, kas -izpildījusi kontraktu pilnīgi vai daļēji, var no otras puses pieprasīt restitūciju (restitution) par to, ko pirmā puse ir piegādājusi vai samaksājusi pēc kontrakta. Ja restitūcijas pienākums piekrīt abām pusēm, tad tām tas jādara vienlaicīgi (concurrently)."

Tātad CISG dod tiesības anulēt (avoidance) kontraktu abām pusēm, kā pircējam (49. p.), tā pārdevējam (64. p.).

Tomēr 82. pants noteic, (1) kapircējs zaudē tiesības anulēt kontraktu vai pieprasīt no pārdevēja piegādāt iztrūkstošo preci, ja viņš nav spējīgs fiziski atdot preces restitūcijas kārtībā tādā stāvoklī, kādā viņš tās saņēma.

(2) Iepriekšējais pants neattiecas uz gadījumiem, ja

(a) preču restitūcijas vai to fiziskas atdošanas neiespējamība tādā kondīcijā, kādā pārdevējs tās saņēma, nav saistītas ar viņa darbību vai bezdarbību (act or omission);

(b) preces vai daļa no tām gājušas bojā vai samaitājušās 38. pantā noteiktās pārbaudes rezultātā;

(c) preces vai daļa no tām ir pārdotas parastā uzņēmējdarbības kārtībā vai ir patērētas, vai ir pircēja pārveidotas (transformed) normālas izmantošanas kārtībā, pirms viņš atklāja vai viņam bija jānoskaidro neatbilstība.

83. pantā tālāk definēts, ka pircējs, kas zaudējis tiesības pasludināt kontraktu par spēkā neesošu vai pieprasīt no pārdevēja papildus piegādāt iztrūkstošās vai aizvietojošās preces (substitute goods) pēc kontrakta 82. panta, saglabā visas citas kompensācijas iespējas atbilstoši kontraktam un Konvencijai, ievērojot 82. pantu.

84. pantā noteikts: i i) j pārdevējam ir pienākums atdot samaksu, viņam arī jāsamaksāprocenti (interest) par šo summu, sākot ar samaksāšanas dienu par preci.

(2) Pircējamjānorēķinās arpārdevējupar visu peļņu, ko viņš ieguvis no precēm vai to daļas, ja vinarn

(a) uzlikta par pienākumu preču vai to daļas restitūcija; vai

(b) nav iespējama visu preču vai to daļas restitūcija fiziski tajā kondīcijā, kādā tās saņēmis, bet neatkarīgi no tā ir pasludinājis kontraktu par spēkā neesošu

vai pieprasījis no pārdevēja piegādāt aizvietojošās preces.

Tātad, jajebkura no pusēm, no kurām pieprasa restitūciju, ir no precēm vai pārvestās naudas ieguvusi peļņu, tad CISG uzliek tai par pienākumu to atdot otrai pusei.

85. pants papildina: "ja pircējs nokavē preces pieņemšanu, kā arī gadījumos, kad samaksa par preci un piegāde jāizdara vienlaicīgi, ja viņš nenomaksā cenu un pārdevējs vai nu kontrolē preci, vai ari tā jebkādi citādi ir tā valdījumā, tad pārdevējam

tādi pasākumi, kas ir tajos apstākļos saprātīgi, lai šīs preces paturētu. Viņam ir tiesības šīs preces paturēt līdz brīdim, kad pircējs kompensē viņam saprātīgus izdevumus (reasonable expenses)."

Tātad, ja pārdevējam jārūpējas par preču saglabāšanu, tad nākas apmaksāt

noliktavas izdevumus, kuras viņš Konvencijā noteiktajos gadījumos var pieprasīt no pircēja atmaksāt (charge).

86. pants nosaka: "(1) Ja pircējs ir saņēmis preci un gatavojas īstenot jebkuras tiesības pēc kontrakta vai šīs Konvencijas, lai no tām atteiktos (reject), viņam jāveic apstākļiem atbilstoši saprātīgi pasākumi to saglabāšanai, kamēr viņš saņem kompensāciju no pārdevēja par šo saglabāšanu.

(2) Ja pircējam piegādātās preces ir nodotas viņa - rīcība norādītajā vietā un viņš izmanto tiesības no tām atteikties, tad viņam preces pārdevēja vārdā jāpārņem savā valdījumā, ja tas iespējams, nesamaksājot cenu, un bez nesaprātīgām neērtībām un izdevumiem. Šis noteikums netiek pielietots, ja pārdevējs vai persona, kam uzlikts par pienākumu rūpēties par precēm viņa vārdā, atrodas vietā, kur preces bija jāpiegādā. Ja pārdevējs pārņem savā valdījumā preces šī noteikuma kārtībā, tad viņa tiesības un pienākumus reglamentē šī panta iepriekšējā daļa."

Līdzīgi noteikumi ir arī UCC § 2 — 603.

87. pants dod tiesības pusei, kurai jāveic pasākumi preču saglabāšanai, tās deponēt trešai personai piederošā noliktavā uz otras puses rēķina, ja šie izdevumi nav nesaprātīgi.

88. pants nosaka, ka "(1) Puse, kurai uzlikts par pienākumu saglabāt preces pēc

85. vai 86. panta, var tās jebkurā piemērotā veidā pārdot, ja otra puse pieļāvusi nesaprātīgu preču saņemšanas vai atdošanas, vai cenas samaksāšanas, vai uzglabāšanas noliktavā apmaksājuma ņemot vērā noteikumu, ka par nodomu pārdot preci pircējam paziņots saprātīgā laikā.

(2) Ja preces ātri vai to saglabāšana būtu saistīta ar nesaprātīgu maksu, tad pusei, kuras pienākums ir saglabāt preces pēc 85. un 86. panta, jāveic saprātīgi pasākumi to pārdošanai. Iespēju robežās tai jāpaziņo otrai pusei par savu pārdošanas nodomu.

(3) Pusei, kas pārdod preci, ir tiesības iekasēt sev no pārdošanas summu, kas līdzinās saprātīgiem preču saglabāšanas un pārdošanas noteikumiem. Tai no otras puses

jāpieprasa šo summu atlīdzināt."

CISG tālākajā daļā reglamentēti procesuālie noteikumi.

Konvencijas 94. pants noteic, ka dalībvalstis, kuru likumdošana Konvencijas regulēšanas priekšmetā ir tuva, var ar kopēju deklarāciju savstarpējās tirdzniecības attiecībās atteikties pielietot CISG, ja pušu uzņēmējdarbības vieta ir šajās dalībvalstīs.

Pēc 95. panta dalībvalstis var arī atteikties no l.(l)(b) panta darbības attiecībā uz sevi.

101. pants dalībvalstīm atjauj denonsēt Konvenciju vai tās II vai III dalu, rakstiski notificējot depozitāriju.91

VALSTU ATTIEKSME PRET CISG UN TĀS IETEKME UZ NACIONĀLO LIKUMDOŠANU

Savienotajās Valstīs CISG kā tiešas darbības starptautiskais līgums stājās spēkā tūlīt pēc ratifikācijas 1986. gada 1 1. decembri. CISG ir federāla likuma spēks un prioritāte pār LJCC'-. Tas jāpielieto arī privātām personām AS V tiesās. CISG ratifikācijas laikā ASV iesniedza tikai vienu atrunu saskaņā ar 95. pantu, ka Savienotās Valstis

*' Konvencijas pilnu tekstu un ta komentāru sk. arī — C. M. Bianca, M. J. Bonell, "Commentary on the Sales Law, The 1980. Vienna Sales Convention", Giuffre, Milan (1987).

VVispārējais komerclikums.

nesaista l.(l)(b) pants. Tādējādi ASV uzskata CISG par saistošu tikai tad, ja abu kontrakta pušu darba vietas ir dažādās šīs Konvencijas dalībvalstīs.[145]

CISG reglamentē visus starptautiskās tirdzniecības kontraktus, ja puses no tā neatsakās 6. pantā noteiktajā kārtībā starp ASV un otru kontraktējošo pusi.

Pēc Vācijas likumdošanas, pat ja kontraktā ietverts noteikums, ka tas ir balstīts uz Vācijas likumdošanas noteikumiem, tas vēl nenozīmē, ka kontraktā nav jāņem vērā Vīnes 1980. gada Konvencijas noteikumi, jo Vācija ir tās dalībniece. Līdz ar to Konvencija ir kļuvusi par VFR tiesību sastāvdaļu.[146] Konvencijas normas neveido Vācijā sastādīta starptautiskās tirdzniecības kontrakta vadošo likumu tikai tad, ja tas kontraktā skaidri (explicitly) pateikts.[147] Bet pat šādā gadījumā neviens nevar būt drošs, ka šādu noteikumu ņems vērā VFR tiesa.

Vācijā CISG stājās spēkā 1991. gada 1. janvārī, taču to pielietoja jau iepriekš tirdzniecības attiecībās, kurās viena no pusēm nodarbojās ar uzņēmējdarbību Vācijā, bet, piemēram, pārdevējs rezidēja Francijā vai Itālijā, kuras tobrīd jau bija CISG dalībvalstis. Līdz ar to Konvencijas normas pielietoja ar vācu kolīziju tiesību starpniecību, kuras norādīja uz itāļu vai franču tiesībām, kura tiesību sastāvdaļa bija šī Konvencija.

CISG ātri ieguva popularitāti Vācijas juristu vidū, kas nodarbojās ar starptautiskās tirdzniecības problemātiku. Tāpēc VFR Konvencijas normas bieži tika pielietotas jau pirms tās oficiālās stāšanās spēkā. Vācijā tiesas starptautiskās tirdzniecības precedentos īpaši bieži ir pielietojušas CISG noteikumus par preču neatbilstību un cenas samazināšanu šajos gadījumos atbilstoši senajam romiešu principam un Konvencijas

79. pantam. Pēc P. domām, CISG noteikumi ir detalizētāki un vairāk

piemēroti starptautiskās un pat iekšējās tirdzniecības reglamentācijai nekā Vācijas likumdošana. Tāpēc 1992. gadā dažas no CISG normām ieteica ieviest VFR

likumdošanā.[148]

Lielbritānijājuristu vidū pret Vīnes 1980. gada CISG ratifikāciju bija liela opozīcija ne tikai viiui konservatīvisma, bet arī paaugstināta respekta dēļ pret vispārējām tiesībām. Tā Augstākās tiesas loceklis, kas ieņem vietu tās Komerciālajā kamerā, — sers Džons Hobhauzs (Hobhouse) rakstīja, ka CISG ieviesīs stingru vienveidību un pati Konvencijas koncepcija it kā graujot (is subversive) noteiktību, kas esot pamats saprātīgām komerciālajām tiesībām. Konvencija esot nepietiekams tiesību līdzeklis, kas ieviešot piespiedu kārtību it kā utopisku ideālu sasniegšanai, gluži tāpat kā esperanto esot apstiprināta par starptautisko valodu. Viņš iebilda pret CISG ratifikāciju, kas automātiski nozīmētu apstiprināt šo Konvenciju par Lielbritānijas iekšējo tiesību sastāvdaļu." Ir angļu autori, kas neuzskata, ka CISG nekonkurē ar šīs valsts Preču pārdošanas

likumu^149.

preču tirdzniecību Preču Konvencija

ar to nekonkurē, un britu eksperti, kas piedalījās Vīnes konferencē CISG teksta veidošanā, atzīst to par labi definētu un optimālu kompromisu tik daudzu nāciju vidū."":

Šveicē pirms pievienošanās CISG Tieslietu ministrija konsultējās ar universitāšu juridiskajām fakultātēm un Šveices Salīdzināmo tiesību institūtu Šveices

Bundesrāts šo akadēmisko institūciju slēdzienus pirms CISG ratifikācijas ziņoja Parlamentam. Šveicē tikai divas sabiedriskās organizācijas iestājās pret ratifikāciju — Šveices Advokātu asociācija un Šveices Pulksteņu ražotāju asociācija.

Skandināvijas valstis pilnībā paļāvās uz CISG veikto kodifikāciju un iemiesoja to savā 1980. gada Vienotajā tirdzniecības likumā.1"1 Somijas SGA, kā jau iepriekš salīdzināts, vairākumā noteikumu vai nu pilnīgi saskan ar CISG, vai arī ir loti tuvs Konvencijai.

Dānijas Civillikumā^1"2 ari irjūtama liela CISG ietekme.

Tādējādi CISG var uzskatīt par dažādu valstu juristu zināma veida savstarpējās saprašanās valodu — lingua franca.1"3

STARPTAUTISKĀS TIRDZNIECĪBAS KONTRAKTU INCOTERMS TERMINI UN NOTEIKUMI

Problēmas būtība pastāv apstāklī, ka pircējs nevēlas pakļaut sevi riskiem, kas izriet no preces tranzīta pārdevēja valstī, bet pārdevējs negrib pakļaut sevi riskiem, kas izriet no preces tranzīta pircēja valstī. Tāpēc starptautiskajā tirdzniecībā pakāpeniski tika ieviestas paražas, pēc kurām šī atbildība tika sadalīta. Šo paražu un noteikumu nezināšana var ievērojami mazināt tirgotāja iespējamo pelņu.1"4

Kā jau to iepriekš apskatījām, eksporta darījumi starptautiskajā tirdzniecībā tiek noformēti starptautiskās tirdzniecības kontraktos, kuros izmanto tādu terminoloģiju un uz to balstītus pamatnoteikumus, kurus nelieto valsts iekšējā tirdzniecībā. Šīs starptautiskās tirdzniecības termini ir pakāpeniski ieviesušies kā eksporta tirdzniecības darījumu paražu normas (international mercantile custom), kuras ir pakāpeniski standartizētas un vienkāršotas līdz īsiem formulējumiem.

Starptautiskās tirdzniecības palāta (International Chamber of Commerce), kurai ir konsultatīvs statuss ANO, šos terminus standartizēja savā 1953. gada publikācijā "Uncoterms 1953", kuras pilns nosaukums ir "Starptautiskie noteikumi tirdzniecības terminu Šī publikācija notika pēc konsultācijas ar daudzām nacionālajām

"Sale of Goods Act.

™J. Steyn, op. cit, p. 13.

1,11 Hellner, "Contracts of Sales", in — Introduction to Swedish Law, Stockholm (1988) p. 257.

™ Burgeriijk Wetboek.

P. Schlechtriem, "Some p. 31.

m Jan Ramberg. "Novel Features of the ICC Incoterms 1990", in — Uniform Commercial Law in the Twenty-First Century, Proceedings ofthe UNCTTRAL Congress 1992, U.N. N.Y. (1995) p. 77.

"!S International Rules for the Interpretation ofTrade Terms.

institūcijām. Incoterms 1953 noteikumus papildināja 1967. gada ar šādiem jauniem terminiem: "piegādāts uz robežas" un "piegāde ar apmaksātu muitu" (delivered at frontier, delivered duty paid). "* Praksē šo normu kompleksu sauc par INCOTERMS terminiem vai noteikumiem. Dažās valstīs INCOTERMS noteikumi ir nostiprināti likumdošanā.

Šo terminu galvenā nozīme ir pārdoto preču piegādes noteikumu standartizācijā. Turklāt šos noteikumus lieto arī pirkuma cenas (purchase price) noteikšanai un kalkulācijai. Piemēram, pārdevējs, kas pārdod ar FOB noteikumiem, pieprasīs par piegādi mazāku summu nekā pēc CĪF kontrakta, jo pēdējā gadījumā preces cenā būs ietverta arī apdrošināšanas un piegādes transporta cena, kas netiek darīts pēc FOB kontraktiem. Pārdevēja katalogā var būt uzrādītas arī dažādas citas cenas, piemēram, "ex cena, kura var ietvert reklāmas izdevumus.

Puses var vienoties arī par to, ka preces tiks pircējam nosūtītas pa pastu. Turklāt pārdevējs tās iepakot, sagatavot nosūtīt un apdrošināt (pack, invoice,

frank and insure). Šādā gadījumā termins "ex works" attieksies tikai uz pirkšanas cenu, bet preces piegādei tiks lietoti citi termini. Britu muitas un akcīzes iekasēšanas

praksē preces eksporta vērtības noteikšanai tiek lietota FOB, bet importa vērtības noteikšanai — CIF cenas"'

Parasti INCOTERMS noteikumus lielās TNC savos preču pirkšanas un

pārdošanas, kā arī piegāžu kontraktu proformu noteikumos.

1996. gadā ANO Ekonomikas komisija Eiropai (United Nations Economic Commission for Europe — ECĒ) publicēja INCOTERMS 1990. gada alfabētisko sarakstu"*, kas aptver INCOTERMS 1967., 1976., 1980. gada labojumus, kuri bija saistīti ar "konteineru revolūciju", un papildinājumus 1990. gada variantā. ECE darba grupā, kas publicēja šo sarakstu, bija pārstāvēta 21 Eiropas valsts, ASV un Kanāda, kā Japāna un Nigērija, kuras rekomendēja valdībām lietot šos standartizētos terminus.

Šos terminus atbalsta tādas starptautiskas orgnizācijas kā GATT, ICC, Starptautiskā gaisa transporta asociācija (International Air Transport Association — ITA), Starptautisko pārvadājumu palāta (International Chamber of Shipping — ICS), Starptautiskā kravas ekspeditora apvienību federācija (International Federation of Freight Forwarders Associations — Starptautiskā standartizācijas organizācija (International Organization for Standariization — ISO), Starptautiskā dzelzceļu apvienība (International Union of Railways), EFTA Standartizēto terminu saraksts ir publicēts Tirdzniecības datu elementu direk-, kā arī publikācijā. Šie termini ir stājušies spēkā 1990. gada jūlijā.

ECE rekomendācijās ieteikts ietvert INCOTERMS 1990. gada noteikumus ("FCA... Incoterms 1990") starptautiskās tirdzniecības un pārvadājumu kontraktos "skaidri izteiktā" formā un atzīt šādus 13 spēkā esošus saīsinājumus šādā skaidrojumā:

EXW - EX WORKS FCA - FREE CARRIER

H!!' Incoterms 1953 and Supplement (Brochure No. 274), published January 1974, Paris (1974).

""Clive M. Schmitthoff. "The Export Trade", London, Stevens (1975) pp. 8-9.

'"Abbreviations oflN COTERMS , Alphabetical Code for Incoterms 1990., Geneva, January 1996, ECE/ LRADE/202, GE.96-30325.

"'Trade Date Elements Directory — UNTDED.

FAS - FREE ALONGSIDE SHIP

FOB - FREE ON BOARD

CFR - COST AND FREIGHT

CIF - COST, INSURANCE AND FREIGHT

CPT - CARRIAGE PAID TO (named place)

CIP - CARRIAGE AND INSURANCE PAID TO (named place)

DAF - DELIVERED AT FRONTIER DES - DELIVERED EX SHIP DEQ - DELIVERED EX QUAY DDU - DELIVERED DUTY UNPAID DDP - DELIVERED DUTYPAID

Temini "FOB AIRPORT" UN "FOR/FOT" ir aizvietoti ar vairāk vispārinātu terminu FCA. Rekomendēts izvairīties arī no citiem nestandartizētiem terminiem, tādiem kā "franco (named place)" vai C&F.

tie INCOTERMS termini, tradicionāli lieto jūras transportam, mēram, beramajām kravām un precēm, kuras krauj pār kuģa bortu (bulk goods and commodities loaded over the ship's side), no visiem transporta līdzekļiem, piemēram, konteineriem un multimodālajam transportam, lietojamajiem INCOTERMS terminiem.

Jūras transportam (maritime) jālieto vienīgi FAS, FOB, CFR, CIF, DES un DEQ kravām, kuras ceļ pār kuģa bortu.

Konteineru, multimodālajiem pārvadājumiem un ģenerālajām kravām (Containerized/m ultimodal/general) jālieto šādi termini: EXW, FCA, CIP, CPT, DAF, DDU un DDP visiem transporta veidiem.

Jāatceras, ka INCOTERMS tiek lietoti preču starptautiskās pirkšanas un pārdošanas kontraktos starp pārdevēju un pircēju un tos nedrīkst jaukt ar pārvadājumu kontraktiem, kas tiek noslēgti starp pārvadātāju un kravas īpašnieku (shipper — carrier/transporter). Tirgotājiem jādod precīzas instrukcijas saviem pārvadātājiem jautājumā par pašu izvēlētajiem INCOTERMS noteikumiem, kas garantēs to, ka pirkšanas un pārdošanas kontrakts būs ar pārvadāšanas kontraktu.

Jāsaprot, ka INCOTERMS noteikumi nosaka arī riska un izmaksu pāreju (transfer of risks) no pārdevēja uz pircēju, kā arī zināmus noteikumus par atbildību apdrošināšanas un muitas jautājumos. Tomēr daži citi svarīgi tirdzniecības kontrakta noteikumi jāprecizē papildus IN COTERMS noteikumiem. Tie ir šādi jautājumi:

a) kā notiks piegāde, īpaši — kam krava ir jāiekrauj un kam

b) par cik kontraktori vēlas kravu apdrošināt (insurance coverage), uz cik ilgu laiku, kur ģeogrāfiski apdrošināšana būs spēkā, kad apdrošināšanas periods sāksies un kad beigsies;

c) vai kravajāpārvadā refrižeratorā, vai to var pārvadāt uz klāja vai ne utt.;

d) jāpārliecinās, ka kontraktā forsmažora, savas darbības attaisnošanas un laika pagarināšanas noteikumi, ja dotā puse atbild par muitas formalitāšu nokārtošanu (force majeur, exoneration or time extention, customs clearance) vai piegādi no ārvalsts uz kādu punktu iekšzemē.

Visbeidzot, jāsaprot, kāCIF, CFR, CIP un CPT " ir nevis "kravas pienākšanas", bet gan tās "piegādes vai pārvadāšanas" kontrakti. Tas nozīmē, ka riska pārejas moments pēc šiem terminiem ir valstī, no kuras krava tiek nosūtīta.'"'

INCOTERMS 1990

INCOTERMS noteikumi 1990. gada oficiālajā redakcijā angļu un franču valodā ar skaidrojumu latviešu valodā ir šādi:

EXW -EX WORKS (... named place), A L'USINE (... lieu convenu),

Cena, pircējs maksā, pērkot preci tieši no

Nekanonizētie varianti EX WAREHOUSE, EX STORE EXW ir pārdevējam visizdevīgākie pārdošanas noteikumi, kad viņš pārdod preci būtībā savās mājās. Šādā gadījumā pircējam vai viņa aģentam jāpieņem prece pārdevēja rūpnīcā vai viņa norādītajā noliktavā, bet pārdevēja pienākums ir

1) piegādāt iekraušanai sagatavotās, kontraktā aprakstītās preces pircēja rīcībā noteiktā laikā un vietā;

2) paziņot pircējam (vēlams, rakstiski) par preču piegādi;

3) apmaksāt preču kvalitātes, svara un izmēru pārbaudi, kas nepieciešama preču nodošanai pircējam;

4) palīdzēt pircējam pēc viņa lūguma un uz viņa rēķina nokārtot visus preču dokumentus, kas ir iegūstami preces izcelsmes valstī, un/vai to piegādi eksportam, importam vai tranzītam caur citu valsti.

Pircēja pienākums ir

1) pieņemt preces, kolīdz tās ir izvietotas viņam noteiktajā pieņemšanas vietā un laikā;

2) uzņemties visus izdevumus par precēm no brīža, kad tās ir nodotas viņa rīcībā, ja preces atbilst kontrakta noteikumiem;

3) segt visus izdevumus par precēm nepieciešamo dokumentu sagādāšanu (procuring);

4) segt visus muitas izdevumus par

Cena par precēm šādā gadījumā jāsamaksā to piegādes brīdī.112

FCA - FREE CARRIER (... named place), FRANCO TRANSPORTED (... lieu convenu).

Pēc šā kontrakta pārdevējs maksā par preču transportu un to apdrošināšanu līdz brīdim, kad tās noteiktā vietā tiek iekrautas konteinerā.

FAS - FREE ALONG SHIP (... named port of shipment), FRANCO LE LONG DU N AVI RE (port du'embarquemervf convenu). . . •

11,1 Abbreviations of INCOTERMS , Alphabetical Code, pp. 1-3.

111 So terminu konspektīvu skaidrojumu sk. — Oxford Dictionary of Business English for Learners of

English, Oxf. Univ. Pr. (1994).

112CliveM. Schmitthoff, "The Export Trade", London, Stevens (1975) pp. 9-10.

Pārdevējs maksa par preču transportu un apdrošināšanu līdz brīdim, kad tas tiek pievestas kuģim tā, ka tās var iekraut vai nu ar kuģa paša (ships tackle), vai ostas iekraušanas tehniku. Pircējs atbild par to iekraušanu pāri kuģa bortam (over the ships rail). Ja kuģis nevar piestāt krastā, maksa par (lighters), kas preces pieved

kuģim reidā, jāsamaksā pārdevējam, izņemot gadījumus, ja puses vienojas par piegādi pēc principa FREE ON LIGHTER, kad pārdevēja atbildība izbeidzas brīdī, kad preces ir piegādātas līdz lihtera bortam.

FOB — FREE ON BOARD (... named port of shipment), FRANCO BORD (... port du'embarquement convenu).

Pārdevējs maksā par preču transportu un apdrošināšanu līdz brīdim, kad tās tiek iekrautas kuģī. Viņš apņemas iekraut preces pircēja noteiktajā kuģī, kurš atrodas zināmā ostā. Pārdevējs apņemas segt visas izmaksas līdz šim brīdim. Pircēja pienākums ir segt izdevumus par preču izvietošanu (stowage) kuģa rūmē, par jūras apdrošināšanu, pārvadāšanu pa jūru, importa nodevas un konsulāros izdevumus. Tomēr atkarībā no konkrētas valsts FOB kontraktos var būt nelielas atšķirības no "klasiskā" FOB varianta, kas tirgotājiem jāņem vērā. Tā, piemēram, Anglijā FOB cenā var būt ietverta arī eksporta licences un citu papildu pakalpojumu cena, kurus sedz pircējs. Jāņem arī vērā, ka FOB noteikumi bieži tiek ņemti ne tikai par pamatu piegādēm, bet ari preces pamatizcenojumu noteikšanai, kur ietver arī izmaksas par preces iepakošanu un komisijas naudas.113

CFR - COST AND FREIGHT (... named port of destination), COUT ET FRET (port de destination convenu).

Pārdevējs maksā par preču iekraušanu uz kuģa un transportu pa jūru, bet pircējs apmaksā apdrošināšanu pēc tam, kad preces ir iekrautas kuģī. Šāda veida līgumu pircējs slēdz tad, kad preci apdrošināt ir izdevīgāk pašam, piemēram, kad viņš kontrolē

kādu apdrošināšanas sabiedrību.

CIF - COST, INSURANCE AND FREIGHT (... named port of destination), COUT, ASSURANCE ET FRET (port de destination convenu).

Pārdevējs maksā par preču iekraušanu uz kuģa, apdrošināšanu un transportu pajūru. Šis ir visizplatītākais kontrakta veids preču pārdošanai un piegādei pajūru. Riska pārejas moments ir vai nu piegādes, vai dokumentu nodošanas bridi. Pārvadāšanas laikā pārdevējs nav atbildīgs par precēm. Titula pāreja notiek tikai dokumentu nodošanas brīdī pret preču cenas nomaksu. Tomēr arī CIF cenu un pienākumu sadali starp pusēm pēc šā kontrakta vienīgi pēc pušu skaidri izteiktas vienošanās var modificēt šādos CIF variantos:

CIF and C - COST INSURANCE, FRHGHT AND COMMISION, kad CIF cenā bez klasiskajā variantā minētā ietver arī komisijas naudu.

CIF and E —, kad E nozīmē valūtu (exchange), un ar to visbiežāk saprot maksājumu par bankas pakalpojumiem vai komisijas naudu tai ietveršanu CIF cenā. Pēc cita varianta CIF and E nozīmē, ka valūtas svārstības neatstās ietekmi uz preces cenu.

OFand Cand I —, kadC and 1 nozīme "komisija un interese (procenti)" (commission and interest). Šo kontraktu pielieto preču pārvadāšanai uz attālākām vietām. Kad pārdevējs vienojas ar savu banku par rēķina sagatavošanu savam pircējam, banka par to pieprasa no viņa komisijas naudu un procentus līdz samaksas saņemšanas brīdim par preci. Eksports pēc CIF kontrakta pieprasa no eksportētāja daudz plašākas zināšanas, nekā pielietojot FOB. CIF kontrakts ir sarežģītāks, jo tas būtībā ietver trīs — preču pārdošanas, pārvadāšanas un apdrošināšanas — kontraktus.

Tirdzniecības kontraktu izvēli lielā mērā ietekmē arī nacionālās intereses. Ikviena valsts ir ieinteresēta no eksporta iegūt pēc iespējas vairāk ārvalstu valūtas un pēc iespējas ietaupīt savu nacionālo valūtu, samazinot importu. Tāpēc valdības ir ieinteresētas, lai nacionālās firmas ārējā tirgū pirktu pēc vislētākā, respektīvi, FOB, kontrakta, bet pārdotu pēc visdārgākā — CIF. Pārspīlējumi šajā virzienā var novest pie tā, ka nacionālais produkts nav konkurētspējīgs ārējā tirgū pēc CPT, jo FOB cena ir

Mūsdienu tirdzniecībā tradicionālo FOB, CIF un CFR kontraktu skaits samazinās par labu FCA — FRFE CARRIER un CPT, kā o CTP, jo agrākajās pircēju un pārdevēju savstarpējās attiecībās ir lielie transporta termināli, kuri ir pārņēmuši dažas

minēto pušu funkcijas. Tas ir kardināli ietekmējis ierasto preču dokumentāciju un samazinājis tradicionālo CFR un CIF konosamentu (on-board bills oflading) pielietošanu, kas ir nomainīti ar netrasējamām jūras pavadzīmēm (non-negotiable sea voy bills), kuras pielieto CPT un CIP kontraktos.

Pēc FOB un FCA kontraktiem pārdevējam nav jānodarbojas ar pārvadājumu. Viņa pienākums ir tikai nodot preci pircēja noteiktajam pārvadātājam. Tomēr pēc paražas pārdevēja pienākums ir izdarīt pasūtījumu kravas pārvadāšanai.

Tā, piemēram, pēc varianta FCA

"Ja pircējs to pieprasa vai ja tāda ir tirdzniecības prakse un pircējs pienācīgā laikā nedod nekādas instrukcijas, pārdevējs var noslēgt pārvadāšanas kontraktu pēc parastajiem noteikumiem uz pircēja riska un rēķina (at the buyer's risk and expense). Pārdevējs var atteikties noslēgt šo kontraktu, un, ja viņš to dara, tad viņam attiecīgi par to jāinformē

FCA, iespējams, ir kļuvuši par vissvarīgākajiem INCOTERMS 1990 tirdzniecības noteikumiem. Iepriekšējie un gaisa pārvadājumu FOB Airport un FOR/FOT ir izslēgti no INCOTERMS 1990. Līdz ar to tagad uzskata par nepieciešamu vienīgi noteikt detaļas, ja par to nav pretēja vienošanās, kā preces jānodod noteiktam pārvadātājam — dzelzceļa, auto, iekšējo ūdeņu, jūras vai gaisa, kā ari, piemēram, multimodālajamtransportam pēc FCA A.4, kura noteikumi pilnībā sakrīt ar 1980. gada ANO Konvencijas par starptautiskās preču tirdzniecības kontraktiem

67. pantu, ka "risks pāriet no pārdevēja uz pircēju brīdī, kad preces ir nodotas pirmajam pārvadātājam".

CPT — CARRIAGE PAID (... named place of destination), PORT PANE JUSQU'A (lieu cJedestination convenu).

Pēc šā kontrakta pārdevējs maksā par preču iekraušanu un transportu uz noteiktu vietu. CPT nozīmē, ka transporta izdevumi ir apmaksāti.

CIP - CARRIAGE AND INSURANCE PAID TO (... named place of destination), PORT PAYE, JUSQU'A (,.. point de destination convenu),

Pārdevējs maksā par preču iekraušanu, apdrošināšanu un transportu uz noteiktu vietu.

DAF - EEHVERED AT FRONTIER (named place), RENDU FRONTIERE (lieu convenu) noteikumi nozīmē, pārdevēja pienākumi ir izpildīti pēc preču piegādes uz noteiktu punktu uz robežas. Šis kontrakts tiek bieži pielietots Eiropas kontinentālajā eksporta tirdzniecībā, kas nav saistīta ar jūras pārvadājumiem. Pēc DAF noteikumiem pārdevējam nav jānopērk apdrošināšanas polise, kuras beneficiārijs ir pircējs. Apdrošināšanas pienākumus puses kontraktā nosaka

DES - DELIVERED EX SHIP (named port of destination), RENDU EX SHIP (port de destintion convenu), variants: ARRIVAL, EX SHIP, tas nozīmē, ka prece piegādāta no kuģa.

DEQ - DELIVERED EX QUAY (DUTY PAID) (... named port of destination), RENDU A QUAI (DROITS ACQUITTES) (... port de destintion convenu).

Šie noteikumi nozīmē, prece piestātnes. i

DDU - DELIVERED DUTY UNPAID (... named place of destination), RENDU DROITS N ON AOQUlllhS („. port de destintion convenu) noteikumi nozīmē, ka prece ir piegādāta noteiktā ostā, bet muitas nodevas nav nomaksātas. kontrakts dod pārdevējam iespēju piegādāt preci "galējā" galapunktā pārdevēja valstī, bet bez pienākuma dabūt tās caur muitu un bez muitu nodevu un nodokļu (VAT) un citu ar importu saistītu maksājumu nomaksas. Problēmas var rasties vienīgi, ja muita aiztur preci, tādējādi kavējot tās piegādi galapunktā. Šādā gadījumā DDU B.5 variants uzliek pircējam par pienākumu nest visus papildu riskus par preču vai bojāšanu, kuri rodas no tā, ka

savlaicīgi netiek organizēta muitas procedūras iziešana.

DDP - DELIVERED DUTY PAID (.., named place of destination), RENDU DROITS ACQUITTES (lieu de destination convenu).

Šie noteikumi nozīmē, prece ir piegādāta noteiktā vietā un muita ir nomaksāta. Šo variantu dažkārt dēvē arī par "franco domicile or free delivery". Pēc šā kontrakta preci uz pārdevēja un riska piegādā pircējam pēc adreses. Pircēja pienākums

ir samaksāt DDP cenu, importa nodevas un iekšzemes pārvadājumu pircēja valstī. Importa licence jāsagādā pārdevējam.

C M. Schmiuhoff, "The Export Trade", London, Stevens (1975) p. 40.

Ja nav citas vienošanas, tad pec DDP kontrakta .pircēja pienākums ir samaksai tikai pēc preču fiziskas piegādes, kad arī vienlaicīgi tiek vērtēta preču

Iepriekš citētie ir tā saucamie kanonizētie INCOTERMS noteikumi ar to neoficiālo skaidrojumu. Tomēr pastāv arī citi preču pārdošanas noteikumi, to skaitā:

F O R - FREE ON RAIL.

Pārdevējs maksā par preču transportu uz noteiktu dzelzceļa staciju un nodrošina to iekraušanu transportēšanai gatavos vagonos.

FOT - FREE ON TRUCK.

Pārdevējs maksā par preču transportu uz noteiktu autotransporta depo un nodrošina to iekraušanu transportēšanai gatavās kravas automašīnās.

FOR un FOT kontraktu gadījumos pārdevējs izvairās no riskiem, kas ir saistīti ar starptautiskajiem pārvadājumiem.

FOA - FREE AT AIRPORT, FREE DELIVERED AIRCRAFT, FREE DELIVERED AIRPORT.

Pārdevēja pienākums ir uzņemties par preču piegādi visas izmaksas un riskus līdz to iekraušanai lidmašīnā vai nogādāšanai lidostas noliktavā pārvadātāja uzraudzībā.

DELIVERED AT CONTAINER COLLECTION DEPOT.

Pārdevējam jāsedz visi izdevumi par preču piegādi un jāuzņemas visi riski līdz brīdim, kad tās ir nodotas kombinētā transporta operatoram noteiktā konteineru depo. Līdz ar to pārdevējam ir vēlams arī apdrošināt preci uz šo laiku. Riska pārejas moments ir preču nodošanas brīdī minētajā depo. No šā brīža atbildība pāriet pie pircēja,"*

RISKA PĀREJAS MOMENTS

Riski ir lielā mērā saistīti ar cenu. Jo vairāk pienākumu un risku pārdevējs uzņemas, jo augstāka ir cena. Arī lielās tirdzniecības firmas ir vairāk aizsargātas pret riskiem un var atļauties zemāku cenu, jo tās izmanto pastāvīgus pārvadātājus un noliktavas, par ko tās iegūst atlaides. Mazajiem gadījuma kravu īpašniekiem šādas atlaides nav pieejamas. Līdz ar to lielie pārdevēji var piedāvāt vairāk konkurētspējīgas CFR un

cenas.

Parastos apstākļos risku par kāda īpašuma varbūtēju zaudējumu nes īpašnieks (the goods are at his risk) vai, ja īpašums ir apdrošināts, — apdrošināšanas sabiedrība. Pircējs nevar no pārdevēja atgūt par preci samaksāto cenu pat tad, ja pavisam neilgi pēc preces nopirkšanas tā tiek pazaudēta. Vēl vairāk, ja pircējs ir preces pieņēmis, bet preču pazušanas brīdī viņš par tām vēl nav samaksājis pilnu cenu, tad viņa pienākums ir to izdarīt.

117 Op. cit, p. 40.

"8Ibtd. ,p. 12.

Riska moments uz kuras laika var vai nu

pazust, vai tikt nozagtas, principā facie pāriet vienlaicīgi ar titula

Anglijā tas ir sens princips, kas iedibināts ar gada likumu un pastāvēja līdz pat

šā gadsimta divdesmitajiem gadiem. Risks piekrita pārdevējam līdz brīdim, kad to tituls pārgāja pircējam. No šā brīža risks pārgāja pie pircēja neatkarīgi no tā, vai piegāde bija notikusi vai ne."9

Patlaban riska pārejas moments ir noteikts Vispārējā komerclikumā un Unificētā preču starptautiskās tirdzniecības likuma'20 97. pantā, kur noteikts, ka risks parasti pāriet preču piegādes brīdī. Pēdējā riska pārejas moments tomēr no titula

mainas brīža. Likums prezumē, ka par to puses vienojas īpašā atrunā. Ja tādas atrunas nav, kā, piemēram, tas tika konstatēts Indijas prezidenta lietū'", tad pēc FOB kontrakta riska pārejas moments pēc vispārpieņemtā principa ārējā tirdzniecībā ir brīdī, kad preces "iziet ārpus pārdevēja kontroles" (leave the custody of the seller).'22

Piemērs tam, ka risks var pāriet pirms īpašuma tiesību maiņas, ir Sterna pret Vikersu lieta^1 •', kad atbildētājs pārdeva prasītājam 120 000galonus spirta, kas bija. liela daļa no noliktavas cisternas, kura piederēja trešajai personai. Atbildētājs no trešās puses saņēma piegādes orderi (delivery warrant), ar ko pārdotais spirts bija piegādājamspēcprasītājapieprasījuma un nododams viņam. Prasītājs uz laiku atstāja spirtu cisternā.

Pirms viņš fiziski pieņēma piegādi, spirta kvalitāte cisternā bija pazeminājusies. Starplaikā īpašuma tiesības (ownership) uz nopirkto spirtu pie prasītāja vēl nebija pārgājušas, jo pirkums vēl nebija atdalīts no pārējās spirta masas cisternā un spirta kvalitāte pēc kontrakta vēl nebija pārbaudīta. Tomēr Apelācijas tiesa nolēma, ka risks jau bija pārgājis pie prasītāja no brīža, kad trešā puse atzina prasītāja tiesības uz 120 000galoniem spirta, parakstot uz viņa vārda piegādes orderi. Tiesa nolēma, ka par zaudējumiem jāatbild prasītājam.

Tāds pats rezultāts ir, ja preces tiek kādam nosūtītas pārbaudei pēc skaidri izteiktas vienošanās, ka risks gulstas uz pasūtītāju, kamēr preces ir viņa rokās.

Praksē riska pāreja notiek konosamenta, apdrošināšanas dokumentu un (in

voice) nodošanas brīdī, kad pircējam ir tiesības pārbaudīt preču kvalitāti un atteikties no tām, ja preces neatbilst kontraktam, kā tas bija nolemts Kvei Tek Čao lietā'14.

Pēc Ex Works un FOT kontraktiem risks parasti pāriet brīdī, kad preces tiek piegādātas pircējam, viņa aģentam vai dzelzceļam atbilstoši katram dotajam gadījumam.

Pēc FAS kontrakta risks pāriet brīdī, kad preces ir izvietotas gar kuģa bortu — gatavas iekraušanai. Pēc FOB un OF kontraktiem risks parasti pāriet brīdī, kad prece tiek pārcelta pār kuģa bortu.

1,9 Sir Gordon Borie, "Commercial Law", Sixth Ed., Butterworths, London (1988) p. 69.

120 Universal Commercial Code (s. 2-509); Uniform Law on the International Sale of Goods.

121 President of India v. Metcalfe Shipping Co. (1969) 2Q.B. 123.

122 C. M. Schmitthoff, "The Export Trade", London, Stevens (1975) p. 45. m Sterns Ltd v. Vickers Ltd. (1923) 1 KB 78.

124 Kwei Tek Chao v. British Traders and Shippers Ltd. (1954) I All ER 779.

Jāatceras, ka pircējam pec CIF kontrakta irjāpieriem piegādes dokumenti unjāsa-maksā cena, kaut preces tranzītā ir pazudušas. Sis princips ir apstiprināts Manbre Sakarina Co lietā^1 ''.Šādā gadījumā zaudējumus, protams, sedz apdrošināšana.

Pircēja FRANCO DOMICILE kontrakta gadījumā riska pārejas momentu var noskaidrot no kontrakta samaksas vai apdrošināšanas noteikumiem. Ja pirkšanas kontrakts ir ar priekšmaksu (price prepaid) un pircējs pats apdrošina preci uz piegādes laiku, tad nav šaubu, ka viņš pats arī šajā laikā nes risku par to.

Turpretī risks piekrīt pārdevējam, kad samaksa notiek piegādes brīdī (price is collected on delivery) un pārdevējs to apdrošina uz sava rēķina, nosakot sevi kā benefi-ciāriju.

Pretēji īpašuma tiesībām risks pāriet uz pircēju, lai gan preču stāvoklis vēl nav pārbaudīts.

Risku, kas saistīts ar preču zaudējumu negadījuma pēc, nedrīkst sajaukt ar risku, kurš izriet no preču bojāšanās tranzīta laikā. Pēc FOB un CIF kontraktiem attiecībā uz precēm, kuras var sabojāties, ja kontraktā ietverts noteikums, ka tām jābūt tādā kvalitātē, kas atļauj tās pārdot (perishable goods in merchantable quality), pārdevējam jāparūpējas par to, lai precēm būtu laba kvalitāte ne tikai to iekraušanas, bet ari izkraušanas brīdī galapunktā un vēl saprātīgu laiku pēc tam, tādējādi dodot laiku to pārdošanai. Šis noteikums neattiecas uz neattaisnoti iekavētu piegāžu gadījumiem.

Tā Masa un Mjurela lietā"'’' tiesnesis J. Diploks (Diplock) nosprieda, ka tikai preču ārkārtas bojāšanas gadījumā risks piekrīt pircējam. Preču dabiskas un neizbēgamas bojāšanās gadījumā tranzīta laikā, kuras dēļ tās var zaudēt savu tirdzniecības vērtību, atbildīgs par precēm ir pārdevējs (seller is liable).127

1980. GADA CISG KONVENCIJAS ĪSTENOŠANA, KRITISKA ANALĪZE UN PRECEDENTI TĀS IETVAROS

CISG Konvencija bija starptautisko kontrakta tiesību unifikācijas 50 gadu darba rezultāts, kas sākās gadā, kad ar to pēc salīdzināmo tiesību speciālista Ernsta

Rābela no Vācijas priekšlikuma sāka nodarboties Starptautiskais privāttiesību unifikācijas institūts.iai CISG Konvencijas galvenās priekšgaitnieces bija 1955. gada

15. jūnija Hāgas Konvencija par starptautiskajā tirdzniecībā pielietojamo tikumu'*', 1964. gada 1. jūlija Konvencija par starptautiskās preču tirdzniecības unijicētajām

m Manbre Sacharin Co v. Corn Products Co. Ltd. (1919) 1 K.B. 198.

126 Mash & Murrell Ltd. v. Joseph I. Emmanuel Ltd. (1961) 1 W.L.R.86 2.

127 C M. Schmitthoff, 'The Export Lrade", London, Stevens (1975) pp. 69 -70. ' ,

L>' International Institute for the Unification of Private Law.

Convention on the Law Applicable to the International Sale of Goods. Konvencija izstrādāta Hāgas Konferences ietvaros. Tā stājās spēkā 1.09.64.. dalībvalstis: Beļģija, Dānija, Somija, Francija, Itālija, Luksemburga, Nīderlande, Nigērija, Norvēģija, Spānija, Šveice. Sk. — Hague Conference, Collection of Conventions (1951 — 1988) pp. 12 — 13.

normām (UUS)'-1" un Konvencija par starptautiskas preču pārdošanas kontraktu unificētajām normām (ULFIS)1 1974. gada 14. jūnija UNCITRAL Konvencija par starptautiskās preču tirdzniecības ierobežojumu periodu"1 un vēl vairākas citas konvencijas^133 ar mazāku nozīmi. Nevienā no šīm konvencijām, ieskaitot CISG^134, Latvija nepiedalās, nevar izskaidrot citādi kā vienīgi ar juridisku analfabētismu vai nihilismu. CISG ir spēkā no 1.01.88. Tajā piedalās 47 valstis,135 no tām visas lielvalstis (izņemot Lielbritāniju). Igaunija, Lietuva un daudzas NVS valstis ari ir CISG dalībnieces.

1986. gadā tika pieņemta jauna Hāgas Konvencija par starptautiskās tirdzniecības kontraktiem pielietojamo likumu, kurā piedalās tikai 4 valstis; tā nav spēkā.136

CISG ietvaros bijuši jau aptuveni simts arbitrāžu un tiesu spriedumu, kas dod iespēju izdarīt zināmus secinājumus par to, kā šo Kovenciju interpretē tiesas. Tos ir izvērtējis Romas universitātes Juridiskās fakultātes profesors Joahims kopā

ar Romas advokātu Fabio Liguori, uz kuru analīzi mēs šeit ari balstīsimies.137

Pirmām kārtām vērā, ka salīdzinājumā ar citām civiltiesiskas dabas

konvencijām tajā piedalās loti daudz valstu, arī visas Eiropas Savienības dalībvalstis, izņemot Lielbritāniju. CISG piedalās arī lielākās trešās pasaules valstis, līdz ar to var teikt, ka lielākā dala no pasaules komercdarījumiem notiek pēc Vīnes Konvencijas noteikumiem. Konvencijas noteikumus pielietojušas jau vairāku valstu augstākās tiesas, kā arī Starptautiskās tirdzniecības palātas arbitrāžas Parīzē un Vīnē.

Konvencijā ir arī zināmas nepilnības. Tā, piemēram, nesatur ne termina ne "pārdošana" (sale) definīciju. Tāpat Konvencija nesatur preču sadales jeb

"izplatīšanas" (distribution) skaidrojumu. Par terminu "preces" pastāv izpratne, ka ar to ir domātas taustāmas, kustamas lietas (corporeal, movables). Tāpēc tiesa

Convention Relating to Uniform Law on the International Sale of Goods. Konvenciju UNIDROIT. Spēkā kopš 18.08.72. Piedalās Francija, Gambija, Vācija, Vatikāns,

Ungārija, Izraēla, Itālija, Luksemburga, Nīderlande, Sanmarīno, Lielbritānija. Sk. — Unification of Law, Year-Book 1964 (Ed. Unidroit), p. 60.

Convention Relating to Uniform Law on the Formation of Contracts of the International Sale of Goods. Izstrādājis UNIDROIT. Spēkā kopš 23.08.72. Piedalās tās pašas valstis, kas ir ULIS dalībnieces, izņemot Gambiju. Sk. — Unification of Law, Year-Book 1964 (Ed. Unidroit), p. 122.

Convention on the Limitation Period in the International Sale of Goods. no 1.08.88. Piedalās

27 valstis, no lielvalstīm ASV, Lielbritānija, Krievija, Francija, piedalās NVS valstis. Sk. — UNDoc. A/CONF.63/15; ULR/RDU (1975)-I, p. 118.

133 Šo Konvenciju sarakstu sk. — "Summary of the State of Implementation of Convention on Sales Law and Related Subjects - A-", in - Uniform Law Review, 1996/1, Roma, UNIDROIT (1996) pp.

136-146.

134 UN Convention on Contracts for the International Sale of Goods. Sk. - UN-Doc.A/CONF.97/18; ULR/RDU (1980)-I, p. 60. , ,

135 Sarakstu sk. Uniform Law Review, NS - Vol. I, 1996-1, pp. 143-144.

136 Convention on the Law Applicable to Contracts for the International Sale of Goods. Sk. — Hague Conference, Collection of Conventions ( 1951 — 1988), p. 326.

137 Michael Joachim Bonell, Fabio Liguori, "The U.N. Convention on the International Sale of Goods: A Critical Analysis of Current International Case Law" (Part -1), Uniform Law Review, NS - Vol. 1,

1996-1, pp. 147—163.

Vācijā'-'8 1994.. gada ir nospriedusi, ka elektromagnētiski pierakstīta (tātad datora) informācija par tirgus izpēti CISG izpratnē nav prece.

Tomēr pēc šā paša tiesas sprieduma datorprogrammu (software) masu produkcija Konvencijas izpratnē ir prece (tās pārdod taustāmos komplektos, kas sastāv no rakstiskām pamācībām un diskešu komplektiem). Turpretim oriģinālprogrammas un standartprogrammu modifikācijas patērētāju īpašām vajadzībām CISG 3.(2) panta izpratnē neesot uzskatāmas par "preci". Protams, pašus datorus pēc vairākiem tiesas spriedumiem uzskata par preci.

Kā jau minēts iepriekš analizētajā CISG tekstā, dažu mantu, piemēram, kuģu, lidmašīnu un helikopteru, pārdošanu to īpašā rakstura dēļ šī Konvencija nereglamentē. Nav skaidrs, vai šis princips tiek attiecināts arī uz minēto preču komplektējošajām daļām. Ungārijas Augstākās tiesas 1992. gada spriedumā tomēr tika nolemts, ka Konvencija pielietojama lidmašīnas motoru pārdošanai.

Konvencijas 3.(1) pants reglamentē jautājumu par precēm, kuras vēljāsaražo. ICC Parīzes Starptautiskā arbitrāža 1993. gadā izskatīja kad kontrakts

pieprasīja no pārdevēja izgatavot, piegādāt, uzstādīt, palaist rūpniecības iekārtu un sagatavot tās apkalpošanai speciālistus. Arbitrāža nolēma, ka šajā gadījumā pielietojami CISG 3.(1) panta noteikumi.

Tā uzskatāma par pareizu interpretāciju, ja pircējs pats nebūtu izpildījis nevienu no minētajām funkcijām. Diemžēl lēmumā nebija nekā par to, vai pārdošanas kontraktā ietvertie pārdevēja servisa pienākumi (uzstādīšana, noregulēšana, palaišana uzskatāmi par kontraktā pārsvarā esošo (preponderant) saistību dalu. Ja tā, tad Konvencija tās 3.(2) panta izpratnē nebūtu pielietojama.

Tieši uz pēdējo pieņēmumu ir balstīts Austrijas Augstākās tiesas 1994. gada kurā ir izskatīts precedents, kad pasūtītājs pats ir piegādājis izejvielas preces saražošanai un šo izejvielu transformācija precē, veica gala produkta ražotājs un piegādātājs, ir veidojusi kopējās saistībās pārsvarā esošo

Nav arī skaidrs, kā tiesas interpretē terminu — nopirktās preces "ievērojama dala" (substantial part), kuru piegādā pats pasūtītājs. Ja tas notiek tā, tad šādu kontraktu Konvencija nereglamentē. Tomēr šādos gadījumos ir divi tiesas spriedumi ar pretējiem rezultātiem. Tā Frankfurtes tiesa^150 nolēma, ka Konvencija ir pielietojama precedentā, kad pēc kurpju piegādes kontrakta pircējs pārdevējam uzlika par pienākumu ievērot noteiktu dizainu. Pretēju lēmumu pieņēma Apelācijas tiesa (Cour de

kas izslēdza Konvencijas pielietošanu precedentā, kurā kontrakts paredzēja, ka elektroniskajiem komponentiem bijajābūt pēc pircēju piegādātas tehniskās specifikācijas.

Pēc CISG 3.(2) panta no šīs Konvencijas pielietojuma ir izslēgti kontrakti, pēc kuriem preču piegādātāja saistību lielākā sastāv no darbiem un pakalpojumiem.

Seit nav skaidrības jautājumā, vai vērtēšana šādos gadījumos notiek pec preču cenas un pakalpojumu vērtības naudas izpratnē vai arī pēc pušu "nodoma". ICC Parīzes arbitrāža savā 1992. gada lēmumā^151 izvirzīja par kritēriju preču "ekonomisko vērtību".

Konvencijas teritoriālais pielietojums pēc tās 1. panta ir tāds, ka Konvencijas noteikumus pielieto kontraktiem starp pusēm, kuru uzņēmējdarbības vietas ir dažādās valstīs, ja

(a) tās abas ir Konvencijas dalībvalstis;

(l)(b) SPT noteikumi nosaka dalībvalstu tiesību pielietošanu.

Problēma radās attiecībā uz to, vai aģenta uzņēmējdarbības vieta arī nosaka Konvencijas pielietojumu. Parīzes Apelācijas tiesā^152 1992. gadā izskatīja strīdu, kad Vācijā esošā pārdevēja firma apstrīdēja Konvencijas pielietošanu gadījumā, kad pircēja bija franču firma, bet kontrakts tika noslēgts ar šīs pašas vācu firmas Francijā biroja (bureau de liaison) starpniecību, kura izcelsme bija precei. Dotajā gadījumā šis birojs bija vienīgi juridiskā persona, kas bija Vācijas firmas aģents Francijas

teritorijā. Parīzes tiesas spriedums bija labi pamatots ar CISG noteikumu, ka darījuma starptautisko raksturu nosaka vienīgi principāla uzņēmējdarbības vieta.

Kas attiecas uz Konvencijas 1 .(l)(b) panta pielietojumu, Vācijas tiesas šo principu īstenojajau pirms CISG stāšanās spēkā, ja konkrētā tirdzniecības kontraktā VFR kolīziju norma norādīja uz kādas šīs Konvencijas dalībvalsts tiesībām.

Šis saistošais faktors tomēr nepastāv, ja dalībvalsts ir izdarījusi atrunu, kura tai atļauj izslēgt 1 .(l)(b) panta pielietojumu. Domas dalāsjautājumā, ja viena dalībvalsts ir izdarījusi šādu atrunu, bet otra ne. Diseldorfas tiesa^153 Vācijā lietā starp Vācijas pircēju un ASV pārdevēju (pēdējā ir izdarījusi atrunu) nosprieda, ka CISG šajā kontraktā ir pielietojama, jo vācu kolīzijas norma norādīja uz Savienoto Valstu tiesībām. Tiesa ignorēja apstākli, ka ASV izdarījusi atrunu 95. panta kārtībā.

Pušu gribas autonomijas jautājumā, izvēloties CISG par kontrakta vadošo likumu, konstatēts tikai viens precedents, kad puses ir skaidri izteikti izvēlējušās Konvenciju kontrakta reglamentācijai. Tomēr nav ne mazāko šaubu, ka, vadoties pēc vispāratzītā pušu gribas autonomijas principa, pat tajos gadījumos, kad pušu vieta nav dalībvalstīs, tās ir tiesīgas izvēlēties CISG par savstarpējā kontrakta vadošo likumu (opting-in).

Konvencijas dispozitīvais raksturs skaidri izriet no tās 6. un 12. panta, kuri pusēm atļauj pilnīgi vai daļēji izslēgt Konvencijas pielietojumu. Līdz ar to rodas jautājums, kā tas dzīvē izdarāms. Problēma, protams, nerodas tad, kad puses skaidri izteikti atteikušās no Konvencijas pielietojuma. Tomēr daudzi precedenti apstiprina, ka dalībvalstīs rezidējošas puses ir atteikušās no CISG pielietošanas par labu savām nacionālajām tiesībām.

Problēma ir sarežģītāka, kad puses pakļauj savu kontraktu vienas kontraktējošās puses tiesībām bez tālākiem skaidrojumiem. Tādā gadījumā varētu būt divi pretēji risinājumi:

1) var pieņemt, ka puses, kas pieder pie Konvencijas dalībvalstīm, kontraktu kura veido dalībvalsts tiesību sistēmas

2) var uzskatīt, ka ar norādi uz kādas kontraktējošās puses tiesībām ir domātas vienīgi tās iekšējās tiesības, tādējādi ar minēto norādi varētu prezumēt (tacit) CISG pielietošanas izslēgšanu.

Tomēr kā zinātnieki, tā arī tiesu precedenti pārstāv viedokli, ka pareizais būtu pirmais viedoklis. Tiek uzskatīts, ka norāde uz dalībvalsts tiesībām ir līdzvērtīga prezumētai (implied) CISG noteikumu izvēlei. Šis viedoklis ir pārstāvēts kā precedentos, kad puses kontraktā bija izvēlējušās foruma valsts tiesības, tā arī tādos, kad forums bija citā valstī.

Tāds pats risinājums ir pielietots arī lietās, kad nevienai no pusēm uzņēmējdarbības vieta nav bijusi valstī, uz kuras tiesībām ir bijusi norāde. Šāds viedoklis ir apstiprināts ICC Parīzes arbitrāžā^145 1993. gadā, kad kontraktējošās puses — vācu pārdevējs un sīriešu pircējs — par kontrakta vadošo likumu bija izvēlējušās Francijas materiālās tiesības (substantive laws). Arbitrāža vadījās pēc apsvēruma, ka kopš pievienošanās CISG 1988. gadā šī Konvencija veidoja Francijas tiesību sastāvdaļu.

Vienīgie izņēmumi no šī principa atrodami divos Itālijas — 1993. gada civiltiesas^14*, kura ir daudz kritizējuši, un 1994. gada Florences arbitrāžas — precedentos neatkarīgi no tā, ka kontraktos norādes ir bijušas uz Itālijas tiesībām un šī valsts ir CISG dalībniece. Florences precedentā arbitrāža izteica visai saprātīgu viedokli, ka norāde uz Itālijas tiesībām nav nekāds pierādījums tam, ka puses skaidri izvēlējušās CISG noteikumus.147

CISG kā mūsdienu lex mereatoria ir divu precedentu koncepcija. Pirmo šādu konceptuālu lēmumu pieņēma ICC Parīzes divu pušu lietā, kuru

uzņēmējdarbības vieta nebija nevienā no CISG dalībvalstīm, jautājumā par preču neatbilstību kontrakta specifikācijai, kad kontraktā nebija izvēlētas vadošās tiesības. Šajā lietā arbitrāža atsaucās uz savu Procedūras noteikumu 13.(5) pantu, kas lika arbitriem ņemt vērā atbilstošās tirdzniecības paražas. Arbitri balstīja savu lēmumu uz CISG 38. un 39. pantu, motivējot šādu slēdzienu ar apgalvojumu, ka "nav labāka avotapārsvarā esošo tirdzniecības paražu noteikšanai par ANO Starptautiskāspreču tirdzniecības konvenciju... Tas ir tā, neskatoties uz to, ka ne pārdevēja, ne pircēja valsts nav šīs Konvencijas dalībnieces."

Citu, Vatkinsa — Dzonsona precedentu izskatīja Irānas un ASV Savstarpējo prasību tribunāls."" Tas noskaidroja, ka pēc ASV un Irānas likuma, kuri bija jāpielieto pēc kontrakta, pārdevējam bija tiesības pārdot trešajām pusēm nepiegādātās iekārtas, izlīdzinot kaitējumu. Tas bija radies, pircējam laikus nesamaksājot cenu. Arbitri

145 ICC Court of Arbitration, n. 6653/193.

14 Tribunale civile di Monza, 14 Jan. —March 1993 (Nuova Fucinati S. P. A. Fondmetall International A.B.) in — Giurisprudencia Italiana (1994) I, 146. l4'Diritto del Commercio Internazionale (1994) 86 1, 862.

148 ICC Court of Arbitration, n. 5713/1989, in - Yearbook of Commercial Arbitration (1990) 70.

149 Iran-United States Claims Tribunal, 28 July 1989, n. 370 429-370-1, Watkins-Johnson Co. & Watkins-Jonson Ltd. v. The Islamic Republic of Iran & Bank Saderat Iran, in — Yearbook of Commercial Arbitration (1990) 220.

nosprieda, ka tiesības bija saskaņa ar "atzītajam starptautisko kontraktu

kā tas ir noteikts CISG 88. pantā.

Prasība, ka piedāvājumam jābūt pietiekami skaidri izteiktam (sufficiently definite), ir noteikta CISG 14. pantā, pēc kura piedāvājums ir pietiekami noteikts, ja tas identificē preces un skaidri izteikti vai prezumēti fiksē noteikumus preču daudzuma un cenas noteikšanai.

Problēmas šajā jautājumā rada to faktoru noskaidrošana, kas attiecas uz preču vairuma un cenas noteikšanu gadījumos, kad kontraktā tie nav skaidri izteikti. Precedentu tiesības dod dažus interesantus risinājumus.

Tā Budapeštas Metropoles tiesa^1* izlēma precedentu, kas bieži gadās praksē. Kontraktējošās puses, starp kurām komercattiecības bija pastāvējušas ilgu laiku, bija panākušas mutisku vienošanos zināmu preču pārdošanai, nevienojoties ne par to daudzumu, ne cenu. Piekrišana pirkumam bija dota telefoniski. Pēc preču piegādes pircējs atteicās samaksāt cenu, atsaucoties uz to, ka darījuma noteikumi nebija saskaņā ar CISG 14. pantu, tāpēc nekāds kontrakts nav bijis noslēgts.

Tiesa izlēma šo jautājumu, atsaucoties uz CISG 9.(1) pantu, kur noteikts, ka puses saista "jebkura savstarpēji iedibināta prakse". Tāpēc tiesa nolēma, ka ungāru pircēja piedāvājums bija pietiekami skaidri izteikts kā attiecībā uz preču daudzumu, tā cenu un kvalitāti tiktāl, cik tie prezumēti fiksēti pušu iepriekšējo kontraktu izpratnē attiecībā uz tādas pašas kvalitātes un daudzuma precēm.

So precedentu sarežģīja tas, ka, pievienojoties CISG, Ungārija bija izteikusi atrunas Konvencijas 12. un 96. pantam, kā rezultātā nebija pielietojams arī CISG pants par kontrakta formas brīvību. Tiesai bija jāizlemj arī jautājums par kontrakta spēku pēc formas, jo Ungārijas tiesības pieļāva vienīgi rakstisku pirkšanas un pārdošanas kontraktu. Sojautājumu tiesa izlēma tādējādi, ka nolēma kontraktam pielietot pārdevēja, respektīvi, Vācijas, tiesības, uz kurām norādīja Ungārijas kolīziju norma. Pēc Vācijas tiesībām kontrakts bija spēkā pēc formas.

Citā precedentā puses bija noslēgušas kontraktu par nenoteikta daudzuma šinšillu ādiņu pārdošanu, nosakot, ka cena mainīsies atbilstoši katras ādiņas kvalitātei. Austrijas Augstākā tiesa nosprieda, ka pēc šāda kritērija (criterion) cenu noteikt bija iespējams. Lai gan kontraktā par preces daudzumu bija teikts vienīgi "eine grössere Menge Chinchilla-Felle"151. tiesa tomēr nolēma, ka CISG 14. panta prasība ar to bija izpildīta, jo

8.(3) pants lika ņemt vērā pircēja rīcību, kurš bija pārdevis tālāk gandrīz visu preču partiju — 239 no 249 ādiņām — trešajai pusei bez sūdzībām par piegādāto ādiņu skaitu.152

Francijas Kasācijas tiesas spriedumā kontrakta atruna par to, ka cenas noteikšanai pielietojama tirgus tendenču noskaidrošana, tika atzīta par pietiekami noteiktu.153

'"Fövarosi Birosag Budapest, 24 March 1992, n. AZ 12.G.41.471/1991, see - abstract in UNILEX.

51 Vāc. — lielāks daudzums šinšillu ādiņu.

v2 Oberster Gerichtshof, 10 November 1994, n. 2 Ob 547/93, in — Zeitschrift fur Rechtsvergleichung

(1995)79.

53 Cour de Cassation, Chambre civile, 4 January 1995, in — Recueil Dalloz Siery, JR (1995) 289.

Pircēja ar citiem apstākļiem saisuta klusēšana, -CISG 18.(1) pants noteic, ka paziņojums vai cita rīcība, kuru izdarījis piedāvājuma saņēmējs, kas izteic piekrišanu piedāvājumam, ir tā akceptēšana. Tālāk ir teikts, ka "klusēšana vai bezdarbība pati par sevi vēl nav akcepts". Šis "pati par sevi" liek domāt, ka dažos apstākļos klusēšana un bezdarbība var veidot piedāvājuma akceptēšanu. Rodas jautājums: kādi varētu būt šie apstākli?

Argentīnas Nacionālās komerckameras izlemtajā precedentā^154 pārdevējs aizsūtīja pircējam piedāvājumu pārdot rūpniecības iekārtu, kas bija ietverts vairākās standarta proformās. Pircējs kontrasignēja divas šīs proformas un nosūtīja tās finansu institūcijai pirkuma finansēšanai. Tiesa nolēma, ka, neskatoties uz piedāvājuma pieņēmēja klusēšanu, kontrakts ir ticis noslēgts piedāvājuma pieņemšanas

apstākļos, un to izpausme bija nosūtīšana bankai apmaksāšanai.

Piedāvājuma grozījumi un pretpiedavājums (modified acceptance and counteroffer) ir viens no praktiski visbiežāk notiekošajiem precedentiem. Pēc CISG 19.(1) panta atbilde uz piedāvājumu, kura ietver piebildes, ierobežojumus vai citus piedāvājuma noteikumu grozījumus, ir piedāvājuma noraidījums un veido Tomēr

(2) dala paredz, ka piedāvājuma grozījumi nekavē kontrakta noslēgšanu, kad papildu noteikumu pievienošana materiāli neizslēdz (do not materially alter) piedāvājuma noteikumus. Šādā gadījumā piedāvājuma izdarītie iestarpinājumi kontraktā

par tā ja piedāvātājs tos tūliņ un bez neatbilstošas kavēšanās nenoraida.

Līdz ar to rodas problēma, kādi noteikumi materiāli izslēdz vai noraida piedāvājumu, tādējādi novēršot kontrakta noslēgšanu. Daži no tiem minēti CISG 19.(3) pantā, kas atsaucas uz preču cenu, samaksu, kvalitāti, daudzumu, piegādes vietu un laiku. Tomēr šis saraksts nav noslēgts (exhaustive).

Zinātniskajā literatūrā ir minējumi, ka šim kontraktu izslēdzošu apstākļu sarakstam vajadzētu aptvert arī apvienojošos noteikumus, "ne mutiskos" grozījumus un arbitrāžas atrunas (merger, non-oral modifications and arbitral clauses). Šaubas pastāv par iepakojuma noteikumiem, kaut gan šajā jautājumā ir Hammas tiesas^155 Vācijā apstiprinošs spriedums. Šajā precedentā pircējs ir nosūtījis piedāvājumu nopirkt zināmus pārtikas produktus, skaidri izteikti pieprasot, ka tiem jābūt iepakotiem. Pārdevējs apstiprināja pieprasījumu (confirmed the order), tomēr paziņojot, ka tiks piegādāta neiepakota. Tiesa

nosprieda, ka šāda atbilde veido Šādā gadījumā kontraktu var uzskatīt

par noslēgtu vienīgi pēc pircēja piekrišanas, kurš šoreiz nebija paziņojis par savām iebildēm.

Spriedumu var uzskatīt par korektu, īpaši pārtikas produktu tirdzniecības precedentiem. Bet pastāv arī citi precedenti, pēc kuriem ir nolemts, ka daži piedāvājuma saņēmēja izdarīti piedāvājuma labojumi nav uzskatāmi par tā noraidījumu.

Šaubas rada Bādenbādenes zemes tiesas spriedums^156, pēc kura kontrakta grozījumi attiecībā uz laiku, kādā pircējam bija jādod paziņojums par preču neatbilstību kontraktam, it kā neveidoja kontrakta materiālo noteikumu grozījumu.

syl Carnara Nacional en lo Commercial, sala E, 14 October 1993, n. 45626.

155 OberlandsgerichtHamm,22September 1992,n. 19U97/9 1,in —RechtderInternationalenWirtschaft

(1994) 972.

m LaiuJsgerichi Baden-Baden, 14 August 1991,4 0 1 13/90, in — Recht der Internationalen Wirtschaft (1992) 62.

Ņemot vērā to, ka šie noteikumi attiecas -uzpārdevēja atbildību, domājams, ka šis precedents tomēr veido CISG 19.(3) panta regulējuma priekšmetu.157 Precedenti pārējos CISG aspektos pagaidām nav apkopoti.

UNIDROIT STARPTAUTISKĀS KOMERCIJAS KONTRAKTU PRINCIPI SALĪDZINĀJUMĀ AR CISG

1971. gadā UNIDROIT Vadošā padome pieņēma lēmumu uzsākt starptautisko tirdzniecības tiesību unifikāciju. No 1980. līdz 1994. gadam darbs bija pabeigts un šie principi tika publicēti.158 Tajos autori apzināti izvairās no atsaukšanās uz nacionālo likumdošanu, izskaidrojot savu viedokli.

Tikai tajos gadījumos, kad noteikums ir tieši patapināts no ANO 1980. gadaCISG Konvencijas, tas tiek minēts. UNIDROIT Principi ir pietiekami elastīgi, lai piemērotos mainīgajai situācijai pasaulē. Vienlaicīgi tie sekmē godīgumu starptautiskajā komercijā, uzsverot nepieciešamību vadīties pēc labas gribas apsvērumiem un nosakot saprātīgas uzvedības standartus.

Piedāvājot savus Principus starptautiskajai sabiedrībai un valdībām, UNIDROIT apzinājās, ka tie nav saistoši.159 Līdzīgi CISG, arī UNIDROIT Principi izrādījušies visai sekmīgi. Patlaban jau ir starptautiski pārdotas ap 3000 to kopijas piecās oficiālajās valodās (angļu, franču, vācu, itāļu, spāņu) un tie ir pārtulkoti vēl astoņās valodās. Ir jau parādījušies uz šiem principiem balstīti arbitrāžu lēmumi.

Kāda ir attiecība starp CISG un UNIDROIT Principiem, un kāpēc pēdējie vispār tapa sagatavoti, ja Konvencija ir tik sekmīga?[154]'" Nebūtu vēlams uzskatīt CISG un UNIDROIT Principus par konfliktējošiem normu apkopojumiem. UNIDROIT Principi drīzāk ir starptautisko kontraktu tiesību atjaunots un uzlabots (restatement) variants.

Kā jau minēts, CISG ir vairāki neatrisināti jautājumi un vāji noteikumi. Tā nereglamentē tirdzniecību ar tādām svarīgām precēm kā naudu, akcijām un citiem vērtspapīriem un trasējamiem dokumentiem, kā arī ar kuģiem un lidaparātiem.

Nepārliecinošus kompromisa noteikumus satur 12. un 96. pants par kontraktu spēku pēc formas, 55. pants — par cenas noteikumiem, 16. pants — par piedāvājuma atsaukšanas iespējām, 39.(1), 43.(1) un 44. pants — par neatbilstošu preču vai preču, kuras nav brīvas no apgrūtinājuma, piegāžu notifikāciju, 68. pants — par riska pāreju uz tranzītā esošām precēm un to pārdošanu. Vāji un divdomīgi (vague & ambiguous) formulējumi par godprātību ir ietverti 77.(1) pantā, par kontrakta "fundamentālu pārkāpumu" — 25. pantā

“Michael, Joachim Bonell, Fabio Liguori, op. cit., pp. 149—163.

IS* UNIDROIT Principles of International Commercial Contracts, Rome (1994) 256 p. ' l5'-' UNIDROIT Principles of International Commercial Contracts, Rome (1994) p. vii-ix.

1 0 Šī apakšnodaļa balstās uz UNIDROIT bijušā prezidenta pētījumu — Michael, Joachim Bonell, "The UNIDROIT Principles of International Commercial Contracts and CISG — Alternatives or Complementary Instruments?", in — Uniform Law Review, 1996-1 NS - Vol. I, pp. 26 — 39.

UNIDROIT . Principi tika apzināti veidoti ka nesaistoši, ņemot vera, kaCISG tika uzskatīta par lielāko starp dalībvalstīm iespējamo kompromisu. UNIDROIT Principu izveidošanai tika savākta augstas kompetences, no savām valdībām neatkarīgu speciālistu darba grupa, kas pārstāvēja pasaules visas galvenās tiesību sistēmas. Tādējādi Principus izveidoja uz salīdzināmo pētījumu pamata. Principi salīdzinājumā ar CISG bija liels solis uz priekšu Konvencijas normatīvās bāzes tālākajā attīstībā.

Viena no lielākajām Principu novirzēm no CISG ir noteikums par to, ka pusēm pēc godprātības principa visu kontrakta darbības laiku, ieskaitot sarunu procesu (1.7. p.). CISG 7.(1) pants pieprasa godprātību vienīgi kontekstā un Konvencijas interpretācijai.

Principos [1.8(2)] noteikts, ka paražas nav pielietojamas gadījumā, kad tas nebūtu saprātīgi. Šāda ierobežojuma nav CISG.

Principos nav arī termina nosaukuma, pēc kura nosakāma piedāvājuma

grozīta Tajos ietverts daudzu tādu problēmu regulējums, kādu CISG vispār

nav, piemēram, kā kolīzijas starp standarta terminiem un terminiem, par kuru

saturu ir panākta vienošanās pušu individuālu sarunu rezultātā.

Principos ir iekļautajauna nodala par kontrakta spēku, kas nav ierobežota klasisko kontrakta spēkā neesamības (invalidity) noteikumu ietvaros. To skaitā ir "liela nelīdz-tiesība jeb neatbilstība" (gross disparity).

Jauns ir Principu 4.6. panta contra proferentem^161 noteikums: "Ja kontrakta noteikumi, kurus izvirza viena puse, ir neskaidri, tad to interpretācijā priekšroka dodama otras puses viedoklim."

Jauns tāpat ir 4.7. panta noteikums par to, ka, "ja kontrakts sagatavots vairākās valodās, kuras visas ir autentiskas, tad gadījumā interpretācijā priekšroka

dodama variantam tajā valodā, kurā teksts tika sagatavots".

Novācija ir pants, pēc kura, ja kontraktējošās puses nav vienojušās par terminu, kas ir svarīgs to savstarpējo tiesību un pienākumu noteikšanā, tad tiekpielietots termins, kas atbilst dotajai situācijai (1).

(2) Nosakot atbilstošo terminu, citu faktoru starpā uzmanību pievērš

(a) pušu nodomam;

(b) kontrakta dabai un

(c) godprātībai un godīgai vienošanās;

(d) saprātīguma apsvērumam.162

Principos ir arī daudzas citas salīdzinājumā ar CISG pilnīgi jaunas normas.

Rodas jautājums, kā Principi būtu izmantojami praksē. Teorētiski puses ir tiesīgas Principus izmantot, vadoties pēc pušu tiesību izvēles brīvības principa, gan izvēloties tos par savām materiālajām tiesībām, gan arī nosakot savas kolīziju normas. Tas nebūtu iespējams vienīgi gadījumos, kad Principu pielietošana novestu pie tādu noteikumu implementācijas, kuri būtu pretrunā ar kontrakta pielietojamā likuma imperatīvajām normām.

īpaši viegli Principus var pielietot, ja puses nodod strīdu kuru, protams, nebūt ne obligāti saista nacionālā likumdošana. Arbitrāža var Principus pielietot kopā ar neatkarīgi no tā, vai tie saskan vai nesaskan ar nacionālajām

tiesībām, kuras citādi būtu jāpielieto.163

UNCITRAL REKOMENDACIJASABPUSĒJASSTARPTAUTISKAS TIRDZNIECĪBAS KONTRAKTU SAGATAVOŠANAI

UNCITRAL rekomendācijas abpusējās starptautiskās tirdzniecības kontraktu sagatavošanai ir ietvertas "UNCITRAL juridiskajā rokasgrāmatā abpusējās starptautiskās tirdzniecības darījumiem" (countertrade transactions)164, kura ir sagatavota M. Bonella vadībā un pieņemta UNCITRAL Ņujorkas sesijā 1992. gada 4. —22, maijā. Šī rokasgrāmata dod rekomendācijas, kā juridiski nodrošināt abpusējās starptautiskās tirdzniecības darījumus, taču tā vairākumā savu rekomendāciju ir tikpat noderīga jebkuru starptautiskās tirdzniecības un pat investīciju kontraktu sagatavošanai.

Pēc rokasgrāmatas "abpusējās starptautiskās tirdzniecības darījumi ir tādas tirdzniecības operācijas, kad vienapusepiegādāpreces, pakalpojumus un tehnoloģiju vai citas ekonomiskas vērtības otrai pusei, bet pirmā puse pērk no otrās zināmu partiju preču, pakalpojumus un tehnoloģiju vai citas ekonomiskas vērtības". Šāda veida tirdzniecības priekšnoteikums vienas piegādēm otrai ir tāds, ka tā savukārt

pieņems otras puses piegādes.165

Šāda veida tirdzniecības formas var būt loti daudzveidīgas. Piemēram, firma A piegādā firmai B iekārtas, tehnoloģiju un know-how noteiktas preces saražošanai ar noteikumu, ka notiek gatavajā produkcijā. Šādā darījumā ieguvums ir

abām pusēm. Pirmā gūst pelnu, pārdodot iekārtas un licenci, un iekļūst jaunā tirgū ar samērā nelielu risku, bet otrā iegūst iekārtas un tehnoloģiju, kā apmācītus speciālistus, netērējot tam valūtas resursus. Latvijā ir vairāki kas modernizēti pēc šī principa vēl padomju laikā. Pēc šīs metodes līgumā var būt atruna, ka visu saražoto produkciju eksportē.

Latvijas juristiem jāpievērš vislielākā uzmanība starptautisko investīciju un komerckontraktu sagatavošanai. Stājoties pie šī darba, vispirms ir loti ieteicams sagatavot sarakstu (check-list) ar jautājumiem, kuri un kā jāatrisina kontrakta, sarunu un tā teksta projekta izveidošanas gaitā.

Abpusējās tirdzniecības kontrakta sagatavošanas sākotnējā periodā notiek intensīva abpusēja mutiskas un rakstiskas informācijas apmaiņa (communications), kad šādus sarakstus atmiņai parasti sagatavo abas puses. Visa sagatavojamo dokumentu kopa parasti sastāv no līgumajeb virslīguma un piegāžu kontraktiem (agreement & supply contracts). Veicamo pasākumu saraksts samazina un piemirstu risinājumu iespējamību.

1 3 Michael, Joachim Bonell, "The UNIDROIT Principles of International Commercial Contracts and CISG..", p. 38.

164 UNCITRAL Légal Guide on International Countertrade Transactions, UN, UNCITRAL (1993) 192 p.

165 Op. cit., p. 5. • ~-A? m u »

Puses parasti 'arī'meklē juridiskos "uh 'tehniskos 'konsultantus' visa jautājumu un uzdevumu kompleksa atrisināšanai, jo pat vienkāršs šā tipa darījums var radīt iesācējiem

lielas grūtības.166

Pirms puses ķeras pie paša jumta līguma un piegāžu teksta izstrādāšanas, nepieciešamas sarunas par līguma galvenajiem komerciālajiem un tehniskajiem jautājumiem, kuru laikā jāpanāk zināma pušu vienošanās. Pēc tam vienai no pusēm vai to kopējai darba grupai uzliek par pienākumu sagatavot pirmo vienošanās uzmetumu (first draft), kurš panākts šajā sarunu (negotiations) etapā. Pēc tam to tik tālu apspriež un pilnīgo, līdz ir sagatavots visa līguma un apakšlīgumu dokumentu paketes pirmais uzmetums.

Abpusējās tirdzniecības juridiskie noteikumi var pieprasīt šīs vienošanās rakstisko jormu. Pat tajos gadījumos, kad rakstiskā forma nav nepieciešama, visu vienošanos uzmetumus tomēr nepieciešams sagatavot rakstiski, lai izvairītos no vēlākiem pārpratumiem un pretrunām par to, par kādiem noteikumiem šī vienošanās ir panākta. Ja puses vienojas, ka līgumam tā darbības gaitā pieļaujami labojumi, tad tas jānostiprina rakstiski.

Ja tas ir izdarīts, tad līguma darbības gaitā var rasties situācijas, kad nepieciešami operatīvi tā grozījumi, kas nav izklāstīti rakstiskā formā. Daudzās tiesību sistēmās ir CI8G 29.(2) pantam līdzīgi noteikumi, ka ikviena puse var ar savu rīcību novērst otras puses pretenzijas par tādu kontrakta noteikumu, ka jebkuriem kontrakta grozījumiem jābūt rakstiskā formā tiktāl, cik otra puse ir uz šādu rīcību.

Pusēm ir ar\ jāvienojas par savstarpējo mijiedarbību starp rakstisko kontraktu un mutisko sarunu saturu, kā arī korespondences apmaiņu (communications) kontrakta sagatavošanas laikā. Puses var vienoties, ka šī korespondences apmaina un uzmetumi savā kopumā neveido kontraktu un nevar tikt izmantoti tā interpretācijai, bet var arī vienoties par pretēju risinājumu — ka tie ir izmantojami kontrakta interpretācijai, ciktāl to pieļauj pielietojamais likums. Šāda sarakste var tikt izmantota kontrakta interpretācijai pat tajos gadījumos, ja tā notikusi pēc kontrakta vai jumta līguma parakstīšanas.

Puses var vienoties par to, ka kontrakta rakstiskie noteikumi ir skaidri, tiem nevar būt divdomīgs tulkojums (unambiguous) un par to izpratni strīdi nevar būt, bet savstarpējās attiecības starp dažādiem kontraktu vai līgumu veidojošajiem dokumentiem arī ir skaidri noteiktas. Tas ir īpaši nepieciešams, kad visu līguma noteikumu īstenošana aizņem ilgstošu laika periodu (Lattelekom līgums darbojas 20 gadus, tikai ārvalstu vadība ilgs 10 gadus). Šādi precizējumi ir ļoti nepieciešami tāpēc, ka šā ilgā laika perioda dēļ pie līguma noteikumu veidošanas var darboties vienas personas, bet pie to īstenošanas — pavisam citas, kas nav iepriekšējo norunu lietas kursā. svarīgi tas

irjautājumos par norēķiniem par iekārtām ar gatavo produkciju (buy-back or offset)167.

Katra puse var pilnvarot vienu personu, kura ir atbildīga par līguma teksta un arto saistīto kontraktu un citu dokumentu sagatavošanu. Šai personai jābūt ar iespējami

166Op. cit, p. 46.

1 7 Offset transactions — līdzsvarošanas vai kompensācijas līgumi. Sk. — Oxford Dictionary of Business English, Oxford Univ. Pr. (1994) p. 286.

lielu profesionālo pieredzi šajos jautājumos un pēc iespējas jāpiedalās svarīgākajās sarunās. Visu dokumentu paketes pēdējā varianta slīpēšanājāpiedalās speciālistiem, kas ir eksperti katrā no tajā reglamentētajiem jautājumiem.

Pusēm īpaši jāņem vērā katras puses uzņēmējdarbības vietas likumdošanas imperatīvie noteikumi, īpaši administratīvo, fiskālo un citu publisko tiesību, eksporta, importa, valūtas ierobežojumu, kā arī tehnisko, piemēram, drošības, noteikumu un vides aizsardzības jomā. Līgumā var noteikt, ka zināmi tā noteikumi nestājas spēkā, kamēr nav iegūtas attiecīgās eksporta un importa licences un nav iegūtas maksājumu garantijas. Puses var vēlēties iekļaut līgumā arī nodokļu aplikšanas noteikumus.

Puses var vienoties par to, ka līgumā jāietver ievada jeb preambulas noteikumi (introductory recitals), kuri var ietvert to personu vārdus, kas ir bijušas līguma iniciatores, komerciālos kuri panākami šā darījuma rezultātā, un pat

aprakstīt apstākļus, kādos līgums ir parakstīts. Dažādās tiesību sistēmās šie ievada noteikumi tiek dažādi izmantoti līguma īstenošanā un tulkošanā. Ja dotā tiesību sistēma ievada noteikumiem līguma īstenošanā un tulkošanā piešķir lielu nozīmi, tad tie noteikti ir jāietver līgumā.

Līguma sagatavošana tikai vienā valodā novērsīs vai samazinās tā interpretācijas pretrunas. Ja līgums nav sagatavots vienā valodā, tad tajā vēlams ietvert atrunu, kurš variants prevalē strīda gadījumā. Lattelekom līguma gadījumā par vadošo bija noteikts teksts angļu valodā, kas izraisīja lielu sašutumu vairāku 5. Saeimas deputātu vidū Lattelekom lietas komisijā.

Puses var izmantot standarta līgumu proformas, taču tās vienmēr kritiski jāizvērtē.

Jābūt ļoti uzmanīgiem kontraktā lietotās terminoloģijas un definīciju (define key expressions, concepts), piemēram, saprātīga cena, pilnvarnieks, soda naudas (reasonable price, trust, penalty) u.c, satura noskaidrošanai pielietojamā likuma gaismā. Šo kontraktam vadošo likumu puses izvēlas tikai pēc tam, kad ir panākta vienošanās galvenajos tehniskajos un ekonomiskajos jautājumos. Pēc tam šie jautājumi jāpārskata panākto vienošanos un vadošā likuma gaismā, lai izvēlēto terminu definīcijās šo likumu ņemtu vērā.

Definīciju ietveršana teksta sākuma daļā nodrošina to vienveidīgu izpratni.

Ja terminam var būt dažādas nozīmes, tad jāiestarpina, ka tas tulkojams noteiktā veidā, ja konteksts nepieprasa citu tulkojumu.

uzmanīgiem jābūt ar terminu tulkošanu latviešu valodā līguma latviskajā eksemplārā, jo daudziem ārvalstu terminiem nav tieša analoga latviski, bet daudzus terminus pat angļu valodā dažādas angliski runājošas nācijas, piemēram, angļi un amerikāņi, izprot dažādi.

UN CITRAL rokasgrāmatā rekomendēts izskaidrot pat tādus šķietami vienkāršus terminus kā writing, kas pēc šā avota ir "paziņojumi, kas ietverti teleksos, telefaksos, telegrammās un ar citu telekomunikāciju palīdzību pārraidītos dokumentos, kuri ļauj pierakstīt un nosūtīt to saturu".168

UNCITRAL Legal Guide.., p. 51.

Tālāk līguma noteikti jāie tver preču saraksts, ar kuram puses izpilda savas saistības. Tomēr, to darot, vienmēr šis saraksts jāsaskaņo ar pušu nacionālajām tiesībām, jo dažās valstīs zināmas preces ir izņemtas no civiltiesiskās apgrozības, bet citās par tām var maksāt tikai cietajās valūtās. Vairumā valstu tiek stingri ievēroti arī preču izcelsmes un patērētāju aizsardzības noteikumi. Citās valstīs starp noteiktu preču importu un eksportu jābūt līdzsvaram. Dažkārt preces tiek pirktas vai pārdotas ar zināmiem noteikumiem par to tirgiem un tālākpārdošanas noteikumiem.

Pakalpojumi abpusējās tirdzniecības līgumā arī var būt prece. Tie līgumā ir jāapraksta pēc iespējas sīki. Ja pakalpojums ir pārvadājums, tad jāuzrāda maršruti, transporta veidi un iekārtas, kurām jābūt uz šā transporta, piemēram, refrižeratoriem vai iekrāvējiem. Dažos gadījumos, piemēram, runa ir par monopolu, tad pakalpojumu cenas var regulēt ar līgumā noteiktas tarifu komisijas palīdzību. Pakalpojumi ir arī iekārtu garantijas vai apkalpošanas līgumu objekts, kuros visa apkalpošanas procedūra jāapraksta īpaši detalizēti.

Investīcijas dažkārt veido dalu no saistībām pēc abpusējās tirdzniecības līguma. Šīs investīcijas, to veids, kapitāla lielums un konkrētais objekts, kur tas jāinvestē, kā arī uzņēmējdarbības veids un tehnoloģija, kas tā rezultātā attīstīsies, attiecīgi jānoteic līgumā.

Preču kvalitāte ir atsevišķs līguma reglamentēšanas objekts. Kvalitātes noteikšanai var līgumā ietvert īpašus pārbaudes procedūras noteikumus, pat pirms tiek to piegādes kontrakts (pre-contractual inspection). Kvalitātes kategoriju apzīmēšanai tiek pielietota šāda terminoloģija: "eksporta, pirmklasīga vai tirgum atbilstoša" (export, prime, marketable). Izejvielām ir pieņemti zināmi starptautiskie kvalitātes aprakstu standarti. Pārstrādāto preču kvalitātes aprakstam jābūt īpaši detalizētam, atsaucoties uz standartiem, ja tie pastāv, kam preces atbilst, iepakojumu, drošības un

ekoloģiskajām prasībām. Kvalitātes pārbaudei iecel īpašus inspektorus. Par pārbaudes procedūru, vietu un laiku puses vienojas līgumā, kur nosaka arī inspektoru un viņu secinājumu ietekmi uz līgumu.

Preču cena arī nosakāma līgumā. Piemēram, Lattelekom līgumā nav nekādi! noteikumu par piegādājamo iekārtu cenu. praksē noteic ārvalstu puse, vienpersoniski vienojoties ar saviem piegādātājiem. Kā izrietēja no diskusijas TV, kas 1996. gada pavasarī notika ar Lattelekom vadības pārstāvjiem, viņi nebija lietas kursā ne par

iekārtu cenu, ne tās pamatojumu, ne ārvalstu speciālistu algām un negribēja TV skatītājiem izpaust arī savas algas. Izmantojot šo Rietumos labi pazīstamo metodi, investori visā pasaulē apzināti paaugstina cenas par savām piegādēm un pakalpojumiem, uzrāda uzņēmumam zemu rentabilitāti, tādējādi samazinot nomaksas investēšanas vietā, faktisko visai augsto pelņu novadot uz mātes uzņēmumu bez savu partneru ziņas.

Tāpēc abpusējās tirdzniecības kontraktos nepieciešams ietvert noteikumus par cenu fiksēšanas mehānismu (pricing, price determination). Šie metodoloģijas noteikumi ir īpaši svarīgi tāpēc, ka jebkuras preces, tāpat kā naudas cena tirgū svārstās. Tāpēc cenas noteikumi jāfiksē tāpat kā tās fiksēšanas laiks. Cenu noteikšanai par pamatu jāņem INCOTERMS — 7990noteikumi.

Cenas valuta. arī. ietver zināmus riskus,, kas. ir saistīti ar svārstībām valutas tirgu. Valūtas risku parasti nes piegādātājs. Ja piegādes iepērk trešajā valstī, tad valūtas risku puses nes solidāri. Nosakot cenu, jāņem vērā arī pušu valūtas likumdošana. Viens no cenas standarta noteikumiem, vispirms izejvielām, ir "standarta kvalitātes preču un pakalpojumu tirgus cena" (market price for goods and services of standard quality). Šo galveno patēriņa preču cenas tiek pastāvīgi izgaismotas presē. Šādas standarta cenas ir arī tādiem pakalpojumiem kā transports un lielu virsmu krāsošana.

Cenu var noteikt arī pēc ražošanas izdevumiem (production cost) plus (pieskaitāmie) "overhead" izdevumi un pelņa, kā arī pēc konkurenta cenas (competitors price) principa, respektīvi, cenas, par tādas pašas kvalitātes preci vai pakalpojumu pieprasa noteikta konkurējoša firma. Konkurenta cenu groza atkarībā no piegādes lieluma.

Cenu var noteikt arī pēc vislielākā labvēlības klienta (most-favoured-customer clause) principa, kas ir viszemākā cena, par kādu tādas pašas kvalitātes preci vispār piegādā. Šo cenu pielieto pastāvīgajiem klientiem, kā arī īpašām valstīm. Tomēr viens līgums var aptvert dažādu preču piegādi un to noteikšanai var pielietot dažādus principus. •?

Cenu pārskatīšana nepieciešama, kad piegādes notiek ilgākā laika periodā, jo cenās nepieciešams ietvert tirgus izmaiņas. Var vienoties par to, ka cenu pārskatīšana notiek regulāri pēc zināma laika perioda vai grafika. Pēc cita principa var vienoties, ka cenas mainīsies atbilstoši ekonomiskās situācijas izmaiņām. Indeksēšanas metode paredz cenu piesaistīšanu pie zināmu preču cenām noteiktā laika periodā. Valūtas atruna piesaista cenu pie valūtas svārstībām, kurā prece ir pērkama. Norēķina vienību paketes (unit-of-account) metode tiek lietota tad, ja cena tiek piesaistīta nevis pie vienas, bet gan pie vairāku noteiktu valūtu paketes, ņemot vērā to svārstību kumulatīvo

efektu.169

Trešās puses, kā arī to tiesības un pienākumi kontraktā jānosaka, ja tām jāpiedalās abpusējās tirdzniecības līguma īstenošanā, īpaši kā pircējām. Līgumā īpaši jānosaka, vai pusēm ir tiesības patstāvīgi pieaicināt trešās puses. Šīs trešās puses var izrādīties vai nu nepieciešamas, vai derīgas preču tālākpārdošanā, iekļūšanai jaunos tirgos vai arī šo tirgu saglabāšanā. Vietējo trešo pušu līdzdalību var pieprasīt arī tās valsts likumdošana, kur notiek preču mazumtirdzniecības galējā pārdošana. Līgums var arī ierobežot otrajai pusei trešo pušu izvēli bez pirmās piekrišanas. Šo ierobežojumu iemesls var būt apsvērumi par "noteiktu" trešo pušu izvēli. Var arī ierobežot to trešo pušu iesaistīšanu, kurām nav pieredzes, kā apieties ar noteiktām precēm.

Trešajām pusēm par to pienākumu pildīšanu, piemēram, preču pārdošanu, var noteikt zināmu honorāru. Šādu honorāru parasti nosaka tikai tad, kad ir paredzams, ka tirdzniecība ar noteiktajām precēm nenesīs pelņu. Šādu samaksu parasti sauc par komisijas naudu, subsidēšanu, diskontu, prēmiju vai kompensāciju (commission, disagio^17", subsidy, discount, premium, compensation). Starpniecības naudas lielums atkarīgs no preces pieprasījuma merka valstī un starpības starp vairumtirdzniecības un mazumtirdzniecības cenām. Starpniecības naudas lielums ir atkarīgs arī no tā, cik lielu atbildību trešā puse nes par realizāciju.

Dažās valstīs, kur trešās puses lomu preču iepirkšanā vai pārdošanā var pildīt valsts institūcija, vietējās likumdošanas obligātās normas var ietekmēt to, vai un cik liela starpniecības nauda var tikt maksāta šajos gadījumos.

Šo samaksu var kalkulēt kā preču cenas procentu uz vienu tās vienību.

Maksas noteikumi zināmā mērā ir izgaismoti arī nodaļā "Starptautiskās finansu operācijas". Tomēr jau šajā nodaļā jāatzīmē, ka samaksas saistības par preču piegādi vienā virzienā pēc kontrakta var būt segtas ar preču piegādēm otrā virzienā (counterexport contract, advance purchase), tādējādi izvairoties no tiešas finansu resursu pārskaitīšanas partnerim. Šādā gadījumā piegādes ir viena ar otru saistītas. Šo metodi lieto tad, ja pusēm ir zināmas grūtības izdarīt maksājumus noteiktā valūtā. Puses savas tiesības šādā gadījumā garantē, vai nu vai ar akreditīvu apmainu

(crossed letters of credit).

Ja maksājumi par katru piegādi pēc kontrakta ir viens no otra neatkarīgi, tad tie notiek tāpat kājebkura tirdzniecības kontrakta gadījumā uz atvērta rēķina, samaksājot pēc kravas dokumentu vai akreditīva uzrādīšanas (open account, payment against documents, or letter of credit). Tomērjebkādi šādi maksāšanas mehānismi ir savstarpēji saistīti (linked payment mechanisms), kas rada garantijas pušu tiesību aizsardzībai. Bet šīs metodes negatīvā puse ir tā, ka tiek apgrūtināts savstarpējo piegāžu process.

Taču tā puse, kas savu piegādes līgumu jau ir izpildījusi pirmā vai arī piegādājusi vairāk preces, nekā saņēmusi no otras puses, riskē, ka tai būs jāgaida zināmu laiku, kamēr otra puse izpildīs savas saistības, vai arī būs jāuzsāk pret to procesuālas darbības par saistību nepildīšanu. Šo risku vērā ņemot, pirmo pusi apkalpojošā banka var negribēt finansēt tās piegādi līdz brīdim, kamēr nav pretējā piegāde. Tāpēc

projektos šo bartera tirdzniecības (buy-back, indirect offset transactions) mehānismu bieži vien nelieto. Iemeslu var būt daudz, piemēram:

vienas puses kreditors var saņemt tiesas orderi apturēt abpusējās piegādes tirdzniecības kontrakta darbību;

#banka, kas glabā partneraikizekļus, var bankrotēt;

maksājumu var aizliegt, pamatojoties uz imperatīviem tirdzniecības vai maksājumu ierobežojumiem kāda partnera valstī;

starp pusēm var rasties domstarpības par atbildes piegādes preču kvalitāti, daudzumu vai citādu atbilstību kontraktam.

Šādos gadījumos maksājumu mehānisms var izrādīties iesaldēts līdz lietas izlemšanai tiesā vai kamēr banka atgūst maksātspēju, vai ierobežojošie likumi tiek atcelti. Princips ir tāds — jo ilgāk fondi ir iesaldēti maksājumu mehānismā, jo lielāki ir riski un jaunu rašanās iespējas.

Fondu "pieturēšanas"metode (retention of funds). Lai īstenotu abpusēja eksporta kontraktu, puses vienojas, ka vispirms jābūt preču piegādei vienā virzienā, kas tiek uzskatīts par "avansu" (advance purchase) preču piegādei otrā virzienā. Pēc šā kontrakta importētājs pērk preci avansā, lai radītu līdzekļus abpusējā eksporta atbildes piegādei. Sados gadījumos kontroles .funkcijas piekrīt importētājam līdz brīdim, kad iestājas maksājuma termini. Parasti uz šādu uzticību balstīti kontrakti tiek noslēgti starp pusēm, kuras jau ilgi sadarbojas viena ar otru.

Šādas tirdzniecības kontrakta galvenais risks ir tas, ka importētājs var kļūt maksātnespējīgs (insolvent) vai arī pret viņa rīcībā esošajiem fondiem var celt prasību trešās puses. Parastos gadījumos eksportētāja prasībai nav prioritātes pār cita kreditora tam pašam importētājam adresētu prasību. Dažās tiesību sistēmās pēc kontraktiem, kas paredz "fondu pieturēšanu", puses bauda zināmu aizsardzību pret trešo pušu prasībām tādā nozīmē, ka šī "pieturēšana" nostāda importētāju (fiduci

ary) stāvoklī attiecībā pret šiem fondiem. Dažās tiesību sistēmās inkorporētais fiduciārija mehānisms pusēm rada vienlīdzīgas tiesību aizsardzības iespējas.

Vārdu sakot, kontraktā jāatrod pušu interešu aizsardzības līdzsvars. rada tāda stāvokļa nodrošināšana, ka eksportētājam top pieejami importētāja fondi gadījumā, ja pretējā virzienā eksports nenotiek. Cita iespēja ir nodrošināt importētājam to, ka viņa nauda vai vismaz dala no tās netiks pārvesta eksportētājam, kamēr viņš neizpildīs savas saistības. Pirmo mērķi var panākt, nosakot datumu, līdz kuram fondi irjāpārved eksportētājam, ja pretējā virzienā eksports nenotiek. Otro mērķi panāk, dodot importētājam tiesības uz kompensāciju par jebkura kaitējumu vai soda naudu par to, ka eksportētājs nav izpildījis savas saistības pēc kontrakta, pirms viņam tiek pārvesta samaksa.

Fondu vai rēķinu bloķēšanas metode (blocked account). Ja eksportētājs nevēlas atstāt eksporta radītos fondus importētāja ekskluzīvā kontrolē, tad puses var vienoties par citu maksāšanas mehānismu, kura ir nodrošināt, lai pirmās piegādes radītie

fondi tiktu izlietoti atbilstoši kontraktam. Šajā nolūkā var pielietot fondu bloķēšanas vai akreditīvu apmaiņas metodes.

Ja puses izvēlas bloķēšanas metodi, tās vienojas, ka importētāja maksa par

piegādi tiek deponēta kādā pušu izvēlētā bankā uz noteikta un ka naudas

noņemšana no tā tiks ierobežota ar īpašiem noteikumiem. Pēc fondu deponēšanas uz šī rēķina importētājs veic pretējā virziena eksportu un saņem samaksu par to pēc noteiktu dokumentu, kuri pierāda atbildes eksporta veikšanu, iesniegšanas institūcijā, kas šo administrē. Šādus dēvē par uzticības personu, speciālajiem, fiduciāriju

vai bloķētā (escrow^172, trust, special, fiduciary or blocked) tipa rēķiniem.

Kontraktā par metodes izmantošanu jābūt noteikumiem par bankas

rīcību noteiktā situācijā, tās honorāru un dokumentiem, kas pierāda pušu saistību izpildi.

Apmainīšanās ar akreditīviem (crossed letters of credit) kā pušu interešu nodrošināšana notiek tādējādi, ka importētājs atver akreditīvu, kas sedz otras puses eksporta piegādi pēc kontrakta (export letter of credit). Eksporta akreditīvs kalpo par pamatu tā akreditīva izdošanai, ar kuru tiek apmaksāts atbildes eksports (counter-export letter of credit). Atbilstoši pušu instrukcijām nomaksa par eksporta akreditīvu tiek bloķēta, lai nosegtu atbildes eksporta akreditīvu. Eksporta akreditīvu likvidē, kolīdz eksportētājs

m Uzticības persona, uzticības stāvoklis.

'/J Angliski — juridisku, dokumentu nodošana glabāšanā trešajai personai ar nosacījumu.

iesniedz vajadzīgos piegādes dokumentus,, ieskaitot neatsaucamu rīkojumu (irrévocable instruction), ka šis eksports tiks izmantots samaksai pēc atbildes eksporta akreditīva. Samaksa pēc atbildes eksporta akreditīva, kura pamatā ir eksporta akreditīvs, notiek brīdī, kad tiek piestādīti atbildes eksportam nepieciešamie dokumenti. Šī tipa kontraktā noteikti jābūt ari instrukcijām apkalpojošajai bankai un tās honorāra lielumam.

Pusēm vēlams vienoties par to, ka atbildes eksporta akreditīvs tiek izsniegts pirms eksporta akreditīva, bet maksājumi pēc tā nenotiek pirms eksporta akreditīva saņemšanas. Atbildes eksporta akreditīva notecēšanas termiņam jābūt zināmu laiku pēc eksporta akreditīva termiņa notecēšanas.

Prasību savstarpēja ieskaitīšana (sett-off of countervailing payments) ir tāda pušu vienošanās, kad vienas puses prasība tiek kompensēta ar otras puses pretprasību, kas savstarpēji nosedz viena otru, tiek ieskaitītas un norakstītas. Šādā gadījumā nekādi naudas maksājumi nenotiek.

Ja šādā darījumā ir iesaistītas divas bankas, tad tās parasti savstarpējās attiecības šādā pasākumā izkārto uz starpbanku vienošanās pamata, izveidojot šim nolūkam savstarpējās ieskaitīšanas rēķinus (sett-off accounts), uz kuru abpusējā tirdzniecībā iesaistītās puses atsaucas savā kontraktā. pusēm noteiktas

valūtas vienību, kurā tiek savstarpējā un pretprasību

ieskaitīšana. Pusēm jāvienojas, vai procenti (interest) arī tiek ieskaitīti uz šī paša Ja debiti un kredīti (debit and credit enteries) tiek ierakstīti tikai piestādot

piegādes dokumentāciju, tad prasības, kuras izriet no neatbilstošām piegādēm, nolīdzina ārpus ieskaišu (sett-off) mehānisma.

Kaitējuma atlīdzināšana pēc abpusējās tirdzniecības līgumiem ir izskatīta atbilstošā šīs monogrāfijas

Rīcības garantijas arī var būt noteiktas kontraktā. Garantijas var būt neatkarīgas vai arī noteiktas atbilstoši noteiktām saistībām. Pēc neatkarīgām garantijām garanta pienākums ir samaksāt, kad garantijas beneficiārijs piestāda garantam prasību samaksāt (a demand for payment) un jebkurus papildu dokumentus, kas nepieciešami pēc garantijas noteikumiem, piemēram, garanta paziņojumu, ka puse, kas ir ieguvusi garantiju, respektīvi, principāls, ir pārkāpis savas saistības. Nosakot, vai viņam ir jāmaksā, garantam nav jāizmeklē, vai saistības patiesībā ir bijušas pārkāptas. pienākums vienīgi ir pārbaudīt, vai prasība samaksāt un ar to saistītie dokumenti atbilst garantijas līguma noteikumiem. Garants var atteikties maksāt, ja pieprasījums ir krāpniecisks.

Pēc papildu vai solidārās garantijas metodes (accesory guarantee) pirms garantijas summas samaksāšanas garantam jāpārliecinās, vai saistības ir bijušas pārkāptas, un garantam ir tiesības atsaukties uz visiem apstākļiem (is entitled to invoke all the de — fences), uz kuriem pret beneficiāriju varētu atsaukties arī principāls.

Garantiju pielietošanas gadījumā pusēm līgumā ir jāietver noteikumi par šādiem jautājumiem:

! .«i • jāiegūst garantijas;

# vai garantijas summas izmaksāšana nozīmē principāla atbrīvošanu no līguma saistībām;

• - garantaidentitāte vai arī ka viņšizvēlams;

* dokumenti, kas iesniedzami garantam, lai viņam rastos pienākums samaksāt; garantijas summa un tās samazināšanas iespējas atbilstoši saistību izpildei; garantijai izmantojamā valūta;

garantijas izdošanas laiks; garantijas notecēšanas laiks; garantijas dokumenta atdošana;

pienākums pagarināt garantijas periodu līdz ar saistību izpildes paildzināšanu; saistību un garantijas izmaiņas.

Garantijas summu var izteikt procentos no atbilstošās piegādes vērtības.

Abpusējās tirdzniecības kontrakta vadošā likuma izvēle notiek pēc pušu vienošanās vai, ja tas nav noticis, pēc starptautisko privāttiesību noteikumiem, vai arī atbilstoši kādas puses nacionālajām tiesībām. Šie jautājumi ir tuvāk apskatīti nodaļās "Kolīziju tiesības" un "Saistību tiesības". Pielietojamā likuma izvēle kontraktā ir nošķirama no jurisdikcijas izvēles. Neatkarīgi no likuma izvēles puses saista imperatīvās, arī publiskās kārtības, normas. Likumu var izvēlēties arī pēc šajā nodaļā iepriekš analizētajiem CISG vai UNIDROIT noteikumiem.173

UNCITRAL Legal Guide.., pp. 51 — 168.

IEVADS

SPT mūsdienu normas jūras tiesību dažādos, īpaši ar kravu pārvadājumiem saistītos aspektos ir vairākus gadsimtus ilga attīstības procesa rezultāts, kurā piedalījušās daudzas nācijas, starptautiskās organizācijas un institūcijas. Viens no pirmajiem tiesību dokumentiem šajājomā ir Itālijas pilsētas Trani 1063. gada Jūras ordonance^155, pēc kuras kapteinim bija uz kuģa jātur klerks un kuģa grāmata (kuģa rullis) vai reģistrs, kas klerkam bijajāaizpilda. Franču 1255. gada likums^156 pieprasīja kuģīpašniekam reģistrēt visas uz borta esošās preces pēc to apraksta un daudzuma.[157]

XInodala

Ideja par kuģīpašnieka atbildības ierobežojumiem radās viduslaikos un no Spānijas un Itālijas izplatījās Ziemeleiropā — Hanzas pilsētu likumos, piemēram, 1306. gadā Hamburgā, 1455. gadā Dancigā, XV gadsimtā Visbijā un vēlāk arī Holandē. Tika ierobežota kuģīpašnieku aizvietojošā atbildība (vicarious liability) par kapteiņa un komandas darbības radīto kaitējumu kravai. Daži likumi deva kuģīpašniekam arī tiesības ierobežot savu atbildību par kuģu sadursmēm. Attīstījās koncepcija, ka kuģīpašniekam nevar uzlikt lielāku materiālu atbildību, nekā bija investējis kuģī un kā

būtu bijis jāsamaksā par konkrēto frakti. Pēc Vidusjūras metodes, kas vēlāk tika pārdēvēta par franču sistēmu, kuģīpašnieks varēja atbrīvoties no atbildības, pasludinot bankrotu.

Pēc Ziemeleiropas "jūras ķīlas" (maritime lien, execution) sistēmas kuģīpašnieka atbildība bija atbildība in pēc tās prasītājs varēja īstenot savu prasību pret noteiktu

īpašumu, bet ne pret kuģīpašnieku in

Parīzē tika atrasts, kā domā, Barselonā sagatavots XIV gadsimta Jūras paražu^158 krājums, kas skaidroja, ka kuģīpašnieks ir atbildīgs tikai par to preču bojāšanu vai pazaudēšanu, kas ir ierakstītas reģistrā. Reģistrā bijajāiekļauj arī visi kuģa maksājumi un kvītis. Šajā pašā laika periodā veidojās arī tiesību normas par preču pārvadāšanas līgumu starp tirgotāju un kapteini vai kuģīpašnieku. Tas bija arī laiks, kad tirgotāji

kopa ar savam un saka tas nodot

(consignee). Līdz ar to radās nepieciešamība pēc parakstīta izraksta no kuģa grāmatas, kas pēc sava rakstura bija īpašuma tiesību uz precēm apliecināšanas dokuments.

Konosamentus (bills of lading) sāka plaši pielietot no XVI gadsimta, un tā laika tos aprakstīja kā dokumentus, kas tika izrakstīti 3 eksemplāros. kuģa kapteinis apliecināja preču kvalitāti un daudzumu uz kuģa. Šis dokuments tika nošķirts no čartera līguma. Jau no 1534. gada Cepmena pretPīrsu precedentā^7 noskaidrojās, kajau sen pastāv tirgotāju paraža un likuma noteikums, pēc kura ne kuģa kapteinis, ne neatbildēja par precēm, kas nebija ietvertas tā laika "iekraušanas grāmatā" (Book of Lading). tiesības (tituls) uz preci mainījās, indosējot (endorsement), respektīvi, nododot konosamentu pircējam.

Pirmo reizi indosēšanas procedūra minēta 1793. gada Snēpret Preskotuprecedentā" . Var uzskatīt, ka no šā laika konosamentsjau pastāvēja kā trasējams dokuments (negotiable instrument). Šajā pašā laikā konosamentos sāka parādīties kuģīpašnieka tiesības aizsargājošas atrunas, tādas kā "jūrai piemītošās briesmas" vai "neuzmanības atruna" (dangers of the sea, negligence clauses). Pakāpeniski kuģīpašnieki sāka izvairīties jebkuras pārvadātāja atbildības, neuzmanību ieskaitot, tas noveda pie tirgotāju un baņķieru sūdzībām. Rezultātā no 1890. līdz 1901. gadam tika pieņemtas kono-samentu parauga proformas galvenokārt graudu, un kokmateriālu tirdzniecībai.

Kā apgalvo profesors Joko Smarts, vēsturiski kuģīpašnieks bija atbildīgs par kravas zudumiem un bojājumiem neatkarīgi no tā, vai viņš bija vainojams nevērībā. neatbildēja vienīgi par tā saucamo "dieva rīcību", ienaidnieka radītajiem zaudējumiem, kravai piemītošajiem trūkumiem, kravīpašnieka vainu un vispārējās avārijas upuriem (acts of God, public inherent vice of the cargo, fault of the cargo owner, gen

eral average sacrifice). Tika uzskatīts, ka kuģīpašniekam jāatbild par kuģa (seaworthyness), lai tas būtu spējīgs veikt pārvadājumu pēc kontrakta ar pienācīgu rūpību par kravu bez neattaisnotas novēršanās no kursa.

Tvaikoņu attīstības un strīdu par atbildības sadali rezultātā kravu riskus šiperi sāka nodot apdrošinātājiem (underwriters). Vienlaicīgi kuģīpašnieki apvienojās savu tiesību aizsardzības un kompensācijas (protection and indemnity) klubos, kā arī panāca savas atbildības izslēgšanas atrunas

1882. gadā Liverpūlē apstiprināja Konferencesformas konosamentu (conference form bill of lading), kurā pirmo reizi parādījās atruna par "pietiekamu rūpību (due diligence)" un noteica atbildības maksimumu 100 sterliņu mārciņu robežās.

Minētais dokuments veidoja pamatu vēlākajiem 1885. noteiku

miem, kuros bija samazināts kuģīpašnieku atbildību izslēdzošo atrunu skaits. Tajā

paša laika tirgotāji saka pielietot kravu apdrošināšanu ka riska sadalīšanas . metodi, lai paplašinātu tirdzniecību un izvairītos no bankrota. Apdrošināšana deva bankām papildu iespējas koncentrēt līdzekļus jaunām operācijām, kas nodrošināja pašu banku finansiālo statusu, jo tā saņēma dokumentāra titulu pret samaksu izkraušanas ostā. Turklāt kono-saments pakāpeniski bija ieguvis tāda dokumenta raksturu, pret kuru bankā varēja iegūt kredītu jaunām preču tirdzniecības operācijām.

Tālākā jūras pārvadājumu tiesību attīstība notika lielāko jūras valstu likumdošanā, 1855. gadā pieņēma Konosamentu Līdzīgus, taču nedaudz

atšķirīgus likumus pieņēma arī Lielbritānijas kolonijās un domīnijās. 1893. gadā ASV pieņēma tā saucamo Hartera likumu, kas pirmo reizi nodalīja navigācijas un kuģa vadības kļūdas no neuzmanības vai nevīžības, apejoties ar kravu. 1916. gadā ASV pieņēma Konosamentu likumu, kas bija daudz detalizētāks par Lielbritānijas 185 5. gada Likumu.[159] 1936. gadā ASV pieņēma Jūras pārvadājumu likumu^160.

Šajā nodaļā starptautiskās konvencijas tiks apskatītas tādā kārtībā, kādā tās vēsturiski ir pieņemtas, jo vairākas no tām, kaut arī to priekšmets ir tomēr

aspektos reglamentē kopējos jautājumus un tika pieņemtas vēsturiskā savstarpēji saistītu problēmu starptautiskās kodifikācijas un unifikācijas kārtībā.

Starp konvencijām veltītām būs iestarpinātas tādas, kas

sīkāk izskaidros dažu problēmu risināšanu un ar jūras pārvadājumiem saistītus praktiskos dokumentus. Pretējā gadījumā tālākais teksts nebūtu saprotams.

HĀGAS NOTEIKUMI

Tātad līdz XX gadsimta sākumam kravu īpašnieku, apdrošinātāju uņ baņķieru vidū nobrieda liela neapmierinātība ar daudzajiem savas atbildības ierobežojumiem, kurus tie uzspieda koņosamentos un kuras tiesas atbalstīja vairākumā valstu, balstoties

uz kontrakta brīvības principa atzīšanu. īpaši tas notika uz līniju kuģiem, kur pārvadātājs vienīgi apstiprināja kravu ar fiksētiem noteikumiem bez kaulēšanās iespējām. Šāda kārtība nekādi neapmierināja bankas, kas bija spiestas pieņemt konosamentus kā ķīlas. Tā kā iepriekš minēto apstākļu dēļ pastāvēja lielas pretrunas kuģīpašnieku, kravu īpašnieku, kā arī koloniju un domīniju dažādo likumu starpā,

radās neatliekama nepieciešamība pēc konosamentu noteikumu unifikācijas.

Pēc Pirmā pasaules kara uz ASV 1893. gada Hartera likuma un Kanādas 1910. gada Likuma par kravas pārvadājumiem pa ūdeni^161 normatīvās bāzes pamata Starptautisko tiesību asociācijas Jūras tiesību komiteja^162 1921. gadā pieņēma un rekomendēja starptautiskajai lietošanai Starptautiskos Hāgas noteikumusл (HR), kas veidoja kompromisu starp kuģu un kravas īpašniekiem. ! IR tagad vairs nepielieto valstis, kas parakstījušas tālāk minēto Briseles protokolu. Tomēr mēs šeit izskatīsim dažus HR principus un definīcijas, kas ir izturējušas ilgāku laika pārbaudi un veido pamatus tālākai starptautisko jūras pārvadājumu normu attīstībai. Pirmskara Latvija HR nepiedalījās.

Pēc labojumu izdarīšanas šos kodificētos noteikumus lika priekšā starptautiskajai diplomātiskajai konferencei Briselē 1922. un pēc tam 1923. gadā. Beidzot 1924. gadā Briselē pieņēma Starptautisko konvenciju par dažu tiesību normu unifikāciju par koiiosamenliem'" .Ar šo dokumentu, kuru praksē joprojām sauca par Hāgas noteikumiem, iepazīstināja galvenās jūras nācijas un aicināja tās saskaņot savu likumdošanu ar šo Konvenciju. Lielbritānija to izdarīja 1924. gadā Preču pārvadājumu pa jūru likumā^163. HR praksē ir sevi pierādījusi par vienu no sevi visvairāk attaisnojušiem starptautiskos jūras pārvadājumus reglamentējošiem aktiem, pēc kura joprojām notiek loti daudz Pirmskara Latvija šajā Konvencijā nepiedalījās.

HR to Briseles redakcijā, kuru mēs šeit izskatīsim, sastāv no 10 pantiem. Ne visi Konvencijas panti tiks citēti burtiski pēc oriģināla valodā, izņemot vietās, kur

teksts būs pēdiņās, jo šāds pārlikums ir pārāk garš. Tomērjebkurā gadījumā HR teksta būtība tiks dota maksimāli precīzi. H R pantu numurējums Hāgas redakcij ā ir ar romiešu, bet Briseles redakcijā — ar arābu cipariem. Šeit tiks lietota Briseles redakcijas pantu numerācija.

HR pielietojumu sfēra vienai un tai pašai preču partijai aptver laiku tikai no iekrau — šanas kuģī līdz izkraušanas brīdim.

1. pants ietver definīcijas, kuras noteic, ka

(a) jēdziens "pārvadātājs" (carrier) aptver kuģīpašnieku un čartera īpašnieku, kas noslēdz pārvadāšanas kontraktu ar pusi, kura pārvieto savu preci (shipper);

(b) jēdziens "pārvadāšanas kontrakts" (carriage contract) nozīmē tikai preču pārvadāšanas pa jūru kontraktus, kas tiek īstenoti ar konosamentu vai līdzīgu titula (title) dokumentu palīdzību un reglamentē attiecības starp pārvadātāju un titula turētāju saskaņā ar čartera partiju;

(c) jēdziens "preces" (goods, wares, merchandise) ietver jebkuras preces un lietas, izņemot dzīvus un kravu, kas tiek kvalificēta kā pārvadājama uz klāja un tā arī tiek pārvadāta, jo vienmēr ir uzskatīts, ka krava jāpārvadā kravas tilpnē

Dzīvnieku pārvadāšana vienmēr notiek saskaņā ar īpašu līgumu, jo tiem allaž vajadzīgs īpašs kuģis. Uz klāja pārvadājamā krava tiek pārvadāta uz tās īpašnieka risku, to īpaši apdrošinot uz viņa atbildību;

(d) ar jēdzienu "kuģis" (ship) apzīmē transporta līdzekli kravu pārvadāšanai pa jūru;

(e) jēdziens "prečupārvadāšana" (carriage of goods) aptver laiku.no to iekraušanas kuģī līdz izkraušanai (loading, discharging) kuģa. Iekraušanas un izkraušanas izmaksas parasti ir iekļautas frakti, respektīvi, pārvadāšanas cenā (freight). Šis noteikums ietver arī iekraušanu un izkraušanu ar cauruļvada palīdzību.

2. pants ietver vispārējas frāzes par atbildību, kuru var nest pārvadātājs, kā arī tiesībām, pienākumiem un, visbeidzot, kontrakta pamatu starp preces pārvadātāju

un tās īpašnieku.

3. pants noteic, ka 1. pārvadātāju pirms ceļā došanās un ceļā dodoties saista pienākums ar pienācīgām rūpēm (due diligence):

a) sagatavot kuģi kuģošanai (seaworthy);

b) apgādāt kuģi ar pienācīgu komandu (man), aprīkojumu (equip) un rezerves krājumiem (supply);

c) sagatavot tilpnes /rūmes/ (holds), saldēšanas un atdzesēšanas kameras un citas kuģa daļas, kur preces tiek pārvadātas, lai tās būtu piemērotas un drošas preču

pārvadāšanai un saglabāšanai.

Komentārs. Ja kuģis kuģo tādā stāvoklī, kas neatbilst kuģniecības prasībām (un-seaworthyness), tas nozīmē, ka tas neatbilst arī kravas pārvadāšanas noteikumu prasībām (uncargoworfhyness). Taču pārvadātājs var izvairīties no atbildības, ja viņš

tiesā pārliecina, ka viņš kuģi ir rūpīgi sagatavojis kuģniecībai. Tomēr dzinējā var būt slēpta plaisa, kuru ir izraisījis metāla "nogurums", kas var atklāties tikai ceļā, un tas var radīt šiperim zaudējumus. *

Panta 2. daļa noteic, ka, ievērojot 4. panta noteikumus, pārvadātājam pārvadājamās preces pienācīgi un uzmanīgi jāiekrauj un jāapietas ar tām, jāizvieto tilpnēs, jāpārved, jāsaglabā, jārūpējas par tām un jāizkrauj (load, handle, stow, carry, keep, care for and discharge).

Komentārs. PetersenapretFrīdboju lietā^164 lords Esters nolēma, ka kuģīpašnieks vienmēr rīkojas uz vai no kuģa klāja vai kādā kuģa daļā, turpretim konsignatora (consignee) vieta ir blakus kuģim. Tas var atkarībā no lietas piegādes būt uz cita kuģa, liellaivas, kabotāias kuģa vai piestātnes. Kuģīpašniekam vienmēr jānokraujpreces no jūras tādā vietā, kur konsignators var pieņemt to piegādi)'

Panta 3. daļā noteikts, ka pēc preču saņemšanas savā valdījumā (in charge) pārvadātājs vai kapteinis (master), vai pārvadātāja aģents pēc šipera (shipper)[165] pieprasījuma izsniedz šiperim konosamentu, kurā cita starpā ir uzrādīts

a) vadošais preču kas nepieciešams to identifikācijai tā, kā to iesniedzis

šiperis pirms šo preču iekraušanas sākuma, ja šāds ar zīmogiem vai citādi

ir redzams uz precēm un tās nav iepakotas vai arī tas ir uzlikts uz kastēm vai iepakojuma tādā veidā, ka tas paliktu redzams līdz kuģošanas beigām;

b) paku vai gabalu skaits vai apjoms, vai svars atbilstoši gadījumam, ka to rakstiski iesniedzis šiperis;

c) acīmredzamā preču kārtība un stāvoklis.

Šīs daļas nobeiguma teikums uzliek pārvadātājam, kapteinim vai pārvadātāja pārstāvim par pienākumu pazinot vai norādīt konosamentājebkuru preču marķējumu, skaitu, daudzumu vai svaru, par kuru viņam ir pamatotas aizdomas, ka tās kārtīgi nepārstāv (not accuratly to represent) patiesībā pieņemtās preces vai preces, kuras nebija saprātīga iemesla pārbaudīt.

Komentārs. Šis noteikums norāda, ka pārvadātājam, lai izvairītos no nevajadzīgas atbildības un lieliem materiāliem zaudējumiem, nekādā gadījumā nav jāparaksta konosaments bezpārhaudes, ja viņam rodas kaut mazākās šaubas par preču marķējumu un patieso raksturu vai skaitu.

Panta 4. daļā noteikts, ka šāds konosaments ir prima facie pierādījums tam, ka pārvadātājs ir pieņēmis preces, kā tās ir aprakstītas saskaņā ar šā panta 3.(a), (b) un (c) dalu.

5. Tiek prezumēts, ka šiperis piegādes brīdī ir nodrošinājis pārvadātāju ar precīzu informāciju par preču skaitu, apjomu un svaru un šiperis kompensēs (indemnify) pārvadātājam jebkurus zaudējumus, kaitējumu un izdevumus, kas izrietēs no šādas neprecizitātes. Pārvadātāja tiesības uz šādu kompensāciju nekādā veidā neierobežo viņa atbildību un saistības saskaņā ar pārvadāšanas kontraktu (contract of carriage) iepretim jebkurai citai personai, izņemot šiperi.

6. Izņemot gadījumus, kad pārvadātājam vai viņa aģentam izkraušanas ostā tiek iesniegts rakstisks ziņojums (notice in writing) par zudumiem un bojājumiem un to vispārējo raksturu pirms preču nodošanas vai šīs nodošanas laikā personai, kam šīs precesjāpiegādā saskaņā ar pārvadāšanas kontraktu, šāda nodošana (removal) ir prima facie pierādījums tam, ka pārvadātājs ir piegādājis preces, kā tas aprakstīts konosa-mentā.

Komentārs. Praksē pārvadātājs, preces nododot, var sastādīt īpašu preču nodošanas aktu konsignatoram, kurā tas var uzrādīt patieso preču stāvokli. Ja konsignators savā kvītī (receipt) par preču pieņemšanu neuzrāda jebkādas varbūtējās novirzes no preču normālām īpašībām, tas viņam var radīt lielas grūtības pierādīt pretējo, ja rodas nepieciešamība tiesā pierādīt preču iztrūkumu vai bojājumus.23

Tālāk šajā panta daļā noteikts: ja preču zudumi vai bojājumi nav redzami, tad iepriekš minētais ziņojums jāiesniedz trīs dienu laikā pēc piegādes.

Rakstisks ziņojums nav nepieciešams, ja preču stāvokli pieņemšanas brīdī pārbaudījusi kopēja pārbaude vai inspekcija.

Jebkurā gadījumā pārvadātājs un kuģis tiek atbrīvots no jebkādas atbildības par preču zudumiem un bojājumiem, ja lieta par to tiesā nav ierosināta gada laikā pēc preču piegādes vai datuma, kad tām bija jābūt piegādātām.

Jebkura patiesa vai prezumēta preču zaudējuma vai bojājuma gadījumā pārvadātājs un saņēmējs (receiver) viens otram dos visas iespējas preču pārbaudei un pārskaitīšanai (tallying).

7. Pec tam kad preces ir iekrautas, pārvadātāja, kapteiņa vai pārvadātāja aģenta šiperim izdodamais konosaments, ja šiperis to vēlas, var tikt noformēts pēc "piegādāto preču (shipped bill oflading)" konosamenta tipa, ja šiperis iepriekš iesniedzis jebkuru šādu preču titula dokumentu; tādā gadījumā viņš tos nodod apmaiņai pret "shipped" tipa konosamentu.24 Pēc pārvadātāja izvēles šādu titula dokumentu pārvadātājs var reģistrēt piegādes ostā pēc kuģa vārda un piegādes datuma, ar kuru šīs preces piegādātas. Pēc šādas reģistrācijas šis konosaments tiek atzīts par "shipped" tipa konosamentu.

Komentārs. Šis noteikums HR tika ietverts Hāgas baņķieru izdarītā spiediena dēļ, jo viņiem nepatika projekta "saņemts piegādei (received for shipment)" termins kono-samcntā. Tā kā tas nepatika arī šiperu vairākumam, tad nosprieda ieviest kārtību, kas nosaka, tam, kadpreces bija iekrautas, konosaments ieguva

konosamenta nosaukumu, ja šiperis nodeva pārvadātājam preču titula dokumentus. Tagadjau šajos pašos apstākļos konosamentos lieto terminu "piegādāts uz borta (shipped on board)", kas ietverts arī tālāk apskatāmajos Hāgas—Visbijas noteikumos.25

Panta 8. punktā noteikts, ka jebkura atruna, vienošanās vai līgums pārvadāšanas kontraktā, kas atbrīvo pārvadātāju no zaudējumiem vai kaitējuma, kurš saistīts ar precēm un izriet no neuzmanības, nevīžības vai savu saistību un pienākumu

izpildē saskaņā ar šo pantu, vai šādas atbildības mazināšana (lessening) nav spēkā citādi, kā noteikts šajā Konvencijā. Apdrošināšanas benefice (benefice) par labu pārvadātājam vai līdzīga atruna tiek uzskatīta par atrunu, kas atbrīvo pārvadātāju no atbildības.

4. pants. 1. Ne pārvadātājs, ne kuģis nav atbildīgi par preču zudumiem vai bojājumiem, ko izraisa kuģa kuģotnespēja (unseaworthyness), izņemot gadījumus, kad iemesls ir rūpju trūkums no pārvadātāja puses panākt, lai kuģis būtu (to make the ship seaworthy), un nodrošināt, lai tas būtu ar pienācīgu apkalpi, aprīkojumu un rezervēm, lai tilpnes, saldējamās un atdzesēšanas kameras un visas citas kuģa daļas, kur preces tiek pārvadātas, būtu piemērotas un drošas preču pieņemšanai, pārvadāšanai un saglabāšanai saskaņā ar 3. panta 1. dalu. Jebkuros gadījumos, kad preču zudumi vai bojājumi radušies no tā, ka kuģis nav bijis piemērots kuģniecībai, pietiekamas rūpības pierādīšanas pienākums (the burden of proving) ir uzlikts pārvadātājam vai citai personai, kas pieprasa pielietot izņēmumus no atbildības saskaņā ar šo pantu.

2. Ne pārvadātājs, ne kuģis nav atbildīgi par zaudējumiem vai bojājumiem, kas izriet (a) jūrnieka, loča vai pārvadātāja apkalpojošā personāla darbības,

bezdarbības vai navigācijā vai kuģa apkalpošanā.

Komentārs. Šis noteikums ir izpelnījies īpašu šiperu neapmierinātību, jo dod pārvadātājam pārāk lielas iespējas izvairīties no atbildības.2"

Tālāk noteikti šādi izņēmumi: (b) ugunsgrēks, gadījumus, kad to ir

izraisījusi pārvadātāja kļūda vai vaina; (c) riski, briesmas un sadursmes jūrā vai citos kuģojamos ūdeņos.

24 HR angļu oriģināltekstā termins "shipped" ari ir likts pēdiņās, jo patiesībā šajā brīdī preces vēl nav piegādātas.

25 A. Mitchelhill,op.cit.,p. 9............

26A. Mitchelhill, op.cit.,p. 10. * .; •

Komentārs. Sonoteikumupāivadātājivisvairākpielieto, • lai- izvairītos no • atbildības par preču zudumiem vai bojājumiem, uzveļot vainu jūras riskiem (hazards of the sea). Tāpēc tagad kravu īpašnieki pirms pārvadāšanas līguma noslēgšanas nereti pieprasa apstiprinājumu tam, ka kuģis ir pietiekami izturīgs un var pietiekami aizsargāt kravu smagos laika apstākļos. Kravu īpašnieki tagad gatavi akceptēt kā izvairīšanās iemeslu no atbildības vienīgi neparasti smagus laika apstākļus.27 Tālākie 2. daļas izņēmumi ir šādi:

"(d) Dieva rīcība (Act of God)";

(e) karadarbība;

(f) publisku ienaidnieku (public enemies) rīcība;

(g) valsts vadītāju vai cilvēku arests vai viņu tiesību ierobežošana vai ieslodzīšana sakarā arjuridisku procesu;

(i) karantīnas ierobežojumi;

(j) streiki, lokauti, jebkura iemesla darbu daļēja vai pilnīga apturēšana;

(k) dumpji vai pilsoniskie nemieri;

(1) dzīvības glābšana jūrā vai glābšanas mēģinājumi;

(m) preču bojāšanās vai svara zudumi, vai jebkuri citi zaudējumi vai bojājumi, kas izriet no precēm piemītoša defekta, kvalitātes vai citiem trūkumiem;

(n) iepakojuma nepietiekamība vai trakumi.

Komentārs. Japārvadātājs redz, kapreču iepakojums ir tāds, ka pie normālas apiešanās tas neizturēs iekraušanu vai pārvadāšanu, tad konosamentā viņam jāuzrāda, ka preces ir "nepietiekami labi iepakotas vai iepakojums ir bojāts (insufficentlypacked, broken bands)". Viņš arī var dot šiperim laiku, ja tas ir, savest preces kārtībā no šā viedokļa. Tas pārvadātājam uzlabo stāāvokli tiesa, jo preču iepakojumamjāatbilst tirdzniecības paražu prasībām.2" Tālāk 2. daļā noteikti šādi izņēmumi:

(o) nepietiekamība vai neatbilstība;

(p) liktenīgi defekti, kas nav atklājami pat ar pienācīgu rūpību;

(q) jebkuri citi iemesli, kurus nav izraisījusi pārvadātāja, tā aģentu vai apkalpojošā personāla vaina. Tomēr šajos gadījumos pusei, kas grib izmantot sev šo izņēmumu, šis punkts pašai jāpierāda.

3. Siperis nav atbildīgs par preču zaudējumiem vai bojājumiem, kurus radījis pārvadātājs vai kuģis, kā arī kurus izraisījis jebkurš iemesls, šipera, viņa aģentu vai apkalpojošā personāla vai neuzmanību.

4. Jebkura novirze^2'" (deviation), glābjot vai mēģinot glābt dzīvību vai īpašumu jūrā, vai jebkura cita saprātīga novirze netiks uzskatīta par šīs Konvencijas normu vai pārvadājuma kontrakta darbības vai pārkāpšanu, un pārvadātājs nebūs atbildīgs ne par kādiem zaudējumiem vai bojājumiem, kas no tām izrietēs.

Komentārs. Skaramangaspret Stampu lielā tiesa nolēma, ka novirze no kursa,

lai glābtu dzīvību, bija attaisnota, bet, lai glābtu cita īpašumu, — neattaisnota.

21 A. Mitchelhill, op. cit., p. 10.

28 A. Mitchelhill, op. cit., pp. 10—11.

29 Acīmredzot šeit domāta novirze no pārvadātāja parastas rīcības vai kuģa kursa.

30 Scaramangav. Stamp ( 1 880).

Savukārt Stag Line lietā^166 Lordu palātas lords Bakmasters (Buckmaster) šajā sakarā nosprieda, ka (reasonable)" nozīmē saprātīgu abu kontraktējošo

pušu viedokļa.[167]

5. Ne pārvadātājs, ne kuģis nekādā gadījumā nav atbildīgi par jebkuriem preču vai ar tām saistītiem zaudējumiem vai bojājumiem par summu, kas ir lielāka par

100 sterliņu mārciņām par vienu paku vai vienību (package or unit) vai šīs summas ekvivalentu citā valūtā, izqemot gadījumus, kad šiperis ir deklarējis preču īpatnības un vērtību pirms piegādes un tā ir iekļauta

Šī deklarācija, ja tā ir iekļauta konosamentā, pārvadātājam ir prima facie pierādījums, bet tai nav pārvadātājam saistošs vai raksturs.

Ar līgumu starp pārvadātāju, kapteini vai pārvadātāja aģentu un šiperi puses var vienoties par citu maksimālo summu, nevis to, kas minēta šajā punktā, ja šāds maksimums nav mazāks par iepriekš minēto summu.

Ne pārvadātājs, ne kuģis nekādā gadījumā nav atbildīgi par preču vai ar tām saistītiem zudumiem vai bojājumiem, ja to raksturu vai vērtību šiperis konosamentā apzināti nepareizi deklarējis.

Komentārs. 100sterliņu mārciņu noteikums vērsts pret pārmērīgām šiperuprasī-bām. Valstīm, kas pievienojušās 1950. gada Zelta atrunas līgumam,-1' šis atbildības limits ir paaugstināts līdz, 200 mārciņām, bet sakarā ar pasaules valūtu devalvāciju tālākajos Hāgas—Visbijas noteikumos jau līdz, 400 £.[168]

6. Ugunsnedrošas, eksplozīvas vai bīstamas preces, par kuru dabu un raksturu pirms piegādes pārvadātājs, kapteinis vai pārvadātāja aģents nav informēti, pārvadātājs var jebkurā brīdī un vietā izkraut, iznīcināt vai dezaktivēt bez kompensācijas, un šādu preču

šiperis ir atbildīgs par jebkuriem bojājumiem un zaudējumiem, kurus tieši vai netieši izraisa šādu preču pārvadāšana. Ja jebkādas šādas preces, kas tiek pārvadātas ar pārvadātāja piekrišanu, rada briesmas kuģim vai kravai, tad tās var līdzīgā veidājebkurā vietā izkraut, iznīcināt vai dezaktivēt bez saistībām no pārvadātāja puses, izņemot līdz vispārējam līmenim, ja atbildība tiek pieprasīta vispār (except to general average if any).

5. pants noteic, ka pārvadātājs var brīvi atteikties no visām vai daļas no savām tiesībām un imunitātes vaipalielināt savu atbildību un saistības jebkurā jomā saskaņā ar šo Konvenciju, ja šāda atteikšanās vai saistību palielināšana tiek ietverta konosamentā, kuru izsniedz šiperim.

Šīs Konvencijas noteikumi netiks pielietoti čarterpartijām, bet, ja konosamenti tiek izdoti attiecībā uz kuģi, kas ietverts čarterpartijā, šiem konosamentiem jāatbilst šai Konvencijai. Tiek prezumēts, ka nekas šajos noteikumos neaizliedz ietvert kono-samentājebkurus likumīgus noteikumus par vispārējo avāriju (general average).

6. pants noteic, ka, neskatoties uz iepriekšējo pantu noteikumiem, pārvadātājs, kapteinis vai pārvadātāja aģents un šiperis var par jebkurām īpašām precēm brīvi noslēgt ikvienu līgumu ar jebkuriem noteikumiem par preču pārvadātāja atbildību till saistībām pār šādām precēm vai par viņa pienākumiem jautājumā par kuģa piemērotību kuģniecībai tiktāl, cik tas nav pretrunā ar publisko politiku (public policy), vai kas skar sava apkalpojošā personāla (servants) un aģentu rūpīgumu un centību par pārvadājamo preču iekraušanu, apiešanos ar tām, izvietošanu (nokraušanu) kuģī, pārvadāšanu, uzraudzīšanu, aprūpēšanu un izkraušanu, ja nekāda konosamenta nav vai netiks izdots, un ka noteikumi, par kuriem ir vienošanās, tiks ietverti kvītī (receipt), kas nav trasējams (non-negotiable) dokuments un tiks kā tāds arī apzīmēts.

Jebkura šādi noslēgta vienošanās būs ar likumisku spēku, ja šis pants netiks pielietots parastiem komercpārvadājumiem, kurus veic parastā kārtībā, bet tikai citiem pārvadājumiem, kad pārvadājamā īpašuma raksturs un stāvoklis vai apstākļi un noteikumi, ar kuriem pārvadājumu īsteno, ir tādi, kas attaisno speciālo vienošanos.

7. pants deklarē, ka nekas šeit noteiktais neliedz pārvadātājam vai šiperim vienoties parjebkuru līgumu, papildinājumu, priekšnoteikumu, atrunu vai izņēmumu (agreement, stipulation, condition, reservation, exemption) jautājumā par pārvadātāja vai kuģa atbildību un saistībām par preču vai ar tām saistītiem zaudējumiem vai bojājumiem vai saistībā ar to uzraudzību, aprūpēšanu un apiešanos pirms iekraušanas un attiecīgi izkraušanas no kuģa, uz kura preces tiek pārvadātas pa jūru.

8. pants nosaka, ka "šīs Konvencijas noteikumi neietekmē pārvadātāja tiesības un pienākumus saskaņā ar spēkā esošu likumu par jūras kuģu īpašnieku atbildību

9. pants noteic, ka šajā Konvencijā minētās naudas vienības jāvērtē pēc to izteiksmes zeltā.

Dalībvalstis, kurās sterliņu mārciņa nav to naudas vienība, rezervē sev tiesības

pārvērst šajā Konvencijā sterliņu mārciņās noteiktās summas savas monetārās sistēmas vērtībā noapaļotos skaitļos.

Nacionālie likumi var rezervēt parādniekam tiesības norēķināties par savu parādu nacionālajā valūtā atbilstoši dominējošajam apmaiņas kursam kuģa ienākšanas dienā attiecīgo preču izkraušanas ostā.

10. pants. "Šī Konvencija attiecas uz visiem konosamentiem, kurus izdod dalībvalstīs."

Konvencijas pievienošanās protokols noteic, ka dalībvalstis var īstenot Konvenciju,

vai nu dodot tai nacionālā likuma spēku, vai ari ietverot tās normas nacionālajā likumdošanā.

Dalībvalstis var sev rezervēt tiesības gadījumos, kas minēti Konvencijas 4. panta

2.(c) — (p) daļā, noteikt atbildību par preču zaudējumiem vai bojājumiem, kurus izraisījusi pārvadātāja personīgā vai tā apkalpojošā personāla kļūdajautājumos, kurus neskar šā panta (a) daļa.

BRISELES STARPTAUTISKĀ KONVENCIJA re PAR JŪRAS KUĢU ĪPAŠNIEKU ATBILDĪBAS IEROBEŽOŠANU

9

1957. gada 10. oktobri Briselē tika pieņemta Starptautiskā konvencija par jūras

kuģu īpašnieku atbildības ieroheiosanuJ- Konvencija stājās spēkā atbilstoši tās

11. pantam 1968. gada 31. maijā pēc desmitās tādu valstu ratifikācijas, no kurām vismaz piecu kuģu tonnāža pārsniedza vienu miljonu bruto tonnas. Jau 1985. gada Konvencija piedalījās 39 valstis. Līdz 1997. gada 1. maijam Latvija šajā Konvencijā nepiedalījās.

Pēc šīs Konvencijas I, panta kuģīpašnieks var ierobežot savu atbildību atbilstoši

3. pantam jautājumā par prasībām., kas izriet vienīgi no šādiem gadījumiem., izņemot tādus, kas izriet no kuģipašniekapatiesas nolaidības vai līgumsaistības (actual fault or privity): -№

(a) jebkuras ar kuģi vestas personas dzīvības zaudēšanas vai personīgas ievaino-šanas un jebkura īpašuma uz kuģa zaudēšanas vai bojāšanas;

(b) jebkuras personas dzīvības zaudēšanas vai personīgas ievainošanas, neraugoties uz to, vai viņa ir uz ūdens vai uz sauszemes, jebkura īpašuma zaudēšanas vai bojāšanas, jebkuru tiesību ierobežošanas, kuru ir radījusi darbība, nolaidība vai saistību neizpildīšana, ko izdarījusi jebkura persona uz kuģa vai tā persona, par kuras darbību, nolaidību vai saistību neizpildīšanu atbild kuģīpašnieks.

Pēdējā gadījumā kuģīpašnieks ir atbildīgs vienīgi tad, ja darbība, nolaidība vai saistību neizpildīšana notiek navigācijā, kuģa vadīšanā, kravas iekraušanā, pārvadāšanā, izkraušanā vai arī pasažiera iekāpšanā, pārvadāšanā vai izkāpšanā (embarkation, carriage, disembarkation);

(c) jebkura ar likumu uzlikta pienākuma vai saistības sakarā ar vraka novākšanu (removal of wreck) vai jebkura nogrimuša, krastā izmesta vai pamesta kuģa izcelšanu, aizvākšanu vai iznīcināšanu (ieskaitot to, kas atrodas uz šāda kuģa borta) un jebkuru pienākumu vai saistību, kura izriet no ostas, baseinu un navigācijas darbiem.

(2) Jēdziens "personīgās prasības" (personal claims) nozīmē prasības, kas izriet no dzīvības zaudēšanas un personīgā ievainojuma;

jēdziens "īpašuma tiesību prasības" (property claims) nozīmē visas citas prasības, kas noteiktas šā panta (1)

(3) īpašniekam ir tiesības ierobežot savu atbildību šā panta (1) daļā noteiktajos gadījumos pat tad, kad atbildība rodas, ja netiek pierādīta īpašnieka nevīžība vai to personu nevīžība, par kuru darbību ir atbildīgs, vērā to, ka kuģis ir īpašumā, aizbildnībā (custody) vai kontrolē.

(4) Nekas šajā pantā teiktais netiek piemērots šādos gadījumos:

ii (a) prasībām, kas izriet no kuģu glābšanas vai palīdzības vispārējās avārijas (salvage, contribution general average) gadījumā;

(b) kapteiņa, komandas, jebkura kuģīpašnieku kalpotāju, kas atrodas uz kuģa borta, vai to kuģīpašnieka kalpotāju, kuru pienākumi ir saistīti ar kuģi, ieskaitot mantinieku, personīgo pārstāvju vai atkarīgo personu prasības, ja ar likumu,

kas noteic dienesta kontraktu starp kuģīpašnieku un šādiem kalpotājiem,

kuģīpašniekam nav tiesību ierobežot savu atbildību sakarā ar šādām prasībām vai arī ja viņam saskaņā ar šādu likumu ir atļauts ierobežot savu atbildību līdz summai, kas ir lielāka par šīs Konvencijas 3. pantā noteikto.

Tomēr, ja kuģīpašniekam ir tādas no kontrakta un tā paša notikuma izrietošas tiesības, tad pēc Konvencijas 1. panta (5) daļas viņš var arī iesniegt pretprasību (claims shall be set off against each other), un Konvencijas noteikumi ir pielietojami vienīgi šo prasību sabalansēšanai.

Šādā gadījuma lex fori nosaka ja u tāj umu par to, ka pienākums ir pieradīt to, vai gadījums, kas bija par pamatu prasībai (occurrence giving rise to the claim), ir kuģīpašnieka aktuālas nolaidības vai līgumsaistības rezultāts.

Tomēr tas, ka tiek pieprasīta atbildības ierobežošana, vēl neveido piekrišanu atbildībai (7).

3. pantā noteiktie atbildības ierobežojumi tiek piemēroti summārajām (aggregate) vai personīgajām prasībām un prasībām īpašuma tiesību jomā, kuras izriet no jebkura noteikta gadījuma, neņemot vērā jebkuras prasības, kas izrietējušas vai var izrietēt no jebkura cita noteikta gadījuma [2.(1) p.].

Kad prasību summa, kas izriet no jebkura zināma gadījuma, pārsniedz 3. panta noteiktās atbildības robežas, tad šādas atbildības robežas limitējošā galējā summa var tikt nosacīta kā viens ierobežojumu fonds [2.(2) p.].

Šādi izveidots fonds ir pieejams vienīgi tādu prasību maksājumiem, sakarā ar kuriem var pieprasīt atbildības ierobežojumus (limitation of liability can be invoked)(3).

Pēc tam kad fonds ir izveidots, neviens prasītājs, kas pieprasa kompensāciju no šā fonda, nevar saistībā ar šo pašu prasību pieprasīt īstenot nekādas tiesības pret jebkuru citu kuģīpašnieka īpašumu, ja ierobežojuma fonda (limitation fund) līdzekli par labu prasītājam ir pieejami.

Summas, kuru ietvaros kuģīpašnieks var ierobežot savu atbildību, ir noteiktas Konvencijas 3. pantā. prasību gadījumos summāro prasību ierobežojumi ir

noteikti viena tūkstoša franku robežās par katru kuģa tonnāžas tonnu [3.(l)(a) p.], bet personīgo prasību gadījumos tā nedrīkst pārsniegt franku par katru kuģa tonnāžas

tonnu (b).

Ja gadījums ir izraisījis gan īpašuma, gan personīgās prasības, kopējā atbildība nevar pārsniegt 3100 franku par katru kuģa tonnāžas tonnu, no kā pirmā izmaksas dala (portion) ir 2100 franku par katru kuģa tonnāžas tonnu, un tā tiek izmantota tikai personīgo prasību apmierināšanai. Otrā dala 1000 franku apjomā par katru kuģa tonnāžas tonnu tiek izmantota īpašuma tiesību prasību apmierināšanai.Tomērjāņem vērā, ka gadījumos, kad pirmā dala nav pietiekama, lai pilnībā izmaksātu personīgās prasības, neizmaksātajai šādu prasību bilances daļaijābūt tādā pašā līmenī kā īpašuma prasībai fonda otrajā izmaksā (c).

Katrā ierobežojuma fonda līdzekli jāsadala starp prasītājiem proporcionāli

viņu noteiktajām (established) prasībām (2).

Ja pirms fonda sadalīšanas īpašnieks pilnībā vai daļēji ir norēķinājies par 1.(1) pantā noteiktajām prasībām, viņam pro jābūt nostādītam pret fondu tādā pašā

statusā kā prasītājam, kura prasību viņš ir nomaksājis, bet vienīgi tik tālu, it kā prasītājam, kura prasību viņš ir nomaksājis, iepretim īpašniekam būtu bijušas tiesības atgūt no viņa zaudējumus (right of recovery against him) saskaņā ar tās valsts likumu, kur fonds izveidots (3).

Ja kuģīpašnieks noskaidro, ka vēlāk viņu var piespiest vai pilnībā atlīdzināt

jebkuras 1.(1) pantā noteiktās prasības, tad tās valsts tiesa vai jebkura cita kompetenta

Latin. — atbilstoši, proporcionāli.

vara, kur fonds izveidots, var pavēlēt (may order), ka pietiekama summa iepriekš jārezervē, lai dotu kuģīpašniekam iespēju vēlāk piespiedu kārtā izpildīt savu prasību pret fondu (enforce his claim against the fund) šā panta iepriekšējā dala noteiktajā kārtībā (4).

īpašnieka atbildības noteikšanas nolūkos atbilstoši šā panta noteikumiem kuģa tonnāža, kas mazāka par 300 tonnām, tiem tiek uzskatīta par 300 tonnām (5).

Konvencijā minētais franks tiek uzskatīts par saistītu ar vienību, kas sastāv no sešdesmit pieciem ar pusi miligramiem deviņsimtās raudzes zelta (gold of millissemal fineness nine hundred).

Šā panta (1) daļā minētās summas konvertējamas tās valsts nacionālajā valūtā, kurā tiek pieprasīti ierobežojumi, pamatojoties uz šeit iepriekš minēto vērtību laikā, kad kuģīpašnieks ir izveidojis ierobežojumu fondu, izdarījis maksājumu vai devis garantiju, kas ir ekvivalenta šādai izmaksai (6).

Šīs Konvencijas izpratnē tonnāžajāaprēķina šādi:

• tvaikoņiem vai citiem mehāniski dzenamiem kuģiem jāņem neto toņņāža, pievienojot summu, kura ir atskaitīta no bruto tonnāžas (gross tonnage), ņemot vērā mašīn-telpas ūdensietilpību neto tonnāžas noteikšanai;

• visu citu kuģu gadījumos par pamatu tiek ņemtaneto tonnāža (7).

Nepārkāpjot 3.(2) panta noteikumus, normas, kas skar ierobežojuma fonda sadalī—

šanu un visus procesuālos noteikumus, reglamentē tās valsts tiesības, kurā fonds ir izveidots (4. p.).

Pēc 5. (1) pantajebkurā gadījumā, kad kuģīpašniekam pēc šīs Konvencijas ir tiesības ierobežot savu atbildību un kuģis vai cits kuģis, vai cits īpašums, kas pieder tai pašai personai, ir arestēts dalībvalsts jurisdikcijā vai arī drošības nauda vai cita drošība ir dota, lai izvairītos ņo aresta (bail or other security been given to avoid arrest), tiesa vai cita šādas valsts vara var pavēlēt atbrīvot kuģi vai citu īpašumu,

vai ja šī vara ka jau ir devis pietiekamu drošības ņaudu

vai kas pēc summas atbilst viņa atbildības limitam pēc šīs

un ka šī drošības nauda vai cita ir pieejama par labu prasītājam atbilstoši

tiesībām.

Kad šā panta (1) minētā drošības nauda vai jau ir iedota (2)

(a) ostā, kur noticis prasību izraisījušais negadījums (accident);

(b) pirmajā ostā, kur pēc negadījuma iegājis šis kuģis (first port of call);

(c) pasažieru izkāpšanas vai kravas izkraušanas ostā, ja prasība ir personīgas dabas vai skar kaitējumu kravai,

tad tiesa vai kompetentā vara pavēl atbrīvot kuģi, drošības naudu vai citu atbilstoši šā panta (1) doto

Šā panta (1) un (2) noteikums tiek ari piemērots, ja drošības nauda vai cita kila ir dota, bet pēc summas tā ir mazāka nekā pilns atbildības limits pēc Konvencijas.

Ja kuģīpašnieks ir devis drošības naudu vai citu ķīlu summā, kas ir vienlīdzīga pilnam viņa atbildības limitam pēc šīs Konvencijas, tad šāda drošības nauda vai cita ķīla ir pieejama visu no konkrēta gadījuma izrietošu prasību apmaksāšanai, par kuģīpašnieks var ierobežot savu atbildību (4).

Procesuālos jautājumus par lietam, kas ierosinātas pēc šīs Konvencijas- noteikumiem, un laika limitu, kurā šādas lietas ir jāierosina vai jāiztiesā, izlemj atbilstoši tās valsts nacionālajam likumam, kur process notiek (5).

Pēc 6.(1) panta "šajā Konvencijā kuģīpašnieka atbildība ietver paša kuģa atbildību (includes the liability ofthe ship herself)".

Atbilstoši šā panta (3) daļai šīs Konvencijas noteikumus piemēro kuģa čarterētājam, menedžerim, operatoram, kapteinim, komandas locekļiem un citiem īpašnieka, čarte-rētāja, menedžera un operatora kalpotājiem, kas darbojas to darba līguma laikā, tādā pašā veidā, kā šie noteikumi tiek piemēroti pašam īpašniekam, ar noteikumu, ka īpašnieka un visu citu šādu personu atbildības galējās robežas personīgo un īpašuma tiesību prasību gadījumos, kas rodas, pamatojoties uz atsevišķu notikumu, nedrīkst pārsniegt

3. pantā noteiktās summas.

Kad lietas tiek ierosinātas pret kapteini vai pret komandas šādas perso

nas var ierobežot savu atbildību, pat ja notikums, kas bija par iemeslu prasībām, radās no vienas vai vairāku šādu personu patiesas nolaidības vai līguma. Ja tomēr kapteinis vai komandas loceklis tajā pašā laikā ir arī īpašnieks vai līdzīpašnieks, čarterētājs, menedžeris vai operators, tad šīs noteikumi tiek piemēroti tikai tad, šīs per

sonas darbība, nevērība vai saistību nepildīšana (act, neglect or default) notiek, šai personai darbojoties kā kuģa kapteinim vai komandas loceklim (3).

Pēc 7. panta Konvencija tiek piemērota, kad kuģīpašnieks vai jebkura cita persona, kurai pēc 6. panta ir tādas pašas tiesības kā kuģīpašniekam, ierobežo vai mēģina ierobežot savu atbildību dalībvalsts tiesas priekšā vai arī tiecas panākt kuģa vai cita īpašuma atbrīvošanu (seeks to procure the release) vai drošības naudas vai citas atdošanu jebkuras šādas valsts jurisdikcijā.

Tomēr dalībvalstij ir tiesības pilnībā vai daļēji izslēgt no šīs Konvencijas pielietošanas priekšrocībām jebkuru valsti, kas nav šīs Konvencijas dalībniece, vai jebkuru personu, kura laikā, kad tā mēģina ierobežot savu atbildību vai garantēt kuģa vai cita arestēta īpašuma atbrīvošanu, vai drošības naudas vai citas atdošanu

atbilstoši 5. panta noteikumiem, parasti nerezidē dalībvalstī un kurai šajā valstī nav galvenā uzņēmējdarbības vieta. Konvencijas aizsardzību nevar izmantot arī kuģis, kura atbildības ierobežošana vai atbrīvošana no aresta tiek pieprasīta, ja šis kuģis iepriekš minētās darbības laikā nenes dalībvalsts karogu (7. p. 2. d.).

Katra dalībvalsts rezervē sev tiesības izlemt, uz kādiem citiem kuģu tipiem tiek attiecināti tie paši Konvencijas principi kā uz jūras kuģiem (8. p.).

STARPTAUTISKIE KUĢU ARESTA NOTEIKUMI

9

VALSTU PRAKSE

Iepriekšējā apakšnodaļā iepazināmies ar konvencionālajām atbildības ierobežošanas normām starptautiskajos pārvadājumos, kuru vidū bija arī noteikumi par kuģu arestu. Tomēr šajā problemātikā pastāv arī stingri noteikta nacionālā prakse, kas ir augstākā mērā vērā liekama gan kuģīpašniekiem, gan pārvadātājiem, gan ari apdrošinātājiem. Šīs monogrāfijas ierobežota apjoma del īsi tiks apskatīta tikai dažu kontinentālās un vispārējās tiesību sistēmas valstu noteikumu prakse.

Tā kā kuģu un kravu aresti ir saistīti ar kuģa dīkstāves izraisītiem katras dienas un stundas milzīgiem zaudējumiem, tad pie tiem arī tikai ārkārtējos gadījumos.

Risinot šādus precedentus, jāņem vērā loti daudzi aresta vietas valsts apstākļi: valoda, valūta, laika zona, valsts svētki un svinamās dienas, galvenās ostas (piemēram, Vācijā Hamburga, Lībeka, Rostoka, Vilhelmshāfena), lidostas un vietējās advokātu firmas, kas specializējas šajā problemātikā,

Vācijā, lai prasītājs varētu panākt, ka vina prasība arestēt kuģi tiek pieņemta tiesā, nepieciešams iesniegt dokumentus un pierādījumus, no kuriem skaidri redzama prasības būtība, piemēram, konosamenti, tirdzniecības kontrakti, pārskata

ziņojumi (invoices, survey reports), korespondence, kurā prasība tiek atzīta. Ja kāda no dokumentiem nav, šo dalu var aizvietot ar apliecinātu rakstisku faktu izklāstu vai zvērestu (affidavit).

Prasītāja pienākums ir pierādīt, ka bez aresta nav nekādu citu iespēju aizsargāt viņa tiesības parādnieka finansiālā pasliktināšanās dēļ.. Tas nav jāpierāda, ja

bez aresta tam sekojošais tiesas spriedums jāizpilda ārpus Vācijas. Tomēr atbilstoši precedentiem šis atvieglojums skar vienīgi Vācijas un tādu Eiropas Savienības dalībvalstu tiesu spriedumus, kas ir ratificējušas ES 1968. gada 27. septembra Konvenciju parjurisdikciju un spriedumu izpildīšanu civilajās un komerciālajās lietās

Vācu kuģi Vācijā vienkāršas monetāras (pecuniary) prasības gadījumā arestēt ir pilnīgi neiespējami. Tāpat izvairīties no aresta var ārvalstu kuģis, kas uztur regulārus līniju sakarus ar Vāciju, atsaucoties uz to, ka saistībā ar pakalpojumiem tam

ir šajā valstī. Vācu kuģi Vācijā var arestēt vienīgi jūras sadursmes un jūras

(collision maritime lien) gadījumos.

Arestsjurisdikcijasjautājumos iespējams vienīgi tad, ja par to ir bijusi iepriekšēja vienošanās. Pirms aresta visas lietas iztiesāšana (hearing) tiesā nav nepieciešama, taču zināma pušu uzklausīšana atklātā sēdē pirms aresta notiek, kaut arī loti reti.

Ja pēc aresta ordera izsniegšanas parādnieks pret to iebilst, tiesai tomērjānosaka atklāta sēde (hearing), kurājāizlemj, vai arests tiks saglabāts vai atcelts (lifted).

Nodrošinājuma kvalitāti garantē tas, ka aresta ordera izsniegšanas laikā tiesai jānosaka drošības naudas summa, pret kuras iemaksu arestu var atcelt (lifting amount). Tā veidojas no prasības summas, kurai pieskaita 15—20 procentu, un naudas, kas nepieciešama tiesas izmaksu nosegšanai (interest and costs). Parādniekam šī summa jādeponē tiesā (with the court) skaidrā naudā vai pirmās šķiras vācu bankas garantijās. Tomēr puses ir tiesīgas vienoties arī parjebkura cita veida garantijām.

Prasītājas puses iemaksājamā drošības nauda tiesas izdevumiem (to put up counter security) tiek iemaksāta pēc tiesas diskrēta viedokļa. Prasītāja ļoti labi dokumentāri pamatotas prasības gadījumā no viņa drošības naudu var nepieprasīt. Prasītāja drošības nauda iemaksājama tādā pašā kārtībā kā atbildētājam. Tā kā šī nauda domāta

Convention on Jurisdiction and Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters.

arī atbildētāja to zaudējumu segšanai, kas saistīti ar kuģa varbūtēji nepareizu arestu, to sākotnējo iemaksu aprēķinu.no dotā kuģa 7—10 dienu aresta izraisīto zaudējumu vērtības. Ja arests turpinās ilgāk, tiek noteiktas papildu iemaksas.

Aresta izmaksas sastāv no tiesas izdevumiem, advokātu honorāriem un tiesas izpildītāja izdevumiem, kas personīgi arestē kuģi pēc viņu atbilstošajiem tarifiem. Tā, piemēram, ja aresta orderis ir par 100 000 DM prasību, minētās tiesas izmaksas būs 3500 DM jau pirms paša aresta. 500 000 DM prasības gadījumā izmaksas būs 8700 DM.

Aresta un atbrīvošanas procedūru īsteno tiesas izpildītājs. Kuģa atbrīvošanai nepieciešama prasītāja juristu deklarācija vai paziņojums dažos gadījumos pat pa telefonu, ja sarunai seko rakstisks dokuments. Pēc tā saņemšanas tiesu izpildītājs pa telefonu informē ostas padomi un ūdens policiju (water police), kas ir aresta lietas kursā. Tiek uzskatīts, ka kuģis ir atbrīvots 20 minūšu līdz 3 stundu laikā no šā paziņojuma, bet naktīs vai brīvdienās mazliet vēlāk.

Kuģi var pārdot publiskā izsolē tikai pēc tiesas sprieduma par labu prasītājam neatkarīgi no tā, vai kuģis ir vācu vai ārvalstu.

Ja aresta gadījumā parādnieks nedeponē atbrīvošanas summu un varbūt pat aizvāc no kuģa komandu, tiesas izpildītājs var pat pieprasīt, lai prasītājs samaksā ar kuģa apsardzi, stāvēšanu ostā un uzturēšanu saistītos izdevumus. Kuģa pārdošanas gadījumā šo izmaksu apmaksāšanai ir prioritāte.

Dokumenti parastos apstākļos jāiesniedz valsts valodā, bet tos pieņem ari angliski. Tiek arī faksa dokumenti un kserokopijas. Jo labāk dokumenti ir noformēti ar parakstiem, zīmogiem u.c, jo lielāka ticamība, ka tiesa nepieprasīs no prasītāja drošības naudu.

Advokātu pilnvarām (notarized power of attorney) jābūt notariāli apstiprinātām. Tās pieņem arī rakstītas angļu valodā.

Aresta dokumentācijas sagatavošanai nepieciešamais laiks līdz iesniegšanai ir trīs stundas, tiesai nepieciešamas vēl 2—3 stundas. Pēc darbadienas beigām saņemt dokumentus no tiesas var tikai iepriekšējas notifikācijas gadījumā.38

ASV dokumenti un pierādījumi, kas nepieciešami kuģa arestam, ir federālajā apgabaltiesā (Federal District Court) apstiprināta admiralitātē iesniegta sūdzība. Ja arestu pieprasošā puse neatrodas tajā pašā tiesu apgabalā, sūdzību apstiprināt ir tiesīgs arī atornejs. Pamatā dokumentājābūt norādei, ka persona, kas dod ar zvērestu apliecinātu liecību (affiant), apzinās, ka inkriminācija ir patiesa un šīs zināšanas ir pamatotas ar prasītāja pierakstos esošu informāciju. ir jāsaņem vismaz teleksa informā

cija, kas raksturo puses un izskaidro prasības būtību.

Kuģi var arestēt pat tad, ja prasībai nav tieša sakara ar ASV. ... ; ,

Kuģa arestu tiesas atļauj tikai drošības garantijām. Ja ASV nav iespējams iegūt jurisdikciju pār pusi, jo, izņemot kuģi, citas atbildētāja klātbūtnes Savienotajās Valstīs nav, tad jurisdikciju pārņem pār kuģi in res.39 ASV prasību gadījumos parasti nepieciešams nodrošinājums.

Pilna lietas iztiesāšana nepieciešama tikai kuģa pārdošanai, nevis arestam.

3S Šis materiāls ir sagatavots pēc "International Ship Arrest: A Practical Guide", London, Lloyd's Press (1988). *" Lalin. res ir lieta. Tiesas procesi in res saistīti ar prasību pret noteiktu mantu.

ir atkarīga no Tiesa atcel arestu cita pušu starpa

izlemta nodrošinājuma gadījumā.

Prasītājas puses iemaksājamā drošības nauda tiesas izdevumiem parasti nav nepieciešama.

Lai lietu pieņemtu izskatīšanai, tiesas nodevas (filing fees) ir 120 dolāri. Atorneja

honorārs atkarīgs no naudas iekasēšanai nepieciešamo procesa stadiju skaita un laika. Dažviet piemēro stundu likmes. Apmaksai tiesas amatpersonai (to the U.S. Marshal) pieņem banku čekus vērtībā no 4000 līdz 5000 dolāriem. Turklāt vēl jāpiemaksā skaidrā naudā vai obligācijās 250 dolāri procesa apdrošināšanai. Šīs summas dažādos tiesas apgabalos var būt dažādas.

Kuģa atbrīvošanai pietiekama nodrošinājuma gadījumā nepieciešamas tikai dažas stundas.

Kuģi varpārdot arī procesa laikā pirms sprieduma, ja nodrošinājums nav radīts un nepieciešama nauda procesa izdevumu segšanai citā jurisdikcijā. Šādas pārdošanas iemesli var būt tādi kuģa piestātnes izdevumi ostā (wharfage), kas jāapmaksā pirms prasības segšanas par kravu.

Dokumentu tulkošana nepieciešama procesam, nevis kuģa arestam.

Notāra apstiprinājums dokumentiem nav vajadzīgs. Bet nepieciešams deponēt pieprasījuma vēstules (letters rogatory, letters of pierādījumu iegūšanas procesuālajām darbībām. Tomēr ir dokumentu oriģināli un "dzīvi" liecinieki, jo ar pieprasījumu vēstulēm saistītais process ir ilgstošs un dārgs. Turklāt šīs metodes dod pretējai pusei iespēju protestēt, ka tai nav ļauta iespēja piedalīties to pašu liecinieku nopratināšanā. Ja pušu paziņojumiem nepieciešams apstiprinājums, tas ar zvērestu irjāapliecina.

Aresta noformēšanai nepieciešamais laiks ir dažas stundas pēc tam, kad ir saņemtas instrukcijas uņ kādi lietas būtību rakstiski apstiprinoši dokumenti. Aresta orderi izsniedz tiesas klerks.

Faksa dokumenti tiek pieņemti, bet procesa laikā tiem var pieprasīt apliecinājumu.

Speciālas procesuālas prasības tiek piemērotas vienīgi tad, ja kuģis pilnībā vai daļēji pieder ārvalstij. Šādos gadījumos nepieciešama iepriekšēja notifikācija, dokumentu piegāde (servicing) atbildētājam

Zviedrijā kuģa arestam nepieciešams iesniegt rakstisku iesniegumu vienā no septiņām jūras tiesām. Pirmajā procesa stadijā dokumentāri pierādījumi navjāiesniedz, pietiek ar paziņojumiem, kas tiek izdarīti ar advokātu palīdzību. Tomēr advokāta pilnvaras tiek dokumentētas.

jurisdikcija pār ārvalstnieku ir iegūstama, ja viņam ir īpašums valstī

vai arī viņa kuģis ir Zviedrijā. Saistība ar Zviedrijas interesēm nav nepieciešama.

Arests tiek vienmēr īstenots, lai garantētu prasības nomaksu vai citu saistību izpildi. Kuģa arestu var aizvietot ar citu nodrošinājumu.

Nodrošinājuma kvalitātes noteikumu likumā nav. Nodrošinājums, kas izdarīts vienā Skandināvijas valstī, tiek pieņemts kā derīgs arī Zviedrijā. Tiesa nepieņem garantijas vēstules, kas nav piespiedu kārtā izpildāmas nevienā Kā

4" Šie ir prasības dokumenti, kuri iesniedzami svešas jurisdikcijas tiesā un pēc kuriem tiek pieprasīts nopratināt tur lieciniekus.

garantam jebkura Ziemeļvalstī jabut pietiekamam īpašumam. Parasti šīs vēstules izsniedz Zviedrijas bankas vai apdrošināšanas sabiedrības. Nodrošinājumam, protams, pieņem arī skaidra naudu.

Prasītājam drošības nauda varbūtējo atbildētāja zaudējumu segšanai viņa uzvaras gadījumā jāiesniedz līdzīgi kā Vācijā, izņemot procentu summu. Banku garantiju procents ir 1—2% gadā.

Aresta izmaksas ir minimālas — daži simti SEK. Juristu honorāri pilnībā atkarīgi no darba daudzuma. Tarifi tiem nav noteikti, bet līmenis ir kā Rietumeiropā. Tiesu izpildītāja honorāri ir minimāli, turklāt vēl jāsedz izdevumi par kuģa stāvēšanu ostā līdz pārdošanai vai tā atbrīvošanai. Piestātņu izīrēšanas, sargu (quay hire, watchmen) ostu izdevumi ir lieli.

Kuģa atbrīvošana notiek ar prasītāja rakstisku atļauju, un darba laikā tas notiek momentāni. Ja prasītājs iebilst pret kuģa atbrīvošanu, tad to tiesas procesa laikā var izdarīt tikai tiesa.

Dokumentu tulkošana valsts valodā ir nepieciešama, bet atbalsta (support) dokumenti arestam tiek pieņemti svešvalodās. Procesā tiem jābūt iztulkotiem.

Advokāta pilnvarām jābūt zviedra valodā, tām vēlams, bet nav obligāts notariāls apstiprinājums. Tomēr pilnvarnieka pilnvarojumam jābūt ar dokumentāru apstiprinājumu firmas statūtu vai citu tās dokumentu veidā. Bez tā tiesa arestu atjaujot tomēr tulkojumus iesniegt vēlāk.

Aresta noformēšanas laiks praktiski var būt viena darbadiena. Ārpus darba laika tas nav iespējams. Lietu var pasteidzināt, iepriekš brīdinot tiesu, ka tiek gatavoti dokumenti kuģa arestam.

Faksa dokumenti pilnvarām un aresta pieprasījumam netiek pieņemti. Tie jāiesniedz oriģinālā. Faksa un telefona sakari procesa laikā tiek pieļauti tikai Zviedrijas iekšējiem sakariem. Papildu dokumentus var pieņemt arī faksa vai teleksa formā, bet procesa laikā tiem nepieciešams apstiprinājums.

Speciālie dokumenti. Ja arests tiek īstenots, lai izpildītu vai hipotēku piespiedu

kārtā, unja lieta tiek pamatota ar īpašuma tiesību dokumentu, piemēram, konosamentu vai čeku, tad šādi dokumentijāpievieno iesniegumam apstiprinātu kopiju veidā.

Speciālās prasības. Prasītājam var uzlikt par pienākumu procesuāli pareizi pierādīt, ka kuģis ir atbildētāja īpašums. Tas tiek pieprasīts arī tad, ja prasītājs izmanto jūras ķīlu, parasto ķīlu vai hipotēku (maritime lien, mortgage, hypothec).

T BRISELES STARPTAUTISKĀ KONVENCIJA PAR PASAŽIERU PĀRVADĀJUMU PA JŪRU ZINĀMU NOTEIKUMU UNIFIKĀCIJU ļ

1%1. gada 29. aprīlī Briselē tika pieņemta Starptautiskā konvencijaparpasažieru pārvadājumu pa jūru zināmu noteikumu unifikāciju." Konvencija stājās spēkā 1965. gada 4. jūnijā atbilstoši 17.(1) pantam pēc otrās ratifikācijas deponēšanas pie

United Nations Treaty Series, Vol. 1411 (1985) p. 88. Šis sējums ir pieejams SAI bibliotēkā. fi

Beļģijas valdības. Līdz 1985. gadam, kad ANO Līgumu sēriju krājumā tika publicēts šeit izmantotais Konvencijas teksts, to bija parakstījusi 51 valsts. Līdz 1997. gada

4. maijam Latvija tajā nepiedalījās.

Konvencijas 1. pants veltīts jēdzienu definīcijām. Pēc tā jēdziens

a) "pārvadātājs" (carrier) aptver jebkuru personu, kas noslēdz pārvadāšanas kontraktu, arī kuģīpašnieku, čarterētāju un kuģa operatoru;

b) "pārvadāšanas kontrakts" nozīmē kontraktu, kuru ir noslēdzis pārvadātājs vai kurš noslēgts viņa vārdā pasažieru pārvadāšanai, bet kurš neietver čarterpartiju;

c) "pasažieris" nozīmē vienīgi kuģī pēc kontrakta pārvadājamu personu;

d) "kusis" nozīmē jebkuru jūras kuģi;

e) "pārvadājums" aptver periodu, kamēr pasažieris ir uz kuģa, uzkāpj un nokāpj no tā, tiek aizvests uz vai atvests krastā no kuģa, ja tas ir cenā (fare), ja šo papildu (auxiliary) transportu pasažieru rīcībā ir nodevis pārvadātājs. Pārvadājums neaptver laiku, kamēr pasažieri ir jūras stacijā, piestātnē (marin station, quay) vai citā ostas ietaisē;

f) "starptautiskais pārvadājums" nozīmē jebkuru pārvadājumu, ja izbraukšanas osta un gala osta ir dažādās valstīs vai arī vienā valstī, bet starp tām notiek piestāšanās citā valstī;

g) "kontraktējošā valsts" nozīmē valsti, kuras ratifikācija vai pievienošanās šai Konvencijai ir stājusies spēkā, bet tās denonsācija nav stājusies spēkā.

Konvencija tiek piemērota j ebkuram starptautiskajam pārvadājumam, ja kuģis nes dalībvalsts karogu vai arī izbraukšanas osta vai gala osta ir dalībvalstī (2. p.).

Ja pārvadātājs ir kuģīpašnieks, viņam jārīkojas ar pienācīgu centību (exercise due diligence) un jānodrošina, lai viņa kalpotāji un aģenti, darbojoties sava darba līguma ietvaros, izrādītu pienācīgu centību, lai darītu kuģi jūrasspējīgu (kuģotspējīgu) (seaworthy) un pienācīgi nodrošinātu to ar komandu, aprīkotu un apgādātu kuģojuma sākumā un visu kuģošanas laiku un visos citos aspektos, lai nodrošinātu pasažieru drošību [3.(1) p.ļ.

Ja pārvadātājs nav kuģīpašnieks, viņam jānodrošina, lai kuģīpašnieks vai operators un viņu kalpotāji un aģenti, kas darbojas sava darba līguma ietvaros, to darītu ar pienācīgu rūpību šā panta (1) noteiktajos jautājumos (2).

Pārvadātājs atbild par kaitējumu, kas ciests pasažiera nāves vai personīgā ievainojuma (personal injury) gadījumā, ja negadījums, kas radījis kaitējumu, noticis pārvadājuma laikā un pārvadātāja nolaidības vai kalpotāju vai aģentu nevērības

dēļ, kuri darbojušies sava darba līguma ietvaros [4.(1) p.].

Pārvadātāja vai viņa kalpotāju vai aģentu vaina vai nevērība tiek prezumēta, ja netiek pierādīts pretējais, ja nāve vai personīgais ievainojums rodas no vai saistībā ar kuģa sadursmi, izmešanu krastā, eksploziju vai ugunsgrēku (shipwreck, colli

sion, stranding, explosion, fire) (2).

Izņemot (2) daļā noteiktos gadījumus, pārvadātāja, viņa aģentu un kalpotāju nolaidības vai nevīžības pierādīšanas pienākums gulstas uz prasītāju (3).

Ja pārvadātājs pierāda, ka pasažiera nāve vai personīgais ievainojums radies viņa paša nevīžības vai neuzmanības dēļ, tiesa var pārvadātāju pilnībā vai attaisnot (exonerate) un atbrīvot no atbildības atbilstoši savam (acīmredzot domāta karoga valsts —,/. B.) tiesībām (5. p.).

Pēc Konvencijas 6.(1) panta pārvadātāja atbildība par pasažiera nāvi vai ievainojumu tiek ierobežota maksimāli 250 000 franku robežās pēc vērtības 65,5 miligrami 900. raudzes zelta uz gramu. Summu var noapaļoti pārvērst nacionālajās valūtās. Šīs summas pārvēršana citās, ne zelta, nacionālajās valūtās (currencies other then gold) jāizdara pēc šādu valūtu zelta vērtības (gold value) nomaksas dienā.

Ja pēc lietu iztiesājošās tiesas (court seized of the case) valsts likuma kaitējums tiek atmaksāts periodisku atskaitījumu veidā no šo izmaksu summas nedrīkst

pārsniegt iepriekš minēto robežu (2).

Tomēr pārvadātājiem, kas ir tiesas valsts jurisdikcijā, dalībvalsts nacionālā likumdošana var noteikt augstāku per capita^169 atbildības līmeni (3). Par augstāku per capita atbildības limitu pēc kontrakta pārvadātājs var vienoties arī ar pasažieri (4).

Jebkuras tiesu izmaksas netiek šajā pantā minētajā atbildības limitā (5).

Šajā pantā noteiktās atbildības robežas tiek piemērotas arī apvienotajām prasībām (aggregate of the claims), kuras iesniedz viena pasažiera vārdā viņa personīgie pārstāvji vai no viņa atkarīgās personas (6).

Pārvadātājam nav tiesību uz 6. pantā noteiktajām atbildības ierobežojuma priekšrocībām, ja tiek pierādīts, ka kaitējums radies no pārvadātāja apzinātas darbības (act or omission) vai bezdarbības ar nodomu radīt kaitējumu, vai arī kad kaitējums radīts aiz nolaidības (recklessly), apzinoties, ka acīmredzami tas notiks (7. p.).

Šīs Konvencijas noteikumi nelabo starptautiskajās konvencijās vai jebkuros nacionālajos likumos par jūras kuģu īpašnieku atbildības ierobežošanu noteiktās pārvadātāja tiesības un pienākumus (8. p.).

Pēc 9. panta kontraktuālie noteikumi, kas samazina pārvadātāja atbildību zem Konvencijā noteiktajām robežām, nav spēkā šajā samazināšanas Citādi kontrakts

paliek spēkā. Taču 10.(1) pants neļauj šīs robežas arī paaugstināt.

Prasības par kaitējumu var iesniegt tikai pats pasažieris vai arī to var izdarīt viņa vārdā (2), bet viņa nāves gadījumā tās var iesniegt vienīgi aizgājēja personīgie pārstāvji, pēcnācēji vai no viņa atkarīgās personas un tikai tad, ja to tiesas valsts likums

(3). Nāves gadījumā pieļaujamais prasības noilgums (limitation period) ir divi gadi no plānotā izkāpšanas brīža

Personīgā ievainojuma gadījumā pasažierim jāiesniedz pārvadātājam rakstisks ziņojums par ievainojumu piecpadsmit dienu laikā no izkāpšanas no kuģa, pretējā gadījumā tiek prezumēts, ka viņš ir izkāpis vesels [1 l.(l)(3) p.], bet, ja nāve iestājas pēc izkāpšanas, tad trīs gadus no izkāpšanas [11 .(5)p.].

Minētie atbildības ierobežojumi tiek piemēroti arī prasībām pret pārvadātāja kalpotāju un aģentu [12.(1) p.], izņemot gadījumus, kad viņu pārkāpums ir bijis apzināts [12.(3) p.].

Konvenciju piemēro tikai komerciālajiem pārvadātājiem arī tad, ja ar to nodarbojas valsts vai publiskas institūcijas (13. p.), bet nepiemēro kodolnegadījumiem (14. p.).

HAGAS—VISBIJAS NOTEIKUMI

• Lai gan ar Hāgas noteikumiem (HR) pārvadātāja tiesības un imunitāte tika ievērojami ierobežota, tomēr valdīja uzskats, īpaši jaunattīstības zemēs, ka viņam joprojām ir pārāk daudz iespēju izvairīties no atbildības. Ekspertu vidū bija nobriedis viedoklis, ka HRjāuzlabo, ņ e mot vērā gan iepriekšējo šo noteikumu pielietošanas praksi, gan arī kuģniecības industrijas jaunākos sasniegumus.

Šā iemesla dēļ 1968. gadā Briseles diplomātiskajā konferencē pieņēma Starptautisko konvenciju par dažu tiesību normu unifikāciju par konosamentiem, ko papildināja ar Briseles Protokolu", nosaucot šo redakciju par Hāgas—Visbijas noteikumiem (HVR)[170]. Citos avotos šī redakcija tiek dēvēta arī vienkārši par "Visbijas noteikumiem"[171] .

Visbijas vārds šajā nosaukumā ir parādījies sakarā ar rekomendāciju par jaunas HR redakcijas parakstīšanu šajā pilsētā 1963. gadā. Vietas izvēli noteica tas, ka kopš XIII gadsimta šī Gotlandes pilsēta bija "Jūras apvienības", kas pielietoja Visbijas rezidence.

HVR stājās spēkā 1978. gadā pēc ratifikācijas 10 valstīs. Šiem noteikumiem pievienojušās daudzas pasaules valstis. Daudzas no tām HVR pielieto arī iekšējiem pārvadājumiem. Var vienīgi nožēlot, ka Latvija kā ļoti svarīgajūras un tranzīta valsts līdz 1997. gada 1. maijam šajā Konvencijā nepiedalījās.

Lielbritānijā šie noteikumi ieviesti likumdošanā ar 1977. gada Likumu par preču pārvadāšanu pa

Galvenās izmaiņas, ko HVR ieviesa HR skāra 4. panta 5. dalu par atbildības ierobežojumiem un 10. pantu par teritoriālo pielietojumu. Jaunās redakcijas izmaiņas ieviestas tāpēc, ka kopš 1924. gada pasaulē parādījušies daudz ātrāki un modernāki kuģi. Kono-saments ir izdevīgs apstākļos, kad preču īpašnieks grib tās pārdot laikā, kamēr tās vēl ir ceļā. Bet, kad pārvadāšanas laiks ir samērā īss, rodas mazāka nepieciešamība pēc konosamenta vispār un šiperi pilnīgi apmierina konsignācijas zīme (consignment note) vai cits netrasējams dokuments.

Konteineru pārvadājumu ātruma un efektivitātes prasības diktēja nepieciešamību ieviest jaunu kārtību datu reģistrācijai un noraidīšanai ar datoriem vai citiem elektroniskajiem informācijas apstrādes līdzekļiem. Rezultātā konosaments daļēji ir zaudējis savu agrāko valdošo nozīmi.

Tāpēc Briseles Protokola par papildinājumiem Starptautiskajā konvencijā par dažu tiesību normu unifikāciju par ktmņsamcntierrr labojumi HR tekstā ir šādi:

i.pants. "(1) 3. panta 4. daļu papildina šādi:

'Tomer pretējā pierādījumi netiks pieņemti, ja konosamentts tiks nodots trešajai pusei, kas rīkojas labticīgi (acting in good faith).'

A (2) 3. panta 6. daļas 4. apakšpunkts tiek atcelts un aizvietots ar šādu tekstu:

'Saskaņā ar 6. bis pārvadātājs un kuģis jebkurā gadījumā tiek atbrīvots no

jebkādas atbildības par precēm, izņemot gadījumus, kad lieta tiek ierosināta viena gada laikā no piegādes vai datuma, kad piegādei bija jānotiek. Tomēr šo periodu ar pušu piekrišanu var pagarināt pēc tam, kad rodas lietas ierosināšanas iemesls.'

(3) Trešajā pantā pēc 6. daļas tiek iestarpināts šāds 6. bis apakšpunkts:

'Lieta par kompensāciju (action for indemnity) pret trešo personu var tikt ierosināta pat pēc viena gada noilguma perioda notecēšanas par iepriekšējā noteikto, ja šī

lieta tiek ierosināta laikā, tās valsts likums, kuras tiesa izskata lietu. Tomēr

noilgums nevar būt mazāks par trim mēnešiem, kuru skaitīšana sākas no dienas, kad persona, kas ierosina šādu lietu par kompensāciju, jau ir to vai

arī tai piegādāta pavēste uz tiesas procesu lietā, kas ierosināta pret pašu šo personu (has been served with process in the action against himself).'

2. pants. 4. panta 5. dala ir atcelta un tiek aizvietota ar šādu tekstu:

J* '(a) Izņemot gadījumus, kad šādu preču raksturu un vērtību šiperis ir deklarējis pirms piegādes un tā ir ietverta konosamentā, ne pārvadātājs, ne kuģis nekādā gadījumā nav un nevar atbildīgi par jebkuriem preču vai ar tām saistītiem zaudējumiem vai bojājumiem summā, kas pārsniedz 10 000 franku par paku vai vienību un 30 franku par to preču kopsvara kilogramu, kas ir pazaudētas vai bojātas, lai kāda arī būtu patiesā vērtība virs tās.' "

Komentārs. Tātad viens no HVR īpaši "taustāmiem" rezultātiem ir šīs kompensācijas izmaiņas. Ar 1984. gadu pēc SVFprasības atbildība tika izteikta "speciālajās aizņēmumu tiesībās" (special drawing rights — SDR) — 666,67 SDRpar preču paku un 2 SDR par kilogramu (gross weight). Šī summa ir aptuveni līdzvērtīga 500 £par paku un 1,50 £par kilogramu:"*

Tālāk šajā HVR pantā teikts:

"(b) Kopējā kompensācijas summa tiek aprēķināta no šo preču vērtības to izkraušanas vietā un laikā no kuģa pēc kontrakta vai saskaņā ar noteikumiem, kā tās bija jāizkrauj.

Preču vērtību fiksē saskaņā ar preču valūtas vērtību (commodity exchange price) vai, ja šāda cena nav bijusi noteikta, ar tekošo tirgus cenu, bet, ja nav ne

vienas, ne otras, tad pēc tādas pašas kvalitātes preču normālas cenas;

(c) gadījumos, kad preču koncentrācijai ir izmantots konteiners vai paliktnis (pallet), vai cits transportēšanas līdzeklis, tad konosamentā uzskaitītais paku vai vienību skaits, kā tas ievietots šādā transportēšanas līdzeklī, tiek uzskatīts par paku vai vienību skaitu pēc šā punkta. iepriekš noteiktos gadījumus, šāds transportēšanas priekšmets tiek uzskatīts par paku vai vienību;

(d) franks nozīmē vienību, kas sastāv no 65,5 miligramiem 900. raudzes (millessimal fineness) zelta. Šīs summas konvertēšanu nacionālajā valūtā nosaka pēc tās valsts likuma, kuras tiesa izskata lietu;

(e) ne pārvadātājam, ne kuģim netiek piešķirtas šajā punkta noteiktas atbrīvošanas priekšrocības no atbildības, ja ir pierādīts, ka kaitējums radies no pārvadātāja darbības vai bezdarbības, kas pastrādāta ar nolūku radīt zaudējumus, vai tas radies no nevīžības, apzinoties, ka kaitējums, iespējams, tiks radīts;

(f) ja deklarācija, kas noteikta šīs daļas (a) apakšpunktā, ietverta konosamentā, tā ir prima facie pierādījums, tomēr tā nebūs un pārvadātājam saistoša;

(g) pārvadātājs, kapteinis vai pārvadātāja aģents un šiperis var ar līgumu vienoties par jebkuru citu, nevis (a) apakšpunktā minēto kompensācijas maksimumu, tomēr tas nedrīkst būt mazāks par (a) apakšpunktā noteikto;

(h) ne pārvadātājs, ne kuģis nekādā gadījumā nav atbildīgi par preču zaudējumiem vai bojājumiem, ja to raksturu vai vērtību šiperis konosamentā ir noteicis apzināti nepareizi."

3. pants. Starp Konvencijas 4. un 5. pantu tiek iestarpināts šāds 4. bispants:

' 1. Šīs Konvencijas noteiktie pārvadātāju tiesību un atbildības ierobežojumi tiek pielietoti jebkurā tiesas procesā pret pārvadātāju jautājumā par pārvadāšanas līgumā noteikto preču zaudējumiem vai bojājumiem neatkarīgi no tā, vai process notiek par kontrakta pārkāpumu vai kaitējumu (whether the action be founded in contract or in torf).

2. Ja šāda lieta tiek ierosināta pret pārvadātāja apkalpojošā personāla pārstāvi vai aģentu (kas nav neatkarīgi kontraktori), šāds apkalpojošā personāla pārstāvis vai aģents būs tiesīgs izmantot šīs Konvencijas noteiktos pārvadātāju tiesību un atbildības ierobežojumus.

3. Palielināta kompensācijas summa, kas iekasējama no pārvadātāja un tādiem viņa kalpotājiem un aģentiem, nekādā gadījumā nepārsniegs Konvencijā noteiktos ietvarus.

4. Tomēr pārvadātāja kalpotājs vai aģents nav tiesīgs izmantot šā panta noteiktos pārvadātāju tiesību un atbildības ierobežojumus, ja tiek pierādīts, ka kaitējums, radījusi pārvadātāja kalpotāja (servant) vai aģenta darbība vai bezdarbība, ir veikts ar nodomu vai arī tas ir nevīžības rezultāts, lai gan vainīgie apzinājušies, ka kaitējums droši vien tiks radīts.'

4.pants. Konvencijas 9. pants tiek izslēgts un aizvietots ar šādu tekstu:

'Šīs Konvencijas tekstu neietekmē nekādi starptautisko konvenciju vai nacionālo tiesību noteikumi, kas nosaka atbildību par

5.pants. Konvencijas 10. pants tiek izslēgts un aizvietots ar šādu tekstu:

'Šīs Konvencijas noteikumi tiek pielietoti par visiem konosamentiem preču pārvadājumiem starp divām dažādām ostām, ja

(a) konosaments izdots dalībvalstī;

(b) pārvadāšana notiek no dalībvalsts ostas;

(c) kontrakts, kas ietverts konosamentā, dod iespēju piemērot šīs Konvencijas noteikumus vai jebkuras dalībvalsts likumus, kas nosaka šīs Konvencijas noteikumus par vadošo likumu, lai kāda ari būtu kuģa, pārvadātāja, šipera, konsig-natora vai jebkuras citas ieinteresētas personas valsts piederība.'

Komentārs. HR 10. pant a teksts bija radjis d(fm$tarpība$ jo nebija skaidrs, kā rīkoties,

ja pārvadātājs un šiperis ir dalībvalstu pārstāvji, bet konosaments ticis sastādīts trešās

valsts osta. Saskaņā ar Briseles redakcijas 10. panta 3. daļas noteikumiem dalībvalsts var pielietot Konvencijas noteikumus praktiski jebkuriem starptautiskajiem pārvadājumiem arkonosamentiem, kurusneaptveriepriekšminētie noteikumi,joBriselesredakcijasteksta

pēdējā citētā daļa veido tā saucamo vispārējo vai ģenerālo atrunu (paramount clause).5"

Tālāk 5. panta teksts ir šāds: "Jebkura kontraktējošā puse pielietos Konvencijas noteikumus par iepriekš minētajiem konosamentiem." §

Šis pants netraucē dalībvalstīm pielietot šajā Konvencijā noteiktās tiesības par konosamentiem, kurus neaptver iepriekšējie punkti.

6. pants. Starp šā Protokola dalībvalstīm šī Konvencija un Protokols tiks lasīti un interpretēti kopā kā viens vienots dokuments.

Šā Protokola dalībvalstij nav pienākums piemērot šā Protokola noteikumus konosamentiem, kas ir izdoti valstī, kura ir šīs Konvencijas, bet nav šā Protokola dalībniece.

7. pants. Šā Protokola dalībvalstīm Konvencijas denonsācija nenozīmē tās denonsāciju tādā redakcijā, kā tā ir izmainīta kopā ar šo Protokolu.

Šeit, protams, ir izlaisti tie Konvencijas noteikumi, kas paliek nemainīgi.

STARPTAUTISKO JŪRAS PĀRVADĀJUMU

KRAVAS DOKUMENTU NOTEIKUMI

Pirms sākt Hamburgas noteikumu izskatīšanu, nepieciešams izanalizēt galvenos jūras pārvadājumu kravas dokumentus.

Konvencionālos un apvienotos (caurejošos) konosamentus (conventional and through^51 bills oflading — CTBL) raksturo trīs svarīgi elementi:

1) pierādījums par taktēšanas (affreghtment) kontrakta esamību;

2) facie pierādījums par to, ka pārvadātājs preces saņēmis pārvadāšanai vai jau ir pārvadājis;

3) šis konosaments ir "kvazi (quasi-negotiable) dokuments", kurš ar indosējumu (endorsement)52 vai kontraktu, pēc kura indosējums ir izdarīts, nodod preču titulu.

kontrakts (contract of affreightment) uz ģenerālo (general cargo), regulāro līniju kuģiem pārvadājamo kravu noteikumiem transportēšanai (general cargo carried on regular liner terms) parasti tiek noslēgts tad, kad uz šiem kuģiem tiek pasūtīta vieta, kas ir mazāka par viena konteinera telpu (less then container load — LCL). Šāds kontrakts tiek noslēgts vai nu pa telefonu, vai rakstiski, vai kad preču pieņemšana (receipt) dokos vai terminālos tiek atzīta, vai arī kad preces patiesībājau ir iekrautas kuģī. LCL pasūtījuma pieņemšanu pārvadātājs parasti neapstiprina rakstiski, ja no viņa to īpaši nepieprasa. Turpretim pilnu konteinera kravu (full container load) pasūtījumu pieņemšanu parasti apstiprina rakstiski, tāpat kā tādu kravu pieņemšanu, ar kurām jāapietas loti rūpīgi (hazardous cargoes) un kuras kuģī jānokrauj īpaši. «

Robert Cleaton, op. pp.

51 Dotajā kontekstā pēdējo terminu varētu saprast arī kā "tranzīta".

52 Termins "endorsement" angliski nozīme parakstu, parasti dokumenta otra puse, kas nozīme ar šo dokumentu saistīto tiesību nodošanu. Sk. L. B. Curzon, "Dictionary ofLaw". ,.' n v w r n x n s

Jebkura kontrakta noteikumiem jabut precīziem, viegli atrodamiem . strīda gadījuma, bet ne pārāk detalizētiem. Šādam kontraktam mūsdienās vairs nebūt ne vienmērjābūt rakstiskam. Uzskata, ka šiperis var paļauties uz kuģa aģenta mutisku (verbal) solījumu, ka kuģis dosies tieši uz vajadzīgo izkraušanas ostu un nenovērsīsies no kursa. Protams, paļauties uz mutisku vienošanos var, bet tiesas gadījumā tomēr labāk argumentēt rakstiskiem pierādījumiem, kas sagatavoti atbilstoši HVR l.(b) panta kontrakta noteikumiem.

CTBL veidi atkarībā no funkcijām ir šādi:

1) rakstiski dokumenti konvencionālai vai uz līniju kuģiem pārvadājamai tranzīta transporta kravai;

2) dokumenti, izdodami par precēm, kuras pieņem saskaņā ar "kombinētā transporta (combined transport)" noteikumiem^53;

3) "īsāsformas"vai "blankback" tipadokumenti;

4) saskaņā ar čarterpartiju izdodami dokumenti;

5) kravas ekspeditora (freight forwarder) izdoti konosamenti.

Konosamenta galvenāfunkcija ir konosamenta kā kvīts pielietojums. Konosa-mentu parasti izdod vai nu pārvadātājs, vai kapteinis, vai viņa uzdevumā pilnvarota persona kravas piegādei pajūru uz šipera norādītu vietu. Krava nododama tikai pret vienu "oriģinālu" konsignatora vai viņa aģenta indosētu konosamentu. Konosamentus parasti izgatavo divos vai trīs vienāda spēka oriģinālos, līdz ar to ne uz viena no tiem nedrīkst būt uzraksts: "oriģināls" vai "dublikāts". Pretējā gadījumā jebkurš no konosa-mentiem, uz kura nebūs uzraksts "oriģināls", zaudēs spēku. Ja preces saņemtas pārvadāšanai ar bojājumiem, tas jāuzrāda (jāatrunā — claused document) konosamenta frontālajā pusē. Pretējā gadījumā tiek uzskatīts, ka preces saņemtas veselas, un vainu par bojājumiem, kas tiks atklāti pēc pārvadāšanas, uzliks pārvadātājam. Brīdī, kad jebkurš no šiem konosamentiem tiek apmainīts pret preci, visi pārējie tā eksemplāri zaudē spēku.

Ja tirgotājs kuģi preču pārvadāšanai nolīgst saskaņā ar čarterpartiju, tad kontrakta noteikumi ir ietverti čarterpartijā un dokuments, pēc kura viņš nodod preces pārvadāšanai uz kuģa, ir vienkārša kvīts (receipt), kas nav trasējama un netiek sastādīta ne saskaņā ar HR, ne ar HVR.

Otrā galvenā konosamenta funkcija ir prezumētā, it kā jau iepriekš panāktā preču pārvadāšanas kontrakta esamības pierādījums. Likums pieļauj iesniegt pierādījumus par to, ka preču pārvadāšanas noteikumi, par kuriem vienošanās panākta agrāk, atšķiras no tiem, kas ir ietverti konosamenta. Tomēr šī nav paraksta prakse, jo jebkuras būtiskas izmaiņas pārvadāšanas kontraktā pakļautu konosamentu pasūtījuma vēstules (booking note) pārsvarā esošam spēkam.

Trešais galvenais konosamenta pielietojums ir preču titula respektīvi īpašuma tiesības uz tām pierādoša un nedodoša dokumenta īpatnība. 5i starptautiskā paraža iedibināta ar 1794. gada Likborovapret Mason«5' precedentu.

5,1 Šie ir noteikumi, pēc kuriem vienu un to pašu preču partiju no pārdevēja līdz pircējam pārvadā ar dažādiem transporta līdzekļiem ar vienu vienotu kravas pārvadāšanas dokumentu.

M Lickbarrow v. Mason ( 1794).

\363

Prakse īpašuma tiesību nodošana tehniski var notikt ar īpašu indosācijas uzrakstu trejādi:

1) ar indosācijas uzrakstu, piemēram: "piegādāt pēc Džona Smita rīkojuma (deliver to the order of John Smith)", kuram seko paraksts. Pēc šādas indosācijas tituls pāriet Džonam

2) ar ģenerālās indosācijas palīdzību, kad šiperis konosamenta otrā pusē paraksta vienīgi savu vārdu. Pēc šāda konosamenta tituls uz preci mainās līdz ar tā nodošanu trešajai personai;

3) uzņēmējdarbībā pielieto ari neindosētus "rīkojumu dokumentus /orderus/ (order bills)", kurus uzrāda preču piegādes galapunktā. Šajā gadījumā ir divi varianti, kā izvairīties no jautājuma ievilcināšanas un ar to saistītās maksas par kravas uzglabāšanu (storage charges). Tad nepieciešama vai nu bankas apstiprināta konsignatora kompensācijas vēstule (letter of indemnity countersigned), par kuru būs runa mazliet vēlāk, un konosaments tiek atdots šiperim parakstīšanai, vai viņš var pilnvarot trešo personu indosēt dokumentu vārdā.

Ja uz konosamenta rakstīta frāze "to the order of', tas jau piešķir šim dokumentam trasējamu (negotiable) rakstura, un šiperis to nodod vienīgi pret samaksu pircējam vai konsignatoram (consignee). Jāizvairās no tāda dažkārt sastopama indosācijas uzraksta kā "without recourse", jo tas var izrādīties pārvadātājam un līdz ar to kavēt piegādi, jo kravas piegāde var notikt vienīgi pēc tam, kad pārvadātājam tiek uzrādīts pareizi indosēts konosaments.

"Komerciāla spiediena" rezultātā bez pareiza konosamenta veikta preču piegāde var beigties ar lieliem sarežģījumiem, jo patiesībā pārvadātājs ir tiesīgs izdot preci vienīgi pret pareizi indosētu konosamentu vai kompensācijas vēstuli (letter of indemnity), uz kuras ir gan tās puses paraksts, kas pieprasa preču piegādi, gan respektablas bankas kontrasignācija.

Ja pārvadātājs nodod kravu, pret to pienācīgi noformētu konosamentu,

nevajadzīgu risku, īpaši, ja runa ir par lielām preču partijām, tādām kā nafta (bulk oil), kad nepareizi noformēti konosamenti var novest pie lieliem papildu administratīviem izdevumiem, piegādes iekavējumiem un soda naudām par kuģa dīkstāvi (demurrage charges).

Konosamenta forma. Konosaments parasti tiek drukāts uz A4 izmēra standarta formāta papīra pēc SITPRO Padomes^55 konosamentu formas, kas balstīta uz Starptautiskās kuģniecības pasaulē starptautiski plaši lietoto paraugu.

Konosamenta pirmajā lappusē pareizā kārtībā jābūt šādiem datiem:

1) šipera vai tā aģenta vārdam un adresei; aģents skaidri jānodala no šipera, kas dotajā gadījumā ir principāls un nes pilnu atbildību par operāciju;

2) konsignatora vārdam un adresei, kā arī šipera rīkojumam (order), ja liek preci nodot konsignatoram; konosaments ar rīkojumu šiperim jāindosē pirms tā nogādāšanas pie konsignatora; vēlams arī identificēt par piegādi pusi 55 SITPRO Board saīsinājums no "International Trade Procedures Board" — Starptautiskās tirdzniecības

procedūras padome.

^'International Chamber of Shipping. , ........ ....

364J

(notify party)", kas parasti ir vairumtirdzniecības jo šo datu ietveršana konosa-

paātrina preču dokumentu nokārtošanu un jāņem vērā, ka vienīgi

indosēts ar rīkojumu ir trasējams dokuments;

3) kad "caurejošu (through)" konosamentu pieprasa vai nu no iekšzemes komplektēšanas punkta uz galapunkta ostu, vai no iekraušanas ostas uz preču piegādes iekšzemes galapunktu (destination) citā aizjūras zemē, šis jautājums jāizskaidro ailē "iepriekšējo pārvadājumu veic: (pre carriage by)... ";

4) akcepta vietai, iekraušanas un izkraušanas ostām, ja nepieciešams, pēdējās iekšzemes piegādes vietai ārzemēs. Jebkuras piegādes vietas ārpus dokiem un termināliem parasti uzrāda konosamenta pielikumos (schedules);

5) pārvadātāja kuģa nosaukumam, parasti min kā "iecerēto (intended vessel)", jo var gadīties apstākļi, kad pārvadātājam kuģis jānomaina. Pēc tam kad preces uz kuģa ir jau iekrautas, vārdu "iecerētais" var izlaist, lai konosamentu pilnībā saskaņotu ar dokumentārā akreditīva noteikumiem;

6) kravas identifikācijai nepieciešamajai detalizācijai saskaņā ar tādai kā preču iepakojums, konteineru un iepakojuma numuri, iepakojumu vai gabalu skaits, apjoms vai svars, kādā kārtībā un kondīcijā ir preces

Plombu numuru uz konteineriem uzrādīšana konosamentā var radīt problēmas, jo muitai ir tiesības tos atvērt pārbaudei.

Tālāk sekojošās ailes "Saņemts piegādei" un "Piegādāts uz borta" (Received for shipment, Shipped on board) pēc aizpildes kvalificē pašu konosamentu. Pēc šāda tipa konosamenta uz borta piegādātās preces svaru pārvadātājs pārbaudīt nevar, viņš ir spiests pajauties uz šipera datiem un būt saistīts ar šādiem preču kvantuma noteikumiem.

"Saņemts piegādei" konosamentu var pārveidot par "piegādāts (shipped)" konosa-mentu ar īpaša zīmoga indosāciju konosamenta otrā pusē, uz kura ir vieta datuma atzīmei un parakstam. Pēc tam šis zīmogs jāapstiprina arī ar firmas zīmogu. Konosamentu nedrīkst izdot, pirms krava nav nodota pārvadātāja valdījumā;

7) frakts apmaksāšanas vietai;

S) konosamentu izrakstīto oriģinālu skaitam; ja dokuments domāts bankai, tam jāietver arī visi citi bankai nepieciešamie rekvizīti;

9) datumam, kad preces saņemtas piegādei, un datumam, kad tās patiesībā iekrautas kuģī, kuģa atiešanas datumam un konosamenta izdošanas datumam.

Ļoti svarīgi ir, lai viss konosamentā ierakstītais būtu pilnīga taisnība un konosamentu izsniedzošais pārvadātājs nenāktu šiperim pretī nolūkā palīdzēt šiperim izkārtot problēmas tā, kā tas šiperim izdevīgi. Piemēram, "Shipped" tipa precīzi jāieraksta laiks, kad visas preces tika piegādātas uz kuģa.

Dažu ostu paražas paredz, ka par piegādes dienu tiek uzskatīta nevis diena, kad kravu sāk kraut uz kuģa, bet gan diena, kad to beidz darīt un visas preces ir iekrautas. Ja šis iekraušanas datums apzināti ir uzrādīts nepareizi, banka vai cita finansu institūcija var šādu dokumentu atzīt par spēkā neesošu. Šis princips iedibināts ar Stumora Jautājumu par to, vai principālu saista viņa aģenta negodprātīgi pirms

Stumor v. Breen ( 1SS6).

laika parakstīts konosaments, atrisina Granta pret Norvēģiju lietas"* sprieduma princips, kurā nolēma, ka konosaments, kas parakstīts pirms preču iekraušanas kuģī, nesaista kuģīpašnieku.

Turpretim 1912.gadaX<HYl,$« lietā-" pilnīgi pretēji nosprieda, ka nevainīgs principāls (innocent principal) ir civiltiesiski atbildīgs šiperim par sava aģenta negodprātību tāpat, it kā pats būtu to apkrāpis.

brīdina, ka kapteinis, kas piekrīt ierakstīt konosamentā nepareizu datumu (antedate), izdara loti smagu pārkāpumu šā dokumenta loti lielās nozīmes dē! dokumentārā akreditīvajautājumos (documentary credit), kā arī tāpēc, ka konosa-ir jābūt dokumentam, kuram var pilnīgi uzticēties.

Tāpēc uz visiem konosamentu oriģināliem jābūt kapteiņa (master) vai pārvadātāja parakstam, pirms kura konosamentā ir ietverta īpaša vārdiska formula, pēc kura, ja kuģīpašnieks labticīgi izpilda savas līgumsaistības pēc viena no konosamentu oriģināliem, citi oriģināli zaudē spēku un nav atbildīgs saskaņā ar tiem.

Pārvadātājs konosamentus numurē. Turklāt Lielbritānijā patlaban ir iedibināta prakse, kad uz tā savu reģistrācijas numuru liek arī muita (Customs Registered Number — CRN). Uz konosamentā savu atzīmi izdara arī kravu forvarderi (freight forwarders).

Par frakti parasti iekasē cenu, kuru nosaka attiecīgā kuģniecība. To kalkulē vai nu bruto svara kilogramos (gross weight), vai kubikmetros (gross cubic metres). Augstvērtīgu preču gadījumos, par kurām vienmēr pieprasa specifikāciju vai rēķinu (invoice), pārvadājuma cenu no preču deklarētās vērtības, dēvē par ad sistēmu saskaņā ar HVR 4. panta 5.(a) principu.

Kravas pārvadājumu apmaksā (freight collect at destination) tās piegādes galapunktā pēc preču nodošanas to saņēmējam, kas ir pasaulē vispārpieņemts prima facie noteikums.

Šajā sistēmā zināmas nesaskaņas izraisa tas, ka konosamentam, kas ir līgums starp pārvadātāju un šiperi, parasti nav tieša sakara ar īsto šo preču pirkšanas un pārdošanas kontraktu, un tāpēc konsignators var arī nebūt preces pieņēmējs piegādes galapunktā.

Pārvadātājs savu funkciju pildīšanas laikā ir kravas valdītājs, respektīvi, krava pārvadātājam pilda arī rokas Mas lomu (possessory lien of the cargo) nodrošinājumam jebkuru ārpuskārtas maksājumu iekasēšanas gadījumos, tomēr viņš parasti neizmanto šo savu varu, pirms nav beigušies visi citi līdzekli papildu summu iekasēšanai. Pēc starptautiskās paražas pārvadātājs pat var pagarināt šiperim bezprocentu kredītu. Ja pārvadātājam tomēr savu interešu aizstāvības nolūkos krava jāpārdod, tad viņam par to vispirms ir jāpublicē presē, jo šāda pārdošana notiek gadījumos, kad konsignators nav zināms vai ir atteicies no konsignācijas, bet šiperis dotajā ārvalstī neatrodas vai arī sakarus ar viņu nevar nodibināt.

Lump sum"freight^172 tipa samtaksatiek " pielietota " gadījuma; " kad puses vienojas par frakts lielumu vispārējos vilcienos visam kuģim kopā vai arī tikai vienai tā daļai un kad nav nepieciešams gaidīt uz pilnīgi visas kravas pievešanu, lai to varētu uzskatīt par piegādātu (for full freight to be due). Šo metodi pielieto uz līniju kuģiem un čarterpartijām vai pēc "booking note" noteikumiem.

Frakti var apmaksāt arī pirms pārvadājuma tās pirmās piegādes ostā. Šo metodi sauc "freight paid at port of shipment'\ ko ar attiecīgu zīmogu atzīmē konosamentā vēl pirms tā izdošanas. Ja šādi iezīmēts konosaments nonāk labticīgas trešās puses rokās, bet samaksa par frakti pārvadātājam faktiski vēl nav notikusi, pārvadātājs var zaudēt tiesības uz šīs maksas saņemšanu vispār, ja viņš vismaz iepriekš nebūs nodrošinājis savas intereses ar bankas garantijām par samaksu (bankers garantee) noteikta perioda laikā.

"Dead freight" termins tiek lietots gadījumos, kad čarterētājam (charterer) neizdodas sagādāt visu kravu, par kuru ir panākta vienošanās, un saskaņā ar čarterpartijas noteikumiem kuģīpašniekam ir tiesības celt pret viņu prasību par to kuģa telpas kura netiek izmantota. Ja tomēr pārvadātājs aizpilda ar citu kravu kādu dalu no vietas, kas uz kuģa palikusi tukša, viņš ir tiesīgs vienīgi pieprasīt samaksāt soda naudu par brīvu palikušo vietu.

"Ad valorem" —frakts apmaksa pēc vērtības, kā jau iepriekš minēts, tiek aprē-pēc tās cenas, nevis svara vai apjoma. Šaubu gadījumos pārvadātājs var pierādījumus par kravas patieso vērtību un pārbaudīt to pēc kvīts vai

"Back freight" ir maksa par kravu, kas ir atvesta atpakaļ tāpēc, ka nav pieņemta gala piegādes ostā. Maksu par to parasti iekasē saskaņā ar īpašu atlaides procentu no parastās maksimālās šāda veida pārvadājuma summas.

"Pro rata freight"[173] tipa "daļēji apmaksājama" frakts praksē tiek pielietota reti.

Tā nozīmē, ka samaksāts tiek tikai par kravas pārvadāšanu, proti, ka tikai dala

no konosamentā norādītās kravas tiek piegādāta, un iekasējamo summu no

konsignatoram nodotās bilances. Šis pats princips tiek pielietots arī, kad pārvadātājam nav izdevies kravu nogādāt gala ostā un viņš to ir izkrāvis starpostā.

KONVENCIONĀLO KONOSAMENTU NOTEIKUMI

Konvencionālās garās formas konosamenti satur ap 30 numurētus standarta noteikumus, kurus tomēr var variēt pēc pārvadātāja vēlmes un attiecīgās tirdzniecības noteikumiem. Visi šie noteikumi ir savstarpēji saistīti un var būt kā nodrukāti, tā arī iespiesti ar taisnstūra spiedogu vai ierakstīti ar roku. Ar spiedogu iespiestajiem un ar roku ierakstītajiem noteikumiem ir priekšroka pār tiem, kasprofiormā ir nodrukāti. Jebkuru šaubu gadījumā labāk iepriekš konsultēties ar juristu, vai konkrētais noteikums irjuridiski pareizs un vai to strīda gadījumā atbalstīs tiesa.

Clause Paramount. vaigalvena atruna, parasti .ir. ietverta katra "konosamentaļ . un ta noteic pārvadāšanas kontraktā pielietojamo likumu. HVR i. panta (6) a dala paredz, ka pat voluntāri noteikts pielietojamais likums ir saistošs un tas jāpiemēro kompetentajā tiesā.

Rēdera un kapteiņa pienākums ir piegādāt kravu uz jebkuru drošu un pienācīgu ostu. Tomēr var gadīties, ka kapteinim plānotās Hamburgas vietā nākas kravu aizvest un izkraut Lībekā, jo Hamburgas ostā negaidot sākas streiks. Tāpēc šajos pamatnoteikumos var ietvert arī atrunas par streikiem, ostu pārblīvētību (congestion) ar kuģiem, lokautiem un citiem ārpus pārvadātāja ietekmēšanas iespējām, reizēm

kvalificē kā līdzīga rakstura apstākļus — ejusdem generis — matters of similar nature.

Kara un ārkārtējā stāvokļa gadījumos pārvadātāja pienākums ir izpildīt tās valsts komandas, kuras karogu tas nes. Pakļaušanās šādām komandām netiek uzskatīta par atkāpšanos no pārvadāšanas līguma noteikumiem.

Shipper Packed Containers — šipera piekrauti konteineri ir viens no galvenajiem veidiem un noteikumiem. Pārvadātājs ir tiesīgs atvērt un pārbaudīt šipera aizpildītus konteinerus, kā arī atteikties no to iekraušanas, ja viņam ir pamatotas aizdomas, ka tie var apdraudēt pārvadājumu drošību. Pirms aizsūtīšanas atpakaļ konteineri jāiztīra. Šiperis un konsignators, kura valdījumā ir konteiners, ir atbildīgi par to drošību.

Šā pārvadājuma gadījumā šipera pienākums ir sagādāt visus datus par ostu, muitu, konsulārajiem, karantīnas u.c. noteikumiem, kas nepieciešami konosamenta sagatavošanai un praktiskai preču pārvešanai. Šipera pienākums ir ari nepieciešamības gadījumā sagādāt izzinu (warrant) ne tikai par to, ka dotās preces ir atjauts tirgot, bet arī par to, ka tās saglabās šo savu īpašību visu pārvadāšanas laiku. Šipera pienākums ir sagādāt visas medicīniskās un veterinārijas izziņas, kā arī nepieciešamības gadījumā samaksāt šajā jomā visus sodus.

Tranzīta piegādes un kravas ekspedīcija (transshipment and forwarding) ir loti svarīgi konosamenta noteikumi, kas "caurejošo (through)" konosamentu no

"kombinētā transporta (combined transport)" dokumenta. Galvenā atšķirība starp šiem dokumentiem ir atbildība.

Pārvadātāja pienākums ir izkraut preces vai nu pirms, vai pēc aiziešanas no iekraušanas ostas un/vai nokraut tās vai nu krastā, vai arī uz cita kuģa vai liellaivas. Tālāk to pašu preci var vest vai nu pa sauszemi, vai ar lidaparātu. Šiem jautājumiem jābūt noteiktiem konosamenta frontālajā pusē.

Pārvadātājs var arī noslēgt kontraktus par kravas uzglabāšanu noliktavās

un tālākpārvešanu (on carriage) pēc noteikumiem un ar atbildību, kas noteikta kontraktā. Atbildība un risks par precēm pāriet uz pārvadātāju no brīža, kad viņš tās pārņem. Ja zaudējumi rodas pirms preču iekraušanas vai pēc to izkraušanas, ar šipera pilnvarojumu pārvadātājs var iegūt tiesības pieprasīt kompensāciju šipera vārdā no zaudējumos vainīgās puses saskaņā ar RHA, CMR vai CIM noteikumiem''5. Tomēr, ja preču zaudējumi notikuši jūrā, pielieto HR vai HVR

•* RHA — Road Haulage Association — Autoceļu pārvadājumu asociācija; CMI — Comite Maritime International — Nacionālā jūrniecības komiteja; CMR International Convention for the International Carriage of Goods by Road.

Jāņem arī vera, ka auto treilera krava var but, bet var arī nebūt apdrošināta pret zudumiem vai bojājumiem, kas var radīt grūtības iegūt kompensāciju. Taču pēc tā var arī vispār netiekties.

Ja jūras pārvadātājs darbojas kā šipera caurejošā pārvadājuma aģents, vi runu arī jākontraktē pārvadājuma ķēdē nākamais kuģis, uz kura prece pārkraujama no borta uz bortu. Ja nākamais kuģis nav vajadzīgajā laikā pieejams, par kuģa aizturēšanu (demurrage) maksā preces īpašnieks.

Preces tālākpārvadājuma (on-carrying) konosamentā okeāna pārvadātājs jau tiek uzrādīts kā šiperis, bet viņa aģents galapunktā — kā konsignators šādā formulējumā:

"Prece jāpiegādā caurejošā konosamentā oriģināla turētājam par preci, kas tiek piegādāta ar kuģi^66 "Venta" no Liepājas uz Stokholmu 1995. gada 1. augustā."67

īpaši noteikumi pieņemti bīstamo kravu pārvadā san ai, pie kurām pieder sprāgstvielas, degviela, bīstamas un indīgas ķimikālijas uņ radioaktīvas vielas. Arī tie tiek atspoguļoti kravas pārvadāšanas dokumentos. Tomēr bīstamo kravu pārvadāšanas noteikumi šeit netiks apskatīti.

Atruna par prasībām (claims) konosamentā ierobežo atbildību par kravas bojājumiem vai zudumiem, īpaši, ja tās ir beramās vai vispār masveida, neiepakotās vai nemarkētās kravas un preces (bulk goods, without mark), kas tiek piegādātas vairāk nekā vienam konsignatoram. Šādos gadījumos pārvadātājs var konosamentā norādīt, ka viņš neapņemas kravu piegādāt laikā un tāpēc atsakās no jebkādu

zaudējumu apmaksāšanas piegādes gadījumā.

Prasību gadījumos izejas cena ir dotās preču grupas biržas cena (commodity exchange price), bet visu prasību iesniegšanas termiņš ir gads.

Atrunapar frakti parasti ir formulēta tā, ka samaksa tiek uzskatīta par nopelnītu pēc pārvadājuma veikšanas (earned on shipment) neatkarīgi tā, vai kuģis un krava ir vai nav zaudēti. Šī maksa parasti tiek iekasēta brīvi konvertējamās valūtās. Šajā pašā atrunā ietver arī noteikumus par soda naudām (penalty charges) par nepareizu kravas svara vai apjoma deklarāciju. Ja samaksa netiek iekasēta kravas piegādes ostā, bet citur, šiperis tomēr ir par to atbildīgs līdz samaksas brīdim.

Atrunaparpreču valdījumu paredz, ka preces ir pārvadātāja valdījumā un viņš ir tiesīgs tās pārdot, lai iekasētu samaksu par pārvadāšanu, soda naudu par kuģa dīkstāvi, nelaimes gadījumā izglābtajām precēm, vispārējo avāriju un maksu par citiem izdevumiem, kā arī nenomaksātajiem parādiem (freight, demurrage, salvage, general average unsatisfied debts).

Atruna par avāriju, kurā vainojamas abas puses (both to blame collision clause), sadala jūras avāriju izraisītos kravas zaudējumus starp kravas pārvadātāju un tās īpašnieku gadījumos, kad vainojamas abas kuģu sadursmē iesaistītās puses. Šis noteikums tiek ietverts vairākumā ASV

6" Delivery to be given to the holder of the original through bill of lading by vessel...

"A. Mitchelhill, op. cit., pp. 27 — 31.

** General average contributions maksā saskaņā ar 1974. gadaJorkas — Antverpenes noteikumiem. mA. Mitchelhill, op. cit., pp. 32 — 33.

KOMBINĒTA TRANSPORTA DOKUMENTI

Kā jau iepriekš minēts, kombinētā transporta dokumentu (combined transport documents) atšķirība no caurejošā konosamenta ir pārvadātāja atbildība arī par to preču pārvadājuma daļu, kas notiek pa sauszemi. Saskaņā ar kombinētajiem transporta dokumentiem pārvadātājs uzņemas vispārējo atbildību (through liability) kā pārvadājuma kontrakta principu arī attiecībās ar subkontraktoriem (subcontractors). Šajos kontraktos atrunas tiek veidotas salīdzinājumā ar konvencionālo caurejošo konosamentu.

Konosamenta drukātajā tekstā tiek pievērsta liela uzmanība tam, lai nelietotu tādus vārdus, ar kuriem tekstā izveidojas neskaidras juridiskas konstrukcijas. ,

Strauja kombinētā vai tā saucamā vai (intermodal, multi

modal) transporta izplatība piespieda pieņemt starptautiskajai komercijai

1971. gadā CDMBICDNBILL konosamentu (combined transport bill of lading). Tā kā parādījās daudz šādu konosamentu veidu, 1973. gadā ICC^71 publicēja Unificētos noteikumus par kombinētajiem transporta dokumentiem^11. Pēc tam BIMCO kopā ar INSA", kuras mītne ir Gdiņā, BIMCO valstīm izdeva Kombinēto transporta dokumentu — COMBIDOC^74. Kombinētā transporta dokumenta īpatnība ir šāda: ja šis transports ietver jūras pārvadājumu, tad banka pieņem konosamentu apmaksai pat tad, ja uz tā nav "Piegādāts uz borta" (shipped on board) indosācijas, izņemot gadījumus, ja to pieprasa akreditīvs.

Šāda veida dokumentā nav tranzīta piegāžu noteikumu (no transshipment clause). Šā principa ir izslēgt kravas piegādi uz kravas īpašnieka riska pamata bez

paša piekrišanas. Preču pircējiem vai citām līgumslēdzējām pusēm, kas parasti pieprasa "Piegādāts uz borta" veida konosamentu izmantošanu, šādos gadījumos rekomendē akreditīvos ietvert tādus pašus noteikumus kā "Piegādāts uz borta" veida konosamentos vai kombinētā transporta dokumentos.

Šajā gadījumā labāko šipera, eksportētāja un pircēja tiesību aizsardzību garantē pārvadātāja augstā reputācija. Mūsdienu konosamenta noteikumiem jābūt godīgiem pret tirgotāju, jāgarantē vispārēja pārvadātāja tiesību aizsardzība un arī jābūt formulētiem vienkārši saprotamā valodā, lai izvairītos no domstarpībām un strīdiem par interpretāciju.

ASV un angļu Kontinentālā konosamentu konsorcija konosamenti (Continental Consortia bills of lading) nedaudz atšķiras no konvencionālā veida tādējādi, ka tajos tiek pieprasīti daži papildu dati un termins "tirgotājs" (merchant) aizvieto terminu "šiperis".

Ar terminu rīkojumu devējs (warranty) konosamenta tiek apzīmēta persona, kurai ir tiesības dot pārvadātājam komandas par pārvadājamo preci, jo šī persona ne vienmēr ir preces īpašniece.

Atruna par pārvadātāja atbildību kombinētā transporta gadījumā parasti ir gara un ietver noteikumus, kad pārvadātājs par preču zudumu nav atbildīgs.

711 Baltic and International Maritime Council — Baltijas un starptautiskā jūras padome — starptautiska organizācija, kas nodarbojas ar starptautiskās kuģniecības jautājumiem. Tuvāk sk. — J. Bojāra darba "Starptautiskās tiesības" nodaļā "Jūras tiesības".

71 International Chamber of Commerce — Starptautiskā tirdzniecības palāta.

" Uniform Rules for Combined Transport Documents.

" International Shipowners Association Gdyna — Starptautiskā kuģīpašnieku asociācija Gdinā. Combined transport document.

KONOSAMENTU VARIANTI

Konosamenti, kurus izdod čarterpartijām, atšķiras no iepriekš minētajiem tādējādi, ka tie patiesībā ir tikai čeki vai pavadzīmes (receipt) par iekrauto preci. Tos paraksta kapteinis, un tie veido īpašu līgumu starp viņu un preces īpašnieku. noteikumi atsevišķi atrunāti čarterpartijā, kur vadošās parasti ir vispārējās tiesības. Šie pārvadāšanas dokumenti pārsvarā ietver tikai dažus noteikumus, tādus kā "atruna par avāriju, kurā vainojamas abas puses", "vispārējā avārija", "New Jason", "kara riska", "Nomas un (gadījuma) ceļojumu čartera" un "1958. gada Piegāžu kameras ceļojumu čartera vispārējā atruna saistībā ar Hāgas noteikumiem" (Both to Blame Collision Clause, General Average, New Jason, War Risk Demise^75 case of voyage charters, Chamber of Shipping Voyage Charter Clause Paramount 1958 in respect of Hague Rules).

un Lielbritānijas likumu normas par jūras pārvadājumiem tiek inķorporētas šajā ar tā saucamo "čartera vispārējo atrunu" (Charter Clause Para

mount). Tas var radīt grūtības gadījumos, čarterpartijas vienlaicīgi ir

arī preces īpašnieks, kas pats sev izsniedz konosamentu. Šādos gadījumos, ja kuģ-īpašnieks "ieved tonnāžu" savas flotes papildināšanai, tad viņš izdod savus parastos par jebkuru kravu, kas tiek iekrauta bez atsauksmes uz čarterpartiju, un pārvadājuma tad tiek noslēgts starp šiperi un čarterpartijas īpašnieku

(charterer).

Konosamentu, kuru izdod pēc čarterpartijas noteikumiem, var sastādīt tādā pašā veidā kā konosamentu uz līnijkuģi, kad indosētājs ir informēts par čarterpartijas kumiem, kas tiek inkorporēti konosamentā ar īpašu atrunu. Tas ir ļoti svarīgi, jo starp kuģīpašnieku un turētāju var būt iedibinātas īpašas līgumattiecības, ja

trešās puses nav to lietas kursā.

Kad kapteinis paraksta nomas čartera veida konosamentu, viņš to dara nevis kuģīpašnieka vārdā. Ja nav paraksta konosamentu rēdera

vārdā. Taču tas tā nebūt nenotiek automātiski. Čarterpartijas līgumā šim nolūkam jābūt īpašai atrunai, ka "kapteinis, čarterētājs un/vai viņa aģents ar šo ir tiesīgi parakstīt pārvadāšanas līgumus un kuģīpašnieku vārdā".

Nomas^1'' atruna konosamentā tiek ietverta šādi: "Ja kuģis tagad pieder vai nodots uz čartera kuģa līnijas (Demise to the shipping line), kas izdevis šo

konosamentu, tad šis iegūst vienīgi starp kuģīpašnieku

un nomas čarterētāju."

Kravas ekspeditoru izdotie konosamenti (bills of lading issued by freight forwarders) dažkārt tiek dēvēti par konosamentiem", kurus atzīst par pārvadājumu kontraktiem starp principāliem un klientiem. Fraktēšanas (affreightment) kontraktu paraksta starp kravas ekspeditoru un čarterētāju, apliecina kuru pārvadātāja vārdā paraksta kapteinis vai viņa aģents.

— noma.

m Angl. viena no nozīmēm — mantinieks, pārmantotājs, pārņēmējs.

Starptautiska kravas ekspeditora apv.ienību.federācija (International . Federation of Freight Forwarders Associations — FIATA) 1988. gadā ieviesajaunu kombinētā transporta konosamentu (Combined Transport Bl of Lading — RATA. FBL).

Šajā pieprasa papildu informāciju par iekraušanas un izkraušanas

ostām un pārvadātāja kuģi. Kravas ekspeditors, izdodot šo konosamentu, rīkojas kā kontraktuālais pārvadātājs (contractual carrier) jeb pārvadātājs saskaņā ar kontraktu, jo pārvadāšanas līgumu noslēdz viņš. FBL balstās uz Unificētajiem noteikumiem par kombinētā transporta dokumentiem, kas piemērojami preču pārvadāšanai ar jūras, gaisa, autoceļu un dzelzceļa transportu kombinēti. Tātad šis ir tā saucamais multimo-dālais transports.

Kravas ekspeditors rīkojas kā daudzu veidu transporta operators. Izdodot FIATA FBL, viņš uzņemas atbildību par visu tās piegādē iesaistīto transporta līdzekļu rīcību un kravas piegādi galapunktā.

Kad kravas forvarders kļūst atbildīgs par kravas zaudējumiem vai bojājumiem un viņam jāizmaksā konsignatoram attiecīgā kompensācija; to aprēķina pēc kravas cenas galapunktā (place of delivery). Preču cena tiek fiksēta saskaņā ar tekošo tādas pašas kvalitātes preces biržas vai tirgus cenu. Tomēr kompensācija nedrīkst pārsniegt divas SDR vienības (aptuveni 1,5 angļu mārciņas).

Šāda multimodālā transporta kontrakta apstākļos precīzs piegādes laiks

netiek garantēts, tomēr kravas ekspeditors par piegādes iekavējumu ir atbildīgs (is held liable). Viņa atbildība ir ierobežota dubultas maksas par frakti vai visas preču partijas cenas ietvaros, vadoties no tā, kura cena ir mazāka. Šie FATA FBL konosamenti tiek pielietoti pasaulē, un tos pēc veidlapu zilās krāsas. Autora tiesības uz to

pieder FIATA, kas atrodas Cīrihē, Šveicē. Šos konosamentus var lietot tikai FIATA dalībvalstu pārstāvji. Saskaņā ar šo konosamentu kravas ekspeditors var savākt noteiktu daudzumu vienā virzienā adresētu klientu preču un piegādāt tās pēc viena kopēja okeāna vienam konsignatoram sadalei attiecīgo individuālo konosamentu (house bills) turētājiem.

Valdības noteiktā konosamentuforma ir standartizēts dokuments, kas atbilst Lielbritānijas Tirdzniecības un industrijas departamenta vai Valsts aģentu (Crown Agents) noteikumiem, kuri saskaņoti ar 1971. gada Jūras piegāžu likuma un 1974. gada Jorkas — Antverpenes noteikumiem, papildus ietverot arī "atrunu par avāriju, kurā vainojamas abas puses", "vispārējo avāriju", "New Jason", "kara riska", "nomas un ceļojumu čartera" noteikumus.

Dažu valdību izdoto konosamentu formas var būt nepieņemamas pārvadātājiem, tāpēc pieprasa papildu noteikumu ietveršanu pirms to parakstīšanas.

Pastāv arī daudzas citas konosamentu formas. Tā pastāv CORNUNEBILL konosamenti, kurus drukā arī, tulkotus franču, vācu un spāņu valodā.

formas konosamenti (short form, blank back) tiek pielietoti Kanādā, ASV, Skandināvijā un citās Eiropas valstīs. Dokuments tiek drukāts tikai veidlapas vienā pusē, un tās var pielietot jebkuras kuģniecības firmas. Šo veidlapu priekšrocība ir tā, ka pārvadātāju proformu vietā šiperim šajos konosamentos atliek vienīgi iedrukāt pārvadātāja un šipera vārdus. Pārvadātāja noteikumi frakts kontraktā šajā gadījumā tiek inkorporeti ar irikorporācijas atrunas palīdzību, kas ietver visiem pārvadātājiem pazīstamos HVR noteikumus, kurus šīs vispārpazistamības dēt var konosamenta otrajā pusē atļauties arī nedrukāt.

Cits šā tipa konosamenta veids ir 1978. gada BIMCO noteikumi."

JŪRAS PAVADZĪMES UN FRAKTS KVĪTIS

Jūras pavadzīmes un frakts datu kvītis (sea waybills and data freight receipts) pēc tā saucamo firmu (company) pavadzīmju tipa kravu pārvadāšanai pajūra plaši pielieto Ziemelatlantijas, Pdetumāfrikas un Skandināvijas tirgotāji.

kravu pārvadājumu laiks deva iespēju pielietot frakts datu

kvītis (data freight receipts), kas ir līdzīgs dokuments. Šā dokumenta sagatavošanai izmanto datoru tīklus, kas savieno principālus ar viņu aizjūras aģentiem. Frakts datu kvītis sastāda kravas saņemšanas galapunktā no datorā ievadītajiem datiem par kravas satura. dokumentu iespējams ātri piegādāt konsignatoram, neizmantojot pasta

pakalpojumus. Tomēr šis sakara veids nebūt neapmierina visu veidu tirgotājus, tāpēc pārskatāmajā nākotnē joprojām tiks pielietotas iepriekš minētajos kravas dokumentos noteiktās metodes.

Progress netrasējamas jūras pavadzīmes ieviešanas virzienā sākās ar 1970. gada rekomendāciju ieviešanu.

Vienkāršās formas jūras pavadzīmei ar neaizpildītu otro pusi (blank back) nav uzdrukāti nekādi noteikumi. Šo pavadzīmju pārvadājumu vispārējie noteikumi tiek iekļauti ar standarta atrunu, kas ir nodrukāta pavadzīmes frontālajā pusē un tiek dēvēta par inkorporācijas atrunu (incorporation clause). Šajā pavadzīmē ar īpašu atrunu tiek iekļauti noteikumi un parastie kontraktuālā pārvadātāja konosa-

menta noteikumi, ņemot vērā to, ka jūras pavadzīme nav trasējams dokuments un tas nav izmantojams īpašuma tiesību uz kravu nodošanai. Jūras pavadzīmes priekšrocība ir šāda: to nav nepieciešams uzrādīt preču fiziskai nodošanai no viena valdījuma otrā. Nepieciešami ir tikai atbilstoši atbildīgās personas identitātes pierādījumi.

Jūras pavadzīme neaizvieto nedz citus netrasējamos dokumentus, tādus kā paku kvītis, kuras nereglamentē noteikumi, nedz dzīvu dzīvnieku pārva

dāšanu, nedz kravas pārvadāšanu uz klāja (deck cargo). Jūras pavadzīmes lietošanas gadījumā šiperim jāapdrošina krava tādā pašā veidā kā pārvadājuma ar gadījumā.

Jūras pavadzīmes pielietošanai ir šādas priekšrocības:

1) tās nav jāuzrāda preču iegūšanai, un rodas iespēja izvairīties no pasta nokavējumu izraisītās dokumentu piesūtīšanas iekavējumiem ātro pārvadājumu gadījumos, kad šādi kavējumi var novest pie lielu soda naudu prasībām (demurrage charges);

2) tas ir piemērotas "iekšējai" (in-house) dokumentācijai,kas nav saistīta ar lieliem finansiāliem riskiem, kad jāpārvadā kravas, kurām nav liela komerciālā vērtība, kā

jāveic pārvadājumi vienas transnacionālas korporācijas ietvaros;

3) tās ir piemērotas tirdzniecībai starp partneriem, starp kuriem pastāv absolūta uzticība (open account trading);

4) pastāv iespēja nepieciešamības gadījumā pārvērst konosamentu pavadzīmē un otrādi, kamēr prece joprojām ir okeāna pārvadātāja rīcībā. Procesuālās darbības ar pavadzīmi ir no rīcības ar konosamentu, jo kravas konsignācijas akts notiek ar dokumentu un ierašanās paziņojumu, kuru kuģa aģenti galapunktā nosūta konsignatoram. Šajā paziņojumā konsignators tiek informēts, ka konsignācija ir veikta saskaņā ar pavadzīmi, tādējādi paskaidrojot, ka pārvadājums nav noticis pēc kono-samenta.

Jūras pavadzīme tiek pieņemta tad, kad kravas dokumenti tiek noformēti ar bankas starpniecību naudas iekasēšanai (collection), izņemot gadījumus, kad pati banka finansē darījumu vai arī to darīt akreditīvs.

BIMCO, kas atrodas Kopenhāgenā, un Zviedrijas Tirdzniecības procedūras padome (Swedish Trade Procedures Council — SWEPRO), kas atrodas Gēteborgā, arī ir izveidojušas vairākus jūras pavadzīmju veidus, to skaitā gāzes pārvadātāju un pārvadājumu pavadzīmes (GASTANKAWAYBÏÏī, ŒŒMIIANKAWAYBILL 85). Šie specializētie dokumenti tiekņdkteui\pārvadājumučarterpartiju (voyage charter party) noteikumiem, inkorporējot arī Hāgas, Hāgas—Visbijas, vispārējās avārijas, "New Jason" un abpusējās vainas avārijas gadījuma atrunas (HR, HVR General Average, New Jason, Both to Bālamo Collision clauses).

SWEPRO jūras pavadzīmēs ir ietverta unikāla NODISP deklarācija, pēc kuras šiperis var skaidri izteikti saistīt savas valdījuma tiesības pār precēm ar noteiktu konsignatoru. Šī deklarācija atvieglo pircējam iespēju samaksāt par precēm, saņemot šo pavadzīmi, un dod iespēju akreditīvu izdodošajai bankai iegūt pārvadājamo preci. Ja tomēr

šiperis grib pilnībā saglabāt valdījuma tiesības, termins NODISP tiek izlaists.[174]

TĪRIE KONOSAMENTI

Jau vairāk nekā gadsimtu no Arospe pret Barm*" līdz Galatijas** precedentam pieredzējušākie britu tiesneši apspriež jautājumu par to, kas veido "tīru" konosamentu. Visjaunākā koncepcija tika apstiprināta British ; Industries pret Midland Bank

kad tiesnesis pasludināja, ka "tīrs konosaments ir tāds, kurā nav nekādu atrunu par preču vai paku labu kārtību vai stāvokli".

Apspriežamās problēmas būtība skar maksu par precēm starptautiskajā tirdzniecībā, kuru pamatā finansē ar kredītu institūciju palīdzību. Šā kredīta noteikumi parasti pieprasa okeānapārvadātājamizsniegt konosamentu vai transporta' dokumentu, kas atzīst, ka preces ir pieņemtas vai piegādātas (pēc standarta frāzes) ārēji labā kārtībā un stāvoklī (apparent good order and condition). Pārdevēja vai šipera pienākums ir piegādāt šīs preces pārvadātājam labā stāvoklī, piemēroti iepakotas, lai tās varētu izturēt pārvadājumu. Pircējs vai konsignators uz šo konosamentā ietverto apgalvojumu.

Pārvadātāja pienākums ir pārbaudīt preces no šā kad pārņem tās

savā valdījumā. Tomēr šīs pārbaudes laikā parasti aprobežojas ar preču saprātīgu ārēju apskatīšanu. Tāpēc jāpārliecinās, ka iepakojums nav bojāts, ieplēsts vai nosmērēts, kas varētu liecināt par bojājumiem. Tas nepieciešams, lai izvairītos no

klientu prasībām, kuri paļaujas uz dokumenta autentiskumu. Akreditīvā nav nepieciešams noteikt, ka uz konosamenta vajadzētu būt indosējumam "tīrs uz borta".

Ja krava ir iekrauta kuģī vai pārņemta valdījumā un pēc tam tiek bojāta, prasību pareizam tālākam risinājumam ir nepieciešams, lai pirms tam būtu bijis izdots "tīrs" konosaments. Konosaments aratbilstošām atrunāmparprečubojājumiemirnepieciešams tikai tādām precēm, kas ir bijušas bojātas pirms kravas nodošanas pārvadātājam.

Tā iepriekš minētajā Galatijasprecedentā kuģis "Galatia" tika nolīgts carter ā, lai pārvestu cukura kravu no Kandlas, Indijā, uzBandaršapuru, Irānā. Četras dienas pēc ierašanās Kandlā, kad cukurs jau daļēji bija iekrauts, izcēlās ugunsgrēks un 2008 maisus — 200 tonnas — cukura sabojāja uguns un ūdens. Tos izkrāva un pameta, jo bija komerciāli nepraktiski tos sagatavot lietošanai. Viens no šā tirdzniecības kontrakta apmaksāšanas priekšnoteikumiem bija tāds, ka cukura apmaksa bija jāizdara pret pilnu "tīrs uz borta" (clean on board) konosamentu komplektu. Turklāt kapteinim bijajāizsniedz kapteiņa kvītis (mates receipts), kuras pastiprināja kravas pieņemšanu uz kuģa.

Sajā gadījumā tika parakstīti divi konosamentu (bills) komplekti — viens par preču galveno daudzumu un otrs par kaitējuma bilanci 200 tonnu apjomā. Pēdējais konosaments saturēja ar rakstāmmašīnu izdarītu atrunu, ka "šākonosamenta aptvertā krava (cargo covered by this bill of lading) tika izkrauta Kandlā, jo to sabojāja uguns un ūdens, kas tika izmantots ugungrēka dzēšanai, par ko ir deklarēta vispārējā avārija". So pēdējo konosamentu pircēji noraidīja, un izcēlās strīds, kam bija jāatmaksā zaudējumi, jo par kravu bija izsniegta arī tīra kapteiņa kvīts (clean mates receipt). Strīda rezultāts bija atkarīgs tā, vai konosaments tiktu atrunāts par "tīru" vai

"atrunātu" (claused).

Tiesa jautājuma izšķiršanai par konosamenta tipu piemēroja divus testus: komerciālo jeb praktisko (practical) testu, lai noteiktu, vai konosaments bijapieņemams bankai apmaksai kā tīrs, un juridisko (legal) testu, jo kaitējums tika izdarīts pēc kad preces bija iekrautas ārēji labā kārtībā un stāvoklī. Tiesas lēmums bija tāds, ka dotais konosaments irjāuzskata par "tīru".

Jāatzīmē, ka pareizi būtu bijis pēc iekraušanas bojājumu atrunu (post shipment damage clause) konosamentā neietvert, bet par kravas bojājumiem sagatavot preču apskates ziņojumu (survey report) vai citu līdzīgu dokumentu.

Otrs iepriekš minētais- British-lmeM precedentsskāra 520 tonnu tērauda stieņu piegādi no Antverpenes uzAkabu (Aquaba) ar kuģi "Nordstern". Konosamentā bija rakstīts: "Iekrauts Antverpenē ārēji labā kārtībā un stāvoklī, svars, daudzums, markas, numuri, kvalitāte, saturs un vērtība nav zināmi (pasvītrojums mans. — /.£>,)." Konosamentā otrā pusē bija arī cita atruna: "Tērauds un dzelzs... Kuģis nav atbildīgs par precīzu piegādi, un visi maksājumi, kurus izkraušanas ostā izraisīs nepietiekams nodrošinājums vai marķējums, būs jāapmaksā konsignatoram, izņemot gadījumus, kad ikviens gabals ir skaidri unpastāvīgi (distinctly and permanently) marķēts ar eļļas krāsu un metāla žetoniem tā, lai katru gabalu vai paku varētu atšķirt izkraušanas ostā. " Kadpārdevēji šos dokumentus iesniedza bankā, tā atteicās apmaksāt, atsaucoties uz to, ka konosamenti nav "tīri" vai arī ir citādi kļūdaini, jo tie neietvēra nekādu skaidri izteiktu kuģīpašnieku atzinumu, ka preces ir marķētas un nodrošinātas tā, ķā tas tikapieprasits. Pārdevēji secināja, kapapildu atruna nepārkāpa tālāk citēto HR TV panta 2(n) un (o) noteikumu: "Nepārvadātājs, ne kuģis neatbildparzaudējumiem vai bojājumiem, kas izriet no (n) nepietiekama iepakojuma un (o) marķējuma nepietiekamības vai neatbilstības. "

Tiesa nosprieda, ka iesniegtie konosamenti uzskatāmi par tīriem, jo tie nesaturēja nekādas atrunas indosāciju vai piebilžu veidā, no kā varētu spriest, ka preces bijušas bojātas un ka akreditīvs nebija pieprasījis ar jebkādu atzinumu indosētu konosamentu, papildu atruna ir ievērota un tāpēc nebija tiesību pieprasīt šādu atzinumu

pirms apmaksas.

No tā jāsecina, ka vienīgi norādes, kas skar preču un iepakojumu bojātu stāvokli, padarītu konosamentu "netīru" (that refer to the deffective condition will render the bill of lading unclean). Tādas frāzes kā "nepietiekams iepakojums", "lietotas kabeļu spoles", "papīra maisi" vai "neaizsargāts" pašas par sevi nepadara konosamentu par "netīru", jo šīs atzīmes vēl neliecina, ka preces ir bojātas. Pārvadātājs šīs ziņas iekļauj konosamentā tikai gadījumam, ja iepakojums neizturētu ceļu.*»

PASAŽIERU, KRAVAS TIPU, IEPAKOJUMU • UN TO MATERIĀLU KODI

Iepriekš minētais materiāls izskaidro, cik svarīga ir pareiza un precīza kravas dokumentu noformēšana, lai katra no pusēm izvairītos no varbūtējiem zaudējumiem kravas bojājumu, vispārējas avārijas vai otras puses negodprātības gadījumā. Šajā sakarā, kā to pietiekami labi pierādīja Britishlmexprecedents, tiek pieprasīts loti precīzs kravas paku un gabalu identifikācijas marķējums( identification marks, shipping marks). Līdz a: to bija nepieciešama šī preču marku identifikācijas starptautiskā unifikācija. Šo harmonizāciju pieprasīja ari starptautiskās tirdzniecības datorizācija, kas bez standarta identifikācijas kodiem nav iespējama.

Protams, šajā nodala teiktais skar ne tikai juras kravu," bet arī auto un dzelzceļa pārvadājumus.

ANO Ekonomikas komisijas Eiropai (ECE) Darba grupa starptautiskās tirdzniecības procedūru sekmēšanai (Working Party on Facilitation of International Trade Procedures) pie šīs nodaļas apakšvirsrakstā minēto kodu sagatavošanas ķērās 1976. gadā ar mērķi sekmēt preču un kravu identifikāciju pārvadājumu laikā. Jautājuma sekmīgā atrisināšanā bija ieinteresēta arī ANO ECE Iekšzemes transporta komisija, Eiropas Ekonomiskā apvienība, Starptautisko pārvadājumu palāta un Starptautiskā dzelzceļu apvienība (Inland Transport Committee, European Economic Community—EEC, International Chamber of Shipping — ICS, International Union of Railways — UIC), tāpēc 1981. gadā ECE aicināja ieinteresētās valdības un starptautiskās organizācijas iesniegt savus priekšlikumus. Rekomendāciju pieņemšanā piedalījās ariUNCIAD UNQIRAL, GATĪ, EFFAB un šādu nevalstisku organizāciju pārstāvji:

Starptautiskā gaisa transporta asociācija, Starptautiskā preču uzskaites organizācija, Starptautiskā eksprespārvadātāju konference, Starptautiskā ceļu transporta apvienība, Starptautiskā tirdzniecības palāta, Starptautiskā dzelzceļu apvienība, Vispasaules starpbanku finansu telekomunikāciju apvienība (International Air Transport Association — IATA International Article Numbering Association — EAN, International Express Carrier's Conference — IECC, International Road Transport Union — IRU, International Chamber of Commerce — ICC, International Organization for Standardization — ISO, International Union of Railways, Society of Worldwide Interbank Financial Telecommunications —

1979. gadā savus priekšlikumus iesniedza Beļģija un Nīderlande^85, bet 1981. gadā — EEC. Rekomendāciju izstrādāšanā piedalījās 37 valstis, ieskaitot Igauniju. Diemžēl Latvija, kas atbild par daudz lielākiem starptautiskajiem kravu pārvadājumiem, to nedarīja. No tā vienīgi jāizdara secinājums, ka Ārlietu ministrija slikti orientējas, ciktāl ir nepieciešams piedalīties SPT dokumentos un to sagatavošanā.

Šīs Rekomendācijas pēc to preambulas ir pieņemtas to valdību un starptautisko organizāciju zināšanai, kas atbild par preču pārvietošanu starptautiskajā tirdzniecībā. Rekomendācijas ieteic valdībām un organizācijām pielietot šos kodus starptautiskajā tirdzniecībā dažādu veidu kravu, paku un iepakojamo materiālu identifikācijai.

Rekomendācijas noteic ciparu kodu sistēmu kravu, paku un iepakojumu materiālu identifikācijai starptautiskajā tirdzniecībā, transportā un citos ar starptautisko tirdzniecību saistītajos ekonomikas pasākumos un atbilstošu alfabētisko kodu sistēmu iepakojumu nosaukumiem (13. punkts). 1994. gadā darba grupa nolēma atbalstīt Kanādas priekšlikumus^86, kurus ierosināja ietvert īpašā Rekomendāciju"7 Pielikumā (Recommendation Annex) noteikumus par bīstamu preču iepakojumu kodiem.

m European Free Trade Association — Eiropas Brīvas tirdzniecības asociācija.

85 1 979TRANS/ GE. 6/R.21.

86 Doc. TRADE//WP.4/R.895.

8? Recommendation 2 1/Rev.2 Codes for Passengers, Types of Cargo, Packages and Packing Materials With Complementary Codes for Package Names, see — UN Doc. ECE/TRADE/21 I Geneva, September 1966, GE.97 — 30281.

So kodu sistēma .'domāta pielietošanai starptautiskajā tirdzniecība starptautiskajās automatizētajās datoru sistēmās, kā arī manuālajās sistēmās.

Pielietojamie termini nozīmē šādus jēdzienus:

krava (cargo) — kuģa vai ar citu transportu pārvadājama krava;

kravas tipi (cargo type) — pārvadājamās kravas klasifikācija to parastajā izskatā;

paka (package) — pabeigts un pārvadāšanai sagatavots iepakošanas operācijas produkts, kas sastāv no iepakojuma container) un preces, tie satur;

iepakojums (packing) — materiāli un komponenti, kas tiek izmantoti jebkurā iepakošanas operācijā, lai ietītu, ietilpinātu transporta laikā vai aizsargātu preces;

iepakojums (package type) — iepakojuma apveids vai konfigurācija.

Ciparisko kodu sistēma tiek lietota

a) kravas tipam — viencipara, kas uzrāda, kā apieties ar kravu;

b) iepakojuma tipam — divciparu, kas tiek pielietota neiepakotām kravām, kuras tiek pārvadātas kravas konteineros, vagonos, kuģos u.c;

c) iepakošanas materiālam — viencipara, kas skarjebkura materiālu (tēraudu, koku, papīra u.c), kura izmanto iepakojumam.

Kodu nosaukumi ir ietverti Rekomendāciju I —VII pielikumā.

Tā, piemēram. I pielikuma a) grupā "Pasažieri un krava" cipariem atbilst šādi jēdzieni: 0 — šķidrās kravas (liquid bulk goods), 1 — cietās beramās kravas (solid bulk goods), 2 — lielie kravas konteineri, 4 — krava uz paliktņiem (pelletized), 8 — pasažieri utt.;

b) grupā "Iepakojumi" cipariem atbilst šādi jēdzieni: 1 — vaļēja, neiepakota krava, izņemot beramo vai lejamo (bulk), cietas prizmas veida, kastes tipa (rigid, prismatic box-type), 6 — mīksta, maisa tipa iepakojumi;

c) grupā "Iepakojuma materiāli" cipariem atbilst šādi jēdzieni: 1 — plastmasas, 2 — papīra vai finiera, 3 — koka, 5 — metāla iepakojumi utt.

Ari citu pielikumu teksti (no II līdz V) veidoti pēc līdzīga principa, bet vietas trūkuma dēļ tie netiks apskatīti.

V un VI pielikumā detalizētie preču iepakojuma tipi ir identificēti ar burtiem un cipariem, piemēram: aizsargātas ampulas— AP 31, presētas ķīpas (bale, compressed) — BL 65, stūraina kanna — CA 22 utt.

DOKUMENTĀRIE AKREDITĪVI

Katras starptautiskās tirdzniecības operācijas rezultātā preces pārdevējs, pārvadātājs un viņu aģents, protams, cer iegūt pelņu, kas, vēlams, ir izteikta konvertējamā valūtā. Tuvāk par starptautiskajiem finansu būs runa atbilstoša nosaukuma nodaļā.

Tomēr jau šeit jāizskata daži galvenie starptautiskajos preču pārvadājumos pielietojamie norēķinu dokumenti.

Parasti starptautiskajā tirdzniecībā un pārvadājumos tiek kārtoti ar

dokumentāro akreditīvu palīdzību (documentary credits). Ja tāds trasē jams dokuments

Ar šo terminu angliski var apzīmēt tilpni, rezervuāru, taru, kārbu, kasti, maisu, trauku u.c.

kā konosaments jāiesniedz bankā pret dokumentāro akreditīvu pārdošanas' cenas pec tirdzniecības kontraktā apmaksāšanai, tād nepieciešams, lāi visas konosāmentā detaļas atbilstu dokumentārā akreditīva noteikumiem. Pretējā gadījumā banka atteiksies to pieņemt un apmaksāt.

Problēmas var rasties, ja šiperis iekavē dokumentārā akreditīva noteikumu pārbaudi līdz brīdim, kamēr tiek izsniegts konosaments, mija rodas bažas par to, ka var notecēt noteiktie termiņi vai ari ka preču pirmspiegādes bojājumu (pre-shipment damage) dēļ nevarēs izsniegt iepriekš minēto banku pieprasīto "tīro" (clean on board) kono-samentu.

Dokumentārā akreditīva noteikumu atšķirīga interpretācija dažādās valstīs var radīt strīdus. To izcelšanās iespējas manāmi samazināja Starptautiskās tirdzniecības palātas (ICC) 1933. gadā pieņemtās Rekomendācijas ar nosaukumu Dokumentāro akreditīvu unificētās paražas un prakse.[175]» Šīs rekomendācijas pastāvīgi uzlaboja ICC Banku komisija (Banking Commission), tās veido standartizētu vispasaules praksi starptautiskās tirdzniecības operācijām, un tās pieņēmušas savai lietošanai vairāk nekā 160 valstu vadošās bankas.

Ņemot vērā šā dokumenta sarežģītos formulējumus un to ļoti lielo nozīmi starptautiskās preču tirdzniecības un preču pārvadājumu atbilstošie tā

noteikumi tiks citēti gandrīz burtiski.

Konosamentus šajos noteikumos skarDl. sadaļa. To 25. panta a. punktā deklarēts: ja dokumentārais akreditīvs nenosaka citu, bankām jāpieņem šādi kravas dokumenti;

i) kurus pēc to frontālās puses ir izsnieguši noteikti pārvadātāji vai to aģenti;

ii) kuri liecina par preču piegādi vai pieņemšanu valdījumā (in charge) vai par to iekraušanu kuģī;

iii) kuri sastāv no pilna konsignatoram izdoto oriģinālu komplekta, tie ir izsniegti vairāk nekā vienā oriģinālā;

iv) kuri atbilst visiem dokumentārā akreditīva noteikumiem.

b. Atbilstoši iepriekš minētajiem noteikumiem, ja akreditīvā nav noteikts citādi, bankas nevar noraidīt transporta dokumentu, kas

i) ir ar tādiem nosaukumiem kā "kombinētā transporta konosaments", "kombinētā transporta dokuments" vai "no ostas uz ostu konosaments" (port to port bill of lading) vai satur līdzīga mērķa vai seku saliktus nosaukumus, un/vai

ii) noteic dažus vai visus pārvadāšanas noteikumus, atsaucoties uz citu avotu vai dokumentu, nevis pašu transporta dokumentu (īsās formas / ar tīru mugurpusi — short form/blank back transport document), un/vai

iii) noteic citu preču valdījumā vietu, nevis iekraušanas (loading) ostu, un/vai pēdējās piegādes vietu, kas nav izkraušanas osta (port of discharge), un/vai

iv) skar tādas kravas kā tās, kas ir konteineros vai uz paliktņiem uņ līdzīgi izvietotas, un/vai

v) satur atzīmi "plānotais" vai citu atzīmi (intended) par kuģi vai citu transporta līdzekli vai/un iekraušanas ostu, un/vai izkraušanas ostu.

c. Ja juras vai vairāk neka viena transporta veida pārvadājiima gadījumā, jūru ieskaitot, akreditīvā nav noteikts citādi, bankas atteiksies pieņemt transporta dokumentu, no kura ir redzams, ka

i) tas ir čarterpartijas sastāvdaļa un/vai

ii) pārvadātāju kuģi dzen vienīgi bura.

d. Ja akreditīvā nav noteikts citādi, bankas noraida transporta dokumentu, kuru izdevis kravas ekspeditors, izņemot, ja tas ir FIATA kombinētā transporta konosaments, kura apstiprinājusi Starptautiskā tirdzniecības palāta, vai arī no tā kā citādi redzams, ka to izdevis kravas ekspeditors, kas darbojas kā pārvadātājs vai zināma pārvadātāja aģents.

26. pantā noteikts: ja akreditīvs, kas pieprasa transporta dokumentu, kā tāds savukārt pieprasa jūras konosamentu, tad

a. ja akreditīvā nav noteikts citādi, bankas pieņems dokumentu.

i) kuru pēc tā frontālās puses ir izsniedzis noteikts pārvadātājs vai viņa aģents un

ii) kurš uzrāda, ka preces ir iekrautas kuģī vai piegādātas ar minēto kuģi, un

iii) kurš sastāv no pilna oriģinālu komplekta, kurus izdevis konsignators, ja tas ir izdots vairāk nekā vienā oriģinālā, un

iv) kurš atbilst visām akreditīva prasībām.

b. Ievērojot iepriekš minētos noteikumus, ja akreditīvā nav noteikts citādi, bankas nenoraidīs dokumentu, kurš

i) ir apzīmēts ar tādu nosaukumu kā "kombinētā transporta konosaments", "kombinētā transporta dokuments" vai "no ostas uz ostu konosaments" (port to port bill of lading) vai satur līdzīga mērķa vai seku saliktus nosaukumus, un/vai

ii) noteic dažus vai visus pārvadāšanas noteikumus, atsaucoties uz citu avotu vai dokumentu, nevis pašu transporta dokumentu [īsās formas /ar tīru mugurpusi (short form/blank back transport document)], un/vai i.

iii) noteic citu preču pārņemšanas valdījumā vietu, nevis iekraušanas ostu un/vai pēdējās piegādes vietu, kas nav izkraušanas osta (port of discharge), un/vai

iv) skar tādas kravas kā tās, kas ir konteineros vai uz paliktņiem un līdzīgi.

c Ja tas nav akreditīvā noteikts citādi, bankas noraidīs dokumentu.

i) kas norādīs, ka tas ir saistīts ar čarterpartijas sastāvdaļu, un/vai

ii) no kura ir redzams, ka pārvadātāju kuģi dzen vienīgi bura, un/vai

iii) kas satur ierakstu "plānotais" vai līdzīgu terminu saistībā ar

• kuģi un/vai iekraušanas ostu, izņemot gadījumu, kad šāds dokuments satur apzīmējumu "uz borta" (on board notation) atbilstoši 27. b. pantam un arī uzrāda attiecīgo iekraušanas ostu, un/vai

izkraušanas ostu — izņemot gadījumus, kad tas uzrāda, ka to ir izsniedzis tāds kravas ekspeditors, kas darbojas kā pārvadātājs vai kā noteikta pārvadātāja aģents.

a. Izņemot gadījumus, kad akreditīvs īpaši pieprasa "uz borta" tipa transporta dokumentu, vai izņemot gadījumus, kad tas neatbilst citiem akreditīva noteikumiem vai arī 26. pantam, bankas pieņems akreditīvu, kas uzrādīs, ka preces ir pārņemtas valdījumā vai pieņemtas pārvadāšanai.

b. Iekraušanu kuģī vai jūras piegādi var apliecināt vai nu ar transporta dokumentu, uz kura ir vārds, kas apliecina iekraušanu noteiktā kuģī vai piegādi ar noteiktu kuģi,

vai ar transporta dokumentu, kur ir uzradīts "pieņemts (received

for shipment). Šis dokuments jāparaksta pārvadātājam vai viņa aģentam vai arī uz tā jāuzliek iniciāļi un datums, un atzīmes datums jāuzskata par iekraušanas datumu noteiktā kuģī vai par piegādes datumu uz noteikto kuģi.

Pēc 28. a. panta gadījumā, ja krava tiek pārvadāta pa jūru vai arī ar vairāk nekā vienu transporta veidu, ieskaitot jūras pārvadājumu, tad bankas atteiksies pieņemt transporta dokumentu, kur uzrādīts, ka preces ir vai tiks uzkrautas uz klāja, izņemot gadījumus, kad tas tiek īpaši atļauts akreditīvā.

b. Bankas neatteiksies pieņemt transporta dokumentu, kas satur noteikumu, ka preces var tikt pārvadātas uz klāja, ar noteikumu, ka dokuments īpaši neuzrāda, ka tās tiek vai tiks pārvadātas uz klāja.

Pēc 29. a. panta pārvadājumi ar pārkraušanu (transhipment) nozīmē pārvietošanu un pārkraušanu pārvadājuma laikā no iekraušanas ostas vai piegādes vietas (place of dispatch) vai valdījumā uz vai gala punktu vai nu no viena

pārvadāšanas līdzekļa (conveyance) vai kuģa uz citu transporta līdzekli vai kuģi ar to pašu transporta veidu, vai no viena transporta veida uz citu transporta veidu.

b. Izņemot gadījumus, kad akreditīvs aizliedz pārvadājumus ar pārkraušanu, bankas pieņems transporta dokumentus, kuros būs uzrādīts, ka preces tiks pārvadātas ar pārkraušanu, ievērojot noteikumu, ka visu pārvadājumu veiks ar vienu transporta dokumentu.

c Pat ja akreditīva noteikumi aizliedz pārvadājumu ar pārkraušanu, banka s pieņems transporta dokumentus, kuri

i) ietvers drukātas atrunas, kas noteiks, ka pārvadātājam ir tiesības pārvadāt ar pārkraušanu, vai

ii) vai uzrādīs, ka pārvadājums ar var vai notiks tajā gadījumā, kad akreditīvs noteiks kombinētā (combined) transporta dokumentu vai pārvadājumu ar dažādiem transporta līdzekļiem, ieskaitot jūras pārvadājumu, ievērojot noteikumu, ka visu pārvadājumu izdarīs ar vienu transporta dokumentu, vai

iii) noteiks vai uzrādīs, ka preces ir konteineros, treileros, 'LASH' tipa liellaivās (barges) vai līdzīgos transporta veidos pēc viena uņ tā paša

iv) vai uzrādīs, ka preču būs

vai konteinera sēta (container freight station CFS, container yard — CY) vai arī tas būs saistīts ar iekraušanas ostu un/vai gala ostu.

Pēc 30. panta, ia akreditīvs nosaka preču piegādi pa pastu uņ pieprasa pasta kvīti vai sertifikātu, bankas tos pieņems, ja tie būs apzīmogoti vai citādi apstiprināti un uz tiem būs datums un vieta, no kuras preces tiks piegādātas.

pantā ir noteikts, ka, izņemot gadījumus, kad akreditīvā citādi vai

tas jebkuram no dokumentiem, kas tiek iesniegti saskaņā ar šo akreditīvu,

bankas pieņems transporta dokumentu, kas noteiks, ka frakts vai transporta maksa, kas turpmāk tiks dēvēta par "frakti" (freight), joprojām ir jāsamaksā.

b. Ja akreditīvs nosaka, ka transporta dokumentam irjāuzrāda, ka frakts ir apmaksāta vai tai nepieciešama priekšapmaksa, tad bankas apstiprinās transporta dokumentu, kur ir vārdi, kas skaidri ar spiedogu vai citādi uzrādīs maksu vai priekšapmaksu (prepayment), vai frakti.

c Vardi "frakts apmaksājama ar priekšapmaksu" (freight prepayable, freight to be prepaid) vai līdzīga rakstura vārdi uz transporta dokumenta netiks apstiprināti par tādiem, kas veido pierādījumu par notikušu frakts apmaksu.

d. Bankas pieņems transporta dokumentus, uz kuriem ir ar spiedogu vai citādi izdarīta atzīme par izmaksām papildus frakts cenām (freight charges), tādām kā izmaksas vai izdevumi (disbursements), kurus radījusi vai kuri saistīti ar preču iekraušanu, izkraušanu vai līdzīgām operācijām, izņemot gadījumus, kad akreditīvs īpaši aizliedz šādu norādi.

Pēc 32. panta, ja akreditīvā nav noteikts citādi, ban kas apstiprinās transporta dokumentus, uz kuru frontālās puses būs tāda atruna kā "šipera iekrauts uņ uzskaitīts" vai "pēc šipera vārdiem, satur" ("shippers load and count" or "said by shipper to contain"), vai arī līdzīga satura vārdi.

Atbilstoši 33. pantam,ja akreditīvā nav noteikts citādi, bankas apstiprinās transporta dokumentus, kas uzrādīs par preču konsignatoru kādu citu, bet ne akreditīva beneficiāriju.

34. pantā ir noteikts, ka — a. "tīrs transporta dokuments" (a clean transport document) nesatur atrunu (superimposed clause) vai paziņojumu, kas skaidri deklarē preču bojātu stāvokli (defective condition ofthe goods) uņ/vai bojātu iepakojumu.

b. Bankas noraidīs transporta dokumentus, uz kuriem būs šādas (iepriekš minētās — J. B.) atrunas vai paziņojumi, izņemot gadījumus, kad akreditīvs skaidri noteiks atrunas vai paziņojumus, kurus drīkst pieņemt.

c Bankas akreditīvos noteiktās prasības transporta dokumentam "tīrs uz borta" uzskatīs par atbilstošām, ja transporta dokuments izpildīs šā un 27. b. panta prasības.9"

v

KOMPENSĀCIJAS VĒSTULES

Kompensācijas vēstules (letters of indemnity) ir dokumenti, kuriem ir liela komerciālā un juridiskā nozīme, tāpēc ar tāmjāapjetas ļoti uzmanīgi. Pirmām kārtām jāatzīmē, ka angļu juridiskajam termiņam (indemnity) var būt vairākas nozīmes. Tas var nozīmēt šādus jēdzienus:

1) izņēmumus ņo uzliktajiem sodiem;

2) kompensāciju par kaitējumu vai zaudējumiem;

3) — "indemnity insurance", kas ir balstīta uz ka atgūt vairāk, ir bijuši viņa patiesie zaudējumi;

4) kompensācijas kontraktu "indemnity contract", kuru var raksturot ar šādu piemēru: A ieiet veikalā un saka pārdevējam, ka B var saņemt preces C, par kurām samaksās

Kompensācijas saistībā ar konosamentu inter alia ir dot iespēju

kravu nodot konsignatoram, neuzrādot oriģinālo, iņdosēto konosamentu, vai arī dot

iespēju izsniegt dokumentu komplekta dublikātu tajos gadījumos, kad oriģināli ir pazaudēti vai tranzīta laikā nepareizi nosūtīti. Ņemot vērā to risku, kas ir saistīts ar kravas piegādāšanu bez konosamenta oriģināla, kā ari ar dokumentu dublikātu izdošanu, šim pasākumam nepieciešama respektablas bankas kontrasignācija.

Visai saprātīga ir prakse, kad krava tiek izsniegta pret kompensācijas vēstuli (indemnity is presented for the release of cargo), kuru iesniedz pārvadātājam vai aģentam, lai apliecinātu šiperim piegādi pilnā kārtībā. Lai šis nav absolūti nepieciešams atbilstošas savu tiesību aizsardzības pasākums, tomēr tas ļauj no problēmām, kas izriet no preču valdījuma pirms apmaksas par tām, kā arī palīdz izvairīties no nesekmīgiem strīdiem starp pārdevēju, pircēju un pārvadātāju, kas ir starp abiem.

Ja šiperim, kas ir pazaudējis oriģinālus, tiek izsniegts konosamentu komplekta dublikāts, tad parasti uz tiem izdara atzīmes, ka tie ir dublikāti, kuras izsniedz pret kompensācijas vēstulēm, vai arī jaunais komplekts galapunktā pie kuģa aģenta ir jāsanumurē ar sarkanu krāsu.

Kompensācijas vēstulēm, kuras izsniedz valdību vārdā, nav nepieciešama banku kontrasignācija. Kompensācijas spēku laikā un prasības noilgumu nosaka

nacionālā likumdošana. Anglijā šis noilgums ir seši gadi no notikuma, kas ir prasības iemesls."

Kuģīpašniekiem un pārvadātājiem ir jābūt ļoti uzmanīgiem, lai neizsniegtu maldinošus dokumentus, kuros, piemēram, kuģīpašnieks, lai iegūtu tīru konosamentu, ir gatavs piedāvāt kompensācijas vēstuli. Tāpēc šiperis nedrīkst pieņemt kompensācijas vēstuli, lai izvairītos no atrunāta vai "netīra" konosamenta, kad ir pieņemtas vai iekrautas bojātas vai sliktā stāvoklī esošās preces. Šādā gadījumā kompensācijas vēstules veidos krāpšanas darbību, kuras būs iegūt samaksu par precēm, zinot, ka tās ir bojātas. Šajā gadījumā piekrāpts tiek ne tikai pircējs un konsignators, bet arī banka un kravas apdrošinātāji (underwriters). Šāds pārkāpums kuģīpašnieku pakļauj loti nepatīkamas prasības iespējai no bankas un kravas pircējiem, kas uz tīru konosamentu.

Šādu prasību gadījumā nekāda P un I Kluba (P and I Club)'J3 pieseguma nav. Angļu tiesībās un pēc Hamburgas noteikumu 17. panta 2,- 4, daļas kompensācijas vēstule nav piespiedu kārtā izpildāma pret kuģīpašnieku.

Kompensācijas vēstules ir pieņemamas palīdzībai tirgotājiem un šiperiem bez iepriekš minētajiem argumentiem šādu apsvērumu

• ja ir nepieciešamas līguma materiālo noteikumu izmainās, tādas kā konsignatora nomainīšana, kad dokumentu pilns komplekts nav pieejams;

kad šiperis pieprasa citas pēc konosamenta izdošanas un noteikumu

(dispatch ofthe manifest) nodošanas izkraušanas ostai. Ārvalstu muita bieži pārvadātājam uzliek sodu, ja dokumenti nav atbilstoši;

citam nevis tam, kas ir uzradīts konosamenta

ja, piemēram, pirmais minētais konsignators nav pieejams civilo nemieru gadījumā vai arī tāpēc, ka preces tikušas pārdotas citam pircējam.

Tomēr dažkārt iepriekš minētie pasākumi nav iespējami, un tad šiperim kā alternatīvu ieteic apturēt piegādi pēc "stopage in principa, kas efektīvi atcel

pirmo konsignatoru un aizvieto viņu ar citu.

Tā kā tiek ieteikts neierobežot kompensācijas vēstuli pēc vērtības, tad ir gadījumi, kad tas nav komerciāli iespējams un pārvadātājs pieprasa noteikt saistību augšējo robežu. Šādos gadījumos tiek rekomendēts, ka naudas izteiksmē kompensācija nedrīkst būt mazāka par 150% no kravas C!F" vērtības.

Šiperim nākas automātiski arī citu kompensāciju noteikumus, tādus kā

tos, kas ir noteikti Svarīgākie no tiem ir saistīti ar bīstamu kravu piegā

dēm, kad šiperis uzņemas atbildību par bīstamu preču nepietiekamu iepakojumu, nepareizu deklarāciju, nepareizu to aprakstu vai (misdeclaration, misdescription, mismarking).

Šajā apakšnodaļā minēto noteikumu nozīmi ne vienmēr pietiekami augstu novērtē. Piemēram, pilnas konteinera kravas (tul container load — FCL) šiperi ne tikai kompensē pārvadātājam par zaudējumiem, bojājumiem, izdevumiem un citām no šiem apstākļiem izrietošām saistībām, bet arī par pārvadājošā kuģa, cita transporta vai termināla iekārtu avāriju vai bojājumu, arī ārvalstīs.

Bez visa pārējā minētajos gadījumos arī nepieciešama apdrošināšana pret atbildību.95

HAMBURGAS NOTEIKUMI

1969. gadā UNCITRAL izveidoja darba grupu, kas sāka pētīt starptautisko jūras pārvadājumu tiesisko reglamentāciju. 1970. gada 12. novembrī ar rezolūciju 2635 (XXV) ANO Ģenerālā asambleja apstiprināja tās mandātu izpētīt Hāgas noteikumus un to 1968. gada Briseles I Protokolu ar mērķi sagatavot jaunu konvenciju.

1975. gada konvencijas projekts bija sagatavots. 1976. gadā to apstiprināja UNCITRAL un izplatīja valdībām un starptautiskajām organizācijām. 1978. gada 31. martā Hamburgā tika sasaukta diplomātiskā konference, kurā piedalījās 78 valstis. Konferences laikā tika pieņemta ANO Konvencija par preču pārvadājumiem pajum*, kas praksē tiek pielietota un pazīstama kā Hamburgas noteikumi (Hamburg Rules). Konvencija stājās spēkā 1992. gada 1. novembrī. Latvija, kuras saimnieciskajā darbībā jūras pārvadājumiem ir ļoti liela nozīme, arī šajā Konvencijā līdz 1997. gada 7. maijam nepiedalījās.

Konvencijas uzdevums bija izskaust neskaidras un pretrunīgas vietas, kas bija Hāgas noteikumu abās redakcijās, kā arī radīt piemērotāku pārvadājumu režīmu. Šajā

84 Skaidrojumu sk. INCOTERMS nodala "Starptautiskās tirdzniecības tiesības". mA. Mitchelhill, op. cit., pp. 61—62.

..... UN Convention on the Carriage of Goods by Sea, saīsināti Hamburg Rules (HR) sakara tika tiesību Konvencijas

pieņemtais teksts būtiski neatšķīrās no UNC1TRAL projekta.'8 Konvencija nepieprasa no tai pievienojušās valsts pārstāvēt kuģu bruto noteiktu tonnāžu, kā to pieprasīja vairākas iepriekšējās konvencijas.

Šo konvenciju vēsture ir pastāvīga svārstīšanās no pārvadātāja uz šipera tiesību prioritāru atbalstīšanu kravu starptautiskās pārvadāšanas kontraktos. no

teikumu nosliece ir vairāk atbalstīt šiperus un konsignatorus pārvadāšanas pakalpojumu izmantošanai nekā tos, kas sniedz starptautiskos kravas pārvadāšanas pakalpojumus."

1. pantā definīcijās ir zināmas atšķirības, jo Konvencijā ir jauns jēdziens "patiesais pārvadātājs" (actual carrier), ar kuru apzīmē jebkuru personu, kam pārvadātājs uzticējis preču pārvadāšanu (2.).1""

"Šiperis" ir persona, kas noslēdz vai kā vārdā vai uzdevumā ar pārvadātāju tiek noslēgts pārvadāšanas kontrakts (3.).

"Konsignators" nozīmē personu, kurai uzticēts pieņemt preču piegādi (4.).

"Preču" jēdziens Hamburgas noteikumos aptver arī dzīvus dzīvniekus (5.).

"Pārvadāšanas kontrakta" jēdziens ir paplašināts un tagad nozīmē jebkuru kontraktu, ar kuru pārvadātājs uzņemas pret frakts apmaksu pārvadāt preces pajūru no vienas ostas uz otru. Tomēr kontrakts, pēc kura preces tiek pārvadātas pa jūru un arī ar kādu citu transporta līdzekli, no Konvencijas viedokļa tiek uzskatīts par pārvadājumu pa jūru (6.).

Konvencija ietver ari "konosamenta" jēdziena definīciju, pēc kuras tas ir dokuments, kas apliecina pārvadāšanas pa jūru kontrakta pastāvēšanu, preču pārņemšanu vai iekraušanu no pārvadātāja puses, pēc kuras pārvadātājs apņemas pārvadāt preces pret dokumentu nodošanu (against surrender of the document). Konosaments ietver noteikumu, ka preces irjāpiegādā pēc noteiktas personas rīkojuma vai "pēc rīkojuma", vai "uzrādītājam" (to the order of, to order, to bearer constitutes such undertaking) (7.).

Termins "rakstisks dokuments" (writing) aptver inter alia telegrammu un teleksu.

2. pants "Konvencijas ietvari" satur vairākus noteikumus par Konvencijas pielietojumu, arī saistībā ar pārvadāšanas pa jūra kontraktiem neatkarīgi no tā, vai šie kontrakti ir ietverti konosamentos vai kādos citos pārvadājumu apliecinošos dokumentos.

Konvencijas noteikumi tiek piemēroti, ja kravas iekraušanas vai izkraušanas osta ir dalībvalstī vai arī kravas pārvadājuma dokuments ir izsniegts dalībvalstī (2.1. p.). Kuģa karogam, pārvadātāja, šipera vai konsignatora valsts piederībai nav Konvencijas pielietojuma nozīmes (2.2. p.). Noteikumi netiek piemēroti čarterpartijām, izņemot gadījumos, kad konosaments ir izdots saskaņā ar čarterpartiju (2.3. p.).

Pārvadātāja atbildība izplatās uz laiku, kad preces ir pārvadātāja valdījuma~-(4-.t. p.): no brīža, kad viņš pārņem tās no šipera vai citas pilnvarotas personas atbilstoši iekraušanas ostas valsts likumdošanai vai paražām, līdz brīdim, kad viņš nodod tās konsignatoram vai citai pilnvarotai personai atbilstoši izkraušanas ostas valsts likumdošanai vai paražām (2.).

Atbildības pamati noteikti 5. pantā. Pārvadātājs ir atbildīgs par zaudējumiem, kas izriet no preču zudumiem vai bojājumiem, kā arī piegādes iekavējumiem (loss, damage, delay), ja tos radījušais starpgadījums noticis, kamēr preces bijušas pārvadātāja valdījumā (in charge), izņemot gadījumus, kad pārvadātājs pierāda, ka viņa kalpotāji vai aģenti veikuši visus pasākumus, kurus no saprāta no viņiem varēja

pieprasīt, lai izvairītos no negadījuma un tā sekām (1.).

Piegādes nokavējumu noteic pēc kontraktā skaidri noteiktā laika, bet, ja tāda nav, tad pēc saprātīga laika, kuru varētu pieprasīt no godīga pārvadātāja, ņemot vērā lietas apstākļus (5.2.).

Preces var uzskatīt par pazaudētām, ja tās nav piegādātas 4. panta noteikumu ietvaros 60 dienas pēc piegādes laika notecēšanas atbilstoši šā panta 2. daļai.

Pārvadātājs ir atbildīgs 1 II par preču zudumiem vai bojājumiem, vai piegādes nokavējumiem, kā ugunsgrēka izraisītiem zudumiem, ja prasītājs pierāda, ka ugunsgrēks radies pārvadātāja, viņa kalpotāju vai aģentu vainas vai nevīžības dēļ. Vērtējot ugunsgrēka radītos zaudējumus, jāņem vērā tā iemesli un apstākli (b).

Sakarā ar dzīviem dzīvniekiem pārvadātājs neatbild par zaudējumiem, kaitējumu vai piegādes nokavējumu, kuras izraisījušijebkuri ar šāda veida pārvadājumiem saistītie īpašie riski. Ja pārvadātājs pierāda, ka tas ir rīkojies atbilstoši šipera dotajām instrukcijām par dzīvniekiem, tad zaudējumus, kaitējumu un piegādes nokavējumu var saistīt ar šiem riskiem, ja netiek pierādīts, ka tos izraisījusi pārvadātāja, viņa kalpotāju vai aģentu vaina vai nevīžība (5).

Izņemot vispārējās avārijas gadījumus, pārvadātājs neatbild par preču zaudējumiem, bojājumiem vai piegādes nokavējumu, ja tos izraisījuši dzīvības glābšanas vai saprātīgi īpašuma glābšanas pasākumi jūrā (6.).

Ja pārvadātāja, viņa kalpotāju vai aģentu vaina vai nevīžība ir konstatējama vienlaicīgi ar citiem zaudējumu, bojājumu vai piegādes nokavējuma iemesliem, viņi atbild tikai savas vainas ietvaros (7.).

Piezīme. Pēc Konvencijas noteikumiem pārvadātāja, viņa kalpotāju vai aģentu atbildība tiek pakļauta vienādiem noteikumiem, ja šīs pārvadātājam pakļautās personas darbojas sava darba līguma ietvaros. Daudzos pantos visi šie atbildības subjekti tiek atkārtoti ietverti tekstā. Sajā Konvencijas noteikumu apskatā tie izlaisti vietas ekonomijas dēļ un aizvietoti ar vienotu terminu "pārvadātājs". Saubu gadījumā interesentamjāskatās Konvencijas oriģināla teksts. —J. B.

Atbildības robežas pēc 6. panta l.(a) dajas par preču zudumiem vai bojājumiem atbilstoši 5. panta noteikumiem tiek limitētas ar summu — norēķinu vienības par paku (units of account per package) vai citu piegādes vienību vai 2,5 uzskaites vienības par bruto

11)1 Līdz šai vietai Konvencijas teksts iriespējami saīsināti atreferēts bez komentāriem. • • : '

UNCITRAL skaidrojošajā teksta 002 ""minēts; ka Konvenciju pieņēmusī Hamburgas konference ir apstiprinājusi dubulto atbildības robežu noteikšanas sistēmu — par paku unpar kilogramu, uzko balstīts arīšajānodaļā iepriekš atreferētais 1968. gada Briseles Protokols, tikai salīdzinājumā ar pēdējo paceļot to par.25%, jo bija jāņem vērā starplaikā notikusī galveno valūtu inflācija.

Summas ir noteiktas SDR un monetārās vienībās — Puankarēfraukos (Poincarē francs) valstīm, kas nav SVF dalībnieces. Līdz ar to Konvencija satur tos pašus atbildības limitus kā 1976. gada Londonas Konvencija par atbildības ierobežošanu pēc jūras prasihām"", 1976. gada Briseles Konvencija par civilo atbildību par piesārņojumu ar naftu un tās 1969. gada gada Fonda un 1974. gada Atēnu konvencija.

Pārvadātāja atbildība par piegādes iekavēromiem Konvencijā noteikta visai komplicēti. Tā tiek ierobežota ar summu, kas 2,5 reizes pārsniedz apmaksājamās frakts cenu, bet nevar pārsniegt kopējo frakts cenu pēc pārvadāšanas kontrakta [6. l.(b)].

Kopējā pārvadātāja atbildība (aggregate liability) par preču zaudējumiem, bojājumiem un nokavējumu pēc panta nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt

pantā noteikto summu.

Konvencijas noteiktie pārvadātāja atbildības ierobežojumi skar ne tikai kaitējumus, kas izriet no preču zaudējumiem, bojājumiem un piegādes nokavējumiem pēc pārvadājumu kontrakta, neskatoties uz to, vai lieta tiek ierosināta par kontrakta pārkāpumu, kaitējumu vai citādi (whether the action is founded in contract, in tort or otherwise) (7.1, p.). Konvencijas noteiktos atbildības ierobežojumus var izmantot ari pārvadātāja kalpotājs un aģents, ja viņš pierāda, ka rīkojies sava darba līguma ietvaros (7.3. p.).

Pēc 8. panta pārvadātājs, viņa aģents un kalpotājs nevar izmantot 6. pantā noteiktās atbildības ierobežojumu priekšrocības, ja kaitējums radies no viņa apzinātas (with intent) darbības vai bezdarbības ar nodomu radīt šādu kaitējumu vai no nolaidības (recklessly), saprotot, ka kaitīgās sekas droši vien iestāsies.

Pēc 9. panta kravu uz klāja (on deck) var pārvadāt vienīgi ar īpašu līgumu atbilstoši vietējām paražām un likumiem. Ja tāda rakstiska līguma nav, pārvadātājam var uzlikt par pienākumu pierādīt, ka šāda vienošanās ar šiperi ir bijusi. Tomēr pārvadātājs nevar uz to atsaukties attiecībās ar trešajām personām, ieskaitot konsignatoru (1.2. daļas).

Ja preces tiek pārvadātas uz klāja pretēji 1. un 2. daļas noteikumiem, pārvadātājs atbild par tādiem to zaudējumiem, bojājumiem un piegādes nokavējumiem, kas izriet no šāda pārvadājuma veida, un viņa atbildības robežas nosakāmas pēc Konvencijas 6. vai 8. panta.

Preču pārvadāšana uz klāja, lai gan bijusi skaidri izteikta vienošanās par to pārvadāšanu zem klāja, tiek uzskatīta par pārvadātāja nolaidību 8. panta izpratnē (4.).

Caureiošu pārvadājumu (through) gadījumā pēc 11. panta katrs patiesais pārvadātājs atbild tikai par savu pārvadājuma daļu. Tomēr jebkuriem šādiem atbildību

102Sk. — Cleaton & Palma, op. cit., p. 40.

I!" London Convention on Limitation of Liability for Maritime Claims.

"w Brussels Convention on Civil Liability for Oil Pollution Damage.

Brussels Fund Convention.

ierobežojošiem kontrakta noteikumiem nav juridisku seku, ja pret patieso

vainīgo pārvadātāju kompetentā tiesā nevar ierosināt lietu pēc 21. panta 1. vai

2. daļas.

Šipera atbildība noteikta Konvencijas III daļā. Siperis neatbild par pārvadātāja vai kuģa radītiem preču zudumiem vai bojājumiem, ja to iemesls nav šipera vaina vai nolaidība (12.1. p.).

Bīstamās preces šiperim pienācīgijāmarķē kā tādas (13.1. p.) unjāinformē par to dabu pārvadātājs. Ja viņš to nav izdarījis, viņš atbild pārvadātājam par varbūtējo kaitējumu [13.2.(a) p.]. Šādas preces var pēc nepieciešamības jebkurā brīdī izkraut vai dezaktivēt (rendered innocuous), nesamaksājot kompensāciju [(b), arī 4. dala]. Tomēr pārvadātājs nevar atsaukties uz 2. daļas noteikumiem, ja viņš ir pieņēmis valdījumā preces, apzinoties to bīstamību.

Šipera garantijas. Tiek uzskatīts, ka šiperim jāgarantē pārvadātājam sīkas ziņas (particulars) par preču patieso dabu, marku, skaitu, svaru, kvantumu pēc konosamenta. Šiperim jānodrošina pārvadātājs pret zaudējumiem, kuras ir radījusi neprecizitāte šādās ziņās. Tomēr tas neatceļ pārvadātāja atbildību pret jebkuru citu personu pēc pārvadājuma kontrakta, izņemot pret šiperi (17.1. p.).

Jebkura garantijas vēstule vai līgums kompensē (indemnify) pārvadātājam ikvienu zaudējumu, kas viņam izriet no konosamenta izsniegšanas bez atrunām par šipera iesniegto precīzo preču aprakstu ietveršanu vai bez precīza preču izskata

apraksta (17.2. p.).

Šāda garantijas vēstule ir spēkā pret šiperi, izņemot gadījumus, kad pārvadātājs, neņemot vērā 2. daļas atrunas, tiecas piekrāpt konsignatoru, kas rīkojas, paļaujoties uz preču aprakstu un pārvadātājam nav tiesības uz kompensāciju pēc šā

panta 1. daļas noteikumiem (3.). Apzinātas krāpšanas gadījumā pārvadātājs ir atbildīgs bez Konvencijā noteikto atbildības ierobežojumu priekšrocībām par trešajai pusei radītajiem zaudējumiem, ieskaitot konsignatoru.

Prasību celšanas un lietu ierosināšanas noteikumi reglamentēti Konvencijas V daļā. Pēc 19. panta, ja konsignators ne vēlāk kā vienu darbadienu pēc preču nodošanas viņam nav iesniedzis pārvadātājam rakstisku paziņojumu (notice) par preču zudumiem vai bojājumiem, tad tas ir facie pierādījums, ka pārvadātājs piegādājis preces

atbilstoši transporta dokumentam, bet, ja tāds nav izsniegts, tad labā stāvoklī (1.).

Kad zudumi vai bojājumi nav acīm redzami (apparent), tad 1. daļas noteikumi tiek piemēroti, ja rakstisks paziņojums nav iesniegts 15 dienu laikā pēc preču nodošanas konsignatoram (2.).

Ja preču pārbaude notikusi pušu kopējas inspekcijas laikā, rakstisks iesniegums nav nepieciešams (3.).

Jebkura patiesa vai paredzama (apprehended) preču zuduma vai bojājuma gadījumā pārvadātājam un konsignatoram savstarpēji jārada visi iespējamie apstākļi preču pārbaudei un pārskaitīšanai (tallying) (4.).

Nekāda kompensācija netiek maksāta par zaudējumiem, kas izriet no piegādes nokavējuma, ja rakstisks paziņojums par to netiek iesniegts pārvadātājam 60 dienu laikā pēc preču nodošanas konsignatoram (5.).

Ja pārvadātājs 90 dienu laika pec notikuma, kas ir radījis preču zudumus vai bojājumus, neiesniedz šiperim paziņojumu par tiem un to vispārējo raksturu pēc preču piegādes noteikumiem atbilstoši 4. panta 2. daļai, tad šāda paziņojuma neiesniegšana tiek uzskatīta par prim a facie pierādījumu, ka pārvadātājs šipera dēļ nav cietis (sustained) nekādus zaudējumus vai bojājumus (7.).

Šā panta nolūkos paziņojums, kas iesniegts personai, kura darbojas pārvadātāja uzdevumā, ieskaitot kapteini (master) vai virsnieku, tiek uzskatīts par iesniegtu pārvadātājam.

Lietu ierosināšanas ierobežojumi (noilgums) (limitation of actions), kas paredzēti

20. pantā, noteic, ka jebkuras lietas ierosināšana par preču pārvadājumu pēc šīs Konvencijas ir ierobežota pēc laika (time-barred), ja tiesas vai arbitrāžas process nav uzsākts (instituted) divu gadu laikā (1.).

Noilgums sākas (commences) dienā, kad pārvadātājs ir piegādājis preces vai daļu no tām, bet, ja tās nav piegādātas, tad pēdējā dienā, kad tās bija jāpiegādā (2.).

Diena, kad noilgums sākas, netiek ieskaitīta šajā laikā (3.).

Persona, pret kuru ir iesniegta prasība, var jebkurā noilguma tecējuma laikā to vairākkārt pagarināt ar rakstisku paziņojumu prasītājam (4.).

Ierobežojumus noilguma pagarinājuma laikam Konvencija nenosaka. — J. B.

Persona, kas ir atbildīga par kompensāciju (indemnity), lietu var ierosināt pat pēc noilguma perioda notecēšanas, ja viņa to izdara procesa vietas valsts likuma atļautajā laikā. Tomēr tas nedrīkst būt mazāks par 90 dienām no brīža, kad lietu par kompensāciju ierosinājusī persona ir izlīdzinājusi prasību vai arī kad tai nodota pavēste par procesu pret viņu (5.).

Jurisdikcijas jautājumi Konvencijā reglamentēti ļoti detalizēti. Tiesas procesos par preču pārvadājumiem pēc šīs Konvencijas prasītājs pēc savas izvēles var ierosināt lietu pēc lex fori valsts likuma kompetentā tiesā, kuras jurisdikcijā ir šādas vietas:

(a) atbildētāja galvenā (principal) uzņēmējdarbības vieta, bet, ja tādas nav, parastā rezidence vai

(b) kontrakta sastādīšanas vieta, ja tur ir atbildētāja uzņēmējdarbības vieta, nodaļa vai aģentūra, ar kuras starpniecību kontrakts tika sagatavots, vai

(c) iekraušanas vai izkraušanas osta;

(d) jebkura šim nolūkam jūras pārvadājuma kontraktā izvēlēta papildu vieta

(d).

Tātadpusespārvadājuma kontraktā iepriekšvarparedzetstrīda izskatīšanas vietu un veidu. —J.B.

Neskatoties uz šā panta iepriekšējiem noteikumiem, lietu var ierosināt arī dalībvalstī jebkuras ostas vai vietas tiesā, kur pārvadājošais vai jebkurš cits pārvadātāja kuģis var tikt arestēts atbilstoši šīs valsts likumiem un starptautiskajām tiesībām. Tomēr šādā gadījumā pēc atbildētāja lūguma prasītājam jāpārceļ sava prasība pēc savas izvēles uz vienu no 1. daļā noteiktajāmjurisdikcijām prasības izlemšanai. Bet pirms tam atbildē-tājamjārada nodrošinājums, kas nepieciešams (turnish security sufficient), lai nodrošinātu samaksu par ikvienu spriedumu par labu prasītājam

Jebkurus jautājumus par drošības pietiekamību izlemj aresta vietas tiesa (b).

Nekādu tiesas procesu par pārvadājumiem pēc šīs Konvencijas nevar ierosināt vietā, kas nav noteikta šā panta 1. vai 2. daļā. Bet tas nav šķērslis dalībvalsts jurisdikcijai iepriekšējos vai tiesību aizsardzības pasākumos (provisional or protective measures)

(3.).

Ja lieta ir pec ša panta 1. vai 2. kompetenta tiesa vai vieta, kur

šāda tiesa taisījusi spriedumu, tad starp tām pašām pusēm uz tiem pašiem pamatiem nevar sākt nekādu citu jaunu lietu, izņemot gadījumus, kad tiesas spriedums, kurā tika ierosināta pirmā lieta, nav izpildāms valstī, kur sākts jaunais process

Šā panta nolūkos pasākumu sākšana ar mērķi panākt sprieduma izpildīšanu (with a view to obtaining enforcement of a judgement) netiek uzskatīta par jaunas lietas sākšanu (b). Tāpat netiek uzskatīta par jaunas lietas sākšanu arī tās pārcelšana uz citu tiesu tajā pašā vai citā valstī atbilstoši 2.(a) (c).

vērā iepriekš teikto, pušu vienošanās par prasītāja lietas ierosināšanu ir

spēkā (5.).

Arbitrāžas vieta pēc 22. panta var pēc pušu izvēles būt turpat, kur tiesas vieta pēc 21.1. panta noteikumiem.

Vispārējās avārijas (general average) noteikumu piemērošanu pēc pārvadājuma kontrakta vai nacionālo likumu noteikumiem nevar atcelt nekādi šīs Konvencijas noteikumi (1.).

Izņemot 20. panta noteikumus, šīs Konvencijas normas par pārvadātāja atbildību par preču zudumiem vai bojājumiem arī nosaka, vai konsignators var atteikties izdarīt ieguldījumu vispārējās avārijas zaudējumu un pārvadātāja atbildības kompensēt konsignatoram jautājumā par katru šādu izdarītu ieguldījumu un apmaksātu glābšanu (salvage paid) segšanā (may refuse contribution) (2.).

Šī Konvencija neskar kodolincidentus [25.3.(a) p.] un bagāžas piegādes saistībā ar pasažiera pārvadājumiem (4.).

26. pantā noteiktās norēķinu vienības SVF valstīm ir SDR pēc SFV aprēķināšanas metodes ā laikā

Valstīm, kas nav SVF dalībvalstis, norēķinu maksimālā summa par kaitējumu ir

500 monetārās vienības par paku vai citu pārvadājuma vienību vai 35,5 vienības par preču bruto kilogramu (2.). Šī monetārā vienība ir 65,5 miligrami 900. raudzes zelta uz vienību. Konvertācija nacionālajā valūtā notiek pēc nacionālajiem likumiem (3.).

Komentārs. No Hamburgas noteikumu pieņemšanas līdz ANO Starptautiskās

tirdzniecības tiesību komisijas kongresam 1992. gadā bija pagājuši 14 gadi. Līdz tam laikam Konvenciju bija ratificējušas 20 valstis, kas, izņemot Ungāriju, Rumāniju un Libānu, bija jaunattīstības valstis.

Galvenā Konvencijas kritika bija šāda: -,

1) tā atceļ kontrakta brīvību;.................................

2) tās interpretācija var radīt neskaidrības;

3) tā nenovedīs pie patiesas unifikācijas;

4) tā uzliek pārāk daudz, atbildības kuģīpašniekam;

5) tā nepauž jaunattīstības valstu intereses, citādi to būtu ratificējušas vairāk valstu.

Kritika, kas izteikta no 1) līdz 3)punktam, nav jauna, sava laikā tā tika adresēta arī HR un HVR 4) ievirze tikapieņemta sakarā arpasaulesjauno ekonomisko kārtību, kuru pieprasījajaunattīstības valstis. Tātad līdz ar Hamburgas noteikumu pieņemšanu, kas nebūt neatcēla Hāgas un Hāgus—Visbijas noteikumus, vienlaicīgi bija spēkā trīs preču pārvadāšanas konvencijas, kas nebūt neveicināja unifikāciju.[176]'6

Vislielāko un pretrunīgāko atšķirību starp Hāgas un Hamburgas noteikumiem radīja navigācijas nolaidības un kuģa vadības kļūdas atsauces (nautical fault de— fences, error in management) izskaušana Hamburgas noteikumu 5. pantā. Hamburgas noteikumos nav arī to atbildības uzlikšanas noteikumu, kas ir HR IV 2. pantā.

Hamburgas noteikumos izlaista arī Hāgas norma par kuģa jūrasspēju, kas radīs liekus tiesas procesus. Pēc Hāgas noteikumiem kuģīpašniekam bija pienākums pienācīgi rūpēties par kuģa jūrasspēju pirms katra ceļojuma. Pēc ASV precedentu tiesībām šispienākums nav deleģējams. Piemēram, kuģīpašnieks var uzdot vislabākajai kuģu remonta rūpnīcai novērst sūci, bet, ja rūpnīca to izdarīs nevīžīgi tādā veidā, ka kuģīpašnieks to nevarēs atklāt, pēc ASV vispārējām tiesībām kuģīpašnieks tomēr būs atbildīgs par kravai radīto kaitējumu, jo viņa pienākums gādāt par kuģa jūrasspēju nav deleģējams. Pēc Hamburgas noteikumiem kuģīpašnieks šādā gadījumā nebūtu atbildīgs. Tomēr varētu uzskatīt, ka viņš būtu veicis visus pasākumus, kurus viņa

varētu saprātīgi pieprasīt pēc Hamburgas

Nevar arī piekrist viedoklim, ka Hamburgas noteikumi nopietni ietekmēs jūras apdrošinātājuintereses.'""

1976. GADA LONDONAS KONVENCIJA PAR JŪRAS PRASĪBU ATBILDĪBAS IEROBEŽOŠANU

Parasti ikvienas atbildības ierobežojumu pamatā ir īpaša atruna kontraktā (exonération clause) par pilnīgu vai daļēju atteikšanos no atbildības. Kā j au bija redzams iepriekš izskatītajos vēsturiskajos piemēros un konvenciju tekstos, kompensācija par kontrakta nepildīšanas dēļ radītajiem zaudējumiem parasti tiek

ierobežota noteiktas summas ietvaros. Atbildības ierobežojumi tiek noteikti arī valstu likumos un starptautiskajās konvencijās. Šī atbildība, piemēram, 1968. gada Hāgas — Visbijas noteikumu 3. pantā tiek ierobežota gan pret prasībām, kas tiek celtas kā par kontrakta pārkāpumu, gan arī par kaitējumu.

Vēsturisks ir princips, pēc kura kuģīpašnieks varēja nokārtot visas savas saistības (atbrīvoties no) (discharge all liabilities), atsakoties no savas intereses jūras sadursmē vainīgajā kuģī un no tā dotajā braucienā nopelnītās frakts (fortune par labu

l(’ Joko Smart, op. cit.,pp. 195 — 196.

K,7Rambusch Lennard K., "From the Hague to Hamburg: Towards Modern Rules of Maritime Transport", in — • Uniform Commercial Law in the Twenty-First Century, Proceedings ofthe Congress of the United Nations Commission on International Trade Law, pp. 205 — 207.

1118 Jones Geofrey, ibid., pp. 209 — 2 10.

prasītajam. Šī vienmēr ir bijusi stipri kritizēta kartība, taču tiek joprojām saglabāta, jo šī prakse palīdz saglabāt jūras industriju un sekmē investīcijas riskantā uzņēmējdarbībā. Vēlāk atbildību sāka segt ar īpašu fondu palīdzību.

Pēc lorda Denninga vārdiem, kas tika izteikti Brumleja Mora lietā'"'3, "atbildības ierobežošana nav taisnīguma, bet gan publiskās politikas jautājums. Tai ir vēsturiski pamati, un to attaisno vispārīgais izdevīgums. "

Sliktu sakaru dēļ senos laikos kuģīpašniekam nebija iespējams kontrolēt kuģi pēc noteikta reisa beigām. Tāpēc vajadzēja modificēt arī seno principu par kuģīpašnieka aizvietojošo (vicarious) atbildību par kapteiņa un komandas rīcību, jo tajos laikos katrs tālāks jūras pārvadājums bija visnotaļ bīstams ceļojums.

Bet arī mūsdienās multimodālais pārvadājums, piemēram, autopārvadājums no Eiropas uz Vidējiem Austrumiem, ir gandrīz tikpat bīstams pasākums kā senatnē jūras ceļojums. Tāpēc mūsdienās atbildības ierobežojumi balstās uz diviem pamatiem — tradīcijām un sabiedriskā izdevīguma.

Jūras riskus pamatā sedz apdrošināšana, kas pilnībā darbojas uz tirgus principu pamatiem. Tā iedalāma kravas, korpusa (hull) respektīvi transporta līdzekļa un atbildības apdrošināšanā, kas daļēji tiek īstenota, apdrošinot transporta līdzekli pret avāriju riskiem. Pārējo daļu nosedz ar kompensācijas (indemnity) apdrošināšanu. Visu to var līdzsvarot vienīgi, ja kuģīpašnieka atbildību ierobežo noteiktos ietvaros, pamatojoties uz ekonomiskajiem apsvērumiem.

Interesanti atzīmēt, ka kuģīpašnieka atbildības ierobežojumi Lielbritānijā tika ieviesti vēlāk nekā citur pasaulē. Tā 1733. gadā tiesa nosprieda, ka kuģīpašnieks ir atbildīgs par Portugālē iekrautu zelta kravu, kuru nozaga kuģa kapteinis. sakarā

britu kuģīpašnieki iesniedza petīciju parlamentā par kuģniecības riskiem un britu likumu radītajām grūtībām. Parlaments atbildēja pozitīvi, pieņemot 1734. gada Kuģīpašnieku atbildības kas ierobežoja kuģīpašnieku atbildību kravas zādzības gadījumā

kuģa un tā kravas vērtības robežās. Ar gada likumu līdzīgs princips tika piemērots

ari kuģu

Šīs nodaļas 3. apakšnodaļā apskatītā 1957. gada Briseles Konvencija par kuģīpaš-nieku atbildības ierobežošanu ieguva plašu popularitāti, tomēr ne tik lielu, cik 1910. gada Konvencija par kugu sadursmēm un kugu glābšana.'"" Galveno neapmierinātību ar 1957. gada Konvenciju izraisīja ierobežojumu summas, jo to vērtību līdz nesaprātīgai summai bija samazinājusi inflācija.

Otra 1957. gada Konvencijas problēma bija tās interpretācijas grūtības.

Tojo Moru .ietā“', kas skāra japāņu kuģa Tojo Mar u un itāļu tankkuģa Fin a Italia sadursmi, NīdterfandlesglābšanasfirTmWktriiaQt piekrita uzLoidapraformas (Lloyd's

Open Form) pamata sniegt glābšanas pakalpojumus Tojo Moru. Glābšanas operācijas laika Wijsmuller ūdenslīdējs, kas strādāja no šīsfirmas kuģa Jacob van Heemskreck, aiz neuzmanības izšāva kniedi cauri Tojo Maru bortam, no kura nebija izsūknēta gāze. Tā radītā eksplozija radīja ievērojamu kaitējumu Tojo Moru. Glābēju prasībai par glābšanas darbu apmaksu Tojo Maru izvirzīja pretprasību par kaitējuma radīšanu.

Viens no jautājumiem, kas bijajāatrisina, bija — vai firma Wj'smuller, kas bija kuģa Jacob van Heemskreck īpašniece, bija tiesīga ierobežot savu atbildību jautājumā par pretprasību. Lordu palāta nolēma atteiktfirmai Wjsmiiller tiesības ierobežot savu atbildību, jo kaitējuma radīšanas brīdī ūdenslīdējs nebija uz velkoņa Jacob van Heemskreck borta. Turklāt viņa darbība arī nevarēja tikt uzskatīta kā velkoņa "navigācijas menedžmenta kļūda".

Lords Moriss (Morriss of Borth-Y-Gest) izteica viedokli, ka šajā gadījumā kontraktori nevarēja izmantot atbildības ierobežošanas noteikumu priekšrocības.

Sis spriedums loti satrauca visas kuģu glābēju sabiedrības un to apdrošinātājus, jo šādas lietas tika izskatītas galvenokārt Anglijas arbitrāžās.

Nākamo problēmu radīja 1957. gada Konvencijas frāze "patiesa nolaidība un līgumsaistības" (actual fault and privity), kas dažādās valstīs pēc lex fori likuma bija nosakāmas dažādi.

Kā jau iepriekš minēts, visus jūras riskus pamatā sedz apdrošināšana, tomēr arī šajā starptautiskajā tirgū pastāv savas ietilpības robežas. Tieši šā iemesla dēļ arī ir jāierobežo atbildība, apzinoties, ka ir zināmas robežas, cik daudz apdrošināšana būs ar mieru maksāt. Turklāt kuģīpašnieki apdrošināsies, ja polisi varēs iegūt pret komerciāli attaisnotu prēmiju. Tāpēc apdrošināšanas iespējas arī bija par pamatujaunās konvencijas sagatavotājiem.

1976. gada 19. novembrī pēc IMCO"4 iniciatīvas sasauktajā juridiskajā konferencē Londonā pieņēma Konvenciju par jūras prasību atbildības ierobežojamie in.1” Lon

donas konvencijā bija izdarīts mēģinājums novērst minētās un citas 1957. gada Konvencijas nepilnības. Līdz 1997. gada 4. maijam Latvija arī šajā Konvencijā nepiedalījās.

Tradicionāli atbildības ierobežojumi skāra vienīgi kuģīpašnieku. Tas radīja netaisnīgu citu personu diskrimināciju, jo ne tikai viņš vien izmanto kuģi. Berbouta (bareboat) čartera gadījumā nolīgst kapteini un komandu un tādējādi tiek uzskatīts par kuģa

operatoru. Tomēr no kuģīpašnieka viņam pēc 1957. gada Konvencijas nebija

tiesības ierobežot savu atbildību par kapteiņa un komandas darbību. Tāpēc 1976. gada Londonas konvencijā personu loks, kas var ierobežot savu atbildību, ir paplašināts.

Pēc Londonas konvencijas 1. panta 6. ierobežot savu atbildību var pat

apdrošinātāji. Personu lokā, kas var ierobežot savu atbildību, ietverts arī "glābējs" (salvor) un arī tās personas, kas piedalās kuģa kravas aizvākšanā, iznīcināšanā un dezaktivācijā (1. p.), kā arī preventīvo pasākumu veikšanā (2. p.).

'14 Intergovernmental Maritime Consultative Organization — Starpvaldībujuras konsultatīva organizācija. "5 London Convention on Limitation of Liability for Maritime Claims. Konvencijas analīzes pamatā ir — Robert Cleaton, "Limitation of Liability for Maritime Claims", in — Essays on International & Comparative Law, Asser Institut, Netherlands International Law Review, pp. 14—31.

Londonas konvencija ir daudz liberālāka arī pret kuģīpašnieka kalpotājiem- un aģentiem, definējot tos kā jebkuras personas, par kuru darbību, nevīžību vai saistību nepildīšanu (act, neglect or default) atbild kuģīpašnieks vai glābējs (4.4. p.). Rezultātā arī neatkarīgi kontraktori, to vidū arī stividori un čarterētāji, var pēc kontrakta izmantot šo priekšrocību.

Pēc 9. panta prasības var apvienot pret visām personām, kas var ierobežot savu atbildību.

Prasības, par kurām atbildību var ierobežot, noteiktas 2. pantā, salīdzinājumā ar 1957. gadu papildinot sarakstu ar jaunām prasībām. To vidū, tāpat kā Hamburgas noteikumos, ir no nokavējumiem izrietošie zaudējumi, kurus sedz atbilstoši nacionālajām tiesībām, kā arī prasības, kas ir saistītas ar pasažieru un bagāžas pārvadāšanu.

Londonas konvencijā nav ietverta 1957. gada Konvencijas norma, pēc kuras sakarā ar prasību atbildību nesošajai personai bija tiesības celt prasību pašai pret savu radīto ierobežojumu fondu. Tas tika izdarīts tāpēc, ka preventīvo pasākumu rezultātā atbildētājam bija iespēja samazināt maksājamo kompensācijas summu, ja šie iepriekšējie pasākumi bija sekmīgi. Tomēr atbildētājam nav tiesību izmantot atbildības ierobežojumus, ja prasība skar samaksu par tādiem pakalpojumiem, kas sniegti saskaņā ar viņa paša noslēgto kontraktu [2.2. p. pēdējais teikums].

vērā Tojo precedentu, Londonas konvencijas 2. panta (a) dala skaidri

nosaka, ka prasības par dzīvības zaudēšanu un personīgajiem ievainojumiem, kā arī par īpašumam radītu kaitējumu, kas ir tieši saistīti ar glābšanas operācijām, ir atbildības ierobežojumiem pat tad, ja šīs operācijas veiktas ne no kuģa un ne saistībā ar navigāciju vai kuģa vadību.

Vraku novākšana un ostas iekārtām izdarītie kaitējumi. Pēc Londonas konvencijas

6. panta 3. daļas nacionālais likums var piešķirt prioritāti prasībām, kas ir saistītas ar ostas iekārtām, baseiniem, ūdensceļiem un navigācijas palīgiekārtām radīto kaitējumu, pār citām prasībām ierobežotās atbildības fonda līdzekļu sadalē [6.1.(b)], bet nepārkāpjot prasības tiesības sakarā ar dzīvības zaudēšanu un personīgo ievainojumu, sadalot neizmaksāto ierobežojumu fonda bilanci. Tomēr ne Lielbritānijas, ne Zviedrijas likumdevēji šīs tiesības nav izmantojuši.

pants atļauj valstīm rezervēt sev tiesības izslēgt no Konvencijas pielietojuma ar vraku aizvākšanu, kā arī kuģa kravas aizvākšanu, iznīcināšanu vai dezaktivāciju saistītas prasības.

No atbildības ierobežojumiem izslēgtās prasības noteiktas 3. panta (a) līdz (c) daļā, no kurām (b) līdz (d) salīdzinājumā ar 1957. gada Konvenciju ir jaunas normas. Piemēram, (b) daļa paredz "ar naftas piesārņojumu saistītās prasības tajā izpratnē, kā tas noteikts Konvencijā par civilo atbildību naftas piesārņošanas gadījumos...".

Ierobežojumu sistēma un summas 6.1. pantā ir sadalītas divos atsevišķos galvenajos

fondos: ; • ** ” • "~>ļ

(a) fondā, kas sedz ar dzīvības zaudēšanu un personīgajiem ievainojumiem saistītās prasības, kur nav ietvertas pasažieru prasības;

(b) jebkuru citu, galvenokārt īpašuma prasību segšanai domātā fondā.

Pēc atmaksāšanas bilances abiem šiem fondiem ir vienāda prioritāte.

Ierobežotā fonda aprēķināšana pec Londonas konvencijas ir visai sarežģīta, jo uzliek lielāku atbildību mazākiem, nevis lielākiem kuģiem šādos ietvaros:

(i) kuģi ar tonnāžu zem 500 tonnām (a) grupā 330 000 norēķina vienības

(b) grupā 167 000 norēķina vienības

(ii) kuģi ar tonnāžu virs 500 tonnām

par katru tonnu no 501 līdz 3000 t (a) grupā 500 norēķina vienības

par katru tonnu no 501 līdz 30 000 t (b) gmpā 167 norēķina vienības

par katru tonnu no 3000 līdz 30 000 t (a) grupā 333 vienības

par katra tonnu no 30 000 līdz 70 000 t (a) grupā 250 norēķina vienības

(b) grupā 125 norēķina vienības par katru tonnu virs 70 000 i (a) grupā 167 norēķina vienības

(b) grupā 83 norēķina vienības. Pasažieru fonds 7. pantā nav balstīts uz tonnāžas principu, bet gan uz 46,666 norēķina vienībām (kas ir tāpat kā Atēnu konvencijā), ko pareizina ar kuģim atļauto pasažieru skaitu. Absolūtais maksimums ir 25 miljoni norēķina vienību.

Glābējiem limitu aprēķina no 1500 tonnām (6.4. p.).

Londonas konvencijā kuģu bruto tonnāžas noteikšanas jautājumos tiek piemērota 1969. gada Konvencija par kuģu tonnāžu vērtēšanu"*. Šī Konvencija ir stājusies spēkā 1982. gada 18. jūlijā. Arī tajā līdz 1997. gada 4. maijam Latvija nepiedalījās. Fonda izveidošana un sadalīšana noteikta 10. —14. pantā, un šī kārtība būtiski no tās, kas noteikta 1957. gada Konvencijā. Šo fondu var izveidot arī pēc nacionālā likuma. Londonas konvencijas novitāte ir tā, ka 6. un 7. pantā noteiktie limiti ir jāsummē, pievienojot tam vēl arī procentus (interest) tā notikuma datuma, kas bija par iemeslu prasībai p.). Vainīgā persona nedrīkst iegūt labumu no

fonda izveidošanas nokavējuma.

1989. GADA STARPTAUTISKA KONVENCIJA PAR GLABŠANU

Viena no pirmajām starptautiskā civilistiskā glābšanai uz jūras veltītā konvencija bija 1910. gada Briseles Konvencija par zināmu noteikumu par glābšanu unifikā-Tai pievienojušās daudzas valstis, un tā joprojām ir pamats glābšanas uz jūras normu unifikācijai. Tās normas inkorporētas daudzu valstu likumdošanā, taču tur interpretētas dažādi. Iemesls ir tas, ka šī Konvencija pamatā tiek uzskatīta par vadlīnijām tiesām un arbitrāžām, atstājot pietiekami daudz brīvības tās vietējai dažādai interpretācijai procesa laikā.

Principā kā kuģu un kravu īpašnieki, tā arī glābēji ir ieinteresēti kuģu glābšanā. Galvenais civilistiskais princips šīm operācijām ir šāds: "Nav glābšanas — nav samaksas (no cure — no pay)." Pirmo atkāpi no šā principa ieviesa Loidaglābšanas līguma standarta profarma."8 Tā stājās spēkā 1980. gadā. Pēc tās l.(a) atrunas kontraktors

116 1969 Convention on Tonnage Measurement of Ships, see — Trb. 1970, 122 and 197.

1,7 Convention for Unification of Certain Rules Related to Salvage.

118 Lloyd's Standart Form of Salvage Agreement — LOF 1980.

apņemas darīt visu, lai novērstu naftas izkļūšanu no kuģa glābšanas operācijas laika. Ja glābj kuģi, kas pilnībā vai daļēji piekrauts ar naftu, tad glābējs saņem atlīdzību, pat ja viņa pakalpojumi pilnībā vai daļēji bijuši nesekmīgi un glābēju nevar piespiest savu operāciju pabeigt. Glābējam tikai jāsamaksā saprātīga summa par veikto darbu un ar to saistītajiem tēriņiem, pieskaitot (increment) vēl ne vairāk kā 15% no izdevumiem.

1989. gada Londonas konvencijas izstrādāšanas un pieņemšanas iemesls bija plaši pazīstamā ar 121 125 tonnām Irānas vieglo jēlnaftu piekrautā supertankkuģa Amoco Cadiz avārija Lielbritānijas piekrastē 1978. gada martā stipras vētras laikā. Aptuveni 21 000 tonnu naftas iekļuva jūrā, radot ekoloģisku katastrofu. Šī katastrofa izraisīja plašas diskusijas ne tikai par piesārņojumu, bet arī par glābšanas operāciju publiskajiem un civilistiskajiem aspektiem. savas 35. sesijas laikā pieprasīja savam sekretari

ātam veikt pētījumus par iejaukšanās, notifikācijas un glābšanas tiesiskajiem aspektiem šādu avāriju gadījumos. Citu starpā tika izvirzītsjautājums par to, vai Briseles 1910. gada Glābšanas konvenciju'" nepieciešams pārskatīt vai arī pilnībā pārstrādāt. Pirmskara Latvija Briseles 1910. gada Konvencijā piedalījās. Tās pilns nosaukums latviešu valodā ir 1910. gada 23. oktobra Konvencija dažu noteikumu apvienošanai attiecībā uzpalī-dzības sniegšanu un glābšanu uzjūras.

1979. gadā Starptautiskā jūras komiteja (Comite Maritime International — CMI) piedāvāja !MO palīdzēt šajā darbā, aprobežojoties vienīgi ar izpētes civilistiskajiem aspektiem.

1989. gada 28. aprīlī Starptautiskās jūras Londonā sasauktajā

diplomātiskajā konferencē tika pieņemta jauna Starptautiskā konvencija par Arī šajā Konvencijā Latvija līdz 1997. gada 4. maijam nepiedalījās.

Šīs Konvencijas piemērošanas spektrs ir daudz plašāks nekā 1910. gada Konvencijai. Pēdējā paredzēja vienīgi kuģu un īpašuma uz borta glābšanu. Turpretim 1989. gada Konvencija jau aptvēra briesmās esoša jūras vai kabotāžas kuģa un tāda īpašuma glābšanu, kas pastāvīgi atrodas kuģojamos ūdeņos un ir saistīts ar krasta līniju. Pie šāda īpašuma tiek pieskaitītas ekspluatācijā esošas naftas urbšanas platformas (4. p.), bet ne platformas, kas tiek buksētas uz ekspluatācijas vietu (3. p.).

Pēc 30. panta Konvenciju var nepiemērot glābšanas gadījumiem, ja visi iesaistītie ir kabotāžas kuģi, operācija notiek iekšējos ūdeņos, kuģi šajās operācijās nav iesaistīti vai arī visas iesaistītās puses ir dotās valsts pilsoņi.

Pēc 1 .(a) panta "glābšanas operācija" ir arī tāda, kurā tiek izmantoti krasta dienesti.

"Kuģa" (vessel) definīcija noteic, ka tas ir "jebkurš kuģis (ship, craft) vai struktūra, kas ir navigācijas spējīga, ieskaitot jebkuru sēklī uzsēdušos, komandas pamestu vai nogrimušu kuģi".

Konvencija piemērojama pēc tās 2. panta jebkuros tiesas vai arbitrāžas procesos Konvencijas regulējamā priekšmeta ietvaros.

5.(1) pants noteic, ka Konvencija neietekmēs nekādus nacionālo likumu noteikumus par glābšanas operācijām, kuras kontrolē publiskā vara. Šāds noteikums bija ari 1910. gada Konvencijas 13. pantā.

1989, gada Konvencijas 5. panta 2. dala dod glābējam iespēju izmantot Konvencijas tiesības un tiesību īstenošanas (rights and remedies) glābšanas

operācijās. Ietvarus, cik tālu tas notiek, nosaka nacionālais likums (5.1. p.).

Šis pants tiek piemērots ne tikai vraku novākšanas, bet arī piekrastes valsts publiskās varas iejaukšanās gadījumos, kad tās piekrastei pēc kuģa avārijas draud piesārņojums vai citas briesmas.

Glābšanas kontrakts. Konvencija noteic, ka tās normas tiek piemērotas visos gadījumos, izņemot tādus, kad kontrakts skaidri izteikti nosaka pretējo [6.(1.) p.]. Tādējādi glābšanas darbos Konvencija apstiprina kontraktu noslēgšanas brīvības principu. Tomēr šā panta 3. dala kontraktu brīvībai nosaka šādus izņēmumus:

1) 7. panta piemērošanas gadījumos;

2) glābšanas kontrakta pušu pienākumos mazināt kaitējumu videi (sk. arī 8.(l)(b) un (2)(b) p.).

Konvencija satur arī zināmus imperatīvus noteikumus, kā, piemēram, 10. pantā par kapteiņa pienākumu sniegt palīdzību (render assistance).

Kad kuģis ir briesmās vai ir jau cietis avāriju, glābšanas kontrakta apspriešanai ar visām ieinteresētajām pusēm nav nedz daudz laika, nedz iespēju vispār, piemēram, apspriesties ar visiem kravu īpašniekiem. Jautājums jāizšķir kapteinim savu pilnvaru un tiesību ietvaros. Parasti tas notiek pēc iepriekš minētās Loida proformas. Tiek pieņemts, ka kapteinim kā ārkārtas situācijas aģentam (agent of necessity) ir tiesības uzlikt kravas un kuģīpašniekiem saistības pēc viņa noslēgtā kontrakta, ja kapteiņa rīcību diktēja nepieciešamība aizsargāt viņu intereses un viņam nebija iespējams nodibināt ar tiem sakarus [6.(2) p.]. Tādas pašas tiesības ir

Pēc 7. panta glābšanas kontraktu var anulēt un modificēt (arī pēc 1910. g. Konv.),

ja

(a) kontrakts noslēgts briesmu neatbilstošas ietekmēšanas un tā noteikumi nav taisnīgi;

(b) samaksa pēc kontrakta ir pārmērīgi liela vai maza samērā ar pakalpojumu.

Nacionālās tiesas un arbitrāžas, piemērojot šo unificēto principu, var pielietot arī

citus atbilstošus nacionālo tiesību principus, piemēram, par negodīgu kontraktu vai tirdzniecības praksi.

Pušu pienākumi, kas reglamentēti 9. pantā, attiecas tikai uz glābšanas operāciju. Glābēja pienākums ir ar pienācīgu rūpību veikt kuģa tt c. īpašuma glābšanas operāciju. Vētras un avārijas laikā tādas situācijas, kad sākt vai turpināt glābšanas operāciju

var izrādīties bezcerīgi. Tāpēc glābējs var uzskatīt par pareizāku pārtraukt glābšanas operāciju. Rodas jautājums, vai viņam šādā gadījumā jāatbild par kontrakta pārkāpšanu (breach). Konvencija nepieprasa glābējiem obligāti kuģi un īpašumu nogādāt drošībā, kur to var nodot īpašniekiem.

Citi glābēja pienākumi ir šādi:

• savu pienākumu pildīšanas laikā izrādīt pienācīgas rūpes par vides aizsardzību;

ii " kad vienapstākli to pieprasa", meklēt "un "preņemt~cituglābēju " palīdzību, " kād to saprātīgi pieprasa kapteinis vai īpašnieks.

Briesmās esoša kuģa un īpašuma īpašnieka, kā arī kapteiņa pienākumi ir šādi:

• pilnībā sadarboties ar glābēju, arī lai lautupiekjut vietai, kur kuģis un īpašums jāpārņem pēc kontrakta, un vietai, kur tie jānogādā drošībā;

• izrādīt pienācīgas rūpes par vides aizsardzību (8. p.);

• kad kuģis vai īpašums ir nogādāts drošībā, apstiprināt to, ja glābējs to saprātīgi pieprasa, jo glābēju pieredze pierāda, ka nebūt ne visi īpašnieki ir apmierināti ar veiksmīgu glābšanas operāciju, īpaši, kad kuģim un precei ir zema tirgus cena salīdzinājumā ar apdrošināšanas summu un pilnīgs kravas un kuģa zaudējums var izrādīties izdevīgāks; cits apsvērums, pēc kura īpašnieki var vilcināties ar glābšanas operācijas apstiprināšanu, ir tas, lai kuģa uzturēšanos glābējā ostā pēc iespējas segtu

Kapteiņa pienākums ir sniegt palīdzību jebkurai briesmās nonākušai vai jūrā pazudušai personai tiktāl, cik viņš to var izdarīt, nopietnām briesmām

savu kuģi un cilvēkus uz tā (10. p.).

pants pieprasa glābējiem savstarpēji un citām ieinteresētajām personām sadarboties, lai nodrošinātu efektīvas un veiksmīgas glābšanas operācijas un novērstu kaitējumu videi.

Pēc 9. panta nekādi šīs Konvencijas noteikumi neatņem dalībvalstīm tiesības atbilstoši vispāratzītiem starptautisko tiesību principiem pēc avārijas veikt tādus pasākumus savas piekrastes līnijas aizsardzībai, kurus no tām var saprātīgi sagaidīt, lai novērstu galvenās kaitīgās sekas, ieskaitot tiesības dot rīkojumus par glābšanas operācijām.

Atlīdzība glābējiem noteikta Konvencijas 12. —19. pantā. 12. pantā ietverts labi nostiprināts princips, ka nekāda kompensācija, ne samaksa nepienākas, ja operācijai nav bijis "izmantojams" rezultāts. Tātad vismaz dala no īpašuma irjāizglābj. Izņēmums ir 14. pants, kas dod glābējam tiesības uz kompensāciju, ja sekmīgais operācijas rezultāts ir vairāk vides nekā īpašuma saglabāšana.

13. panta 3. daļa patur 1910. gada Konvencijas principu par tiesībām uz atlīdzinājumu par glābšanu pat tad, ja gan glābjamais, gan glābējs kuģis pieder vienai personai.

13. panta 1. daļa satur kritēriju uzskaitījumu, kuri jāņem vērā tiesām un arbitrāžām, nosakot glābšanas vai glābēja atalgojumu (salvage, salvor's award). To skaitā skaidri noteikts, ka atalgojumam ir jābūt tādam, kas sekmē glābšanas operācijas. Šis pants satur daudzus 1910. gada Konvencijas 8. panta Tomēr jaunajā Konvencijā

ir arī jauni noteikumi, piemēram, (b) punktā, kas aptver "normālu" glābēja apmaksas kritēriju uzskaiti, ir noteikts, kajāņem vērā arī glābēju iemaņas un centība, lai novērstu un mazinātu kaitējumu videi. Vērtēšanas principu saraksts nav noslēgts. Tomēr 13. panta 3. daļa dod vadošo principu — samaksa, izņemot procentus un atmaksājamus tiesas izdevumus, nedrīkst pārsniegt izglābtā īpašuma vērtību.

Parastos apstākļos glābšanas darbu izmaksas sedz no un kravas apdrošināšanas

summām. Speciālas kompensācijas avots, kas noteikts 14. pantā, ekskluzīvi uz kuģ-īpašnieka rēķina ir iepriekš minētais kuģīpašnieku P & I Kluba apdrošinājums.

Pec 14.(1) un (3) " panta'glābējs sānēm "kompensāciju par saviem saprātīgajiem (out ofpocket) izdevumiem, kas aptver ari iekārtu un personāla izmaksas, ņemot vērā arī 13.(1 .(h), (i) un (j) noteikumus par tūlītēju rīcību, sniedzot pakalpojumus, kuģu, kā arī citu iekārtu gatavību darbam, vērtību, pieejamību un izmantošanu.

Sekmīgas vides saglabāšanas operācijas gadījumos pēc 14. panta samaksu glābējam var paaugstināt (increment) ne vairāk kā par 30%, ko tiesa var paaugstināt līdz 100%.

pants par personu glābšanu uz jūras nedod ne kapteinim, ne nekādu papildu materiālo interešu aizsardzību. Cilvēku glābšanas operācijas no krasta reglamentē piekrastes valstu likumdošana.

17. pants velkonim, kas buksē avarējušo kuģi, nedod tiesības uz atalgojumu par glābšanu.

Pēc i un 19. panta glābēja nepareiza rīcība vai rīcība pretēji īpašnieka aizliegumiem var atņemt glābējam tiesības uz visu vai daļu no atalgojuma, jo pēc 19. panta glābšana ir brīvprātīgs akts, ko glābējs nevar uzspiest (arī 1910. Briseles konvencijā).

Prasības un lietu ierosināšana. Pēc 1926. un 1967. gada Konvencijām parjūras ķīlām un hipotēkām^113, kā arī pēc nacionālajiem likumiem samaksu glābējam nodrošina jūras uz kuģi.

1969. gada Konvencijas 21. pants pieprasa personai, kas atbild par samaksu, radīt nodrošinājumu prasībai, ieskaitot procentu un glābšanas izmaksu nomaksāšanai. Tomēr kuģīpašnieka pienākums nav radīt nodrošinājumu prasībām pret kravu, bet viņam var uzlikt atbildību, ja viņš ir izdevis glābto kravu konsignatoram bez pienācīgas drošības radīšanas apmaksai glābējam. Problēmas var rasties vienīgi tad, ja tas ir ģenerālo kravu kuģis, uz kura ir simtiem un varbūt pat tūkstošiem kravas partiju un attiecīgi konosamentu. Glābēja tiesāšanās atsevišķi ar katru no šāda kravīpašnieku bara var radīt viņam nepārredzamas problēmas. Tās nerodas glābējam, kura jurisdikcija atļauj viņam par vienīgo atbildētāju izvēlēties pārvadātāju vai kuģīpašnieku, kas šādos gadījumos izsludina vispārējo avāriju, pirms izsniedz kravu konsignatoriem, kam kravas tad

vispirms nepieciešami vispārējās avārijas sertifikāti (general average bonds).

21. panta 3. daļa dod glābējam tiesības savu tiesību nodrošināšanai aizturēt kravu pirmajā glābšanas ostā līdz pietiekama nodrošinājuma radīšanai.

22. pants dod tiesības tiesai vai arbitrāžai iespēju izsniegt rīkojumu par iepriekšējas (interim) izmaksas izdarīšanu glābējam, kā mērķis ir uzlabot viņa naudas plūsmas (cash flow).

Pēc 23. (1) panta prasību noilgums pēc šīs Konvencijas ir divi gadi pēc glābšanas operācijas pārtraukšanas. Pēc 2. daļas atbildētājs ar īpašu deklarāciju var šo periodu vairākkārt pagarināt. 3. daļa atbildētājam atļauj ierosināt lietu pret trešajām personām arī tad, ja noilgums ir notecējis.

25. un 26. pants aizliedz valsts īpašumā esošu nekomerciālu un humāno kravu sagrābšanu, arestu un aizturēšanu (seizure, arrest, detention), ja valsts par to glābšanas pakalpojumiem apņemas samaksāt.

27. pants aicina dalībvalstis ar pušu piekrišanu publicēt glābšanas arbitrāžu spriedumus, jo pretēji tiesu spriedumiem arbitrāžu spriedumi nav publiski.

Conventions on Maritime Liens and Mortgages.

ANO 1980. GADA KONVENCIJA PAR PREČU STARPTAUTISKO MULTIMODĀLO transportu

UNCITRAL radās viedoklis, ka Hamburgas noteikumos nav sasniegts gaidītais pārvadātāja un šipera savstarpējās atbildības tāpēc darbs pie jaunās

konvencijas tika darīts ar daudz lielāku vērienu. Šīs Konvencijas izveidošanā savu ieguldījumu devušas tādas starptautiskās organizācijas kā Baltijas Starptautiskā jūras konference^177, Starptautiskā kravas pārvadātāju asociāciju apvienība^178 starptautiskās

organizācijas.

1993. gada sesijā ECOSOP savās "Jūras pārvadājumu vadlīnijās"[179] aicināja Hāgas noteikumu dalībvalstis šo noteikumu modernizācijai pievienot tiem dažus Hamburgas noteikumu pamatprincipus.

1980. gadā AN O pieņēma Konvencijuparpreču starptautisko mnltimodālo trans-Arī šajā loti svarīgajā Konvencijā līdz 1997. gada 4. maijam Latvija nepiedalījās.

Konvencija pēc savas metodikas ir veidota līdzīgi Hamburgas konvencijai, un tām ir daudzi līdzīgi noteikumi. Šī Konvencija ievieš agrākajās viena veida transporta transport) starptautisko pārvadājumu konvencijās pieņemtos principus par atbildību daudzveidīgā transporta (MT) pārvadājumiem starp konsignatoru un multi-modālā transporta operatoru (MTO) visam pārvadājumam no pārņemšanas savā valdījumā līdz pēdējai piegādei, neņemot vērā transporta veidu un skaitu.

1. panta definīcijās "starptautiskais multimodālais transports" nozīmē "preču pārvadājumu vismaz ar diviem transporta veidiem pēc multimodālā transporta kontrakta no vienas valsts, kur preces pārņem valdījumā MTO, uz noteikto piegādes vietu, kas atrodas citā valstī". Tātad pamatnoteikums ir vismaz divi dažādi transporta veidi un divas valstis.

MTO ir definēts kā persona, kas pati savā vārdā vai cita persona tās vārdā noslēdz MT kontraktu un kas darbojas kā principāls, nevis kā aģents, vai rīkojas konsignatora vai pārvadātāja vārdā, piedaloties multimodālā transporta operācijās, un kas uzņemas atbildību par kontrakta izpildīšanu.

Citiem vārdiem, MTO nedrīkst piederēt un viņš nedrīkst kontrolēt transporta veidus. Viņš drīkst būt tikai pārvadātājs, kas pats nevada transporta līdzekļus (non-vessel operating carrier — NVO), vai arī parastais pārvadātājs, kam nav savu transporta līdzekļu (non-vessel owning common carrier — NVOCC). Operators vai noslēgt līgumus ar subkontraktoriem un jebkurā gadījumā ir principāls, kas darbojas pats savā vārdā. Pārējās definīcijās novitāšu nav.

Konvencija pielietojama visiem MT kontraktiem starp divām dalībvalstīm (2. p.).

MT dokumentu izsniegšana. Dokumentu paraksta operators vai persona tas vārdā, tas var būt trasējamā un netrasējamā formā pēc konsignatora izvēles. Dokumentu izsniedz, kad operators pārņem preces savā valdījumā. Paraksts uz dokumenta var būt rokrakstā, faksimilā, perforācijas, zīmoga, simbolu veidā vai arījebkādi citādi mehāniski vai elektroniski izveidots ar noteikumu, ka tas nav pretrunā ar izdošanas vietas likumu (5. p.).

TrasēiamiMT dokumenti pēc savām tiesiskajām sekām nozīmē to, ka preču piegāde tiks izdarīta pret MT dokumentu. Ar preču nodošanu operatora pienākumi pret dokumenta turētāju ir izpildīti. Dokuments tiek trasēts arindosācijas uzrakstu "pēc rīkojuma" (order), bet indosācijas ieraksts nav vajadzīgs "uzrādītāja" tipa (bearer) MT dokumentam (6. p.).

Netrasejami MT dokumenti irtadi, uz kuriem uzradīts konsignatora vārds. Operatora saistības ir izpildītas, kad vins izdara piegādi uzrādītajam konsignatoram (7. p.).

MT dokumenta saturs par datiem (particulars), kas jāietver šajā dokumentā (8. p.), noteikts analogi Hamburgas konvencijas 15. pantam, minot datumu, piegādes laiku, preces, piegādes vietu, par ko puses skaidri izteikti vienojas. Viena vai vairāku datu iztrūkums neatņem dokumentam tā saistošo raksturu.

Atrunas MT dokumentā pēc 9. panta atbilst Hamburgas konvencijas 16. pantā noteiktajām. MTO ir tiesīgs ietvert MT dokumentā atrunas, ja viņam ir saprātīgi pamati apšaubīt tajā ietverto ziņu (particulars) precizitāti, vai arī, ja viņam nav saprātīgu pamatu izdarīt to pārbaudi, tad viņam dokumentājāietver atrunas, kas definē šīs neprecizitātes, aizdomu pamatus vai arī pārbaudes saprātīgo pamatu neesamību. Ja dokumentā šāda atruna nav izdarīta, tiek prezumēts, ka preces pieņemtas pilnā kārtībā.

MT dokumenta pierādījuma raksturs pēc 10. panta izpaužas tajā apstāklī, ka MT dokuments ir facie pierādījums par preču pārņemšanu savā valdījumā atbilstoši

to aprakstam, un MTO mēģinājums pierādīt pretējo nav pieņemams, ja MT dokuments ir izsniegts trasējamā formā un ir nodots trešajai pusei, ieskaitot konsignatoru, kas labticīgi (in good faith) ir uz preču aprakstu.

Atbildība par starptautisku nepatiesu paziņojumu vai informācijas slēpšanu (misstatement or omission). Pēc 11. panta noteikts, ka gadījumos kad operators ar nodomu piekrāpt dod nepareizu informāciju par precēm vai slēpj informāciju par tām, viņš zaudē tiesības ierobežot savu atbildību un atbild par jebkuriem preču zudumiem, bojājumiem vai izdevumiem trešajai pusei, ieskaitot konsignatoru, kas uz

dokumenta precizitāti. Pants reglamentē vienīgi gadījumus, kad ir krāpšanas nodoms (intention of fraud) un pienākums to pierādīt gulstas uz prasītāju.

Konsignētāja garantijas izpaužas apstāklī, ka konsignētājam jāgarantē MT dokumentā ietverto datu precizitāte, ieskaitot kravas markas, numurus, svaru, vairumu un, ja iespējams, preču bīstamo dabu. Operatora pienākums nav nodrošināt zinu precizitāti. Ja dokuments ir nodots, tad operators joprojām ir atbildīgs dokumenta turētājam un konsignētājs (consignor) joprojām ir atbildīgs par jebkuriem datu neprecizitātes radītajiem zaudējumiem (12. p.).

MT dokumentu izsniegšana nebūt nenozīmē citu ar transportu vai citu ar pakalpojumu sniegšanu saistītu dokumentu izsniegšanu nepieciešamības gadījumos atbilstoši konvencijām vai nacionālajām tiesībām. Šādu citu dokumentu izsniegšana nedrīkst ietekmēt jau izsniegto MT dokumentu juridisko raksturu (13. p.).

MTO atbildības laiks par precēm ir no brīža, kad viņš tās pārņem savā valdījumā, līdz to piegādes laikam. MTO atbild par savu kalpotāju vai aģentu un jebkuru citu personu rīcību, kura pakalpojumus viņš izmanto kontrakta izpildīšanas laikā. Atsauces uz konsignētāju un konsignatoru arī aptver analogas viņiem pakļautas personas (14. p.).

MTO atbildība par savu kalpotāju vai aģentu un citu personu rīcību pēc 15. un 21. panta aptver to darbību un bezdarbību, kad rīkojas sava darba līguma ietvaros un

kad tas notiek darba līguma izpildīšanas kārtībā.

Atbildības pamati balstīti uz vainu un nolaidību (fault and neglect), jo MTO atbild par zaudējumiem, kuras radījuši preču zudumi un bojājumi, kā arī piegādes nokavējumi laikā, kad preces atradās valdījumā pēc 14. panta, izņemot gadījumu, ja MTO

pierāda, ka viņš un viņam pakļautās personas darījušas visu iespējamo, no tiem varēja saprātīgi pieprasīt, lai izvairītos no negadījuma un tā sekām. Ja preces nav piegādātas 90 dienu laikā no nolīgtā piegādes laika, prasītājs var uzskatīt, ka tās ir pazudušas (16. p.).

Konkurējoši apstākli. Ja vairāki apstākļi ir bijuši par iemeslu preču zudumiem un bojājumiem, kā arī piegādes nokavējumam, tad operators atbild vienīgi par to, kas ir saistāms ar viņa vainu vai nolaidību, ja viņš var to pierādīt (17. p.).

Atbildības ierobežojumi MTO Konvencijā ir noteikti augstāki nekā Hamburgas konvencijā — respektīvi, 920 norēķinu vienības par paku vai citu pārvadāšanas vienību vai 2,75 vienības (SDR) par bruto kilogramu, kas atbilstoši ir aptuveni 704 SDR un 210 £. Šis limits netiek piemērots, ja pārvadājums neaptver jūras vai iekšējos ūdeņus. Atbildība tad tiek ierobežota ar 8,33 vienībām par kilogramu. Atbildība par nokavējumu tiek ierobežota 2,5 frakts maksu apmēros par nokavēto laiku (18. p.).

Lokalizētie kaitējumi tiek attiecināti uz tiem kaitējumiem, kas notikuši vienas noteiktas transporta fāzes laikā, par kuru piemērojamā starptautiskā

konvencija vai likums nosaka augstāku atbildības robežu, nekā noteikts 18. pantā. Šādā gadījumā MTO atbildību noteic šīs normas (19. p.).

Nekontraktuālā atbildība. Savu tiesību aizsardzība un atbildības ierobežojumi uz MTO attiecas neatkarīgi no tā, vai prasību ceļ par kontrakta pārkāpumu vai kaitējumu, attiecinot to pašu principu arī uz MTO pakļautajām personām (20. p.).

Atbildības ierobežošanas tiesību izmantošanas aizliegumi ir tie paši, kas Hamburgas konvencijā (21. p.).

Koosignēlāja atbildība izplatās uz MTO radītajiem zaudējumiem, ja to iemesls ir konsignētāja, viņa aģentu un kalpotāju, kas darbojās sava darba līguma ietvaros, vaina vai nolaidība (22. p.).

Speciālie noteikumi par bīstamajām kravām atbilst Hamburgas noteikumu

pantam un pieprasa, lai konsignētājs (a) atbilstoši preces kā bīstamas un (b)

informē operatoru par to bīstamo dabu un nepieciešamajiem drošības pasākumiem. Ja to nav izdalījis, tas uzveļ vainu par varbūtējiem zaudējumiem, preces var

būt jebkurā laikā izkrautas, iznīcinātas vai dezaktivētas bez kompensācijas samaksā — šanas (23. p.).

Notifikacita par kaitējumu vai' nokavējumu konsignatoram rakstiski jāiesniedz operatoram, uzrādot kaitējuma vispārējo raksturu, ne vēlāk kā vienu darbadienu pēc preču nodošanas konsignatoram.

Ja zudumi vai bojājumi nav acīm redzami, tad konsignatoram notifikācijajāizdara 6 dienu laikā pēc piegādes. Noilgums notnfkācijai par piegādes nokavējuma radītajiem zaudējumiem jāiesniedz 60 dienu laikā pēc piegādes. Kopējas inspekcijas gadījumā notifikācija nav nepieciešama. Savlaicīgas notifikācijas neizdarīšana ir prirna facie pierādījums par to, ka nekādi preču zudumi nav ciesti (24. p.).

Lietu ierosināšanas ierobežojumi pēc noilguma ir 2 gadi. Ja notifikācija par prasības celšanu nav rakstiski iesniegta sešu mēnešu laikā no preču piegādes dienas vai dienas, kad tās bija jāpiegādā, tad iestājas noilgums pēc šā laika notecēšanas. Noilgumu var pagarināt, iesniedzot rakstisku deklarāciju.

Jurisdikcija prasītājam ir pieejama pēc izvēles pēc lex fori likuma vienā no šādām vietām:

1) atbildētāja galvenās uzņēmējdarbības vietā;

2) kontrakta sastādīšanas vietā, ja atbildētājam tur ir galvenās vieta, nodala vai aģentūra, kas taisījusi kontraktu;

3) preces pārņemšanas valdījumā vai piegādes vietā;

4) jebkurā citā vietā, par kuru kontraktā vai MT dokumentā panākta vienošanās (26. p.).

Vispārējās avārijas koncepcija piemērojama jūras pārvadājuma daļai.12"

KONVENCIJA PAR TRANSPORTA TERMINĀLU OPERATORU ATBILDĪBU STARPTAUTISKAJĀ TIRDZNIECĪBĀ

Pēc 1924. gada Briseles konvencijas noteikumiem, kas joprojām ir spēkā, pārvadātāja atbildība iestājas tikai pēc preču iekraušanas kuģī. Dažas valstis ar to saprot iekraušanu vienīgi ar paša kuģa iekārtām. Hamburgas noteikumi uzliek atbildību pārvadātājam pat tad, ja preces vēl ir ostā krastā, bet pārvadātājs tās jau ir pārņēmis valdījumā.

Zināmu daļu no atbildības nosedz 1956. gada Konvencija par kontraktiem preču starptautiskajiem pārvadājumiem pa autoceļiem — CIM 130 ffll 1970. gada Starptautiskā konvencija par preču pārvadāšanu pa dzelzceļu — CIM. 31

Taču viss iepriekš apskatītais konvenciju klāsts tomēr preču pārvietošanās laikā no to drošības viedokļa atstāja baltus plankumus. Šāds stāvoklis nebija izdevīgs ne šiperim, ne konsignatoram. Vislabvēlīgākajos gadījumos tika noslēgts kontrakts ar termināla operatoru, kas darīja visu, lai tajā pēc iespējas izvairītos no atbildības, vai arī neuzņēmās nekādu atbildību vispār. No formālā viedokļa šādi kontrakti sastāvēja

12S) Šis materiāls par MT Konvenciju pamata sagatavots pec A. Mitchelhill, op. cit., pp. 7 1 — 7 6.

130 Convention on the Contract for the International Carriage of Goods by Road — CMR.

Bi International Convention Concerning the Carriage of Goods by Rail — CIM.

rib nokaušanās vai samaksas sertifikāta (storage, payment voucher), kas reglamentēja apmaksas jautājumus par preču apstrādāšanu (handling) un pēc būtības bija standarta proformas kontrakts ar preču depozitoru.

Tāpēc tas bieži nebija kontrakts, pirms kura bija panākta savstarpēja vienošanās (mutual agreement). Tātad no normālu kontrakta tiesību viedokļa tas vispār nebija īsts kontrakts. Depozitors saņēma tikai savu preču identifikācijas numura, bet pašā. terminālā bija brīdinājuma plakāti, ka preču deponēšana un visas ar tām saistītās operācijas notiek uz paša īpašnieka riska.

1991. gada 19. aprija.4NO Konvencijapar transporta terminālu operatoru atbildību starptautiskajā tirdzniecībā^62 arī tika sagatavota pēc UNCITRAL iniciatīvas. Teksta koncepciju izstrādāja un 1966. gadā iesniedza UNCITRAL Parīzes universitātes Juridiskās fakultātes profesors Leo Galls (Gail). Konvencijai pēc ieceres vajadzēja reglamentēt visu personu, izņemot pārvadātāju, pienākumus un atbildību par preču drošību starplaikā no brīža, kad tās nodod līdz brīdim, kad tās reāli pārņem

savā valdījumā konsignators (consignor, consignee).

Tālāk notika ilgstošas valstu un starptautisko organizāciju konsultācijas, kas sagatavoja Konvencijas projektu un nodeva to UNCITRAL, kur darbs ar to gadā sākās Romas La Sapjencas universitātes, vēlākā UNIDROIT prezidenta profesora Joahima Bonella vadībā (Joachim Bonell, La Sapienza). Piedaloties ievērojamākajiem pasaules speciālistiem, projekta normas tika paplašinātas un saskaņotas ar esošo konvenciju noteikumiem. Konvencijā tika ņemti vērā visu vadošo pasaules tiesību sistēmu principi.

Pēc UNCITRAL konvenciju pieņemšanas tradīcijas 1991. gada 2. aprīlī Vīnē tika sasaukta diplomātiskā konference, kurā piedalījās ap 70 valstis un starptautiskās organizācijas. Konvencijas teksts ir izrādījies visai sekmīgs, jo jau tās pieņemšanas procesā to parakstīja tādas jūras lielvalstis kā Francija, Meksika, Filipīnas, Spānija un ASV. Arī šajā Konvencijā Latvija līdz 1997. gada 4. maijam nepiedalījās.

Konvencijas mērķis pēc preambulas ir sekmēt preču pārvietošanos, nosakot unificētus noteikumus atbildībai par preču zudumiem, bojājumiem un nodošanas iekavējumiem laikā, kamēr tās ir transporta terminālu operatoru valdījumā un tās neskar konvenciju reglamentētie pārvadāšanas noteikumi.

Konvencijas juridiskais pielietojums pieprasīja novērst šīs apakšnodaļas sākumā minētās nepilnības, kurām bija loti negatīvas sekas.

Konvencijas subsidiārais raksturs izrietējajau no preambulas noteikuma, kajebkurā gadījumā, kad doto situāciju nosedza Starptautisko pārvadājumu konvencija, tai bija prioritāte pār 1991. gada Konvenciju, kuras 1. pants pasludināja, ka persona netiek uzskatīta par operatoru respektīvi nav pakļauta Konvencijas noteikumiem "jebkurā gadījumā, kad tā ir pārvadātājs atbilstoši tiesību normai, kas reglamentē pārvadājumu". Līdz ar to 1991. gada Konvencija vienīgi papildina citas.

Definīcijās "termināla operators" ir noteikts kā "persona, kas savas uzņēmējdarbības laikā uzņemas pārņemt savā valdījumā starptautiskajos pārvadājumos iesaistītās preces, lai izpildītu vai ar preču transportu, kurš ir pieejams vai kura

viņš var izmantot, saistītus pakalpojumus (transport-related services) sev pakļautajā teritorijā".

Tātad Konvencijā noteikto operatora atbildības režīmu raksturo tiesiskās uzraudzības (legal custody) koncepcija. Operatora darbībai jābūt saistītai ar starptautiskajos pārvadājumos iesaistītajām precēm. Pats starptautiskais pārvadājums tiek noteikts pēc uzrakstiem uz precēm un to kravas dokumentiem. Noteicošo faktoru vidū ir arī jūras pārvadājumu konvencijās ietvertais tests — preču pārvadāšana, kad preču izsūtīšanas vieta un to galapunkts atrodas divās dažādās valstīs [l.(c) p.].

Pakalpojumu saraksts ir loti garš — tas aptver nokraušanu, uzglabāšanu noliktavās, iekraušanu, izkraušanu, izvietošanu, izlīdzināšanu, nostiprināšanu un nosiešanu (storage, warehousing, loading, unloading, stowage, trimming, dunnaging, lashing) [l.(d) p.]. Konvencija nosedz gan operācijas, kas ir saistītas ar pārvadāšanu, gan operācijas, kas tieši ar to nav saistītas, bez stingriem ierobežojumiem, piemēram, apdūmošanu, konservēšanu, iepakošanu izplatīšanai u.c, respektīvi, visus pakalpojumus, kas modernos terminālos jau tiek sniegti un tiks sniegti saistībā ar precēm pat nākotnē.

Atbildību reglamentējošie noteikumi 3. pantā ir patapināti no Hamburgas noteikumiem šādi: "Operators atbild par precēm no laika, kad viņš ir pārņēmis tās savā valdījumā, līdz brīdim, kad viņš ir tās nodevis tālāk vai nodevis tās personas rīcībā, kam ir tiesības pieņemt piegādi."

Atbildības režīms. Ja šajā laikā notiek preču zudumi, bojājumi vai nodošanas nokavējumi, tad uzskata, ka vainīgs ir operators. Tomēr viņš var sevi atbrīvot no atbildības, pierādot, "ka viņš, viņa kalpotāji vai aģenti, vai citas personas, kura pakalpojumus viņš izmanto.., ir veikuši visus pasākumus, kuras no viņa saprātīgi varēja pieprasīt, lai izvairītos no šo seku iestāšanās" (5. p.).

Konvencijas noteiktā atbildība balstās uz prezumētās nolaidības (presumed fault) koncepciju. Prezumpcija izplatās ne tikai uz minētajām operatoram personām, bet arī uz subkontraktoriem.

Kaitējumiem var būt daudz iemeslu, tomēr operatora var arī atzīt tikai par daļēji vainīgu. Tādā gadījumā pieprasa pierādīt, kādu dalu no kaitējuma nevar viņam

inkriminēt kā viņa personīgo nolaidību. Tas nozīmē, ka viņam jāpierāda, ka noteiktā kaitējumā vainīga kāda cita persona.

Taču citu personu atbildību noteic likums, kas reglamentē operatora tiesībattiecības. Tas lielā mērā mainās atkarībā no tā, vai dotajai algu maksā operators.

Kaitējuma upura lietas ierosināšana pret līdzatbildīgajām trešajām personām ir pakļauta tām pašām imunitātēm un atbildības ierobežojumiem kā operatoram (7.2. p.).

Atbildības ierobežojumi ir divējādi, tos nosakot, ņemts piemērs no 1980. gada ANO Konvencijas par preču starptautisko mullimodālo transportu.'*5 Operatora atbildība tiek ierobežota ar 8,33 vienībām par zaudēto vai bojāto preču svara

bruto kilogramu. Tomēr, ja preces tiek nodotas pārvadātājam nekavējoties pēc

UN Convention on International Multi-modal Transport of Goods.

pārvadājuma pajūru vai iekšzemes ūdensceļiem vai tiek nodotas viņam šādos nolūkos, atbildības limits tiek samazināts līdz norēķina 2,75 vienībām.

Šīs summas daudziem konsignatoriem šķiet pārāk mazas, īpaši lidostu terminālos. Ja kaitējums skāris visu preču partiju, tad tiek rēķināts viss to svars [6.(l.)(c) p.].

Tiesību uz atbildības ierobežošanu krāpnieciska izmantošana (forfeiture of the right to limitation) tiek reglamentēta pēc Varšavas konvencijas un 1990. gada Hamburgas CIM principa, nosakot, ka "operatoram nav tiesību izmantot atbildības ierobežošanas priekšrocības.., ja tiek pierādīts, ka zudumi, bojājumi vai nokavējumi radušies no operatora paša, viņa kalpotāju vai aģentu darbības vai bezdarbības, kas veikta ar nodomu radīt šādus zaudējumus vai bojājumus, vai nokavējumus, vai tie radušies no bezatbildības, apzinoties, ka acīmredzot šādi zudumi, bojājumi vai nokavējumi notiks" (8. p.). Tātad operatora pretdabiskas darbības dēl viņš zaudē Konvencijas noteiktos atbildības ierobežojumus.

Ja nav dokumenta, kas apliecina bojātu preču saņemšanu, tiek prezumēts, ka operators preces saņēmis labā stāvoklī (4. p.).

Ja operators nav saņēmis brīdinājumu par bīstamām precēm, viņam ir tiesības tās iznīcināt vai dezaktivēt uz tās personas kas nepildīja savu pienākumu informēt

operatoru par preču bīstamību (9. p.).

Operatora tiesības paturēt un pārdot preces īstenojamas "tiktāl, cik to atļauj tās valsts likums, kur preces atrodas" [10.(3.) p.]. Šīs tiesības garantē viņam saņemt samaksu par saviem pakalpojumiem. Pēc šo tiesību būtības operators var paturēt ari preces, kas nepieder parādniekam. Tomēr pārdošanas tiesības netiek attiecinātas uz konteineriem, palikt— ņiem un līdzīgiem transporta vai iepakojuma objektiem, kuri nepieder ne pārvadātājam, ne šiperim un uz kuriem ir skaidri marķētas to īpašuma tiesības [10.(3.) p.].

Lietu ierosināšanas laiks ir divi gadi pēc tam, kad operators ir pabeidzis savus kontraktuālos pakalpojumus. Lietas pret trešajām personām var ierosināt (recourse actions) pēc tam, kad pārvadātājs vai cita persona tikusi atzīta par atbildīgu (has been held liable) vai ir izlīdzinājusi prasību, uz kuras pamata šī lieta tikusi ierosināta.

Kopumā var uzskatīt, ka Konvencija ir piemērojama ļoti dažādām ekonomiskajām situācijām.

vispārējā AVĀRIJA UN JORKAS—ANTVERPENES NOTEIKUMI

Iepriekš apskatītajos konvenciju tekstos bieži minēts jēdziens "vispārējā avārija". Tas vienmēr tiek ietverts konosamentos, tomēr iepriekš analizētajos starptautiskajos dokumentos šī problēma tuvāk reglamentēta netiek.

Jūras tiesībās un pārvadājumos termins "avārija" (average) nozīmē zaudējumus, "atsevišķā avārija" piemērojama individuāliem vai atsevišķu zaudējumu gadījumiem, piemēram, vienam sadauzītam konteineram vai kravas kastei, bet termins "vispārējā avārija" (General Average)[180] ir daudz nopietnāks gadījums, kas skar visas ar doto jūras braucienu saistītās intereses, ieskaitot kuģīpašnieka intereses. Vispārējo avāriju saista ar nelaimes gadījuma (peril) izraisītiem ārkārtējiem zaudējumiem, izdevumiem un ziedojumiem, kas nepieciešami, lai glābtu kopējā pasākumā (common adventure) briesmās īpašumu.

Uzskata, ka vispārējās avārijas jēdzienu lieto jau vairāk nekā četrus tūkstošus gadu — kopš laika, kad sākās preču jūras pārvadājumi ar kuģiem. Šis termins bija ietverts arī Rodosas kodeksā,1» un atsauce uz to ir Konstantinopoles imperatora Justi-ciāna Daidiestos", kur bija pasludināts: "Ja kuģa atvieglošanas nolūkos preces tiek izsviestas pār bortu, tas, kas ziedots visu labā, jāaizvieto ar visu ziedojumu."

Viduslaiku sākumā šīs Romas impērijas laika normas tika aizmirstas, taču vēlākajā laikā tās tika atjaunotas tā saucamajos Olerona likumos un spriedumos, kuriem bija liela nozīme jūras tiesību izveidošanā.

Viens no vecākajiem tiesas spriedumiem, kuros tika atzīta vispārējā avārija, bija Birkleja pret Presgreivu precedents,1'1 kuru tiesnesis Lorenss balstīja uz Justiciāna Daidžestu koncepciju.

Nedaudz atšķirīga vispārējās avārijas definīcija bija Francijas karaļa Luija XIV gada Ordonancē, kur tā tika skaidrota kā "ārkārtējie izdevumi, kuri ir radīti, un kaitējums, kas ir ciests vispārējam labumam, kuģa un kravas drošībai".

XIX gadsimta vidū tika sākts noteikumu par vispārējo avāriju starptautiskās unifikācijas darbs. Šajā nolūkā 1864, gadā Jorkā notika starptautiskā konference, kas noformulēja vienpadsmit noteikumus par vispārējo avāriju, kuri Jorkas nosaukumu. Tai sekoja 1877. gada Antverpenes konference, kurā par diskusijas pamatu bija Jorkas noteikumi, bet jaunā redakcija ieguva

nosaukumu. Šie noteikumi tika vairākkārt pārskatīti 1890., 1924., 1950., 1974., 1990. un visbeidzot 1994. gadā.

1974. gada noteikumi tika apstiprināti minētā gada komitejas konferencē, un to teksts sastāv no noteikumiem, kas apzīmēti ar burtiem un cipariem, tāpat kā 1990. gada redakcija. Ne pirmskara, ne neatkarību atguvusi Latvija nevienā no šiem dokumentiem nepiedalījās.

Pirms pievēršamies Jorkas—Antverpenes noteikumu 1994. gada redakcijas analīzei, nepieciešams nedaudz ieskatīties, kā šī problēma tiek risināta praksē. Pretējā gadījumā tālākais materiāls nebūs saprotams.

Tā kā kuģīpašnieks pēc vispārējām tiesībām ir kravas jūras turētājs, tad

ir arī saistīts ar upurēto preču interesēm (goods sacrificed), tāpēc viņa pienākums ir rūpēties par to, lai tiktu izdarīti ziedojumi zaudētās kravas vērtības

Kuģipašnieks izskaidro šiperim un/vai konsignatoram avārijas apstākļus un izsniedz Loida avārijas sertifikātu (Uoicl's Average Bonds) kopijas un/vai apdrošinātāju garantijas (Underwriter's Guarantees) par ieguldījumiem un/vai depozītiem, ko parakstījusi attiecīgā apdrošināšanas sabiedrība, pirms šie dokumenti nonāk pie avārijas pārbaudītājiem (average Adjusters) un pirms kravas izdošanas (release).

Šādi radītajam nodrošinājumam jāsastāv no divām dalām:

(a) šipera vai konsignatora paraksta uz avārijas sertiiikāta, kurš parasti ir uz Loida rekomendētās proformas un kuru lieto visas pasaules apdrošinātāji;

(b) naudas depozīta, kravas apdrošinātāju vai banku garantijām.

Garantijas uz ierobežotu laika periodu netiek apstiprinātas. Kvīts par depozītiem tiek izsniegta uz īpašām Loida veidlapām, un tām nedrīkst būt kopiju. Depozītu iemaksā īpašā jauktā banku rēķinā kuģīpašnieku un avāriju pārbaudītāju vārdā. Kuģīpašnieks var apdrošināties pret jebkuriem izdevumiem, kas var rasties kuģa patvēruma (refuge) ostā, un šāda apdrošināšana tiek īstenota ar iepriekšēju segumu (cover) patvēruma ostā. Šis segums braucienam no patvēruma ostas uz gala ostu ir pēc noteiktas nomaksu likmes. Apdrošināšanas prēmija, kas jāsamaksā tā pamatdeklarācijas laikā, tiek saskaņota, kad ir zināma dotā summa (original declaration is adjusted when the actual amount is known).

Gadījumos, kad krava tiek izkrauta patvēruma ostā, kuģīpašnieks saglabā savu atbildību kā preču glabātājs (bailee), tāpēc no viņa puses ir saprātīgi iegādāties apdrošināšanas polisi, jo viņš pats ir ieinteresēts kravā. Tas notiek, ja var būt avārijas gadījuma izraisīta novēršanās no plānotā kursa un tāpēc, ka risks kā tāds netiek uzskatīts ne par kuģīpašnieka atbildību, ne dubulto apdrošināšanu.

Kravas kontrolierim (cargo surveyor) jābūt klāt pie kravas izkraušanas un rūpīgi jāatzīmē iztrūkstošo un bojāto paku skaits atbilstoši aktam par vispārējo avāriju. arī dod rekomendācijas par bojāto preču izmantošanu, respektīvi, pārdošanu, nosūtīšanu tālāk ar ekspeditoru, savešanu atkal atbilstošā kārtībā vai pieņemšanu ar atlaidēm (forwarded, reconditioned, accepted with allowances).

Kad pārbaudītāji (adjusters) ir īstenojuši vispārējās avārijas izvērtēšanas un rekondicionēšanas procedūru (adjustment), jāsagatavo daudzi attaisnojoši (supporting) dokumenti. vidū ir visas negadījuma laikā uz kuģa esošās kravas deklarācija (manifest), viens eksemplārs, apstiprināti avārijas sertifikāti (average bonds), garantijas un depozītu kvīšu pasaknīši (counterfoils) kopā ar vakts (dežūras) žurnāliem (log books), kravas kontroliera ziņojumiem, remontu un citiem atbilstošiem dokumentiem.[181]

Tālāk būs runa atkal par Jorkas—Antverpenes noteikumu sagatavošanu. UNCTAD ietvaros tika sagatavots jau otrais ziņojums "Vispārējās avārijas vieta jūras apdrošināšanā šodien".[182] Ziņojumā tika noskaidrots, ka, tā kā līdz tam vispārējās avārijas tika īstenotas neapmierinoši, tās varēja izmantot negodprātīgi kuģīpašnieki.

To apstiprināja arī Starptautiskā jūras apdrošināšanas apvienība IUMI^183. Tāpēc ĪUM paziņoja, ka ta kategoriski iestāj as pret esošo Jorkas—Antverpenes vispārējās avārijas noteikumu paplašināšanu.

Tajā pašā laikā UNCLAD un CM notika darbs pie Jorkas—Antverpenes 1974. gada noteikumu 1990. gada redakcijas pārskatīšanas. Darbā aktīvi piedalījās arī Eiropas Vispārējās avārijas uzraudzītāju (pārbaudītāju, revidentu) asociācija — AIDE. CMI ieteikumi Jorkas—Antverpenes noteikumu jaunās redakcijas sagatavošanā tika nodoti tās kārtējai konferencei, kas notika 1994. gadā no 2. līdz 8. oktobrim Sidnejā. Konference pieņēma Jorkas—Antverpenes'" noteikumus jaunajā — 1994. gada — redakcijā un rekomendēja tos pieņemt lietošanā vispārējām avārijām ar 1994. gada 31. decembri. Līdz 1997. gada 4. maijam Latvija arī šajā dokumentā nepiedalījās.

Šīs monogrāfijas ierobežotā apjoma dē! šeit tiks izskatīti tikai Jorkas—Antverpenes 1994. gada noteikumi, atstājot 1974., 1990. un 1994. gada tekstu detalizētāku salīdzinājumu autora praktiskajam lekciju kursam Latvijas Universitātes Starptautisko attiecību institūtā.

Teksta komentārs un jaunā redakcija uzskatāmības labad būs dota kursīvā un citā drukā.

1994. gada Jorkas—Antverpenes noteikumi sākas ar "interpretācijas noteikumu” (rule of interpretation), kurā paredzēts, ka normu savstarpējo kolīziju gadījumos numurētajiem noteikumiem ir priekšroka pār tiem, kas ir apzīmēti ar burtiem. Tādējādi pēc 1950. gada Interpretācijas noteikumiem varēja celt prasību par vispārējo avāriju pēc numurētajiem noteikumiem, lai gan pēc A noteikuma nekāda vispārējā avārija nebija bijusi.1-15 Citiem vārdiem, pēc dažiem no numurētajiem noteikumiem varēja iesniegt prasību par vispārējo avāriju, lai arī pasākums nekādās briesmās nebija bijis (without the adventure having been in peril) un arī nekādi ārkārtējie izdevumi nebija notikuši.

1994. gada noteikumi daļēji labo šo stāvokli, ietverotjaunu Virsnoteikumu (rule paramount), kas iekļauj "saprātīguma" prasību visiem vispārējās avārijas ziedojumiem un izdevumiem. Tāpēc Interpretācijas noteikumu 2. daļā ir atsauce uz Virsnoteikumu, nosakot, ka, "izņemot gadījumus, kā tas Virsnoteikumā un numurētajos

noteikumos, vispārējā avārija jāsaskaņo ar noteikumiem, kuri apzīmēti ar burtiem" (tātad ar abiem — gan ar burtiem, gan cipariem apzīmētajām normām).

Virsnoteikums ietverts Jorkas—Antverpenes noteikumos tikai 1994. gadā šādā redakcijā:

"Nekādā gadījumā nedrīkst dot atjauju (allowance) ziedojumiem vai izdevumiem, ja tie nav izdarīti vai ciesti (incurred) saprātīgi."

Tādējādi personai, kas pieprasa ziedojumus vispārējās avārijas segšanai, pēc

1994. gada noteikumiem ir pienākums pierādīt, ka zaudējumi

vai izdevumi ir bijuši saprātīgi neatkarīgi no tā, vai vārds "saprātīgi" ir īpaši minēts konkrētajā noteikumā.

Noteikums A. kurā ir dota .vispārējās..avārijas..definīcija, paliek nemainīgs ka 1974. — 1990. gada redakcijās: "Vispārējās avārijas akts ir vienīgi un tikai, kad vispārējās drošības nolūkos ar mērķi glābt no briesmām īpašumu, kas ir iesaistīts kopējā jūras pasākumā, tiek izdarīti vai ciesti apzināti un saprātīgi ārkārtēji upuri un izdevumi."

Sā noteikuma īpašā svarīguma dēļ tas citēts pilnībā arī angliski:

"There is a general average act when and only when, an extraordinary sacrifice or expenditure is intentionally and reasonably made or incurred for the common safety for the purpose of preserving from peril the property involved in common maritime adventure."[184]

Noteikums B ir šāds, pilnīgi jauns, un tas skar buksēšanas noteikumus, lai panāktu vienveidību: "Gadījums, kad viens vai vairāki kuģi vai kuģus velk tauvā vai grūž citu kuģi, ir jūras kuģniecības pasākums (maritime adventure) ar noteikumu, ka tie visi ir iesaistīti komerciālā darbībā, bet ne glābšanas operācijā.

Ja tiek veikti pasākumi, lai saglabātu kuģus un to kravas, ja tādas ir, no vispārējām briesmām, tad tiek piemēroti šie noteikumi.

Kuģis nav vispārējās briesmās kopā ar citu kuģi vai kuģiem, ja, vienkārši atvienojot to no cita kuģa vai kuģiem, tas ir drošībā (safety)." ;

Noteikuma C pirmā daļa palikusi nemainīga kā 1974.—1990. gada redakcijās, pēc kā par vispārējo avāriju tiek uzskatīti vienīgi tādi zudumi un bojājumi vai izdevumi, kas ir tiešs vispārējās avārijas rezultāts.

Tālāk seko divas pilnīgi jaunas daļas: "Vispārējā avārijā nekādā gadījumā netiek akceptēti nekādi zudumi, bojājumi vai izdevumi, kas radušies sakarā vielu noplūdi vai izlaišanu no kopējājūras pasākumā iesaistītā īpašuma.

Dīkstāve (demurrage)[185], tirgus zaudēšana un jebkuri zaudējumi, kas tiek ciesti, vai zaudējumi, kas tiek radīti sakarā ar nokavējumu brauciena laikā vai arī tā rezultātā, unjebkuri netieši zaudējumi, lai kādi tie arī būtu, netiek atzīti par vispārējo avāriju."

Noteikums D 1994. gada redakcijā formulēts analogi j974.—1990. gada variantam, nosakot, ka tiesības un pienākumi pēc vispārējās avārijas netiek skarti, neskatoties uz to, ka notikums, kas bija par pamatu upuriem vai izdevumiem, varēja notikt vienas pasākumā iesaistītās puses vainas Bet tas nedrīkst būt par pamatu nekādu tiesību

atjaunošanas vai tiesību aizsardzības pasākumu ignorēšanai, kas var tikt uzsākti pret vai sakarā ar pusi, kas tajā vainojama.

Noteikuma E /. daļa arī palikusi nemainīga, pasludinot, ka onus probandi^14" piekrīt pusei, kas pieprasa parādīt (claiming to show), pieprasītie zaudējumi vai izdevumi ir pienācīgi pieļaujami kā vispārējā avārija.

2.un3. daļa ir pilnīgi jauna un skan šādi: "Visām pusēm, kam ir prasība vispārējā avārijā, jāiesniedz avārijas pārbaudītājiem (kontrolieriem) rakstiski paziņojumi par zaudējumiem vai izdevumiem,, par kuriem viņi pieprasa ziedojumus, 12 mēnešu laika no kopējā jūras pasākuma pārtraukšanas (izbeigšanās).

Ja šāda notifikācija nav izdarīta vai ja 12 mēnešu laikā no pieprasījuma par to jebkura no pusēm neiesniedz pierādījumus savai iesniegtajai prasībai vai sīkas zinas (particulars) par vienlaicīgu ieinteresētību (contributory interest), tad avārijas pārbaudītājam ir tiesības noteikt pabalstu (allowance) vai blakusvērtību (papildiemaksu (contributory value)), balstoties uz pieejamo informāciju, kuras apjomu var

apstrīdēt vienīgi, pamatojoties uz to, ka tā ir pilnīgi nepareiza."

Citētais teksts un tā oriģināls gan nedod pilnīgu skaidrību, kas ir nepareizs — informācija vai summa.

Noteikums F irpalicis nemainīgs. Pēc tā jebkuri papildu izdevumi, kas radīti citu izdevumu vietā, kuri būtu kā vispārējā avārija, jāuzskata par vispārējo

avāriju un tādējādi pieļaujamu, neņemot vērā citu interešu saglabāšanu (saving), ja tāda ir bijusi, bet tikai tiktāl, lai izvairītos no vispārējās avārijas izdevumu apjomiem.

Noteikuma G 1. un 2. daļa ir palikušas nemainīgas, un tās nosaka, ka vispārējā avārija ir jāizvērtē kā no zaudējumu, tā ieguldījumu viedokļa, balstoties uz vērtību laikā un vietā, kad un kur pasākums beidzies.

Šis noteikums neskar tās vietas noteikšanu, kurājāizdara avārijas paziņojums. Turpmākās divas daļas irpilnīgijaunas: "Ja kuģis ir jebkurā ostā vai vietā apstākļos, kas varētu dot pamatu vispārējās avārijas atļaujai atbilstoši Noteikumam X un XI, un krava vai daļa no tās tiek novirzīta uz tās galapunktu ar citiem transporta līdzekļiem, tad tiesības un pienākumi saistībā ar vispārējo avāriju, vērā kravas deklarētās

intereses, ja tas ir nepieciešams, paliek cik vien iespējams tās pašas, kā tās būtu, ja pasākumus būtu turpinājies, pēc iespējas tāpat, it kā krava nebūtu pārcelta uz citu transportu un tās pārvadājums turpinātos ar to pašu kuģi tik ilgi, cik tas būtu attaisnoti pēc frakts (affreightment) kontrakta un piemērojamā likuma.

Sakarā ar vispārējo avāriju izdalīto ar kravu saistīto pabalstu (allowances)'" proporcijas, kas noteicamas, piemērojot šā noteikuma trešo daļu, nedrīkst pārsniegt maksu, kas būtu jāsedz kravas īpašniekiem, ja krava tiktu nosūtīta (forwarded) tālāk uz

Noteikums I Kravas izmešana aiz borta. Šis noteikums irpalicis nemainīgs: "Nekāda kravas izmešana aiz borta (jettison of cargo) nedrīkst tikt atzīta par pareizu kā vispārējā avārija, izņemot gadījumus, kad šī krava tiek pārvadāta atbilstoši atzītām tirdzniecības tradīcijām."

Noteikums II. Zudumi vai bojājumi, upurējot vispārējam labumam (loss or damage by sacrifice for the common safety).

Šā noteikuma tā daļa, kas virsrakstā un tālāk sekos citā drukā, atšķiras no i 9 74. —

1990. gada redakcijas, pārējā tekstā izmaiņu nav:

"Kopējā jūras pasākumā iesaistītā īpašuma zudumi vai bojājumi, kas radušies upurēšanas dēļ kopējai drošībai, un zudumi, kurus radījis caur atvērtām kuģa kravas

1,9 Šis termins saistība ar vispārējo avāriju atkarība no konteksta vienā gadījumā būtu tulkojams ka "pabalsts", citā — kā "atļauja" vai "pieļaujamība". -r

(hatches) iekša līstošais vai pa citam kas attaisītas kravas

izmešanai pār bortu vispārējās drošības nolūkā, ieplūdušais ūdens, jāakceptē kā vispārējā avārija (shall be made good as general average)."

Noteikums III. Uguns dzēšana uz kuģa. Sis noteikums ir bez izmaiņām, izņemot pēdējos citā drukā esošos vārdus.

"Kaitējumu, kuģim un kravai vai abiem padarījis ūdens vai kas cits, ieskaitot kaitējumu, kuru radījusi ugunsgrēka dzēšana uz kuģa, piepildot tā tilpnes ar ūdeni (nogremdējot) un izvelkot to krastā (beaching of scuttling a burning ship), jāatzīst kā vispārējā avārija; izņemot to, ka nekāda kompensācija netiek maksāta par kaitējumu, radījuši dūmi, lai kā arī tie būtu radušies, vai arī to radījis karstums un uguns."

Noteikums IV. Vraka sagriešana (aizvākšana) (cutting away a wreck). Sis noteikums palicis nemainīgs: "Zudumi vai bojājumi, kurus radījusi vraka vai kuģa dalu sagriešana, kas iepriekš bijušas aiznestas (aizvestas) vai kas ir pazaudētas sadursmes rezultātā, netiek attaisnoti kā vispārējā avārija."

Noteikums V. Brīvprātīgā izbraukšana krastā (voluntary stranding). Sis noteikums palicis vecajā redakcijā, izņemot vārdus, kas ir atšķirīgā drukā.

"Kad kuģis tiek ar nolūku vispārējās drošības izbraukts krastā (is intentionally run ashore) neatkarīgi no tā, vai tas varēja vai nevarēja tikt izmests krastā, tā rezultātā radītie zudumi un bojājumi īpašumam, kas iesaistīts kopējā jūras pasākumā, jāakceptē vispārējās avārijas ietvaros."

Noteikums VI. Glābšanas atalgojums (salavage remuneration) palicis vecajā redakcijā.

"(a) Izdevumi, kurus pusēm radījis pats glābšanas veids, neskatoties uz to, vai tas noticis pēc kontrakta vai citādi, jāakceptē kā vispārējā avārija ar noteikumu, ka glābšanas operācijas tikušas īstenotas ar glābt no briesmām kopējā jūras

pasākumā iesaistīto īpašumu.

Izdevumiem, kas akceptēti vispārējās avārijas ietvaros, jāietverjebkurš atalgojums par glābšanu, kad vērā glābēju prasme un novēršot vai mazinot kaitējumu

videi, kā tas noteikts 1989. gada Starptautiskās konvencijas par glābšanu 13. panta l.(b) daļā.

(b) Vispārējās avārijas ietvaros netiek akceptēta kuģīpašnieka glābējam pēc minētās Konvencijas 14. panta 4. daļas vai pēc būtības atbilstoši jebkuram citam noteikumam maksājamā speciālā kompensācija."

Noteikums VII. Dzinēju un katlu bojājumi (damage to machinery and boilers) nav mainīts.

"Kaitējums, kas radīts jebkuriem krastā izmesta un briesmās esoša kuģa mehānismiem un katliem, mēģinot to dabūt atkal ūdenī peldēšanas stāvoklī (endevouring to refloat), jāakceptē vispārējās avārijas ietvaros, ja tiek pierādīts, ka tas radies no patiesa mēģinājuma dabūt kuģi peldošā stāvoklī vispārējās drošības labad, riskējot ar šādu kaitējumu; bet, ja kuģis ir peldošs, nekādus zudumus, ne bojājumus, kas radušies, darbojoties ar strādājošu dzinēju un katliem, nekādā gadījumā nedrīkst akceptēt vispārējās avārijas ietvaros."

Noteikums VIII. .Izdevumi, kas. ,saistīti ar. krasta.izmesta. (izdzīta,, izvilkta — teksts nedod skaidrību — J. B.) kuģa, atvieglošanu, un no tā izrietošais kaitējums, izņemot citā drukā tālāk izcelto novāciju, palicis vecais.

"Kad kuģis ir krastā un kuģa krava, degviela un krājumi vai arī jebkurš no tiem tiek izkrauts vispārējās avārijas akta ietvaros, ar atvieglošanu saistītie izdevumi, lihtera izīrēšana (lighter hire) un kravas aizvešana arjaunu kuģi (reshipping), ja tā notikusi, un jebkuri zudumi vai bojājumi kopējā jūras pasākumā iesaistītajam īpašumam tā rezultātā jāpieņem kā vispārējā avārija."

Noteikums IX. Krava kuģa materiāli un krājumi, kas tiek izmantoti kā degviela. Sajā noteikumā iestarpinājumi citā drukā ir novācija.

"Krava, kuģa materiāli un krājumi vai ikviens no tiem, kurus briesmu gadījumā nepieciešams izmantot degvielai vispārējam labumam, jāakceptē kā vispārējā avārija, bet, kad šāda kuģa materiāliem un krājumiem ir dota, tad vispārējā avārija

jākreditē pēc tās izvērtētās degvielas cenas, kas citādi tiktu patērēta, turpinot iecerēto braucienu."

Noteikums X. Izdevumi glābšanās ostā u.c. izņemot' novācijas izcēlumu citā drukā

(c) daļā, paliek iepriekšējais.

Kad kuģis sakarā ar negadījumu, upurēšanu vai citiem ārkārtējiem kas diktējuši to nepieciešamību vispārējai drošībai, ir bijis spiests iebraukt glābšanās ostā vai vietā vai arī tam bija jāatgriežas savā ostā vai iekraušanas vietā, tad ar ieiešanu šādā ostā vai vietā saistītie izdevumi jāakceptē kā vispārējā avārija; un, kad kuģis no turienes ir braucis ar savu sākotnējo kravu vai tās daļu, tad ar iebraukšanu, izbraukšanu vai atgriešanos šajā ostā vai vietā saistītie izdevumi tāpat jāatzīst par vispārējo avāriju.

"Kad kuģis ir jebkurā glābšanās vietā vai ostā un to nepieciešams pārvietot uz citu ostu vai vietu, jo remonta darbus nevar izdarīt pirmajā ostā vai vietā, šā noteikuma normasjāpielieto otrajai ostai vai vietai, it kā tā būtu glābšanas osta vai vieta, un šādas pārvietošanas izmaksas, ieskaitot pagaidu remontu un buksēšanu, jāakceptē kā vispārējā avārija. Noteikuma XI normas jāpiemēro ar šādu pārvietošanu saistītam kuģojuma pagarinājumam.

(b) Rīkošanās ar kravu uz borta vai tās vai degvielas, vai krājumu izkraušana ostā vai iekraušanas, iebraukšanas (calling) vai patvēruma vietā jāapstiprina kā vispārējā avārija, kad rīkošanās ar kravu vai tās izkraušana bija nepieciešama vispārējai drošībai vai lai dotu iespēju izlabot kuģa bojājumus, kurus radījuši upuri vai negadījums, ja remonts bija nepieciešams drošam tālākajam braucienam, gadījumos, kad kuģa bojājumi atklāti iekraušanas vai iebraukšanas ostā bez jebkāda negadījuma vai citiem ārkārtējiem kas saistīti ar šādu bojājumu, kurš radies brauciena laikā.

Rīkošanos ar kravu uz kuģa vai tās, degvielas vai krājumu izkraušanu nevar uzskatīt par vispārējo avāriju, ja tas radies vienīgi kravas pārkraušanas no vienas uz otru vietu uz kuģa (restowage) tās pārvietošanās brauciena laikā dēļ, izņemot gadījumus, kad šāda pārkraušana nepieciešama vispārējai drošībai.

(c) Ikvienā gadījumā, kad kravas, degvielas vai krājumu izkraušanas izmaksas ir pieņemamas kā vispārējā avārija, tad nokraušana (storage), ieskaitot apdrošināšanu, ja ta izdarīta sapratīgi, iekraušana no jauna un tas, degvielas un izvietošana

kravas telpās stowing) tāpat jāpieņem par vispārējo avāriju. Noteikuma XI

normas jāpiemēro ārkārtas aizturēšanas laikam, kuru radījusi šāda pārkraušana vai pārvietošana kuģa rūmēs.

Bet, ja kuģis ir atzīts par nelietojamu (condemned) vai neturpina savu pamatkursu, nokraušanas izdevumi jāapstiprina kā vispārējā avārija vienīgi līdz kuģa atzīšanas par nelietojamu un brauciena atcelšanas datumam, ja atzīšana par nelietojamu vai pamešana (abandonment) notiek pirms šā datuma."

Noteikums XI. Algas, komandas uzturēšana un citi izdevumi, kuri tiek segti patvēruma ostai un patvēruma ostā u.c. Sā noteikuma (b) daļas teksts ir nedaudz atšķirīgs no 1974. —1990. gada redakcijām.

"Saprātīgi noteiktas algas un kapteiņa, virsnieku un komandas uzturēšanas, kā arī ar patērēto degvielu un krājumiem saistītie izdevumi paildzinātā brauciena laikā, kas saistīts ar ieiešanu patvēruma ostā vai atgriešanos uz savu ostu vai vietu,

jāpieņem kā vispārējā avārija, kad ieiešanas šādā ostā vai vietā izdevumi ir pieļaujami vispārējās avārijas ietvaros atbilstoši Noteikumam X(a).

(b) Kad kuģim bijajāieiet vai jātiek aizturētam jebkurā ostā vai vietā negadījuma, upurēšanas (sacrifice) vai citu ārkārtēju apstākļu rezultātā, kuri piespieda to darīt vispārējās drošības labad vai lai dotu iespēju izlabot upurēšanas vai negadījuma kuģim radītos bojājumus, ja remonts bija nepieciešams kuģa ceļa tālākas drošas turpināšanas nolūkos, saprātīgi noteiktas algas un kapteiņa, virsnieku un komandas uzturēšanas izmaksas kuģa ārkārtas aizturēšanas laikā šādā ostā vai vietā tik ilgi, kamēr tas tika vai tam vajadzēja tikt sagatavotam ceļa turpināšanai, jāpieņem par vispārējo avāriju.

Degviela un krājumi, kas patērēti aizturēšanas ārkārtas laikā, jāpieņem kā vispārējā avārija, izņemot to degvielu un krājumus, kas tika patērēti tāda remonta laikā, kas nav akceptējams vispārējās avārijas ietvaros.

Ar noteikumu, ka tad, ja kuģa bojājumi ir atklāti kuģa iekraušanas vai iebraukšanas vietā bez jebkāda starpgadījuma vai citiem ārkārtējiem ar šiem bojājumiem saistītiem apstākļiem un šādi bojājumi notikuši brauciena laikā, tad ārkārtas aizturēšanas laikā tādējādi atklātu bojājumu remontam iztērētās summas, kapteiņa, virsnieku un komandas algas un uzturs, degviela un krājumi, kas patērēti, un uzliktie ostas izdevumi (port charges incurred) nedrīkst tikt pieņemti kā vispārējā avārija pat tad, ja remonts nepieciešams ceļa drošai turpināšanai.

Kad kuģis tiek atzīts par nelietojamu vai neturpina tā sākto ceļu, kapteiņa, virsnieku un komandas algas un uzturs, degviela un krājumi, kas tiek patērēti, un ostas izdevumi jāpieņem kā vispārējā avārija vienīgi līdz kuģa atzīšanas par nelietojamu vai kursa turpināšanas atcelšanas datumam vai līdz kravas izkraušanas datumam, ja kuģa atzīšana par nelietojamu vai kursa turpināšanas atcelšana notiek pirms šā datuma.

(c) un citu noteikumu labad algām jāietver visas izmaksas, kas izdarītas kapteinim, virsniekiem un komandai vai labā, vienalga, vai šādas izmaksas kuģīpašniekam uzliktas ar likumu vai arī ir izdarītas saskaņā ar darba līguma noteikumiem."

Talaka teksta daļa ir šada novacija:

pasākumu izmaksas, kas veikti, lai novērstu vai mazinātu kaitējumu videi, jāpieņem vispārējās avārijas ietvaros, ja tos izraisījis viens vai visi šādi apstākli:

(i) no vispārējai drošībai veltītās operācijas, kura, ja to būtu veikusi puse, kas nav kopējā jūras pasākuma līdzdalībniece, būtu šādai pusei devusi tiesības uz glābšanas atalgojumu;

(ii) kā priekšnoteikums ieiet vai iziet no jebkuras ostas vai vietas Noteikumā X(a) paredzētajos apstākļos;

(iii) kā vispārējā avārija netiek nekādas izmaksas papildus pasākumiem, kas tiek pieprasīti, lai novērstu vai mazinātu vides piesārņojumu, kurš ir priekšnoteikums, lai paliktu jebkurā ostā vai vietā XI(b) noteikumā paredzētajos apstākļos, kad notiek vides piesārņotāja vai izlaišana;

(iv) kas nepieciešami sakarā ar kravas izkraušanu, novietošanu noliktavās vai atkaliekraušanu jebkurā gadījumā, kad šo operāciju izmaksas ir pieņemamas kā vispārējā avārija."

Noteikums XII. Kravas bojāšana izkraušanas laikā u.c,, izņemot vārdus citā drukā, palicis iepriekšējā redakcijā.

"Kravas, degvielas vai krājumu bojāšana vai pazaudēšana, kas radusies no rīkošanās ar to (apstrādāšanas), izkraušanas, novietošanas noliktavā, iekraušanas atpakaļ (pārkraušanas) (reloading) un izvietošanas uz kuģa, jāpieņem kā vispārējā avārija, kad un vienīgi kad šo pasākumu izmaksas tiek atzītas par vispārējo avāriju."

Noteikums XIII. Remonta izmaksu atlaides (atskaitījumi) nav mainīts.

"Remontam, kas jāatļauj vispārējās avārijas ietvaros, nedrīkst izdarīt atlaides sakarā ar "jaunā nomainu pret veco" ("new for old"), kad vecie materiāli vai daļas tiek aizvietotas arjaunām, izņemot gadījumus, kad kuģis ir vairāk nekā 15 gadus vecs un jābūt atlaidēm (deductions) par vienu trešdaļu. Atlaides jāregulē atkarībā no kuģa vecuma, skaitot no kuģa būvniecības beigu gada 31. decembra līdz vispārējās avārijas aktam, izņemot izolēšanas (drīvēšanas) (insulation) darbus un darbus, kas saistīti ar glābšanas un līdzīgām laivām, ar sakara un navigācijas aparatūra un iekārtām, dzinēju un katliem, par kuriem atlaides jāregulē atbilstoši to dalu vecumam kuras tiek remontētas.

Atskaitījumi jāizdara vienīgi no jauno materiālu vai detaļu izmaksām, kad tās ir gatavas iemontēšanai kuģī.

Nekādi atskaitījumi netiek izdarīti saistībā ar pārtiku, krājumiem, enkuriem un savienojumiem (chain cables).

Sauso doku un slīpu (slipway) nomas un izmaksas par kuģa pārvietošanu jāatļauj pilnībā.

Kuģa dibena tīrīšanas, krāsošanas vai gruntēšanas izmaksas netiek atļautas vispārējās avārijas ietvaros, izņemot gadījumus, kad dibens ticis krāsots vai gruntēts ar divpadsmit mēnešu starplaiku pirms vispārējās avārijas akta, tādā gadījumā jāatļauj puse no šādām izmaksām."

• NoteikumsXIV. Kārtējais remonts (temporary repairs)palicis nemainīgs. >

"Ja kuģim iekraušanas; iebraukšanas vai patvēruma "osta tiek izdarīts kārtējais remonts vispārējai drošībai vai sakarā ar vispārējās avārijas upuriem radītajiem bojājumiem, tad šāda remonta izdevumi jāpieņem kā vispārējā avārija.

Ja negadījuma izraisītais kārtējais remonts tiek izdarīts, lai atvieglotu kuģa maršruta pabeigšanu, šāda remonta izmaksas jāpieņem kā vispārējā avārija, neņemot vērā taupīšanu (saving) citu interešu nolūkā, ja tas vispār tiek darīts, bet vienīgi līdz to izdevumu ietaupīšanai, kas būtu radīti un atļauti vispārējā avārijā, ja šie izdevumi tur netiktu iztērēti.

Nekādas atlaides "jaunajam pret veco" no kārtējā remonta vispārējās avārijas ietvaros nedrīkst

Noteikums XV. Frakts zudumi palicis vecajā redakcijā.

"Frakts zudumus, kas izriet no kravas bojāšanas vai pazaudēšanas, nedrīkst atzīt kā vispārējo avāriju, vai nu to ir radījis vispārējās avārijas akts, vai kad kravas bojāšana vai zaudēšana tiek šādi akceptēta.

Atskaitījumi jāizdara no zaudētās bruto frakts apjoma par izmaksām, kuras to īpašnieks būtu cietis, lai iegūtu (nopelnītu) šādu frakti, bet upura rezultātā nav tās cietis."

Komentārs šā noteikuma pēdējai ne visai skaidri izteiktajai daļai nav dots ne iepriekš minētajā UNCITRAL skaidrojumā, ne šajā nodaļā izmantotajos citos darbos, tāpēc tas tiek citēts pilnībā angliski:

"Deduction shall be made from the amount of the gross freight lost, of the charges which the owner thereof would have incurred to earn such freight, but has, in consequence of the sacrifice, not incurred."

Noteikums XVI. Upuru rezultātā zaudētās vai bojātās kravas pieņemamais apjoms nav izmainīts.

"Upurētās vispārējās avārijas kārtībā pieņemamais bojātās vai zaudētās kravas apjoms ir zaudējumi, kas ciesti šajā sakarā un balstīti uz tās vērtību izkraušanas laikā, kura ņemta no saņēmējam iesniegtā komerciālā (invoice), bet, ja šāda

nav, no piegādes vērtības (shipped value). Izkraušanas laika vērtībai jāietver apdrošināšanas un frakts cena, izņemot tiktāl, cik par frakti risku nes citas — ne kravas intereses.

Ja šādi bojāta krava tiek pārdota un par bojātās kravas apjomu nav citas vienošanās, tad zaudējumus, kas ir akceptēti vispārējās avārijas ietvaros, veido starpība starp pārdošanas neto izdevumiem un neto saprātīgo vērtību (sound value), kā tas ietverts šā noteikuma 1.

Noteikums XVII. Ziedojumu dalu vērtība (contributory values). 2. daļas beigas,

3. daļas sākums un 4. daļa ir no vāci ja.

Daļas, ar kurām tiek segti vispārējās avārijas izdevumi, ir jāveido pēc īpašuma patiesās neto vērtības pasākuma beigās, izņemot to, ka kravas vērtībai jābūt tās vērtībai izkraušanas brīdī, pārbauda pēc kas iesniegts saņēmējam (rendered

to receiver), bet, ja šāda rēķina nav, — no piegādātās vērtības. "Kravas vērtībaijāietver apdrošināšanas un frakts cena, izņemot tiktāl, cik par frakti risku nes citas, izņemot kravas, intereses, atskaitot no tā jebkurus zaudējumus vai bojājumus, kurus cietusi krava pirms izkraušanas vai tas laika. Kuģa tiek noteikta, neņemot

īpašuma iznomāšanas vai nodošanas čarterpartijā uz laiku (taimčartera partijas) pozitīvās vai negatīvās sekas, kam kuģis var tikt pakļauts (beneficial or detrimental effect of any demise or time charterparty to which the ship may be committed)."

Šīm vērtībām jāpievieno summa, kas ziedotajam īpašumam ir akceptēta kā vispārējā avārija; ja šāds noteikums jau nav jāpievieno no frakts izdarītie atskaitījumi,

kuģa nodevas (passage money) uz šādu izmaksu rēķina un komandas algas, kas netiktu ja frakts un kuģis vispārējās avārijas akta dienā būtu pilnīgi zaudēts, un šīs izmaksas nebūtu atjautas vispārējās avārijas ietvaros; tām jāpievieno visu šajā vispārējās avārijas akta rezultātā ciesto ārkārtas izmaksu atskaitījumi no īpašuma vērtības, izņemot tādus atskaitījumus, kas tiek vispārējā avārijā un tiek uzlikti

kuģim saskaņā ar spriedumu par speciālo kompensāciju pēc 1989. gada Starptautiskās konvencijas par glābšanu 14. pantu vai pēc jebkura cita līdzīga satura noteikuma.

Noteikuma G 3. daļā minētajos apstākļos kravai un citam īpašumam atbilstoši tā vērtībai piegādes brīdī īstajā galapunktā, ja tā nav pārdota un citādi sadalīta pirms pienākšanas šajā galapunktā (short of destination), kā arī kuģim pēc tā patiesās neto vērtības dotajā brīdī reisa nobeigumā un pēc kravas izkraušanas jāpiedalās vispārējās avārijas radīto zaudējumu segšanā.

Ja krava ir pārdota pirms tās pienākšanas galapunktā, tai tomērjāpiedalās vispārējās avārijas radīto zaudējumu segšanā atbilstoši tās patiesajam neto pārdošanas procesam ar jebkuru papildu summu, kas tiek apstiprināta kā vispārējā avārija.

Pasts, pasažieru bagāža, personīgās lietas (effects) un ar tiem braucošie personīgie transporta līdzekļi nepiedalās vispārējā avārijā.

Noteikums XVIII. Kuģa bojājumi nav mainīts.

Summai, kas tiek pieļauta kā vispārējā avārija, bojājumiem vai kuģa zaudēšanai, vai tā mehānismu un/vai iekārtu zaudēšanai, ko radījis vispārējās avārijas akts, jābūt šādai:

(a) kad tie ir izremontēti vai aizvietoti, — patiesas saprātīgas remonta vai bojāto vai zaudēto daļu nomainīšanas izmaksas ar Noteikumā XIII minētajiem atskaitījumiem;

(b) kad tie nav izlaboti vai aizvietoti, — tad cenas saprātīgas samazināšanās ietvaros, ko izraisa šādi bojājumi vai zaudējumi, bet ne vairāk kā remonta izmaksas. Bet, ja kuģis ir patiesībā pilnīgi zaudēts vai arī ja kuģa bojājumu remonta izmaksas pārsniegtu tā cenu pēc remonta, tad summu, kas tiek atļauta kā vispārējā avārija, veido kuģa vērtēto saprātīgo cenu pēc bojājumu remonta plānoto cenu atskaitīšanas no tās summas, kas nav vispārējā avārija, un kuģa cenas tā bojātā stāvoklī, ko var vērtēt pēc pārdošanas neto procesa (net proceeds of sales).

Noteikums XIX. Nedeklarētā vai nepareizi deklarētā cena nav grozīts.

Bojājumi vai zudumi, kas radīti precēm, kuras ir iekrautas kuģī bez kuģīpašnieka vai viņa aģenta ziņas, vai par to piegādes laikā apzināti nepareizi aprakstītām precēm, netiek akceptēti vispārējās avārijas ietvaros, bet šādām precēm jāpiedalās vispārējās avārijas zaudējumu segšanā, ja tās ir izglābtas.

Bojājumi vai zudumi, kas radīti nepareizas piegādes dēļ pēc vērtības, kura ir zemāka par to reālo cenu, deklarētām precēm tiek kompensēti pēc to deklarētās vērtības, bet vispārējās avārijas radīto zaudējumu segšanā tās piedalās pēc savas patiesās vērtības.

NoteikumsXX. Summu .iegūšana-(provision of fonds), izņemot2. • daļu,-nav' mainīts. No vispārējās avārijas izdevumiem tiek pieļauta 2% komisijas nauda, izņemot to naudu, kas tiek izlietota algām un kapteiņa, virsnieku un komandas uzturam, degvielai un krājumiem, kas kuģojuma laikā netiek aizvietoti.

Kapitāla zaudējumi, kurus cietuši vispārējās avārijas izdevumu segšanai pārdoto preču īpašnieki, tiek akceptēti vispārējās avārijas ietvaros.

Vispārējās avārijas izmaksu apdrošināšanai nepieciešamās izmaksas tiek akceptētas vispārējās avārijas ietvaros.

Noteikums XXI. Vispārējās avārijas ietvaros akceptēto zaudējumu procenti (interest on losses) ir nedaudz izmainīts.

Vispārējā avārijā procenti tiek izdevumiem, ziedojumiem un subsīdijām pēc 7%

gada likmes līdz trīs mēnešus ilgi pēc vispārējās avārijas pārbaudes (adjustment) pasludināšanas datuma sakarā arjebkuriem maksājumiem doto atļauju, ņemot vērā intereses līdzdalības izdevumu segšanā, vai šī nomaksa notiek no vispārējās avārijas depozīta fonda. Noteikums XXII. Rīcība ar naudas depozītiem palicis pēc agrākās kārtības.

Ja sakarā ar kravas atbildību par vispārējo avāriju, glābšanu vai speciālām savākti naudas depozīti, tad šie depozīti bez kavēšanās tiek iemaksāti speciālā rēķinā kopīga pārstāvja vārdā, kuru norīko pēc kuģīpašnieka izvēles, un deponētāju izvēlēta pārstāvja vārdā bankā, par kuru puses vienojas. Šādi iemaksāta summa kopā ar procentiem, kas no tās iegūti, ja tādi ir, tiek glabāta kā drošības nauda pušu vispārējās avārijas, glābšanas vai īpašo nomaksu izdevumu nomaksai par kravu. Iemaksas refinansēšanai vai depozītiem var izdarīt pēc avārijas pārbaudītāja rakstiska apliecinājuma. Šādi depozīti un izmaksas vai refinansēšana notiek, neņemot vērā pušu vispārējās saistības.

BĪSTAMO KRAVU STARPTAUTISKĀ PĀRVADĀŠANA

1975. gadā ANO Ekonomikas komisijas Eiropai (ECE) darba grupa starptautiskās tirdzniecības procedūras sekmēšanai sāka strādāt pie īpaša dokumenta sagatavošanas par bīstamo kravu pārvadāšanu, kas būtu derīgs multimodālajam transportam un sekmētu šo pārvadājumu starptautiskās reglamentācijas harmonizēšanu. Darba grupas sesijā no 1995. gada septembra līdz novembrim (ieskaitot) piedalījās 36 valstu, ieskaitot Igauniju (bet ne Latviju), kā an LĪNCLAD, UNCITRAL, OCTI^15", WCO^151, IATA^152, FIATA, ICC,

un vairāku citu starptautisko organizāciju pārstāvji.1"

JM! Central Office for International Railway Transport.

World Customs Organization.

International Air Transport Association.

International Express Carriers Conference.

154 International Organization for Standartization. •

155 Society for World Wide Interbank Financial Transfers.

International Union for Railways.

157 Šī apakšnodaļa ir sagatavota pēc ANO ECE Rekomendācijas Nr. II, kas ietverta — "Documentary Aspects of the International Transport of Dangerous Goods", Recommendation No. 11, second ed., Geneva, January 1996, ECE/TRADE/20, GE.96—30229.

Sesijā ECE versa klātesošo. uzmanību uz devītajām, labotajām. ANO Rekomendācijām par bīstamo preču transportu. Tika pieņemts lēmums, ka viena no galvenajām prioritātēm ir informācijas un dokumentu apmaiņa par bīstamo kravu transportu starp dažādiem transporta veidiem atbilstoši ANO Rekomendācijām, kas ietvertas tā sauktajā "Oranžajā grāmatā" tās pēdējā versijā.

Jebkuriem pārvadājumiem jāpielieto vienāds "Oranžajā grāmatā" ietvertais bīstamo kravu deklarācijas standarta teksts, kuru tā starptautiski vienveidīgā rakstura dēļ šeit citēsim angliski:

"I hereby declare that the contents of this consignment are fully and accurately described above by the proper shipping name, and are classified, packaged, marked, labelled/placarded, and are in all respects in proper condition for transport according to applicable international and national governmental regulations."

Datu nosūtīšana notiek ar "uz papīra" esošu dokumentu palīdzību un EDI™. Bīstamo kravu pārvadājumu veidlapa vienam transporta veidam multimodālajā pārvadājumu sistēmā ir spēkā, vienalga, vai tā ir uz papīra vai arī tiek noraidīta pa EDI. Šī deklarācija, ja iespējams, jāietver parastajā transporta dokumentā vai jākombinē ar īpaši jāsekmē datu pārraide pa EDI. Starptautiskajās konvencijās, kas reglamentē bīstamo kravu pārvadāšanu, galvenais dokumentārais priekšnoteikums ir tas, ka kravām jābūt pareizi aprakstītām un klasificētām. Jābūt deklarācijai par to veidu, marķējumu, uzrakstiem un iepakojumu. Tas jāizdara ar anotāciju uz esošā transporta vai kravas apstrādes dokumenta vai ar īpaša dokumenta palīdzību.

Diemžēl jūras, autoceļu, dzelzceļu un gaisa pārvadājumu konvencijas joprojām pieprasa ietvert kravas dokumentos dažādus datus. Dokumentu iesniegšanas kārtība, to veidlapas un arī prasības ir dažādas. Turklāt transporta dokumentu veidlapu formas nenosaka konvencijas, bet gan profesionālās asociācijas.

Tā kā prakse pierāda: jo sarežģītāks dokuments, jo vairāk iespējams pielaist kļūdas, kurām var būt ļoti traģiskas sekas bīstamo kravu pārvadājumos, tad ECE iesaka pieņemt pēc iespējas vienkāršākus bīstamo kravu pārvadāšanas dokumentus ar minimumu nepieciešamās informācijas.

Bīstamo kravu pārvadājumos pielieto dažādus informācijas noraidīšanas veidus, taču telefona sarunai nav juridisku seku. Rekomendētie informācijas (conformation) veidi ir šādi: ;.

(a) piemērota atzīme uz transporta vai kravas apstrādāšanas dokumenta;

(b) bīstamās kravas deklarācijas veidlapa;

(c) elektroniskie līdzekli — telekss, fakss vai datoru sakari — EDI.

Bīstamo kravu deklarācijas piegādes gadījumā īpaši svarīgas ir juridiskās un praktiskās problēmas. Piemēram, nepieciešams paraksta oriģināls, kas nav iespējams EDI apstākļos.159

Pašreizējais stāvoklis bīstamo kravu pārvadājumu reglamentācijā ir tāds, ka pamatdokuments šajā jautājumā ir minētā ANO "Oranžā grāmata", uz kuru valstīm

Electronic data interchange. Šo sistēmu izmanto bankas un to klienti. m Šo problēmu analīzi sk. - U.N. ECE TRADEAVP.4/R.998/Rev. 1.

sava likumdošana un uz kuru jābalsta to normatīvie akti un darbība.

Visprecīzāk ANO rekomendācijām sekojusi IMO. ICAO. kas saskaņojusi savas tehniskās instrukcijas ar "Oranžo grāmatu", un IATA, kas pieņēmusi "Bīstamo preču noteikumus" — DGR.16"

Tomēr ar ANO Rekomendācijām par bīstamu kravu pārvadāšanu^161 vēl pilnībā nesaskan Eiropas Līgums par bīstamo kravu starptautisko pārvadāšanu pa autoceļiem (ADR)162 un Noteikumi par bīstamo kravu starptautisko pārvadāšanu pa dzelzceļiem (RID)163.

Multimodālā bīstamo kravu veidlapa. Rekomendāciju galvenais uzdevums ir bīstamo kravu dokumentācijas vienkāršošana, dublēšanas novēršana, unifikācija un nepieciešamo dokumentu skaita samazināšana.

Rekomendācijas ieteic izmantot vienotu, standartizētu starptautisko dokumentu bīstamo kravu pārvadāšanai ar visiem multimodālā transporta līdzekļiem. Šādu dokumentu būtu nepieciešams pievienot esošajiem ANO bīstamo kravu dokumentu satura priekšrakstiem^161 vai, kad iespējams, atbilstošam EDI ziņojumam, pielietojot IMDG kodu jūras transportam un IATA noteikumus gaisa transportam. Multimodālā bīstamo kravu veidlapā ietverto datu klāsts pilnībā atbilst AN O bīstamo kravu tirdzniecības dokumentu satura priekšrakstiem.

Multimodālo bīstamo kravu deklarācijas (OGO)procedūra ir noteikta pēc šādiem

parametriem:

(a) esošās prasības parakstu oriģināliem visā multimodālā transporta katram atsevišķam transporta veidam irjāizpilda atsevišķi;

(b) jāņem vērā pēc iespējas vairāki iespējamie scenāriji;

(c) dokumentu kopiju skaitam jābūt iespējami mazākam.

Tiek rekomendētas ne vairāk kā 6 DGD kopijas, ņemot vērā to, ka parastos apstākļos vienai piegādei tiek izmantoti ne vairāk kā četri transporta līdzekļi.

Ar bīstamību saistītā preču klasifikācija tiek ietverta dokumentu centrālajā ailē "Preču apraksts" (goods description).

Dokumentu apvienošana un savietojamība. Dokumentu saraksts, kuros var ietvert bīstamo kravu deklarāciju, ir šāds:

(a) iesniegumi kravu ekspedīcijai/piegādei (forwarding/shipment);

(b) kravu piegādes instrukcijas;

(c) kravu apstrādes dokumenti, piemēram, piegādes ziņojumi kravas pieteikumiem piegādei dokos (shipping notes for cargo reservation, dock delivery) un preču pārskaitīšanai;

Dangerous Goods Regulations.

UN Recommendations on the Transport of Dangerous Goods.

European Agreement Concerning the International Carriage of Dangerous Goods by Road.

11,1 Regulations Concerning the International Carriage of Dangerous Goods by Rail.

IM United Nations Layout Key.

rīkojums kravas nokraušanai (stowage order), kura kopija tiek atdota šiperim ar pārvadātāja atzīmi, kurā viņš dod piegādes un instrukcijas;

(e) galvenais transporta dokuments katram transporta veidam vai arī

visiem kopāmultimodālais transporta dokuments atbilstoši UNCTAD/ICC Noteikumiem multimodālajiem transporta dokumentiem.[186]

Dokumentā ietveramo datu galvenais priekšnoteikums ir dot izsmejošu informāciju par briesmām (hazards), kas saistītas ar šīm precēm. Šajā nolūkā transporta dokumentos jāietver zināma pamatinformācija par šo konsignāciju, kurai pēc "Oranžās grāmatas" jābūt šādai:

(a) pienācīgais piegādes nosaukums (shipping name) atbilstoši "Oranžās grāmatas" noteikumam;

(b) preču klase vai iedalījums (division); par klases vielām un priekšmetiem (Class 1 substances and articles) iedalījumam jāseko tūlīt pēc preču savietojamības (compatibility UN) apzīmējuma ar burtu;

(c) apzīmējums — "ANO" (UN), kam jāseko šīs organizācijas noteiktajam numuram;

(d) aprakstā ietverto bīstamo kravu daudzums, masa vai neto, eksplozīvais saturs.

Ja tiek pārvadāti bīstamie atkritumi to tālākai izmantošanai vai pārstrādei, izņemot

kodolatkritumus, atbilstošajam piegādes nosaukumam jābūt identificētam ar nosaukumu "atkritumi" (waste).

reaktīvajiem organiskajiem peroksīdiem (seif-reactive substances Division 4.1), kuru temperatūra pārvadājuma laikājākontrolē, šīm ārkārtas temperatūrām jābūt ietvertām transporta dokumentā.

Citas līdzīgas šīs un 5.2. sadajas vielas atjauts pārvadāt vienīgi ar uzrakstu 'EXPLOSIVE", tām jābūt īpaši iepakotām, un šiem ierakstiem jābūt transporta dokumentā. Ja šīs vielas tiek pārvadātas valstī, kur tam nepieciešama īpaša tad paziņojumam

par to arījābūt iekļautam transporta dokumentā kopā ar šīs atļaujas kopiju.

kravas bīstamības klasifikācijas ieraksta rādītāju piemērs pareizā to kārtībā ir šāds: 'ALLYL ALCOHOL 6.1 UN 1098 I."

Nacionālie likumi var paredzēt vēl arī citu datu iekļaušanu, piemēram, par vielas aizdegšanās temperatūru (flash point ranges)

Bīstamo preču klasifikācija atbilstoši ANO Rekomendācijām klasēs un sadaļās (classes/divisions):

J. (class — eksplozīvas vielas un priekšmeti;

2. klase — gāzes;

3. klase — degoši šķidrumi;

4. klase

(division) — degošas cietas vielas;

4.2. sadaja — vielas, kas var pēkšņi spāgt (substances liable to spontaneous cumbustion);

5. klase • -

5.1. sadala — oksidanti;

5.2. sadaļa organiskie peroksīdi;

6. klase

6.1. sadala — toksiskas vielas;

6.2. sadala — infekciju radošas vielas (infectious substances);

7. klase — radioaktīvi materiāli;

8. klase — koroziju (corrosive) radošas vielas;

9. klase — citas bīstamas vielas un priekšmeti.

Šī ir visas pasaules standarta klasifikācija visiem transporta veidiem, izņemot aerosolus jūras transportam.

Iepakojuma sertifikāti. ANO "Oranžā grāmata" nosaka: ja bīstamas preces tiek iepakotas kravas konteinerā, tam jāatbilst Starptautiskajām konvencijām par drošiem konteineriem (CSC)166, kas parakstītas 1972. gada 2. decembrī. Personām, kas iekrauj kravas konteinerā, ir jāsagatavo konteinera iekraušanas sertifikāts (container packing certificate), kur jābūt tās personas parakstam, kas ar to apliecina, ka konteiners ir atbilstošā stāvoklī, apstiprina pārbaužu rezultāti:

(a) konteiners ir tīrs un pēc ārējā izskata piemērots preču iekraušanai;

(b) pakas, kurāmjābūt citai no citas atdalītām, nav iekrautas kopā vienā konteinerā;

(c) pārbaude, vai pakas nav bojātas, pēc ārējās apskates ir izdarīta, un iekrautas ir tikai veselas pakas;

(d) visas pakas ir kārtīgi iekrautas un nepieciešamības gadījumā nostiprinātas ar attiecīgajam transporta veidam atbilstošiem drošības materiāliem;

(e) beramās (bulk) preces konteinerā ir vienmērīgi izlīdzinātas;

(f) konteiners pilnībā atbilst konsignācijām, ieskaitot 1. klases preces, izņemot

1.4. sadalu, atbilstoši "Oranžajai grāmatai";

(g) konteiners un pakas ir atbilstoši marķētas, apzīmētas ar uzrakstiem un plakātiem (labelled and placarded) atbilstoši "Oranžajai grāmatai";

(h) sertifikāts vai veidlapa ir saņemta katrai konteinerā iekrauto bīstamo preču konsignācijai.

Šādu sertifikātu var pieprasīt arī transporta piemēram, automašīnu,

lokomotīvju un vagonu, izņemot cisternu, pārvadāšanai pa jūru. Šo informāciju var ietvert arī multimodālā transporta deklarācijas mugurpusē.

Informācija ārkārtējiem gadījumiem. Nepieciešams nodrošināties, lai atbilstoša informācija būtu vienmēr nekavējoties pieejama ar bīstamo preču pārvadāšanu saistītajos negadījumos. Informācijai jābūt pieejamai no šīs preces saturošā

iepakojuma, īpaši negadījuma laikā tai jābūt nekavējoties un brīvi sasniedzamai.

Jūras un gaisa, bet dažās valstīs arī iekšzemes transporta prakse parāda, ka ne vienmēr tiek pieprasīts informāciju ārkārtējam stāvoklim ietvert pašā transporta

International Conventions for Safe Containers.

dokumenta, jo šo informāciju var iegūt no ANO noteikta preces identifikācijas koda unnumura.

Dokumentus negadījumu likvidācijai ir sagatavojušas vairākas specializētās starptautiskās organizācijas, piemēram, ICAO,r' un IMO;6s. Citos gadījumos šī informācija tomēr vajadzīga kravas dokumentos. Tā, piemēram, starptautiskajam autoceļu transportam Eiropā (ADR) instrukcijas par to, kā apieties ar konkrētajām pārvadājamām bīstamajām precēm, jāpievieno transporta dokumentam visu to valstu valodās, caur kurām šis transports pārvietojas. No 1997. gada 1. janvāra šādai informācijai noteikti jābūt vienīgi valodā, kuru saprot dotā transporta līdzekļa šoferi. Citos gadījumos transporta dokumentā nepieciešams vienīgi attiecīgs iestarpinājums, piemēram, bīstamības identifikācijas kods autocisternām un cisternu vagoniem (tankwagons — RID). Pēc dažu valstu likumdošanas nepieciešams arī telefona numurs, kur zvanīt ārkārtas gadījumos.

Veidlapas. Kāpēc šajā apakšnodaļā tik liela uzmanība veltīta tīri formāliem, varbūt pat administratīviem un drošības tehnikas jautājumiem? No juridiskā viedokļa visiem ierakstiem jebkurās veidlapās, deklarācijās un citos kravas dokumentos ir ļoti liela praktiska nozīme varbūtējo prasību gadījumos. No pareizas dokumentu izpildīšanas pēc formas atkarīgas attiecīgās puses sekmes procesā un attiecīgi zaudējumi vai to segšana. Vairākumā gadījumu pēc to satura deklarācijas, kuras pieprasa dažādas transporta konvencijas un citi starptautiskie dokumenti, ir visai vienveidīgas, tāpēc kļūdu izslēgšanas labad ieteicams maksimāli turēties pie "Oranžās gāmatas" formulējumiem, obligāti ievērojot šīs sākumā ietverto bīstamās kravas standarta deklarācijas tekstu.

Pārvadājot preces pa dalībvalstis nepieprasa ievērot stingri

noteiktu pārvadāšanas dokumenta formu, jo tās zinas, kurām noteiktijābūt dokumentā, nosūtītājs pats ietver konsignācijas ziņojumā (note). Tomēr, ja preces tālāk piegādā pa jūru vai autoceļu, konsignācijas ziņojumam jāpievieno (in the form of attachment) īpaša deklarācija.

Bīstamo preču informācija prasības pēc Eiropa piemērotajiem- modālajiem noteikumiem ir ietvertas īpašā sarakstā^16", kas sagatavots pēc attiecīgajiem starptautiskajiem noteikumiem auto, dzelzceļu un jūras pārvadājumiem atbilstoši ADR^17", RID^171, ICAO, 1CAO/ MA un 1 M D G kodu noteikumiem. Lapa Ir sadalīta piecās daļās, tās ietver šādu informāciju:

• informācijas virsrakstu, konsignētāja un konsignatora nosaukumu (vārdu) un adresi, pārvadātāja nosaukumu;

'"Emergency Response Guidance for Aircraft Incidents Involving Dangerous Goods.

"Emergency Procedures lor Ships Carrying Dangerous Goods” and "Medical First Aid Guide in

Accidents Involving Dangerous Goods”.

So informāciju un attiecīgās veidlapas sk. — "Documentary Aspects of the International Transport of

Dangerous Goods", ECE/TRADE/204, GE.96-30229, pp. 9 — 11.

171 European Agreement for the International Carriage of Dangerous Goods.

171 Regnement International Concemant le Transport Des Merchandises Dangerases (Par Chemin de

Fer).

€' atsaucešmfomāciju' par firmāsūikorporāciju (reģistrācijas vietu);komerciālo informāciju, arī gaisa transporta ceļazīmi (air waybill);

• H informāciju par maršrutu (voyage) — izbraukšanas, iebraukšanas vietu, reisa numuru, transporta līdzekli (vessel) u.c;

• informāciju par konsignāciju — kravas markas, numurus, neto un bruto svaru, bīstamības klasifikāciju u.c;

deklarācijas par bīstamajām kravām ar nepieciešamajiem parakstiem. *

Šī, protams, ir loti īsa informācija par bīstamo kravu pārvadāšanas dokumentārajiem aspektiem, taču tā dod vispārējo priekšstatu par pastāvošajām ANO prasībām. "Oranžā grāmata" sastāv no vairākiem simtiem lappušu, un detalizēta tās analīze šajā monogrāfijā nav ne iespējama, ne nepieciešama.

KUGU NOMAS JURIDISKIE ASPEKTI

Informāciju par kuģu un konteineru starptautisko iznomāšanu ir analizējusi uzmanība tiek veltīta šiem procesiem jaunattīstības zemēs, kur nereti vērā moderno iekārtu nomas īpašos principus, bet kuģu nomai pielieto tos pašus normatīvos aktus, arī citu īpašuma veidu nomai (traditional rental property).

sistēma nomnieka vai iznomātāja (lessee, lessor) valstī var neatļaut nomniekam iegūt efektīvu peļņu no iekārtu un kuģu nomas. Turklāt sistēmas nepilnības iznomātājam var būt saistītas ar augstu risku nespēt efektīvi kontrolēt un atgūt iznomāto kuģi, kas īpaši bieži sastopams jaunattīstības valstīs.

Ari attiecīgās valsts kontraktu tiesības, kas reglamentē finansiālo nomu, var negarantēt nomniekam tiesības pārtraukt v in am neizdevīgu nomu, ja nomā paņemtais kuģis vai citas iekārtas ekonomiski neattaisno uz tām liktās ekonomiskās cerības. Šajā sfērā LNCLAD ir veicis īpašu pētījumu par kuģu finansēšanu jaunattīstības

173

zemēs.

Tomēr jāatzīst, ka īpaši normatīvie akti kuģu finansiālo iznomāšanu nereglamentē arī vairākumā attīstīto valstu. Normatīvo aktu trūkums ir novedis pie tā, ka noma parasti notiek pēc praksē ieviestas standarta formas. Tomēr tas nekādi nevar ietekmēt nodokļu, uzņēmumu reģistrācijas un bankrotu jautājumus. Tāpēc vairākās jaunattīstības valstīs kuģu finansiālās nomas jautājumus ir mēģināts risināt ar valdību normatīvo aktu palīdzību. Nacionālajai likumdošanai ir jāgarantē tāda kuģu iznomātāja juridiskā drošība, kurš nevēlas pats uz sava izmantot kuģi pārvadājumos, bet iznomā to

trešajai pusei. о oiomraosirev

Lai atrisinātu šo problēmu, nepieciešams

(a) iedibināt modernu un efektīvu kuģu reģistrācijas sistēmu, kas iznomātājam atļautu reģistrēt iznomāšanas kontraktu publiskā reģistrā, lai padarītu kuģi imūnu pret trešo pušu prasībām;

(b) lai nomas maksas nomnieka

vai bankrota gadījumā spētu atgūt savu kuģi un tas netiktu uzskatīts par dalu no bankrota īpašuma;

(c) noteikt, lai finansu nomas gadījumā iznomātājam ar nelieliem izņēmumiem būtu imunitāte pret varbūtēju slēptu kuģa defektu atklāšanu. Šādā gadījumā nomas maksas neietver iznomāto iekārtu amortizāciju.

Kuģu finansiālās nomas definīcija un tās kontrakta koncepcija.

Kuģu finansiālā noma ir kontrakts, pēc kura viena puse uz laiku, kas parasti ir no 10 līdz 20 gadiem, garantē otrai pusei tiesības izmantot kuģi ar iespēju to nopirkt apmaiņai pret nomas naudu. Tas irjauktais kontrakts kuģa izīrēšanai berbouta stāvoklī, kad tas nav izgājis komisiju un nav arī ekipēts. Iznomātājs parasti ir iznomāšanas kompānija vai finansists, kas nav ieinteresēts pats uz sava un riska izmantot

kuģi, bet gan garantē tā izmantošanu trešajai pusei, respektīvi, kuģniecības firmai.174

Kuģu nomas kontrakta veidi parasti ir divi:

(a) finansiālā noma (financial leasing), kas ir tāds iznomāšanas veids, kas dod iespēju objektu nopirkt, kad nomas maksu var uzskatīt par kuģa izpirkšanas maksu;

(b) kuģa izmantošanas noma (operational leasing), kas parasti tiek pielietota samērā īsam periodam un tad, ja nomnieks darbojas tā, it kā būtu kuģa īpašnieks.

Finansiālās nomas kontrakts parasti ir ilgtermiņa, kad nomniekam nav tiesību pārtraukt kontraktu. Vēl vairāk — finansiālās nomas gadījumā parasti amortizācija tiek nosegta pilnībā (fully amortized, full-payout jo nomas maksa (lease hire)

tiek tā, lai pilnībā segtu kuģa vai citu iznomājamo iekārtu cenu, jebkuras

iznomātāja papildu izdevumus un dalu no viņa pelņas.

Finansiālās nomas darījumu parasti raksturo šādi apstākļi:

(a) iekārta ir domāta vai citai profesionālai darbībai;

(b) specifikācija un iekārtu izvēle ir atkarīga no nomnieka;

(c) iznomātāja nopirktās iekārtas piegādātāju izvēlas nomnieks vai izmantotājs (user);

(d) iznomātājs paliek iekārtas īpašnieks;

(e) risks, kuru parasti nes iekārtas īpašnieks, tiek pārnests uz izmantotāju (tajā skaitā komandas līgšana, kuģa iznīcināšana, bojāšana u.c);

(f) jebkuru iznomātāja tiesību īstenošana vai atjaunošana (remedies), kas izriet no neprecīzas informācijas par piegādes kontraktu, tiek saistīta ar piegādes kontrakta sliktu izpildi, tiek attiecināta uz izmantotāju vai nomnieku;

(g) apmaiņai pret šo cesiju (assignment) iekārtas defektiem izrietošas izmantotāja vai nomnieka prasības pret īpašnieku (iznomātāju) ar kontraktu tiek izslēgtas.

Dažkārt puses nomas kontraktā vienojas arī par tālāk minēto:

(a) nomniekam ir nomas objekta pirkšanas iespēja nomas kontrakta beigās;

(b) iekārtas pārdošana nomas līguma beigās tiek nodalīta no pašas nomas vai

(c) nomas līgums tiek pagarināts (extention of lease) ar labvēlīgākiem noteikumiem.

114 "Shipbuilding and Financial Leasing", UNCTAD/B1MCO Symposyum on Ship Financing and Charter Policies, Santiago de Chile, 19 — 27 October 1994.

No juridiskā viedokļa jebkuras puses tiesības pārtraukt nomas kontraktu ir jebkura normāla kuģa operatīvās nomas kontrakta pazīme, kuras rezultātā kuģis tomēr netiek nopirkts. Tas tomēr tā nav finansiālās nomas gadījumā.

Tā kā praksē ar jebkura kuģa nomu parasti prezumē berbouta čarteru (bareboat charter), neskatoties uz to, vai noma ir operatīvā vai finansiālā, tad jautājumu par to, kāda ir dotā tipa noma, tas, vai kontraktā ir atruna par tā no

nomnieka puses (non-cancellation clause), kuras praksē angliski dēvē par "elles vai paisuma atrunām" (hell or high-water clauses). Ja šādas atrunas tiek ietvertas, tas ir finansiālās nomas kontrakts, ja to nav, tas ir parastais operatīvās nomas kontrakts.

UNCTAD rekomendētie juridiskie pasākumi finansiālās nomas sekmēšanai. Vadošie eksperti uzskata, ka bez nodokļu atvieglojumiem finansiālā noma jaunattīstības valstīs nav iespējama.

Parasti pēc kontrakta nomas maksa kuģīpašniekam tiek paredzēta trijos dažādos variantos:

(a) pret nomu var izturēties kā pret izdevumiem, kad nomas naudu (rentals) atskaita no finansu gada pelņas, tādējādi samazinot pelnās summu un attiecīgi peļņas nodokli;

(b) finansiālās nomas gadījumā katru finansiālo gadu periodiskās nomas naudas nomaksas debitē no īpašuma rēķina (asset account). Tas atļauj nomniekam izvairīties no peļņas samazināšanās par nomas naudas summas tiesu, kas viņam jānomaksā, tādējādi uzlabojot nomnieka kredītspēju (creditworthyness), kad viņam nepieciešami jauni kredīti citiem uzņemoties jaunas saistības vai noslēdzot jaunus kontraktus;

(c) visrekomendējamākā iespēja ir atļaut nomniekam izvēlēties vienu no iepriekš minētajām divām alternatīvām. Ar likumu var noteikt arī abu minēto variantu jauktu tipu.

Tā kā jaunattīstības valstīs praktiski visi kuģu nomas kontrakti tiek slēgti ar ārvalstu nomniekiem, tad ir svarīgi, lai pievienotās vērtības un peļņas nodoklis, kuršjānomaksā nomnieka kuģniecības firmai, neiznīcina šā finansēšanas veida jēgu.

Cits svarīgs apsvērums ir arī apgrozījuma nodoklis, ar ko apliek īpašuma tiesību maiņu uz finansiālajā nomā nodoto kuģi. Lai arī dažās valstīs īpašuma tiesību maiņu uz kuģiem un lidmašīnām ar nodokli neapliek, citās tomēr to dara. Tāpēc valstīs, kur šos darījumus apliek ar nodokli, tas jādara, ņemot par bāzi nevis jaunuzbūvēta kuģa cenu vai periodisko nomas naudu summas, bet gan to, par kuru ir panākta vienošanās kontraktā. ,

Normas par kuģu reģistru. Tā kā kuģu nomas pamatprincips ir tāds, ka iznomātājs saglabā īpašuma tiesības uz kuģi līdz brīdim, kad nomnieks izpērk kuģi, iznomātājs ir ieinteresēts efektīvi saglabāt savas īpašuma tiesības. Šim nolūkam jāiedibina atbilstošs kuģu reģistrs, kur var reģistrēt berbota čarteri vai arī kuģa karoga maiņu uz laiku. Tāpēc jāņem vērā, ka daudzi finansiālās nomas kontrakti ir saistīti ar kuģa karoga mainu uz laiku. Šo praksi piekopj pēc BIMCO sagatavotā "BARECON 89" berbouta čartera standarta līguma V daļas. • - >•.;;«: ;:

ANO 1986. "gada Konvencijas par 'kuģu reģistrācijas noteikumiem™ 11. un

12. pants īpaši kuģim uz laiku mainīt karogu. Līdz 1997. gada 4. maijam Latvija

šajā Konvencijā nepiedalījās. Līdzīgus noteikumus satur 1993. gada Konvencija par jūras ķīlām un hipotēkāmm. Līdz 1997. gada 4. maijam Latvija arī šajā Konvencijā nepiedalījās. Šī Konvencija noteic, ka kuģa reģistrācijas valsts likumdošana nosaka kuģu hipotēkas atzīšanas un reģistrācijas, kā arī pret kuģiem celto prasību reģistrācijas kārtību. Konvencijas iedibina informācijas sistēmu starp kuģa reģistrācijas

un tā karoga valsti. Labs piemērs tam ir Andu kuģu reģistrs, kas radīts pēc Kartahenas vienošanās komisijas priekšlikuma.

Publiskā informācija par kuģu nomas kontraktu. Kuģu nomas līguma galvenā īpatnība ir valdījuma un īpašuma tiesību uz kuģi pāriešana no iznomātāja pie nomnieka, tā komerciālo un navigācijas menedžmentu ieskaitot, tādējādi pārvēršot nomnieku par kuģa operatoru, kas uzņemas visus kuģa riskus un tā darbības rezultātus. Līdz ar to kuģīpašnieks tiek pilnībā atdalīts no kuģa vadīšanas. Tomēr kuģīpašnieks nekādi neatbild ar savu kuģi parjebkurām trešo pušu saistībām, kas izriet no kuģa izmantošanas (will be held harmless for claims arising out ofthe ship's operation).

Minētajam principam ir šādi izņēmumi:

1) jūras prasības (maritime claims), kas var tikt celtas pret kuģi, pilnīgi neņemot vērā personu, pret kuru tās celtas. Tā, piemēram, pēc 1952. gada Starptautiskās konvencijas par jūras kuģu arestu prasītājs vienmēr var arestēt kuģi, kas ir jūras prasības iemesls, neskatoties uz to, vai īpašnieks pēc šīs prasības ir parādnieks;

2) citos jūras prasību gadījumos, kuru vaininieks ir nomnieks, kad prasību cel un jūras īsteno in pret kuģi, ari vērā ne to, kas ir kuģa īpašnieks, ne kur kuģis reģistrēts, ne kāds ir tā karogs. Šāda kārtība izriet no 1926. gada Konvencijas

par jūras ķīlām un hipotēkām 2. panta;

3) pēc vairākām jūras konvencijām un valstu likumiem kuģa reģistrētais īpašnieks atbild par dažām, piemēram, no jūras piesārņošanas izrietošām prasībām, neņemot vērā nomu. Tas izriet no 1969. gada 29. novembra Starptautiskās konvencijas par civilo atbildību par naftas piesārņojuma radīto kaitējumu 3.(1) panta;17

4) citas prasības, izņemot iepriekš 1) un 2) punktā minētās.

Arī no šā kuģa iznomātāja ieinteresētības pēc imunitātes pret trešo pušu prasībām viedokļa nepieciešams iedibināt publisko kuģu nomas reģistru. Berbouta čartera standarta noteikumi pieprasa šā pasākuma publicitāti. Ja valstī šāds publisks reģistrs nav nodibināts, kuģīpašniekam var mēģināt uzlikt atbildību par saistībām, kuras uzņēmies tā nomnieks un par kurām viņam jāatbild pašam.

y Aizsardzības pasākumi bankrota gadījumos. Kuģīpašniekam bīstami ir arī

nomnieka bankrota gadījumi, jo kreditors var mēģināt kuģi. Šādi gadījumi ir

Convention on Conditions for Registration of Ships.

176 Convention on Maritime Liens and Mortgages.

177 Tuvak sk. — Abecassis D. W., "Oil Pollution from Ships: Persons Liable and Exempt from Liability”, London, Butterworths ( 1 978) pp. 176 — 178. i . :

īpaši iespējami tad, ja kuģīpašnieka valsts . nav 1926.. gada Starptautiskas konvencijas par zināmu jūras ķīlu un hipotēkas noteikumu unifikāciju dalībniece, kā tas ir ar Latviju. Šī ir viena no kuģu nomas priekšrocībām, jo, izņemot iepriekš minētos gadījumus, iznomātājs var atdabūt atpakaļ arestēto kuģi bez dārga juridiska procesa."*

Lai aizsargātu kuģa iznomātāju pret nomnieka bankrotu, ir svarīgi, lai nacionālā likumdošana noteiktu, ka iznomātājs spēj atgūt bankrotējuša nomnieka valdījumā esošu un arestētu kuģi, ja nomnieks nespēj saistībā ar prasību iemaksāt atbilstošu drošības naudu. Tas prezumē, ka nomnieka bankrota gadījumā nomniekam jābūt tiesībām īstenot seperatio ex iure domino, lai atdalītu savu kuģi no bankrotējušā īpašuma.

Šajā sakarā jāatgādina, lai arī saskaņā ar 1988. gada UNĪDRO IT Konvencijas par starptautisko finansu nomu'", kura stājās spēkā 1995. gada 1. maijā (Latvija līdz 1997. gada 4. maijam nepiedalījās), 7. pantu tiek skaidri atzītas iznomātāja tiesības pret nomnieka kreditoriem un noteikts, ka piemērojamais ir tās valsts likums, kurā kuģis reģistrēts, tomēr Konvencijas 5. pants atņem aizsardzību tiktāl, cik tas nosaka, ka iznomātājs ir jebkuram arestam, brīvības atņemšanai vai rīkojumam, kas

pieņemts saistībā ar kuģi pēc tā likuma, kas piemērojams pēc starptautiskajām privāttiesībām.

Tomēr iznomātājs nebūs spējīgs atgūt kuģi, ja bankrota kreditori turēs jūras ķīlu vai prasību, kas viņiem dos tiesības pārdot kuģi piespiedu kārtā.

Kuģīpašnieka atbildība pret citiem prasību veidiem. Finansiālās kuģu nomas gadījumā kontraktam būtībā ir trīs puses: iznomātājs, nomnieks un kuģa būvētājs vai pārdevējs, kuru parasti izvēlas nomnieks. Respektīvi, darījumā ir iesaistīti divi kontrakti: kuģa pirkšanas un nomas kontrakti. Kaut gan no juridiskā viedokļa katrs no šiem kontraktiem ir neatkarīgs, tas neizslēdz saistību starp šiem kontraktiem, īpaši kuģa tehnisko datu jautājumā, jo nomnieks parasti izvēlas kuģi un pat uzrauga tā būvniecību.

Vairākumā Eiropas valstu finansiālās nomas firmu tiesības netiek pārkāptas. Arī UNIDROIT Konvencijas par starptautisko finansiālo nomu 8. pants atbrīvo iznomātāju no jebkuras atbildības ar vairākiem izņēmumiem, kuru mērķis, no vienas puses, ir aizstāvēt nomnieku, no otras, — kuģu būvētāju. Tā Konvencijas 8.(i)(a) pantā noteikts, ka iznomātājs ir atbildīgs tiktāl, cik nomnieks ir paļāvies uz iznomātāja prasmi, spriešanas spējām un iznomātāja iejaukšanos piegādātāja izvēlē vai iekārtu specifikācijā. Turklāt, lai arī 12.(i)(a) pants atzīst nomnieka tiesības iepretim iznomātājam atteikties no iekārtām vai pārtraukt nomas līgumu pēc 4. panta noteikumiem, viņš var to darīt vienīgi tad, ja piegāde nav notikusi, tā ir nokavēta vai arī ir piegādātas iekārtas, kas neatbilst piegādes līgumam, un no iznomātāja puses tas veido nolaidību.

Konvencijas 10.(i) pants noteic, ka piegādātāja pienākumi pēc piegādes līguma veido viņa pienākumus pret nomnieku tā, it kā viņš būtu šā līguma dalībnieks un it kā iekārtas tiktu piegādātas tieši viņam. Tas pats pants arī noteic, ka piegādātājs nav vienlaicīgi atbildīgs iznomātājam un nomniekam par vienu un to pašu kaitējumu.

178 Barnett R. В., "Protection of Lessors: Problems for Lessors Arising out of Financial Difficulties of

User", CMIPreliminary Papers,Tulane (1987) pp. 79-80.

UNIDROIT Convention onInternationalFinancial Leasing.

Konvencijas noteikumi par izņernumiem iznomātāja atbildības jautājumos (exemptions from liability) par iznomātās iekārtas defektiem un nomnieka tieša prasības celšana pret piegādātāju finansiālās nomas gadījumos dod problēmas saprātīgu, alternatīvu risinājumu.1"'

KRAVAS EKSPEDĪCIJA

Viens no visparastākajiem, ar starptautiskajiem kravas pārvadājumiem saistītajiem darbiem ir kravas ekspedīcija. Šīs funkcijas raksturojumam vislabāk citēt kādus no pastāvošajiem kravas ekspedīcijas standarta noteikumiem. Šim nolūkam autors izvēlējies Kravas pārvadātāju Ziemeļu, asociācijas Ģenerālos noteikumus, kas ir spēkā no 1985. gada 1. janvāra.

Vienošanās par šo noteikumu ieviešanu ar 1985. gada 1. janvāri sasniegta sarunu rezultātā starp Kravas ekspeditoru (forvarderu)"11 Ziemeļu asociāciju (Nordic Association of Freight Forwarders) un šādām organizācijām:

Dānijā: Dāņu jūras pārvadātāju (šiperu)182 padome (Danish Shippers Council); Norvēģijā: Transporta lietotāju apvienības institūcija (Transportbrukarens Fellesorgan); Somijā: Industrijas centrālapvienība (Industrins Centralforbund); Zviedrijā: Zviedrijas Vairumtirgotāju apvienība, Zviedrijas Tirdzniecības palātas apvienība, Zviedrijas amatniecības un rūpniecības apvienība — ģimenes uzņēmumi, Zviedrijas Rūpniecības apvienība, akciju Kooperatīvu apvienība, Zviedrijas Tirgotāju

apvienība, Zemkopju valsts apvienība (Sveriges Grossist forbund, Svenska Handelskammarforbundet, Sveriges Hantverks — och Industriorganisation — Sveriges Industriforbund, Aktiebolag, Forbundet,

Sveriges Kopmannaforbund, Lantbrukarnas Riksforbund).'*4

IEVADNOTEIKUMI PIELIETOJUMS

Li

Šie noteikumi tiks pielietoti visiem kontraktiem, kurus noslēdz Kravas ekspedi-toru^185 Ziemeļu asociācijas locekli, ja nav citas skaidri izteiktas vienošanās (expressly agreed).

m Legal Aspects of Financial Ship Leasing in Developing Countries, UNCTAD/SDD/LEG /4, GE.95-51614(E), p. 13.

m Praktiķi arī latviešu valodā nereti lieto šo starptautiski iegājušos terminu.

iM Praktiķi ari latviešu valodā nereti lieto šo starptautiski iegājušos terminu.

ICA ir viens no diviem lielākajiem pārtikas un pirmās nepieciešamības preču tirdzniecības uzņēmumiem, kura supermārketu un veikalu tīkls aptver visu Zviedriju.

184 Tulkojot šos noteikumus, par pamatu ņemts oriģinālais teksts angļu valodā. Sarežģītos tulkošanas gadījumos ņemti vērā ari oriģinālie teksti zviedru un vācu valodā.

185 Tālāk šajā tekstā termins "kravas ekspeditori" tiks lietots saīsināti — "ekspeditori".

KRAVAS• EKSPEDĪCIJAS KONTRAKTS

2. §

Kravas ekspedīcijas kontrakts aptver preču pārvadāšanas īstenošanu ar atbildību vai nu kā pārvadātājam, vai starpniekam.

Pārvadātāja atbildība nozīmē to, ka ekspeditors attiecībās ar klientu uzņemas atbildību par pārvadājumu, neņemot vērā to, vai viņš pārvadā preci pats ar saviem transporta vai ne.

A) Ekspeditors ir atbildīgs kā pārvadātājs:

1) kad viņš izdod pats savu konosamentu vai kravas pavadzīmi; <t.

2) kad ekspeditors marketē (markets) [reklamē] preču pārvadāšanu kā pats savu produktu"16, respektīvi, kravas konsolidāciju (cargo consolidation);

3) kad viņš uzņemas starptautisko preču pārvadājumu ar autotransportu. Ekspeditora kā pārvadātāja atbildību reglamentē 15.—22. §.

B) Ekspeditors atbild kā starpnieks, neatbildot kā pārvadātājs, šādos gadījumos:

1) kad viņš uzņemas organizēt pārvadājumu pa jūru, gaisu, dzelzceļu vai ar dažādiem (multimodāliem) transporta līdzekļiem (multimodal transport) apstākļos, kurus neaptver A) punkts;

2) kad viņš uzņemas nokārtot kravas nosūtīšanai (departure clearance) formalitātes] un pienākšanai nepieciešamās formalitātes, konkrēti, kad ekspeditors ir piekritis nodot (dispatch) vai saņemt preces, neuzņemoties atbildību kā pārvadātājs;

3) kad ekspeditors kā pārvadātāja aģents izdod pārvadātāja transporta dokumentu;

4) kad ir notikusi vienošanās vai klients ir devis rīkojumu, ka jālieto noteikts pārvadātājs.

Ekspeditora kā starpnieka atbildību nosaka 23.—25. §. "

C) Ekspeditors var uzņemties izpildīt citus pakalpojumus ar vai bez saistības ar A) un B) punktos noteiktajām funkcijām, kā, piemēram:

1) izkārtot preču formalitātes vai palīdzēt klientam nokārtot šādus jautājumus; q

2) rīkoties ar precēm un tās;

3) kārtot kravas apdrošināšanu uz klienta rēķina;

4) palīdzēt klientam nokārtot nepieciešamos eksporta un importa dokumentus;

5) organizēt "naudas iekasēšanu pēc preču piegādes" (cash on delivery) un palīdzēt klientam izkārtot maksu par preču

m Šajā gadījuma "pakalpojums" tiek dēvēts par "produktu", kā tas patiesība arī ir.

187 FOB ir saīsinājums vienam no INCOTERMS preču piegādes veidiem. Pilns angl. termins — "Free on board".

188 Šajā gadījumā termins "consignment" tulkojams kā "preces tranzītā"; "consign" — nogādāt preci no

vienas vietas uz otru; sk. — Alan Mitchelhill, "Bills of Lading; Law and Practice", London, New York, Chapman Hall (1990) p. 85. Terminam "consignment" var būt daudzas ar preču pārvadājumiem saistītas nozīmes, piemēram, arī — preču uzglabāšana; sk. — "Latviešu-anglu-latviešu juridisko terminu vārdnīca", American Bar Association, CEEL1, Rīga (1993), 235. lpp. * . '-'ī4

6) dot padomu klientam transporta un . preču izplatīšanas vai sadalīšanas™ (distii— bution) jautājumos;

7) izkārtot preču uzglabāšanu.

Ekspeditora atbildību šo pakalpojumu (services) jautājumos reglamentē 23.-26, §.

KLIENTS

Šajos noteikumos klients ir puse, kas noslēgusi kontraktu ar ekspeditoru, vai ir ieguvis šīs puses tiesības. Klienta atbildību nosaka 27. §.

Ekspeditoram instrukcijas saskaņā ar kontraktu tiek dotas tieši. Informācija rēķinā (invoce), kas uzrāda, ka preces ir pārdotas pēc principa "naudas iekasēšana pēc preču piegādes" (cash on delivery), vai deklarācija par preču vērtību, kura ietverta piegādes instrukcijās (despatch instructions), vēl nenozīmē, ka ekspeditoram jāiekasē rēķinā norādītā summa vai jānokārto apdrošināšana.

VISPĀRĪGIE NOTEIKUMI

KONTRAKTA IZPILDE

Ekspeditora uzdevums ir pierādīt, ka viņš ir godprātīgi aizstāvējis klienta intereses saskaņā ar kontraktu (ari pārbaudījis nepieciešamās atļaujas pēc autoceļu komerciālajiem noteikumiem atbilstoši likumam SFS 1979:559"" un attiecīgajām ceļu satiksmes atļaujām uz Zviedriju un no Zviedrijas).

Ja ekspeditors vai jebkurš no tiem, par kuriem viņš ir atbildīgs, ir apzināti radījis kravas zaudējumus vai bojājumus, viņš nevar atsaukties uz tiem šo noteikumu principiem, kas noņem no viņa atbildību vai ierobežo to, vai atceļ pierādīšanas pienākumu (the burden ofproof), ja 22. § nav noteikts citādi.

§

Gadījumos, kad noteikts kravas pienākšanas laiks rakstiski nav garantēts, ekspeditors atbild par nodrošināšanu, ka preces pienāk saprātīgi (reasonable) ilgā laikā™ saskaņā ar 20. § [pārvadātājs (carrier)] un 23. § [starpnieks (intermediary)] noteikumiem.

Pusēm ir uzlikts pienākums apgādāt otru pusi (citus) ar tādu informāciju, kas nepieciešama kontrakta izpildei. Ekspeditors saskaņā ar klienta instrukcijām piekrīt rūpēties par precēm un noorganizēt to pārvadājumu tādā veidā, kāds apmierina klientu.

Izņemot gadījumus, kad pastāv vienošanās par citu kārtību, ekspeditoram ir tiesības brīvi izvēlēties jebkuru no parastajiem preču transportēšanas veidiem un maršrutiem.

6.§

Ja ekspeditoram, īstenojot kontraktu, rodas nepieciešamība rīkoties pirms instruk — ciju saņemšanas, tad viņš to dara uz klienta riska un

Ja rodas jau pieņemto preču vērtības pazemināšanās (depreciation) risks vai no preču dabas izriet, ka tās ir bīstamas personām, īpašumam un videi, un klients nav sasniedzams, vai arī ja būtu sasniedzams, tad nebūtu ne aizvācis preces, ne orga— nizējis to novākšanu, tad ekspeditors var pie atbilstošiem pasākumiem attiecībā

uz šīm precēm un, ja nepieciešams, var pienācīgi (in anappropn ate manner) tās pārdot. Ekspeditors atkarībā no apstākļiem un bez brīdinājuma var pārdot, padarīt nekaitīgas vai iznīcināt preces, kuras ir apdraudētas vai kļūst nelietojamas, vai pārmērīgi zaudē savu vērtību, vai rada tiešas briesmas.

Ekspeditoram, ja no to pieprasa, ir pienākums dot pierādījumus par izmaksām

šajā sakarā, ja tas vispār ir nepieciešams, un viņam jāpierāda, ka viņš ir pielicis visas pūles, lai samazinātu izmaksas un riskus.

Ekspeditora pienākums ir celt prasību pret trešo pusi gadījumos, kad preces ir zaudētas vai bojātas tās darbības vai bezdarbības dēļ. Ekspeditoramjāinformē klients unjākonsultējas ar viņu, lai veiktu tādus pasākumus, kādi ir nepieciešami, lai nodro- . šinātu klienta tiesības uz kompensāciju no puses, kas radījusi preces bojājumus vai zaudējumus vai kas ir par to atbildīga. Ekspeditoram, ja no viņa to pieprasa, jāpalīdz klientam viņa attiecībās trešo pusi.

Ja no viņa to pieprasa, ekspeditors nodod klientam visas tiesības un prasības, kuras ekspeditoram varētu būt saskaņā ar līgumu pret trešajām pusēm.

NOVĒRTĒŠANA, ATLĪDZINĀŠANA, :

IZDEVUMU ATMAKSĀŠANA

Izņemot gadījumus, kad no lietas apstākļiem izriet cita kārtība, preču novērtēšana notiek tāpat kā ar atbilstošām normālām parastas vērtības šāda veida precēm ar normālu attiecību starp svara un daudzumu.

P. 5

Neskatoties uz klienta saistībām jautājumā par maksu saskaņā ar pārdošanas kontraktu vai kravas (frakts) vienošanos ar citām pusēm, izņemot ekspeditoru, ja tas tiek pieprasīts, klientam ir pienākums samaksāt ekspeditoram viņam pienākošos samaksu [atlīdzinājumu, avansu, kompensēt izdevumus (remuneration, advance payment, refund of outlays)] pret attiecīgi uzrādītiem dokumentiem.

Lai arī ekspeditors ir devis klientam tiesības atlikt maksājumus līdz preces pienākšanai galapunktā, klientam tomēr ir pienākums, ja no viņa to pieprasa, samaksāt ekspeditoram viņam pienākošos maksu, ja ekspeditors var pierādīt, ka (consignment) ir pazaudēta vai ievērojami iekavēta bez viņa vainas.

10. §

Ekspeditoram ir tiesības klientu debitēt (debit) par dokumentētiem izdevumiem, tas ir sedzis klienta vārdā.

11. §

Ekspeditoram ir tiesības saņemt īpašu kompensāciju (remuneration) par darbu, kas nepieciešams virs parastā un normālā, arī kad notiek sarunas ar varas pārstāvjiem, bankām un apdrošināšanas sabiedrībām, kad tiek sagatavoti konsulārie dokumenti preču izcelsmes sertifikāti, prasību pieteikumi (notice of claims) pret pārvadātāju, apdrošināšanas sabiedrībām

Ekspeditors var pieprasīt arī speciālu maksu par "naudas nomaksas pēc piegādes" (cash on delivery) summu iekasēšanu, naudas pārvedumu caur bankām pārbaudīšanu, dokumentu kārtošanu, vekseļu akcepta nokārtošanu, piegādes orderu sagatavošanu un citu līdzīgu darbību veikšanu.

Ja ekspeditors saņem papildu rēķinu, kas sedz minētos pakalpojumus, tad klientam ir pienākums, ja tas tiek pieprasīts, atmaksāt šīs summas pēc attiecīgu dokumentu uzrādīšanas. Ekspeditoram ir pienākums nodrošināt, lai izdarītie pakalpojumi būtu kontrakta ietvaros un lai debitētās summas būtu saprātīgas. Ekspeditoram, ja tas iespējams, irjāinformē klients pirms šādu maksājumu izdarīšanas.

13. §

Ja kontrakta izpilde tiek pārtraukta tādu iemeslu dēļ, kas ir ārpus ekspeditora kontroles, tad viņam pēc attiecīgu attaisnojošu dokumentu uzrādīšanas ir tiesības uz to izdevumu kompensāciju, kuri radušies viņa darbā.

m Šajā gadījumā domātas "pases* tranzītā". ' .;>-♦♦♦..

APGRUTINAJUMI U.C.

14. § .

Ekspeditoram pieder apgrūtinājums^193 uz precēm, kas ir viņa kontrolē, par maksām (fees) un izdevumiem (expenses) attiecībā uz šādām precēm, ieskaitot kompensācijas (remunerations) un noliktavu izdevumus (warehousing charges), un par citām summām, kuras klients ir parādā ekspeditoram saskaņā ar kontraktiem atbilstoši 2. §.

Ja preces tiek pazaudētas vai iznīcinātas, ekspeditoram ir tādas pašas tiesības jautājumā par kompensāciju, kas jāizmaksā apdrošināšanas sabiedrībām, pārvadātājiem un citiem.

Ja summa, kas pienākas ekspeditoram, netiek samaksāta, viņam ir tiesības atbilstošā veidā organizēt tik liela preču daudzuma pārdošanu, cik nepieciešams, lai nosegtu visu viņam pienākošos summu, ieskaitot ar pārdošanu saistītās izmaksas. Ekspeditoram, ja iespējams, pietiekami priekšlaicīgi jāinformē klients par to, viņš gatavojas darīt saistībā ar preču pārdošanu,

SPECIĀLIE NOTEIKUMI

EKSPEDITORA KĀ PĀRVADĀTĀJA ATBILDĪBA ": ATBILSTOŠI 2. A § UN CITI NOTEIKUMI

15. §

Ekspeditora kā pārvadātāja atbildība sākas no brīža, kad viņš ir pārņēmis preces pārvadāšanai. Atbildība beidzas brīdī, kad preces tiek nodotas konsignatoram (preču saņēmējam) vai kad preces tiek nodotas viņa rīcībā norādītajā vietā. Jebkurā gadījumā atbildība beidzas 15 dienas pēc tam, kad ekspeditors ir informējis konsignatoni (preču saņēmēju), ka preces ir pienākušas norādītajā vietā, vai arī pēc tam, kad viņš ir klientam nosūtījis par to rakstisku informāciju uz rakstiski saskaņotu adresi (at the notfied address).

§

Ekspeditors neatbild, ja preces zudumi, vērtības mazināšanās vai bojājumi radušies šādu iemeslu dēļ:

a) klienta vaina vai nevīžība;

b) rīkošanās ar precēm, iekraušana, stāpelēšana (izvietošana) [stuffing], izkraušana,

veicis pats klients vai jebkurš cits viņa vārdā;

c) preču "iedzimtās" īpatnības, piemēram, trauslums, tece, pašaizdegšanās (sponta— neous combustion), iekšēja sabrukšana, rūsēšana, fermentācija, izgarošana vai jutīgums pret salu, karstumu vai mitrumu;

m Kas ir "apgrutinajums", sk. LR Civillikuma noteikumus par hipotēku, nastam un paradiem.

-i

d) nav iepakojuma vai tas ir nepietiekams; -.

e) kļūdaina vai nepietiekama adrese vai preču marķējums;

f) kļūdaina vai nepietiekama informācija par precēm;

g) apstākļi, no kuriem ekspeditors nevarēja izvairīties, un sekas, kuras viņš nevarēja novērst.

Taču ekspeditors atbild par savām personīgajām, kā arī to personu, par kurām viņš ir atbildīgs, kļūdām, nevīžību vai līdzdalību vainā par preču zaudēšanu, cenas pazemināšanos vai preču bojāšanu. Izņemot gadījumus, kad līgumā noteikts citādi, ekspeditors neatbild par naudu, vērtspapīriem un citām vērtībām.

......17. §

Kompensāciju par preču zaudēšanu vai vērtības samazināšanos aprēķina, balstoties uz preču rēķina (invoice) noteikto cenu, izņemot gadījumus, kad ir pierādīts, ka to tirgus cena vai tekošā pēc veida un dabas līdzīgu preču tirgus cena tajā pašā vietā un laikā, kad preces pārņēma ekspeditors, no noteiktās cenas (invoice value).

Frakts izmaksas (freight charges), muitas nodevas un citi ar zaudēto preču transportu saistītie izdevumi arī tiek kompensēti.

Ekspeditoram, izņemot iepriekš minētos, nav jākompensē nekādi zaudējumi, arī par zaudēto peļņu, zaudēto tirgu vai citiem jebkura veida zaudējumiem.

Kompensācija par bojātām precēm jāsamaksā atbilstoši vērtības zudumam (de— preciation in value). Šo summu noskaidro pēc tā vērtības zuduma procenta, kas rodas no preču bojāšanas, samērojot to ar preču vērtību, kāda tā tiek noteikta pēc 17. §

I. daļas. Izdevumi, par kuriem ir runa 17. § 2. daļā, tiek apmaksāti tikpat lielā apjomā, bet ārpus tā ekspeditoram nav jāsamaksā nekāda kompensācija.

Ekspeditora atbildība tomēr tiek ierobežota līdz kompensācijas apjomam, kas būtu bijis jāsamaksā, ja būtu pilnīgi pazaudēta vai ja jebkuras

(kravas) daļas vērtība būtu samazinājusies bojājuma rezultātā; tad jāmaksā tik, cik būtu jākompensē, ja šī daļa būtu pazaudēta.

Ekspeditors var pārņemt visu preču partiju pēc pilnas samaksas par to.

20. §

Kompensāciju par nokavējumu maksā tad, ja laiks, kurā kontrakts tiek īstenots, pārsniedz to, kas būtu saprātīgs šādos apstākļos. Ekspeditoram tad ir pienākums samaksāt klientam tādus tiešus zaudējumus, kas kontrakta noslēgšanas brīdī bija paredzami kā novēlojuma iespējamās sekas.

Klientam ir tiesības uz it kā preces ja tas nav

iespējams piegādāt šādā laikā:

iekšzemes transportam 30 dienu laikā no brīža, kad preces tika saņemtas transportam;

• transportam Eiropas robežās — 60 dienu laikā no brīža, kad preces tika saņemtas transportam;

• transportam ārpus Eiropas — 90 dienu laikā no brīža, kad precēmbija jāpienāk galapunktā.

Atbildība neiestājas, ja nokavējums iestājies apstākļos, kas noteikti 16. §.

§

Ekspeditora kā pārvadātāja atbildība ir ierobežota:

a) par preču pazaudēšanu, vērtības zaudēšanu vai bojāšanu līdz 8,33 SDR par zaudēto preču kilogramu, kura vērtība ir samazinājusies vai kuras ir pazaudētas;

b) par piegādes nokavēšanu līdz summai, kas nepārsniedz samaksāto frakti.

Ja puses skaidri vienojušās par noteiktu transporta veidu vai arī ja ir pierādīts, ka zaudējumi, cenas zaudējumi, bojājumi vai nokavējumi notikuši laikā, kamēr preces tika vestas ar noteiktu transporta veidu, tad ekspeditors tā vietā atbildīgs saskaņā ar likumu, kas piemērojams šim transporta veidam un vispārpielietotajiem preču pārvadājumu noteikumiem līdz tādam apjomam, kas atšķiras no tā, kas noteikts 4. § 2. daļā vai 15.—2]. §.

EKSPEDITORA KĀ STARPNIEKA ATBILDĪBA, ARĪ SASKAŅA AR 2. § B) UN C) DAĻU

23. §

Ekspeditors ir atbildīgs par zaudējumiem, kas izriet no tā, ka viņš nav pienācīgi uzcītīgi (due diligence) veicis savu darbu, īstenojot kontraktu.

Ekspeditors nav atbildīgs par trešo personu darbību vai bezdarbību^187 viņa veikto transporta, iekraušanas, izkraušanas, piegādes, dokumentu kārtošanas, iekasēšanas vai citu pakalpojumu laikā, ja viņš var pierādīt, ka ir rīkojies pienācīgi rūpīgi, izvēloties šādu trešo pusi.

Ja nepastāv cita vienošanās, ekspeditors neatbild par naudu, vērtspapīriem un citām vērtībām.

Kalkulējot kompensācijas apjomus par preču, to cenas zudumiem, bojājumiem un piegādes nokavējumiem, un 20. § 1. daļas noteikumi jāpielieto at

bilstoši.

• - 2 5 . §

Ekspeditora kā starpnieka atbildība ir ierobežota 50 000 SDR robežās par katru kontraktu, vienmēr nodrošinot, ka kompensācija nedrīkst pārsniegt šādu apjomu:

a) par nokavējumu atlīdzinājuma (remuneration) summu, par kuru panākta vienošanās;

b) par preču zudumiem, vērtības samazināšanos vai to bojājumiem 8,33 SDR par katru kilogramu no tās preču daļas, kura ir pazaudēta, kuras vērtība ir zudusi vai kura ir sabojāta;

c) par dokumentu, kas nodoti ekspeditora rīcībā, pazaudēšanu un/vai to nepareizu (apzināti^195) pielietošanu jāmaksā tik lielā apjomā kā tad, ja šīs preces būtu pazaudētas.

PREČU UZGLABĀŠANA

26. §

Šādi papildu noteikumi tiek pielietoti preču uzglabāšanai.

1. Uzglabājot preces, ekspeditoram, ja to pieprasa klients, ir jāizdod kvīts vai noliktavas orderis (warehouse warrant). Šis dokuments ir pierādījums par saņemto preču kvantumu.

2. Ja klients nav devis īpašas instrukcijas jautājumā par preču uzglabāšanu, tad ekspeditors var izvēlēties starp dažādiem uzglabāšanas veidiem, ņemot vērā to, ka viņam jārīkojas ar pienācīgu rūpību.

3. Ekspeditora atbildība par preču uzglabāšanu tiek reglamentēta atbilstoši šo noteikumu pantam, preču zaudējumu, vērtības zaudējuma vai bojājumu gadījumā kompensāciju pēc preču cenas dotajā dienā.

4. Ja ekspeditors uzglabā preces atbilstoši transportam, par kuru viņš ir atbildīgs kā pārvadātājs, tad viņa atbildība tiek pakļauta tiem pašiem noteikumiem, kas tiek pielietoti viija kā pārvadātāja atbildībai saskaņā ar 16.—22. § noteikumiem uz 15 dienas ilgu periodu pēc transporta operācijas pabeigšanas.

5. Ja nokrautās preces pēc to rakstura rada briesmas īpašumam vai personām, klienta pienākums ir šīs preces nekavējoties aizvākt.

m Neviena teksta varianta tas tieši navteikte, tornerjaņern vera, ka prakse ekspeditors ar dokumentiem

i var rīkoties aplami gan apzināti, gan avi neapzināti.

6. Hiehtam jāinformē ekspeditors, vēlākais, piegādes diena, uz kādu adresi jānosūta ziņas par preci, un ekspeditors nekavējoties jāinformē par jebkurām izmaiņām šajā ziņā.

2 7. §

Ja kompetentas institūcijas ir izdevušas speciālas instrukcijas jautājumā par noteiktu (piemēram, bīstamu) preču marķēšanu, iepakošanu, deklarēšanu utt., klientam ir pienākums nodrošināt, lai šādi viņam uzliktie pienākumi jebkurā ziņā tiktu izpildīti.

Klientam ir pienākums neradīt ekspeditoram nekādas nepatikšanas no jebkuras darbības, kas izriet no

a) nepareizas, neskaidras vai nepilnīgas informācijas jautājumā par precēm;

b) preču nepareizas iepakošanas, marķēšanas, deklarēšanas utt.;

c) tā, ka klients preces ir nepareizi iekrāvis vai nostāpelējis, tajā skaitā kravas automašīnās, vagonos, uz paliktņiem vai konteineros un citādi;

d) tā, ka precēm ir tādas bīstamas īpašības, kuras ekspeditors no saprāta nevarēja paredzēt;

e) tā, ka ekspeditors gadījumus, kad viņš ir devis iemeslu atbildībai saskaņā ar 15. —23. §, kad viņam jāmaksā nodevas vai oficiāli nodokli vai jārada nodrošinājums, vai viņš ir citādi nonācis stāvoklī, kad trešās puses var celt pret viņu prasības) cieš zaudējumus, ja var pierādīt, ka pats klients ir bijis tam par iemeslu.

Ja ekspeditoram, rīkojoties kā fraktētajam vai šiperim (kravas nosūtītājam), saistībā ar jūras pārvadājumiem jāsamaksā vispārējā vidējā maksa (general average) kuģīpašniekam vai pārvadātājam vai viņš kļūst par trešās puses prasības objektu iepriekš minēto iemeslu dēļ, tad klientam ir jānodrošina ekspeditors pret visām varbūtējām nepatikšanām (shall hold harmless).

PRASĪBU CELŠANA

• 28. §

Pieteikums par prasības celšanu (notice of claim) ekspeditoram jāiesniedz bez kavēšanās. Skaidri redzama preču vērtības zuduma vai bojājuma gadījumā prasība jāceļ vai nu preču saņemšanas brīdī, vai arī ne vēlāk kā 7 dienas pēc tam.

Ja saskaņā ar 22. § notikusi vienošanās ar ekspeditoru par noteiktu transporta veidu, tad šim transportam pielietojamās vispārējo noteikumu statutārās vai

vispārīgie noteikumi (general conditions) neatkarīgi tā tiek pielietoti tiktāl, cik atšķiras no iepriekš šā paragrāfa 1. daļā teiktā.

196 Ar terminu "statutaras normas" šeit var būt domātas ari likumdošanas normas.

(Tiek pielietots vienīgi Danija, Somija un Zviedrija)

- • 2 9. § -

Likumiskas procesuālas darbības pret ekspeditoru jāierosina viena gada laikā, citādi prasības tiesības zūd. Noilguma laika limits tiek skaitīts

a) par preču vērtības zaudējumu vai to bojājumu no dienas, kad preces tiek piegādātas konsignatoram;

b) parpiegādes nokavējumu, visaskomignācijm zaudējumu vai citu zaudējumu —

no pirmā brīža, kad nokavējumu, preču vispārējo zaudējumu vai citu zaudējumu varēja ievērot.

Ja saskaņā ar 22. § notikusi vienošanās par noteiktu transporta veidu ar ekspeditoru, statutārās normas (statutory provisions) vai vispārīgie noteikumi (general conditions), kurus izmanto šādam transporta veidam, neskatoties uz visu, pielietojami tiktāl, cik tie atšķiras no iepriekš šā paragrāfa 1. daļā noteiktā.

(Šos noteikumus pielieto vienīgi Somija, Norvēģijā un Zviedrija)

, 30. |

Somija

Strīdi starp ekspeditoru un viņa klientu netiek nodoti tiesā, izņemot tālāk noteiktos gadījumus. Tos izšķir arbitrāžā saskaņā ar Somijas likumu. Arbitrus ieceļ Centrālās tirdzniecības palātas Arbitrāžas komiteja (Arbitration Committee of the Central Chamber of Commerce), un arbitrāža procesuāli darbojas saskaņā ar šīs komitejas noteikumiem. Arbitrāža notiek Helsinkos. Procesuālu darbību uzsākšana (the commencement of legal proceedings) bezstrīdus kārtībā prasību (undisputed claims) apmierināšanai nenozīmē atteikšanos no arbitrāžas (does not imply a waiver of arbitration) attiecībā uz strīdus kārtībā ierosinātajām pretprasībām (with respect to disputed counter-claims), kuras nevar procesuāli risināt, izpildīt piespiedu kārtā (enforce) vai ierosināt citādi kā vienīgi arbitrāžā.

Strīdi par summām, kas nepārsniedz 20 000 somu markas vai skar klientus, kuri noslēguši kontraktu pamatā uz sava privātā netiek nodoti arbitrāžā.

» Norvēģija

Strīdi, kas skar vienošanās, kuras noslēgtas saskaņā ar šiem noteikumiem, vai vienošanās, kas noslēgtas šo noteikumu pielietošanas rezultātā, arbitrāžā

191 Šeit tiek domāts prasības noilguma laika limits.

saskaņa ar Oslo Tirdzniecības palatas Arbitrāžās institūta noteikumiem (Arbitration Institute of the Oslo Chamber of Commerce).

Zviedrija

Strīdi starp ekspeditoru un viņa klientu netiek nodoti tiesās, izņemot tālāk noteiktos gadījumus. Tie tiek izlemti Stokholmā saskaņā ar Zviedrijas likumu atbilstoši spēkā esošajam arbitrāžas likumam. Procesuālu darbību uzsākšana bezstridus prasību apmierināšanai nenozīmē atteikšanos no arbitrāžas attiecībā uz strīdus kārtībā ierosinātajām pretprasībām, kuras nevar procesuāli risināt, izpildīt piespiedu kārtā vai ierosināt citādi kā vienīgi arbitrāžā.

Strīdi par summām, kas nepārsniedz 10 000 zviedru kronas vai skar klientus, kuri noslēguši kontraktu galvenokārt uz sava privātā netiek nodoti arbitrāžā.

JURISDIKCIJA (Vienīgi Dānijā)

3i.§

Procesuālās darbības pret ekspeditoru var uzsākt vienīgi viņa pastāvīgās uzņēmējdarbības vietas tiesā, pielietojot šīs valsts tiesības.

IEVADS

Kravu pārvadājumi ar autotransportu iegūst pasaulē arvien lielāku nozīmi šā transporta elastīguma dēļ, jo vairākums no multimodālā transporta pārvadājumiem gan sākas, gan beidzas ar autotransportu tāpēc, ka ar to katru kravu praktiski var paņemt no pārdevēja un piegādāt līdz pat patērētāja durvīm. Arvien lielāku nozīmi multimo-dālajos pārvadājumos iegūst konteineru pārvadājumi ar autotransportu.

XII nodala

tiks apskatītas gan starptautiskās konvencijas par autopārvadājumiem, gan arī Eiropas Savienības noteikumi un valstu nacionālā likumdošana starptautisko autopārvadājumu reglamentācijā. Konvenciju tekstu citāti izcelti. Arī tas konvenciju teksts, kas nebūs izcelts, būs vai nu autentiski atbilstošs, vai maksimāli tuvs autentiskajiem konvenciju un likumu tekstiem, kuri būs maksimāli īsi.

Apskatāmās konvenciju normas ne vienmēr tiks grupētas pantu numerācijas kārtībā, bet gan atsevišķos gadījumos pēc reglamentācijas priekšmeta, kas dažās konvencijās ne visur ir pietiekami secīgi izdarīts. Tā, piemēram, CMR Konvencijas IV nodaļā "Pārvadātāja atbildība" ir 22. pants, kas satur skaidri izteiktus nosūtītāja pienākumus. Arī Konvencijas sākumā normas dažviet nav pietiekami korekti sagrupētas pēc pušu tiesībām un pienākumiem.

Mūsdienu tiesību normu pirmsākumi par starptautiskajiem autopārvadājumiem būtībā meklējami agro viduslaiku Eiropas valstu komerciālajās tiesībās — lex merca-tona,[188] kas sākotnēji bija nerakstītas paražu tiesības. Deviņpadsmitajā gadsimtā vairākums Eiropas valstu šīs tiesības kodificēja. Līdz deviņpadsmitā gadsimta beigām starptautiskā prakse tomēr ieguva lielāku ietekmi nekā nacionālās suverenitātes valstu tiesības un starptautiskā tirdzniecība pieprasīja arvien lielāku vēsturisko lex mercatoria unifikāciju.[189]

Tieši starptautisko tirdzniecības tiesību unifikācijas un šīs nozares apkalpošanas vajadzībām, kā jau bija redzams XI nodaļā "Jūras tiesības", tika veikta arī starptautisko pārvadājumu tiesību unifikācija. Līdzīgi notika arī ar tiesību par

starptautiskajiem autopārvadājumiem unifikāciju. Kravu starptautiskie pārvadājumi ar smagajām automašīnām attīstījās tikai periodā starp abiem pasaules kariem.

Attīstoties tehnoloģijai- un autoceļiem pēc Otra pasaules kara, radās nepieciešamība pēc starptautiskas konvencijas, kas reglamentētu starptautiskos kravu pārvadājumus ar autotransportu. 'JI~*

1948. gadā UNIDROIT, ICC un IRU-1 izveidoja trīspusēju komisiju, kuras darba pamatā tika likts UNIDROIT 78 Ipp. garš ziņojums par vairākuma Eiropas valstu transporta likumdošanas saturu. Starplaikā darbu pie šīs tēmas sāka arī AN O kura koncentrēja savu darbu ne tikai uz starptautiskajiem kravu pārvadājumiem, bet arī pasažieru autopārvadājumiem. 1949. gadā Trīspusējā komisija nodeva konvencijas projektu Eiropas Darba kuras sastāvā drīz tika ieslēgti daudzu Eiropas

valstu pārstāvji. Tādējādi praktiski tika izveidota jau četru pušu komisija^5, kurai pievienojās arī Starptautiskā transporta apdrošinātāju asociācija^6. Intensīvu sarunu rezultātā darbs pie Konvencijas teksta bija pabeigts 1956. gadā.

KONVENCIJA PAR PREČU STARPTAUTISKO AUTOPĀRVADĀJUMU LĪGUMU

Konvencija par preču starptautisko autopārvadājumu līgumu (CMR)7 tika parakstīta 1956. gada 19. maijā Zenēvā.* CMR īpatnība ir tā, ka visas tās dalībnieces ir Eiropas valstis. Latvija šai Konvencijai un tās 1978. gada 5. jūlija Protokolam ar Saeimas likumu pievienojās 1993. gada 2. decembrī.5' Konvencija Latvijā ir spēkā no

14.05.94.

Konvencijas mērķis pēc tās preambulas ir starptautiskās preču pārvadāšanas pa dokumentu, pārvadājumu kontraktu noteikumu un pārvadātāja atbildības "standartizācijas vēlamība" (desirability).

Ļoti īsās preambulas teksts nav pietiekami konkrēts, taču Konvencijas uzdevums, protams, ir tajā minēto darbību reglamentējošo tiesību unifikācija.

Konvencijas piemērošana. Piemērojot CMR, nekādas atsauces uz nacionālajām tiesībām, valstu kolīziju tiesības ieskaitot, nav pieļaujamas. Arī interpretēt Konvenciju var, tikai balstoties uz tās normām.

International Road Transport Union.

European Working Party, see — TRANS/WP/ 9/11,10 October 1949. m

E/ECE/TRANS/SCI/116. *

International Association on Transport Insurers.

Convention on the Contract for the International Carriage of Goods by Road. Starptautiski izmantotais Konvencijas nosaukuma saīsinājums CMR ņemts no Konvencijas nosaukuma franču valodā — Convention relative au contrat de transport international des merchandises par route.

Šajā nodal;'! izmantotais Konvencijas teksts angļu valodā irBernis no tā oriģināla pārpubiikācij as H a ak K. F., "The Liability of the Carrier under CMR", Stichting Vervoeraderes, Hague (1986) Annex 1, pp. 333 — 345. Konvencijas tulkojumā latviešu valodā daudzviet, jau sākot no preambulas un 1 panta, ir izlaisti un jaukti vārdi un to jēga, bieži tiek lietotanepareiza juridiskā terminoloģija,!-» aripielatilas citas, lielākas aplamības, tāpēc šajā nodaļā par pamatu ņemts teksts angļu valodā, kā šajā monogrāfijā parasts, jaunos terminus, īpatnējākās juridiskās frāzes un formulas citējot angliski.

*

L V . - 1993. —8.dec, r. 119. Tekstu sk. — L V . — 1994.—5.janv. i aMV

Konvencija pec tas 1.1. panta 'piemērojamajebkuram kontraktam preču pārvadāšanai pa autoceļu ar transporta līdzekļ iem (vehicle"* ) par samaksu, kad preču pārņemšanas vieta un iecerētās piegādes vieta, kā tas noteikts kontraktā, atrodas divās dažādās valstīs, no kurām vismaz viena ir dalībvalsts, neņemot vērā pušu rezidenci un valsts piederību".

Komentārs. Preču pārvadāšanas kontrakts ir kontraktssui generis". Bez galvenā uzdevuma — preču pārvadāšanas no vienas valsts uz otru — šis kontrakts aptver arī preču pavadīšanas, saglabāšanas un nomas (attendant, bailment, renting) pakalpojumus kā papildu saistības.

So iemeslu dēļ pārvadājuma kontrakti var tikt uzskatīti arī par jauktajiem (mixed) kontraktiem.

Transporta kontrakta atšķirība no pārējiem ir tā, ka šos kontraktus būtiskajos jautājumos reglamentē imperatīvās (mandatory) tiesību normas. Diemžēl CMR transporta kontrakta definīciju nesatur." Tāpēc šajājautājumājāvēršaspie UNIDROIT

pētījuma CMR sagatavošanas gaitā, kur tika konstatēts:

"Vairākumā valstu preču pārvadāšanas kontrakti tiek uzskatīti par nomas vai izīrēšanas (hire) pakalpojumu kontraktu apakšgrupu. Bet pēc savas būtības tie ir deponēšanas

Hāks uzskata, ka CMR autoriem nav izdevies skaidri noteikt pārvadājuma kontrakta saturu.14

1.2. pantā skaidrots, ka "šīs Konvencijas mērķos 'transporta līdzekli' nozīmē motorizētus transporta līdzekļus, transporta līdzekļus ar piekabēm, treilerus un pustreilerus (motor vehicles, articulated vehicles, trailers, semi-trailers), kā tas noteikts 1949. gada

19. septembra Konvencijas par ceļu satiksmi 4. pantā".

Konvencija tiek piemērota arī valsts un tās institūciju pārvadājumiem (1.3. p.).

Pēc 1.4, panta Konvenciju nepiemēro

(a) pārvadājumiem, kas notiek pēc jebkuras starptautiskās konvencijas noteikumiem (redzams, domāts — jebkuras citas. — /. 6);

(b) bēru konsignācijām;

(c) mēbeļu pārvietošanai (furniture removal).

Pēc 1.5. panta dalībvalstis apņemas nekādus Konvencijas noteikumus nemainīt ar īpašiem līgumiem starp divām vai vairākām dalībvalstīm, izņemot, lai nepiemēro to pierobežu transportam vai piemēro to transporta operācijām tikai vienas valsts robežās ar pavadzīmēm (consignment notes), kuras apliecina īpašuma tiesības.

Gadījumos, kad transporta līdzeklis, "kas satur preces", dalu no ceļa, preces neizlādējot, tiek pārvadāts pajūru, dzelzceļu, iekšzemes ūdensceļiem vai gaisu, izņemot

14. pantā minētos gadījumus, Konvencija tiek piemērota visam pārvadājumam.

Angliski šo terminu lieto jebkuram transporta līdzeklim.

11 Latin. — īpaša veida.

12 Haak K. F., "The Liability ofthe Carrier under the CMR", p. 4.

18 U.D.P. 1948 Papers XXIII, p. 4.

"HaakK. F., op. pit, p. 57.

Ja ar šo cita transporta veida pārvadājumu saistītos preču zudumus, bojājumus vai piegādes nokavējumus nav radījusiautopārvadātājadarbībavainolaidība, tad viņa atbildību nereglamentē šī Konvencija. Citu pārvadātāju atbildību nosaka pēc citiem pārvadājuma veidiem atbilstošajiem normatīvajiem aktiem (šeit, protams, domātas konvencijas) tā, it kā preces būtu pārvadātas vienas bez autotransporta līdzekļa. Ja šādu noteikumu (prescribed conditions) nav, autopārvadātāja atbildību nosaka šī Konvencija (2.2. p.).

Tomēr 2.2. pants paskaidro, ka šāda "dubultā transporta" pārvadājuma gadījumā autopārvadātāja atbildību nosaka pēc šā panta 1 .daļas, bet tā, it kā pārvadātāji būtu divas personas.

Komentārs. Šeit tiek reglamentēti patlaban ļotipopulārie, tā saucamie Ro-Ro kuģu vaiprāmju pakalpojumi (roll-on/roll-off), kurus plaši izmanto treileru un puspiekabju transportam. Šisnoteikumsvēlākkļuvaparpamatu idejaiparvienota CMR tiesiskārežīma ieviešanu, kas reglamentētu ne tikai pārvadājumus pa autoceļiem, bet ari ar citiem transporta līdzekļiem, kasvēlākieguva multimodālā transporta koncepcijasveidolu.

Daudzi autori uzskata, ka CMR 1.1. panta preču pārkraušanas aizliegums attiecas vienīgi uz citiem transporta līdzekļiem, nevis uz 1.2. pantā minētajiem.'''

Rehtbankas lietā“ tika pareizi nospriests: "Persona, kura pieņem starptautisko pārvadājumu pa autoceļu un pēc pašas iniciatīvas atļauj to pārtraukt ar jūras transportu, kas saistīts ar preču izkraušanu un iekraušanu, nevar argumentēt ar šo faktu pret nosūtītāju un pieņēmēju, lai tādējādi atņemtu viņiem CMR aizsardzību, ja nenoskaidrojas, ka nosūtītājs vai konsignators piekrituši šādam pārtraukumam."

Pārvadātājs, kas bija • : 1 "piegādāt piekrautas kravas mašīnas no Etten-Leiras uz Liverpūli, tika iesūdzēts tiesāpar tāspersonas veiktās piegādes nokavējumu, kurai bija tiesības rīkoties ar kravu. Vienas automašīnas nokavējuma iemesls bija tas, ka šī mašīna kļūdas dēļ nebija iekrauta kuģī. Pārvadātājs kompensēja klientam kaitējumu

10 000 angļu mārciņu apjomā. Bet viņa atbildības apdrošinātājs to apstrīdēja, jo pēc CMR 23. panta 5. daļas pārvadātājs atbildēja par kaitējumu vienīgi pārvadājuma maksas apjomā, kas bija 1500mārciņu.

Prasība bija saistīta ar divām konvencijām — CMR un Hāgas noteikumiem. Rehtbankas lietāpirmajā instancē tika nospriests, kapārvadātājs šajā gadījumā varēja atsaukties uz jūras pārvadājuma tiesībām, jo vienas automašīnas neuzkraušana uz kuģa bija jūras pārvadātāja kļūda.

Apelācijastiesāšīkoncepcijatikaapgāzta, jo,pēctāsvicdokļa. CMRR2panta l.daļas

otrais teikums dotajam precedentam nebija piemērojams, respektīvi, strīdu nevarēja izskatītpēcjūraspārvadājumu tiesībuprincipiem. Pēc Apelācijas tiesas viedokļa, Hāgas noteikumi neietver imperatīvos normas laikampirms kravas iekraušanas.

Personas, par kuru darbību vai bezdarbību pārvadātājs ir atbildīgs, ir viņa aģenti, kalpotāji un jebkuras citas personas, kas darbojas darba līguma ar viņu ietvaros tā, it kā šādi rīkojies būtu pats pārvadātājs (3. p.).

15 HaakK. F., op. cit, pp. 9 3 - 9 7.

16RechtbankvanKoophandelAntwerp, 9.12.1977, ETL 1978, p. 110.

Pārvadāšanas līguma noslēgšana reglamentēta Konvencijas III daļa. Pēc 4. panta pārvadāšanas tiek apstiprināts ar pavadzīmes izrakstīšanu (consignment note).

Tās trakums, nepastāvīga tās izrakstīšana (irregularity) vai pazaudēšana neietekmē pārvadājuma līguma pastāvēšanu vai spēku, reglamentē šīs Konvencijas noteikumi.

"Pavadzīme ir facie pierādījums par pārvadāšanas kontrakta sastādīšanu,

kontrakta noteikumiem un preču pieņemšanu no pārvadātāja puses." (9.1. p.)

"Ja pavadzīme nesatur nekādas īpašas pārvadātāja atrunas, ja nav pierādīts pretējais, tiek pieņemts, ka preces un to iepakojums ir bijis labā stāvoklī, kad pārvadātājs tās pārņēmis, un ka paku skaits, to markas un numuri atbilst pavadzīmē noteiktajiem." (9.2. p.)

Pavadzīmi izraksta trīs oriģinālās kopijās (original copies), kuras paraksta nosūtītājs (sender) un pārvadātājs. Parakstus var izpildīt drukā vai ar zīmogu (printed, stamp), ja pavadzīmes izrakstīšanas vietas valsts likums to Pirmā kopija tiek nodota

nosūtītājam, otrā pavada preces, bet trešo saglabā pārvadātājs (5.1. p.).

2. Dažādos transporta līdzekļos pārvadājamām dažādām vai arī vairākās dalās sadalāmām precēm var izrakstīt vairākas pavadzīmes (5.2. p.).

Pavadzīmei pēc 6. panta 1. daļas jāsatur šādas zinas:

(a) datums un izrakstīšanas vieta;

(b) nosūtītāja vārds un adrese;

(c) pārvadātāja vārds un adrese;

(d) preču pārņemšanas vieta un laiks, kā arī noteiktā piegādes vieta;

(e) kravas (konsignatora) vārds un adrese;

(f) preču apraksts, to vispārējais pielietojums un veids (common use & nature), iepakojumu un bīstamo preču gadījumā — to vispārpielietojamais apraksts;

(g) paku skaits, markas un numuri;

(h) preču bruto svars vai to citās mērvienībās izteiktais daudzums;

(i) ar pārvadājumu saistītās nomaksas;

(') muitai un citām formalitātēm nepieciešamās instrukcijas;

(k) paziņojums, ka, neskatoties ne uz kādām atrunām par pretējo, pārvadājumu reglamentē šī Konvencija.

Pēc šā panta 2. daļas nepieciešamības gadījumos pavadzīmei jāsatur vēl arī šādas ziņas:

(a) paziņojums, ka pārkraušana nav atļauta;

(b) nomaksas, kuras nosūtītājs apņemas apmaksāt;

(c) pēc piegādes samaksājamā summa (cash on delivery);

(d) deklarācija par preču vērtību un piegādes īpašās intereses pārstāvošo summu (amount representing special interest in delivery);

(e) nosūtītāja instrukcijas pārvadātājam par preču apdrošināšanu;

(f) laiks piegādes izpildīšanai;

(g) pārvadātājam nodoto dokumentu saraksts.

Puses var nolemt ietvert pavadzīmē citas nepieciešamās zinas.

Nosūtītājs atbild par visiem pārvadātāja radītajiem izdevumiem, zaudējumiem un kaitējumiem, kurus izraisījusi neprecizitāte pavadzīmē iekļautajās ziņās, kas minētas

6. panta l.(b), (d), (e), (f), (g), (h), (') un 2. daļā (7.1. p.). '

Ja pec nosūtītāja pieprasījuma pārvadātājs pavadzīme iekļauj ša ' panta 1. dala minētos datus, tad uzskata, ka viņš to darījis nosūtītāja uzdevumā (7.2. p.).

Nosūtītājs arī atbild pārvadātājam par kaitējumu personām, iekārtām un citām precēm, kā arī par jebkuriem izdevumiem, kurus izraisījis slikts preču iepakojums, izņemot gadījumus, kad bojājums bija acīm redzams vai pārvadātājam zināms preču pārņemšanas laikā un viņš nav izdarījis nekādas atrunas par tām pavadzīmē (10. p.).

Pārvadātājam jāpievieno pavadzīmei muitai vai citām formalitātēm nepieciešamie dokumenti vai arī jānodod tie pārvadātājam un viņš jāapgādā ar visu tā pieprasīto informāciju p.).

Pārvadātājam nav pienākums izmeklēt ne šādu dokumentu un informācijas pareizību, ne atbilstību. Nosūtītājs ir atbildīgs pārvadātājam par jebkuru kaitējumu,

radījis šādu dokumentu vai informācijas trūkums, neatbilstība vai izņemot kaitējumus, kurus radījusi pārvadātāja nepareiza darbība vai nevīžība (2.).

Pēc 22. panta, kad nosūtītājs nodod pārvadātājam bīstama veida preces, viņam pārvadātājs precīzi jāinformē par briesmām, kas ar tām saistītas, un, ja nepieciešams, jānorāda, kādi piesardzības pasākumi jāveic. Ja šī informācija nav ietverta pavadzīmē, tad pienākums ar citiem pierādīt, ka pārvadātājs zināja ar doto preču

pārvadājumu saistīto briesmu patieso dabu, gulstas uz nosūtītāju vai konsignatoru (22.1. p.).

Bīstamas dabas preces, par kura bīstamību ša panta 1. dala noteiktajos apstākļos pārvadātājs nezināja, viņš jebkurā vietā un laikā izkraut, iznīcināt, padarīt nekaitīgas bez kompensācijas; vēl vairāk, nosūtītājs ir atbildīgs par visiem izdevumiem, zaudējumiem un kaitējumu, kas izriet no to nodošanas pārvadāšanai vai no to pārvadāšanas.

Pārvadātājs atbild par visiem izdevumiem, zudumiem un kaitējumiem, kurus radījusi persona, kam ir tiesības izmantot preces (dispose ofthe goods), ja pavadzīme nesatur 6.1 (k) pantā paredzēto atrunu, ka pārvadājumu reglamentē šī Konvencija (3.).

Pēc 8.1. panta, pārņemot preces, pārvadātājam jāpārbauda

(a) ziņu pareizība pavadzīmē par paku skaitu, markām un numuriem;

(b) preču ārējais stāvoklis un to iepakojums.

Ja pārvadātājam 1 ietverto zinu pareizības pārbaudei nav saprātīgu

(iespēju — means), viņam pavadzīmē jāietver savas atrunas (reservations) kopā ar to pamatojumu. Šādas atrunas nesaista nosūtītāju, izņemot gadījumus, kad viņš pavadzīmē skaidri izteikti piekritis, ka tās viņam ir saistošas (8.2. p.).

Nosūtītājam ir tiesības pieprasīt, lai pārvadātājs pārbauda preču bruto svaru vai to citādi izteikto daudzumu. Pārvadātājam savukārt ir tiesības pieprasīt atmaksāt šādas pārbaudes izmaksas. Pārbaudes rezultāti jāietver pavadzīmē.

Pārvadātāja atbildība par sekām, kas izriet no pavadzīmē noteikto viņam dokumentu pazaudēšanas vai to nepareizas izlietošanas, ir aģenta atbildība ar noteikumu, ka kompensācija, kas jāsamaksā pārvadātājam, nedrīkst pārsniegt to, kāda ir preču pazaudēšanas gadījumā p.).

Nosūtītājam ir tiesības rīkoties ar precēm, īpaši pieprasīt pārbaudītājam apturēt esošo preču piegādi, mainīt vietu, uz kuru tās jāpiegādā, vai arī piegādāt preces citam konsignatoram, nevis tam, kas bija uzrādīts pavadzīmē (12.1. p.).

Šis tiesības- vairs nepastāv, kad pavadzīmes otrais eksemplārs ir nodots konsigna-toram (consignee) vai arī kad konsignators īsteno savas tiesības pēc 13. panta 1. daļas; no (12.2. p.).

Tomēr konsignatoram ir tiesības rīkoties ar precēm jau no pavadzīmes izrakstīšanas brīža, ja nosūtītājs izdara par to pavadzīmē attiecīgu ierakstu (12.3. p.).

Ja, izmantojot savas valdījuma tiesības, konsignators ir devis rīkojumu piegādāt preces citai personai, šai personai nav tiesību savukārt nosaukt citus konsignatorus (12.4.).

Valdījuma tiesībām ir šādi ierobežojumi:

(a) nosūtītājs vai šā panta 3. noteiktajos gadījumos konsignators, kas vēlas īstenot savas tiesības, uzrāda pavadzīmes pirmo kopiju, kurā ietvertas jaunas instrukcijas pārvadātājam un kurā viņš kompensē pārvadātājam visus izdevumus, zaudējumus un kaitējumus, kas saistīti ar šādu instrukciju izpildi;

(b) šādu instrukciju izpilde ir iespējama laikā, kad instrukcijas sasniedz personu, kurai tās jāizpilda, un netraucē pārvadātāja normālu darbu, kā arī nepārkāpj citu nosūtītāju, vai piegāžu intereses;

(c) instrukcijas nenoved pie piegādes sadalīšanas (12.5. p.).

Gadījumos, kad pēc 5.(b) daļas noteikumiem pārvadātājs nespēj izpildīt saņemtās instrukcijas, par to nekavējoties jāpaziņo personai, kura šīs instrukcijas

devusi (12.6. p.).

kas nav izpildījis instrukcijas pēc šā panta noteikumiem vai arī kas ir tās izpildījis, nepieprasot uzrādīt pavadzīmes pirmo kopiju, atbild par to tai personai, kurai ir prasības tiesības par jebkuriem radītiem zaudējumiem vai kaitējumiem

(12.7. p.).

Pēc preču ierašanās (arrival) plānotajā piegādes vietā konsignatoram ir tiesības pieprasīt no pārvadātāja pret kvīti (receipt) pavadzīmes otro eksemplāru un preces. Ja ir noskaidrots, ka preces ir pazudušas vai arī preces nav ieradušās 19. pantā noteiktajā laikā, konsignatoram ir tiesības savā vārdā īstenot pret pārvadātāju jebkuras savas no pārvadāšanas kontrakta izrietošās tiesības (13.1. p.).

13. panta 2. daļā ir noteikts: "Konsignatoram, kurš paļaujas uz (grib izmantot) šā panta 1. daļā garantētajām tiesībām, ir jāsamaksā nomaksas pēc pavadzīmē

noteiktā termiņa, bet strīda gadījumā par šo jautājumu no pārvadātāja nevar pieprasīt piegādāt preces, pirms konsignators tam radījis garantijas (unless security has been furnished)."

Gadījumā, ja, pirms preces sasniedz iecerēto piegādes vietu, kādu iemeslu dēļ ir vai kļūst neiespējams izpildīt kontraktu atbilstoši pavadzīmes noteikumiem, pārvadātājam jāpieprasa instrukcijas no personas, kurai ir tiesības rīkoties ar precēm atbilstoši

12. panta noteikumiem (14.1. p.).

Tomēr, ja apstākļi ir tādi, kas atjauj izpildīt pārvadājumu ar noteikumiem,

kuri no pavadzīmē noteiktajiem, un ja pārvadātājs nav spējis saprātīgā laikā

iegūt instrukcijas no personas, kurai ir tiesības rīkoties ar atbilstoši 12. panta

noteikumiem, tad viņam jāveic tādi pasākumi, kas, viņaprāt, būtu tās personas vislabākajās interesēs (in the best interests), kam ir tiesības rīkoties ar precēm (14.2. p.).

Gadījumos, kad apstākļi nedod iespēju preču piegādei pēc to ierašanas (arrival) iecerētajā piegādes vietā, pārvadātājam jāpieprasa no nosūtītāja instrukcijas. Ja konsignators atsakās no precēm, nosūtītājam ir tiesības rīkoties ar tām un viņam nav pienākuma uzrādīt pavadzīmes pirmo eksemplāru (15.1. p.).

"2. Patja viņš ir atteicies no precēm, konsignators tomēr var pieprasīt piegādi tik ilgi, kamēr pārvadātājs nav saņēmis instrukcijas no nosūtītāja par pretējo.

3. Ja apstākļi, kas traucē preču piegādi, rodas pēc tam, kad konsignators, īstenojot savas 12. panta 3. daļā noteiktās tiesības, ir devis rīkojumu par preču piegādi citai personai, tad šā panta 1, un 2. daļajāpiemēro tādējādi, it kā konsignators būtu nosūtītājs, bet cita persona — konsignators."

Pārvadātājam ir tiesības atgūt samaksu par instrukciju pieprasīšanu un jebkurus izdevumus, kas ir saistīti ar šādu instrukciju izpildi, izņemot gadījumus, kad šādus izdevumus radījusi pārvadātāja nepareiza darbība vai bezdarbība (nolaidība) p.).

14. panta I. daļā un 15. pantā minētajos gadījumos pārvadātājs var nekavējoties izkraut preces uz personas rēķina, kurai ir tiesības rīkoties ar tām, un līdz ar to pārvadājums tiek uzskatīts par pabeigtu. Pēc tam pārvadātājs tur preces valdījumā personas vārdā, kurai uz to ir tiesības. Tomēr viņš var tās uzticēt trešajai personai, un šādā gadījumā viņš nenes nekādu atbildību, izņemot par saprātīgu rūpju īstenošanu par šādas trešās personas izvēli. Nomaksas, kas jāizdara atbilstoši pavadzīmei, un visi citi izdevumi ir nomaksājami apmaiņai pret precēm (2).

Pārvadātājs var pārdot preces, negaidot instrukcijas no personas, kurai ir tiesības rīkoties ar tām, ja preces ir tādas, kas bojājas (perishable), vai šādu rīcību pieprasa viņu stāvoklis, vai kad noliktavu izdevumi ir nesamērīgi lieli pret preču vērtību. Viņš var pie preču pārdošanas arī citos gadījumos, ja pēc saprātīga termiņa

notecēšanas viņš nav saņēmis instrukcijas par pretējo no personas, kurai ir tiesības rīkoties ar precēm un kuras no viņa varētu pieprasīt no saprāta viedokļa (3).

Ja atbilstoši šim pantam preces ir pārdotas, pārdošanas procesa izdevumi pēc nomaksu atskaitīšanas, kuras pieprasa pret precēm, tiek atrēķināti no palikušās summas (deduction of the expenses chargable against the goods), palikusī summa tiek nodota tās personas rīcībā, kurai ir tiesības rīkoties ar precēm. "Ja šīs nomaksas pārsniedz pārdošanas procesa izdevumus, pārvadātājam ir tiesības uz starpību." (4)

Pārdošanas procesu nosaka preču atrašanās vietas valsts likums (5).

Pārvadātāja atbildība reglamentēta Konvencijas IV daļā, kuras daudzas normas un principi ir patapināti no jūras pārvadājumu konvencijām.

Pārvadātājs atbild par preču pilnīgu vai daļēju zaudējumu vai to bojāšanu, kas radusies laikā no brīža, kad viņš pārņēmis preces, līdz piegādes laikam, kā arī par jebkuru piegādes nokavējumu (17.1. p.).

Piemērs. Labonī lietāpārvadātājs, kas veda kurpju kravu no Milānas uz, Angliju, novietoja kravas mašīnu neapsargātā smago mašīnu stāvvietā Milānā, lai viņš un viņa palīgs varētu ieturēt maltīti. Vienīgā apsargātā kravas autostāvvieta bija divu stundu brauciena attālumā. Lai nonāktu tur, šoferiem būtu bijis jāpārkāpj arodbiedrības noteikumi par braukšanas perioda ilgumu. Mašīnas signalizācija bija ieslēgta, bet zagļiem izdevās to salauzt un mašīnu ar visu kravu aizdzīt. Tiesas spriedumā pārvadātājs tika atzīts par vainīgu kravas īpašnieka priekšā, jo no kravas zaudēšanas varēja izvairīties, šoferiem ēdot pārmaiņus.

"Pārvadātājs tomēr tiek atbrīvots no atbildības, ja zudumu, bojājumu vai nokavējuma iemesls ir prasītāja nepareiza darbība vai bezdarbība, prasītāja instrukcijas, kas dotas citā saistībā nekā pārvadātāja nepareizas darbības vai bezdarbības rezultātā, sakarā ar precēm piemītošiem trūkumiem vai, pateicoties apstākļiem, no kuriem pārvadātājs nevarēja izvairīties un kuru sekas viņš nevarēja novērst." (17.2. p.)

Pārvadātājs netiek atbrīvots no atbildības pārvadājumam lietotā transporta līdzekļa bojājuma vai tās personas vai viņas aģentu, vai kalpotāju nepareizas darbības vai bezdarbības gadījumā, no kuras viņš varētu būt izīrējis transporta līdzekli (3).

Atbilstoši 18. panta 2. līdz 5. daļai pārvadātājs tiek atbrīvots no atbildības, kad zaudējumi vai bojājumi rodas no īpašiem riskiem, kas izriet no viena vai vairākiem šādiem apstākļiem:

(a) atklātu, neapsegtu (unsheeted) transporta līdzekļu izmantošanas, kad pavadzīmē par to panākta skaidri izteikta vienošanās;

(b) tādu preču iepakojuma iztrūkuma vai bojājuma, kuras pēc to īpašībām var iet bojā vai tikt bojātas, ja tās nav vai ir nepietiekami labi iepakotas;

(c) apiešanās ar precēm, to iekraušanas, nokraušanas vai izkraušanas no nosūtītāja, konsignatora vai viņu vārdā darbojošos personu puses;

(d) preču veida vai to īpašām grupām, kas pilnībā vai daļēji pakļautas zudumiem vai bojājumiem, to skaitā salūstot (sadrūpot), sarūsējot, sapūstot (satrupot), tecēšanas, normāla bojāšanās procesa dēļ vai kožu vai tārpu darbības dēļ;

(e) paku marku vai numura nepietiekamības vai neatbilstības;

(f) lopu pārvadāšanas (17.4. p.).

Ja saskaņā ar šo pantu pārvadātājs nenes atbildību par dažiem apstākļiem, kas rada zudumus, bojājumus vai nokavējumu, viņš ir atbildīgs, ja apstākļi, par kuriem viņš ir atbildīgs saskaņā ar šo pantu, ir sekmējuši zudumus, bojājumus vai nokavējumu (5).

Pienākums pierādīt, ka zudumi, bojājumi vai nokavējums noticis viena no 17. panta

2. daļā minēto apstākļu dēļ, gulstas uz pārvadātāju (18.1. p.).

"Kad pārvadātājs noskaidro, ka dotajos lietas apstākļos zudumi vai bojājumi varēja tikt saistīti ar vienu vai vairākiem 17. panta 4. minētajiem īpašajiem riskiem, tiek

pieņemts, ka tas tā arī noticis. Tomēr prasītājam ir tiesības pierādīt, ka zudumi vai bojājumi patiesībā pilnībā vai daļēji nebija saistāmi ar vienu no riskiem." (2.)

Šī prezumpcija netiek piemērota 17. panta 4.(a) daļā noteiktajos apstākļos, ja ir bijis neparasts iztrūkums (abnormal shortage) vaijebkuras pakas zudums (3).

Ja pārvadājums tiek veikts ar transporta līdzekļiem, kas ir īpaši aprīkoti, lai aizsargātu preces pret karstuma, aukstuma, temperatūras izmaiņām vai gaisa mitrumu, pārvadātājam nav tiesību pieprasīt 17. panta 4.(d) daļā noteiktās priekšrocības, izņemot gadījumus, kad viņš pierāda, ka visi pasākumi, kas viņam bijajāveic dotajos apstākļos pēc viņa izvēles saistībā ar šādu iekārtu uzturēšanu kārtībā un izmantošanu, tika veikti un ka ir rīkojies atbilstoši jebkurām viņam dotajām īpašajām instrukcijām (4).

Panta 5. 'daļa 4. ' daļas noteikums ir attiecināts arī uz 17. panta 4.(1) daļas piemērošanas mēģinājumu no pārvadātāja puses.

Pēc 19. pautajāuzskata, ka piegāde ir nokavēta, ja preces nav piegādātas noteiktajā laikā vai arī piegāde neiekļaujas laikā, par kuru panākta vienošanās. Ja par laiku nav bijusi vienošanās, tiek ņemts vērā pārvadājuma patiesais laiks, ievērojot lietas apstākļus, it īpaši tikai daļu no transporta līdzekļa aizņemošu kravu gadījumos, tas laiks, kas nepieciešams, lai sagatavotu pilnu kravu normālos apstākļos, ja šis laiks pārsniedz tik ilgu laiku, kāds būtu saprātīgi nepieciešams godprātīgam pārvadātājam.

Fakts, ka krava nav piegādāta trīsdesmit dienās pēc piegādes laika, par kuru panākta vienošanās, notecēšanas vai ja par laiku vispār nav vienošanās, tad sešdesmit dienu laikā no tā, kad pārvadātājs pārņēmis preces, ir izšķirošs pierādījums tam, ka preces ir pazaudētas, un persona, kurai ir tiesības celt prasību, pret šīm precēm var izturēties kā pret pazaudētām p.).

Persona, kurai uz to ir tiesības, saņemot kompensāciju par trūkstošajām (missing) precēm, var rakstiski pieprasīt, lai to nekavējoties informē, ja preces tiktu atrastas gada laikā pēc kompensācijas samaksāšanas. Viņai jādod rakstisks atzinums par šādu pieprasījumu (2).

Trīsdesmit dienu laikā no šāda paziņojuma saņemšanas iepriekš minētā pilnvarotā persona var pieprasīt piegādāt sev preces pret pavadzīmē uzrādīto nomaksu izmaksāšanu un pret saņemtās kompensācijas atdošanu, no kuras atskaita jebkuras tajā ietvertās izmaksas, bet neņemot vērā nekādas prasības par piegādes iekavējumu pēc 23. panta un, kur tas ir piemēroti, — 26. panta (3).

Ja nav bijis 20. panta 2. daļā minētā pieprasījuma vai citas 3. daļā noteiktās 30 dienu laikā dotās instrukcijas vai ja preces nav atrastas viena gada laikā pēc kompensācijas samaksāšanas, pārvadātājam ir tiesības ar šīm precēm rīkoties pēc tās valsts likuma, kur tās atrodas (4).

Ja preces konsignatoram piegādātas bez naudas iekasēšanas piegādes brīdī (cash on delivery) un tā jāsaņem pārvadātājam pēc pārvadāšanas kontrakta noteikumiem, pārvadātāja pienākums ir samaksāt nosūtītājam kompensāciju, kura nepārsniedz šādas samaksas summu, nepārkāpjot savas tiesības celt prasību pret (21. p.).

Ja pēc šīs Konvencijas noteikumiem pārvadātājam irjāsamaksā kompensācija par preču pilnīgu vai daļēju pazaudēšanu, šāda kompensācija ņemot par pamatu

preču vērtību laikā un vietā, kur tās tika pieņemtas pārvadājumam (23.1. p.).

Preču vērtību fiksē atbilstoši preces vērtībai naudā (commodity exchange price) vai, ja šādas cenas nav, atbilstoši tekošajai tirgus cenai (current market price), bet, ja nav ne vienas, ne otras, tad atsaucoties uz šāda paša veida un kvalitātes preču normālu vērtību (2.).

"Kompensācija tomēr nedrīkst pārsniegt 25 frankus par preces bruto kilogramu. 'Franks' nozīmē zelta franku, kas sver 10/31 grama un kam ir 900. raudze." (23.3. p.) rf

Papildinājumā pēc 1978. gada Protokola, kurš stājās spēkā 1982. gada 15. martā un kura teksts būs izgaismots nākamajā nodaļā, šis limits jau bija pacelts līdz 8,33

SDR par bruto kilogramu. Ar franku tika domāts 1933. gada Germinala (Germinal) franks — 0,290323 grami 900. raudzes zelta.

Piemērs. Elektroiekārtu pārvadājuma laikā no Vācijas uz Grieķiju treileris pilnīgi sadega kopā ar kravu. Preču svars bija ap 9000 kilogramu. No kravas dokumentiem izrietēja, ka kravas dažādām daļām bija dažāda vērtība, pusei no tām pārsniedzot 25 franku limita robežu. Otru daļu, pēc pārvadātāja domām, varēja neņemt vērā. Pārvadātājs gribēja piemērot limitu šai daļai. Kravas īpašnieks iebilda pret šo viedokli un argumentēja ar CMR 23.3. pantu,kas, viņaprāt, neparedzēja preču individualizāciju. Štutgartes zemes tiesa atbalstīja kravas īpašnieka viedokli."

"Turklāt maksa par pārvadājumu, muitas nodevas un citas ar preču pārvadājumu saistītās izmaksas jānomaksā pilnībā preču pilnīgas pazaudēšanas gadījumā, proporcionāli zaudējumiem daļējas pazaudēšanas gadījumā, bet nekāds cits kaitējums nav jāapmaksā." (23.4. p.)

Piemērs. Dzeimsa Buhananalietās viskija krava eksportam no Glāzgovas uz Irānu

tika nozagta kravas automašīnu stāvvietā Vūlvičā (Woolwich). Viskija eksporta cena bija ap 7000 £, bet muita pieprasīja Buhananam nomaksāt 30 000 £. Atbilstoši Anglijas muitas likumam Buhananam bija šī muitajānomaksā. Viņš mēģināja šo summu atgūt no pārvadātājiem. Lordupalāta šo prasību atzinaparpamatotu. Tiesa nosprieda, ka akcīzes nodoklisveido CMR i .panta noteiktāscitasarprečupārvadājumusaistītāsnomaksas,

un izlēma, kapārvadātājam kopājāsamaksā37000f.jošīnorma nekādusierobežojumus

pēc summas nesaturēja, tieši otrādi —pantā teikts, ka summajāsamaksāpilnībā (in full).

Nokavējuma gadījumā, ja prasītājs pierāda, ka kaitējums radies no tā, pārvadātājam jāmaksā par šo kaitējumu kompensācija, kas nepārsniedz pārvadāšanas maksu (5).

Lielāku kompensāciju var pieprasīt vienīgi tad, ja ir deklarēta preču cena vai īpašs procents no piegādes (interest in delivery) (šeit, redzams, domāta piegādes kopējā vērtība. — /- B.) atbilstoši 24. un 26. pantam (6).

Nosūtītājs pret šādas paaugstinātas cenas samaksāšanu, par kuru ir panākta vienošanās, var deklarēt pavadzīmē preču cenu, kas pārsniedz 23. panta 3 .dala noteiktās robežas. Šādā gadījumā deklarētās vērtības summa tiek pievienota limitam (24. p.).

"Bojājumu gadījumā pārvadātājs atbild par summu, par kādu preču vērtība ir pazeminājusies, ko aprēķina no vērtības, kas noteikta 23. panta i.. 2. un 4. daļā noteiktajā kārtībā." (25.1. p.)

Tomēr kompensācija nedrīkst pārsniegt

(a) summu, kas jāsamaksā tās pilnīgas pazaudēšanas gadījumā, ja visa piegāde ir bojāta;

(b) summu, kas jāsamaksā par bojāto daļu, ja bojāta tikai daļa no piegādes (2).

Nosūtītājs var pret paaugstinātas summas nomaksāšanu, par kuru jāpanāk vienošanās, noteikt īpašu procentu (interest) piegādes summas tās pazaudēšanas vai

11 OLG Stuttgart 22.12.1978, Vers R 1979, p. 637.

18 James Buchanan & Co. Ltd. v. Babco Forwarding and Shipping (U.K.) Ltd. [1978] .C. 141.

bojāšanas gadījuma, ja tiek pārsniegts noteikts piegādes laika limits. Šī summa jānoteic pavadzīmē (26.1. p.).

Ja par piegādi deklarēts īpašs procents, kompensācija par pierādītajiem papildu zaudējumiem vai bojājumiem var tikt pieprasīta līdz procentā noteiktajai summai neatkarīgi no kompensācijas, kas noteikta 23., 24. un 25. pantā (2).

Prasītājam ir tiesības uz prasības procentu no samaksājamās kompensācijas (claim interest on compensation payable). Šādu procentu, kuru aprēķina pēc 5% likmes gadā, iekasē no datuma, kurā prasība bija rakstiski nosūtīta pārvadātājam, vai, ja šāda prasība nav bijusi celta, no datuma, kurā uzsākts tiesas process (27.1. p.).

Ja summas, uz kurām tiek balstīta kompensācijas maksa, nav izteiktas

tās valsts valūtā, kurā tiek pieprasīta samaksa, konversijai jānotiek pēc apmaiņas likmes, kas piemērojama kompensācijas maksāšanas vietā un dienā (2).

Gadījumos, kad pēc piemērojamā likuma zaudējumi, bojājumi vai iekavējumi, kas izriet no pārvadājuma pēc šīs Konvencijas, dod pamatu kontraktuālajai prasībai (prasībai, kas celta par kontrakta noteikumu pārkāpšanu. — /. B.), pārvadātājs var pakļaut sevi šīs Konvencijas noteikumiem, kas izslēdz pārvadātāja atbildību vai arī kas fiksē vai ierobežo samaksājamo kompensāciju (compensation due) (28.2. p.).

Gadījumos, kad kontraktuālā papildu atbildība par zudumiem, bojājumiem vai nokavējumu, radījusi viena no personām, par kurām pārvadātājs nes atbildību pēc

3. panta noteikumiem, šāda persona arī var pakļaut sevi (avail himself) Konvencijas noteikumiem, kuri izslēdz pārvadātāja atbildību vai fiksē vai ierobežo samaksājamo kompensāciju (2).

Pārvadātājs nevar pakļaut sevi šīs daļas noteikumiem, kas izslēdz vai ierobežo viņa atbildību vai kas pārnes pierādīšanas pienākumu, ja kaitējums tika radīts viņa apzināti nepareizas rīcības vai tādas saistību neizpildīšanas dēļ (default) viņa puses, kas pēc tās tiesas vai arbitrāžas valsts likuma, kura ir pieņēmusi lietu savā tiesvedībā, tiek pielīdzināta apzināti nepareizai (prettiesiskai) rīcībai (willful misconduct) (29.1. p.).

Tas pats noteikums jāpiemēro, ja apzināti nepareizu rīcību izdara vai saistības neizpilda pārvadātāja aģenti vai kalpotāji, vai citas personas, kuru pakalpojumus viņš izmanto pārvadājumam, ja šādi aģenti, kalpotāji vai citas personas darbojas to darba līguma ietvaros. Vēl vairāk, šādos gadījumos šādi aģenti, kalpotāji vai citas personas savas personīgās atbildības jautājumā nav tiesīgi pakļaut sevi šīs nodaļas noteikumiem, kas minēti šā panta daļā.

Konvencijas V daļa reglamentē prasības un lietu ierosināšanu.

Ja konsignators pieņem preču piegādi kopā ar pārvadātāju, pienācīgi nepārbaudot to stāvokli vai arī nenosūtot pārvadātājam atrunas, kas dod vispārējas norādes par zudumiem vai bojājumiem, ne vēlāk kā piegādes dienā, ja zudumi vai bojājumi ir acīm redzami, un septiņu dienu laikā, izņemot svētdienas svinamās dienas, kad zudumi vai bojājumi nav acīm redzami, tad šīs piegādes ir facie

pierādījums, ka preces ir pieņemtas pavadzīmē uzrādītajā (tātad pienācīgā. — /. B.) stāvoklī. Grūtāk saskatāmu zudumu vai bojājumu gadījumā iepriekš minētās iebildes (reservations) jāiesniedz rakstiski (30.1. p.). * " ~ .

Ja konsignators un pārvadātājs preču stāvokli ir atbilstoši pārbaudījuši, šīs pārbaudes rezultātu apstrīdoši pierādījumi tiek pieņemti tikai zudumu vai bojājumu gadījumos, kas nav acīm redzami, un ja konsignators ir atbilstoši rakstiski nosūtījis iebildes pārvadātājam septiņu dienu laikā, neskaitot svētdienas un svinamās dienas (2).

Nekāda kompensācija netiek maksāta par piegādes nokavējumu, izņemot gadījumus, kad pārvadātājam divdesmit vienas dienas laikā piesūtītas rakstiskas iebildes, ka preces nodotas konsignatora rīcībā (3).

šajā pantā noteikto piegādes laika limitu, neņem vērā pārbaudes laiku vai laiku, kad preces tika nodotas konsignatora rīcībā (4).

\ Pārvadātājam un konsignatoram savstarpēji jādod jebkura saprātīga iespēja nepieciešamo izmeklēšanu un pārbaužu veikšanai (investigations and checks) (5).

No pārvadājumiem pēc šīs Konvencijas izrietošajos tiesas procesos prasītājs var celt prasību jebkuras dalībvalsts tiesā vai arbitrāžā, kas ir izvēlēta pēc pušu savstarpējas vienošanās, un turklāt tās valsts tiesās arbitrāžās, kuru teritorijā

(a) atbildētājam ir parastā rezidence vai ir galvenā uzņēmējdarbības vieta vai nodaļa, vai aģentūra, ar kuras starpniecību tika taisīts pārvadāšanas kontrakts;

(b) atrodas vieta, uz kuru pārvadātājs pārvadājis preces, vai vieta, kura ir izvēlēta piegādei,

un nevienā citā tiesā vai arbitrāžā p.).

Ja sakarā ar šā panta minēto prasību lieta ir izskatīšanas stadijā kompetentā

tiesā vai arbitrāžā vai sakarā ar prasību šāda tiesa vai arbitrāža ir taisījusi spriedumu

starp tām pašām pusēm un uz tiem pašiem pamatiem, nevienajauna lieta nedrīkst tikt ierosināta, izņemot arī gadījumus, kad tās tiesas vai arbitrāžas spriedums, kurā tika ierosināta pirmā lieta, nav izpildāms tajā valstī, kur ierosināts jauns process (2).

Kad spriedums, kuru taisījusi dalībvalsts tiesa vai arbitrāža jebkurā tādā lietā, par kuru minēts šā panta 1. daļā, šajā valstī kļuvis izpildāms piespiedu kārtā (has become enforcable), tam jābūt piespiedu kārtā izpildāmam arī jebkurā citā dalībvalstī, tiklīdz attiecīgajā valstī tiek izpildītas tur pieprasītās formalitātes. Sakarā ar formalitātēm nedrīkst atļaut pārskatīt lietas procesuālo lēmumu (merits of the case to be reopened) (3).

Šā panta 3. daļas noteikumi piemērojami spriedumiem pēc tiesas, spriedumiem par saistību neizpildīšanu un strīdu izlīdzināšanu, kas apstiprināti ar tiesas spriedumu, bet tos nepiemēro pagaidu spriedumiem, kurus pieņem procesa gaitā, spriedumiem par kaitējumu atlīdzināšanu (judgments by default, settlements confirmed by an order of the court, interim judgments, awards of damages) par papildu tiesas izmaksām pret prasītāju, kas pilnībā vai daļēji zaudējis procesu (4).

Komentārs. Ar terminu default angliski apzīmē likuma prasības neizpildīšanu, arī neierašanos tiesā pieprasītajā dienā. Tiesas spriedumus (judgments by default) var, piemēram, taisīt par saistību neizpildīšanu pret pusi, kas navpakļāvusies izsaukumam uz tiesu. Sāds tiesas spriedums var būt tāds lēmums, ko tiesa pieņem procesa gaitā (interim, interlocutory) pirms galīgā sprieduma, kas ir galīgs par pašu saistību, kad spriedums par nomaksājamās summas lielumu vēl nav taisīts. Bet judgments by default tipa spriedums var arī būt galīgs gan par saistību, gan summu. Sis process Anglijā nav pieejams tirdzniecības, hipotēkas un nomas strīdos, ja tam nav saņemta īpaša atļauja, Sie spriedumi ir iespējami krimināllietās par cietumsodiem soda naudu nenomaksāšanas i 'ietās."

Drošības nauda netiek pieprasīta procesos, kas izriet no šīs Konvencijas noteiktajā kārtā veiktajiem dalībvalstu pilsoņu vai rezidentu, vai to personu pārvadājumiem, kam ir uzņēmējdarbības vieta vienā no šīm valstīm (5).

Tādas prasības celšanas noilgums, kas izriet no pārvadājuma, pēc šīs Konvencijas ir viens gads. Neatkarīgi no tā apzināti nepareizas darbības vai tādas saistību neizpildīšanas gadījumā, kas pēc tās valsts likuma, kuras tiesa vai arbitrāža pārņēmusi lietu savā jurisdikcijā, tiek uzskatīta par līdzvērtīgu apzināti nepareizai rīcībai, noilgums ir trīs gadi. Noilguma tecēšanas termiņš sākas

(a) zudumu, bojājumu vai piegādes nokavējuma gadījumā no plānotā piegādes datuma;

(b) pilnīgas preču pazaudēšanas gadījumā no trīsdesmitās dienas pēc nolemtā laika limita notecēšanas vai, ja šāda laika limita nav, no sešdesmitās dienas no datuma, kad pārvadātājs pārņēmis preces;

(c) visos citos gadījumos pēc trīs mēnešu notecēšanas no pārvadājuma kontrakta noslēgšanas.

Diena, no kuras sāk skaitīt noilguma periodu, netiek ieskaitīta tā laikā (32.1. p.).

Rakstiska prasība aptur noilguma perioda tecējumu līdz laikam, kad pārvadātājs to rakstiski noraida un atsūta atpakaļ tai pievienotos dokumentus. Prasības daļējas atzīšanas gadījumā noilguma termiņa tecējums turpinās no jauna vienīgi par to prasības daļu, par kuru joprojām pastāv strīds. Pienākums pierādīt prasības saņemšanu vai atbildi uz to un dokumentu atdošanu atpakaļ piekrīt pusei, kas balstās uz šiem faktiem. Noilguma termina tecējums neaptur tālākas prasības par to pašu objektu (2).

Ievērojot iepriekš izklāstītos 2. daļas noteikumus, noilguma termiņa pagarināšanu reglamentē tās valsts likums, kuras tiesa vai arbitrāža pārņēmusi lietu savā jurisdikcijā. Šis likums nosaka arī jaunas lietas ierosināšanas tiesības (fresh accrual of the rights of action) (3).

Prasības celšanas tiesības, kuras ir noilguma termina notecēšanas

nevar īstenot ar pretprasību vai prasības noraidīšanu (counter-claim, set-off) (4).

Komentārs. Set-ofTir procesuāla, parastai pretprasībai līdzīga aizstāvības metode vispārējo tiesību sistēmā pret visu vai dalu no prasītāja prasības, kad atbildētājs to atzīst, bet pats izvirza pretprasību, kura līdzsvaro prasītāja prasību. No prasības pēc šīs pretprasības atrēķināmās summas nomaksas termiņam jāiestājas tiesas rīkojuma izdošanas brīdī.2" Nekādām citām, izņemot naudas nomaksāšanas, prasībām šo metodi pielietot ne var.21

Curzon, op. cit., p. 127.

1(1 Richards v. James (1848) 2 Exch. 471.

21 Indrisev. Geaeral Credits [1 985]VR 215.

kontrakts var atrunu, kas nodod kompetenci (jurisdikciju —

/. B.) arbitrāžai, ja atruna par kompetences nodošanu arbitrāžai paredz, ka tai jāpielieto šī Konvencija.

Noteikumi par pārvadājumu ar vairākiem secīgiem pārvadātājiem reglamentēti Konvencijas VI

Ja pārvadājumu, kuru nosaka viens kontrakts, veic vairāki cits aiz cita sekojoši (secīgi) (successive) pārvadātāji, katrs no viņiem atbild par visu operāciju, otrajam un katram nākamajam pārvadātājam par pārvadāšanas kontrakta pusi atbilstoši

pavadzīmei, pamatojoties uz preču pieņemšanu un pavadzīmi (34. p.).

Pārvadātājam, kas pieņem preces no iepriekšējā pārvadātāja, ir jādod iepriekšējam pārvadātājam datēta un parakstīta kvīts. Viņam uz pavadzīmes otrā eksemplāra ir jāuzraksta savs vārds un adrese. Atbilstošos gadījumos viņam uz tās un kvīts jāuzraksta 8. panta 2. daļā minētās iebildes (35.1. p.).

9. panta noteikumi jāpiemēro attiecībām starp secīgiem pārvadātājiem (2).

Izņemot pretprasības vai set-off gadījumus lietā par prasību, kas balstīta uz to pašu pārvadāšanas kontraktu, juridisko procesu par atbildību par zudumiem, bojājumiem vai nokavējumu var celt tikai pret pirmo vai pēdējo pārvadātāju vai pārvadātāju, kas veicis to pārvadājuma kura laikā noticis negadījums, kas bijis par iemeslu

ciestajiem zudumiem, bojājumiem vai nokavējumam; lieta var vienlaikus tikt ierosināta pret vairākiem no šiem pārvadātājiem (36. p.).

Pārvadātājam, kas atbilstoši šīs Konvencijas noteikumiem samaksājis kompensāciju, ir tiesības atgūt to kopā ar procentu uz to un visus ar prasību saistītos izdevumus un izmaksas no citiem pārvadātājiem, kas piedalījušies pārvadājumā saskaņā ar šādiem noteikumiem:

(a) pārvadātājs, kas vainīgs zudumos vai bojājumos, viens atbild par kompensāciju, kuru samaksā viņš vai cits pārvadātājs;

(b) ja zudumus vai bojājumus radījusi divu vai vairāku secīgu pārvadātāju darbība, katrs no viņiem samaksā summu, kas ir proporcionāla viņa atbildības

(c) ja nav noskaidrojams, ar kura pārvadātāja atbildību ir saistāms zudums vai bojājums, kompensācijas summa tiek sadalīta starp visiem pārvadātājiem, kā tas noteikts iepriekš (b) (37. p.).

Ja viens no pārvadātājiem ir maksātnespējīgs, kompensācijas summa, kas viņam jānomaksā, bet kuru nav nomaksājis, jāsadala starp citiem pārvadātājiem

proporcionāli summai, kas viņiem jāsaņem par pārvadājumu (38. p.).

Neviens pārvadātājs, pret kuru ir celta prasība pēc 37. un 38. panta, nav tiesīgs apstrīdēt prasību cēlušā pārvadātāja nomaksas summas spēkā esamību (validity), ja kompensācijas summu noteikusi tiesu vara pēc tam, kad pirmais minētais pārvadātājs ir atbilstoši informēts par procesu un viņam ir dota iespēja iesaistīties šajā procesā un uzstāties tajā (had been given proper notice of the proceedings and afforded an opportunity of entering and appearance) (39.1. p.).

Pārvadātājs, kas grib uzsākt procesu, lai īstenotu savas tiesības atgūt naudu (to take proceedings to enforce his right of recovery), var celt prasību tās valsts kompetentā tiesā vai arbitrāžā, kurā vienam no attiecīgajiem pārvadātājiem ir parastā rezidence,

galvena uzņēmējdarbības vieta, nodaļa vai aģentūra, ar kuras starpniecību tika noslēgts pārvadājuma kontrakts. Visi attiecīgie pārvadātāji var kļūt par atbildētājiem vienā un tajā pašā lietā (2).

31. panta 3. un 4. dalās noteikumi piemērojami 37. un 38. pantā minētajiem tiesas spriedumiem (3).

32. panta noteikumi piemērojami prasībām starp pārvadātājiem. Noilguma termiņš tomēr sāk tecēt vai nu galīgā tiesas sprieduma dienā, kad tiek noteikta samaksājamās kompensācijas summa pēc šīs Konvencijas noteikumiem, vai arī, ja šāda tiesas sprieduma nav, no patiesās samaksas datuma (4).

Pārvadātājiem ir tiesības savstarpēji vienoties par citiem noteikumiem, izņemot tos, kas noteikti 37. un 38. pantā.

Komentārs, Praksē tomēr ne vienmēr ir viegli noskaidrot, vai persona, ar kuru preču īpašnieks noslēdz kontraktu par preču pārvadāšanu, patiesībā darbojas kāpreču ekspeditors (forwarder), respektīvi, pārvadājuma organizators, vai kā patiess pārvadātājs. Pirmajā gadījumā CMR vispār uz viņu neattiecas, bet pēdējā gadījumā tā reglamentē viņa darbību.

Ja persona ir noslēgusi vienotu kontraktu par preču nogādāšanu līdz galam ar vairākiem pārvadātājiem un pati nepārņem tās savā valdījumā, bet vienīgi organizē topiegādipatiesajampārvadātājam, šīpersonapēc CMR 34. panta tomēr tiek uzskatīta par pirmo pārvadātāju.

Bet, ja preču īpašnieks pats kontraktē vairākus pārvadātājus un katram savu preču pārvadājuma posmam nolīgst vienu pārvadātāju, tad CMR noteikumi par secīgajiem pārvadātājiem netiek piemēroti, bet katram pārvadātājam atsevišķi Konvencija tomēr tiek piemērota.22 1

Konvencijai pretēju noteikumu spēkā neesamība reglamentēta Konvencijas VII daļā.

Atbilstoši 40. panta normām jebkuri noteikumi, kas tieši vai netieši pārkāptu Konvencijas noteikumus, nav spēkā. Šādu noteikumu spēkā neesamība nav saistīta ar citu kontrakta noteikumu spēkā neesamību.

KONVENCIJASPARPREČUSTARPTAUTISKO AUTOPĀRVADĀJUMU LĪGUMU 1978. GADA PROTOKOLS

Kājau iepriekšējā apakšnodaļā minēts, CMR bija zināmas nepilnības, kas arvien vairāk izpaudās mainīgajā ekonomiskajā vidē autotransporta un transporta

attīstības rezultātā. Tāpēc 1978. gada 5. jūlijā tika pieņemts 1956. gada 19. maija Konvencijas par preču starptautisko autopārvadājumu līgumu Protokols. Latvija pievienojās Protokolam vienlaikus ar CMR.

Protokola definīcijas• ar jēdzienu "Konvencija" tiek apzimēta CMR Konvencija.

Protokola 2. panta (1) dala aizvieto CMR 23. panta 3. daļu ar šādu tekstu:

"Kompensācija tomēr nedrīkst pārsniegt 8,33 vienības par bruto kravas

kilogramu."

(2) šā panta beigās tiek pievienota šāda 7., 8. un 9. dala: v 7. Šajā Konvencijā minētā norēķina vienība ir speciālā aizņēmuma vienība (Special Drawing Right — SDR), kā to noteicis Starptautiskais valūtas fonds (SVF). Šā panta

3. daļā minētā summa konvertējama tās valsts nacionālajā valūtā, kuras tiesa pārņēmusi jurisdikciju lietā, pamatojoties uz valūtas vērtību sprieduma dienā vai datumā, par kuru puses ir vienojušās. Tās valsts nacionālās valūtas vērtība SDR izteiksmē, kura ir SVF dalībniece, atbilstoši SVF vērtēšanas metodei, kas ir spēkā attiecīgajā

dienā tās operācijām un darījumiem. Tās valsts nacionālās valūtas vērtība SDR izteiksmē, kura nav SVF dalībniece, pēc šīs valsts metodikas.

8. Tomēr valsts, kura nav SVF dalībniece un kuras tiesības piemērot šā

panta 7. noteikumus, šā CMR Protokola ratifikācijas vai pievienošanās laikā var

jebkurā brīdī pēc tam deklarēt, ka šā panta 3. daļā paredzētās atbildības ierobežošana, kas tiek piemērota šīs valsts teritorijā, ir 25 monetārās vienības. Šajā daļā minētā monetārā vienība atbilst grama 900. raudzes zelta. Šajā minētās summas

konversija nacionālajā valūtā jāizdara atbilstoši attiecīgās valsts likumam.

2. panta 9. daļā noteikts, ka šā panta 7. pēdējā teikumā un 8. daļā minētā

konvertēšana jāizdara tādējādi, lai pēc iespējas izteiktu šīs valsts nacionālajā valūtā to reālo vērtību par šā panta 3. dala noteikto summu, kā izteikts norēķina vienībās. Valstīm, deponējot savu CMR Protokola 3. pantā noteikto pievienošanās dokumentu, jānosūta ANO Ģenerālsekretāram informācija par aprēķināšanas veidu, kas izriet no šā panta

7. daļas vai notiek šā panta 8. daļā noteiktās konvertācijas rezultātā atbilstoši apstākļiem.23

STARPTAUTISKO AUTOPĀRVADĀJUMU REGLAMENTĀCIJA EIROPAS SAVIENĪBĀ

Kājau iepriekš minēts, CMR ir Eiropas valstu Konvencija, taču tajā piedalās ne tikai Eiropas Savienības valstis.

Starptautisko autopārvadājumu unifikācija bija jau viens no Eiropas Ekonomiskās savienības (EEC) iekšējā tirgus mērķiem atbilstoši EEC līguma 3.(e) pantam. Pēc EEC līguma 75. panta pārvadātāji — nerezidenti EEC ietvaros varēja nodarboties ar pārvadājumiem, nereģistrējot savus uzņēmumus EEC valstīs (cabotage). EEC transporta politikas pamatā bija liberalizācija, kurai savukārt bija nepieciešama tiesību normu unifikācija. Tomērjāatzīst, ka daudzu EEC dalībvalstu autopārvadājumu iekšējais tirgus joprojām tika aizsargāts pat pret citu dalībvalstu pārvadātājiem, un tas noveda

pie daudziem tukšiem

Protokola teksts ņemts no pielikuma iepriekš minētajai Haak K. F. publikācijai tas 375. lpp.

24 "Road Carriers Liability in Europe", Part I, Hague (1994) p. 1, 2.

No terminoloģijas viedokļa EEC ietvaros par kabotažu (cabotage) uzskata nacionālo transporta pakalpojumu operatīvo vadību uz laiku jūras, iekšējo ūdensceļu, autoceļu un gaisa transportam Eiropas valstī ar pārvadātāju, kam ir reģistrēts ofiss vai cits veidojums Eiropas valstī.

Vārds "cabotage" atvasināts no spāņu vārda "cabo", kas tika izmantots piekrastes komerciālās, izņemot atklātās jūras, navigācijas vai piegādes apzīmēšanai tāpat, kā tas ir arī latviešu un krievu valodā.

15 gadus pēc EEC līgumā noteiktā pārejas perioda beigšanās Eiropas padome (EP)[190] vēl nebija definējusi EEC pārvadājumu politikas noteikumus. Tāpēc Eiropas Tiesa taisīja īpašu spriedumu par šo nolaidību (Negligence jo pēc līguma

plānotā pakalpojumu brīvība kabotāžas pārvadājumos EEC ietvaros netika nodrošināta.

Rezultātā tika pieņemts EP 1988. gada 21. jūnija Rīkojums^27, kas ar 1993. gada

1. janvāri atcēla iekšējos kvantitatīvos pārvadājumu tirgus ierobežojumus.

Tika ieviestas divpusējās un daudzpusējās licences (bilateral and multilateral licences) — divpusējās starp divām, bet daudzpusējās starp vairākām valstīm: tranzīta transportam — bez iekraušanas un izkraušanas dotajā valstī; transportam trešajā valstī (third-country transport) — bez iekraušanas un izkraušanas savā valstī;

kabotāžas transportam — citas valsts robežās līguma ietvaros.

Līgumos tika noteikti īstenojamo pārvadājumu veidi brīvajiem un licencētajiem pārvadājumiem un kvotas.

Tika ieviesta īpaša daudzpusējo pārvadājumu CEMT^1 licence. 1993. gada 1. janvārī vairākums divpusējo licenču kopā ar kvotu ierobežojumiem tika atceltas. Tās aizvietoja ar Eiroiicenci (Eurolicence), kas tiek izsniegta visās dalībvalstīs katram pārvadātājam, kurš atbilst šādām amata prasībām: uzticamībai, finansiālajām spējām un profesionālajai kompetencei.

Eirolicence tiek piemērota visiem pārvadājumiem, izņemot kabotažu, starp ES dalībvalstīm. Pārvadājumiem starp šīm un citām valstīm joprojām nepieciešama

Piemērojamais likums. Izņemot gadījumus, kad tiek piemērotas ES tiesības, kabotāžas transportam piemēro normas, kas ir spēkā tajā valstī, kur kabotāža tiek īstenota. EP Nolikums 3118/93^3" par vispārējo kolīziju normu nosaka tās valsts piemērojamo likumu, kas reglamentē konkrēto pārvadājuma kontraktu. kolīziju norma tiek piemērota, izņemot tos gadījumus, kad jāpiemēro dalībvalsts likuma imperatīvā (mandatory), pavēlošā vai aizliedzošā norma Minētajai EP noteiktajai kolīziju normai ir prioritāte pār vispārējām SPT kolīziju normām, kas noteiktas 1980. gada 19. jūnija Romas Konvencijāpar kontraktuālajām saistībām piemērojamo tikumu."

KONVENCIJA PAR PASAŽIERU № BAGĀŽAS STARPTAUTISKO AUTOPĀRVADĀJUMU LĪGUMU UN TĀS PROTOKOLS

«

Konvencija par pasažieru un bagāžas starptautisko autopārvadājumu līgumu (CVR) noslēgta 1973. gada 1. martā Ženēvā. Latvija pievienojās šai Konvencijai ar 1993. gada 2. decembra likumu.32 CVR Latvijā ir spēkā no 14.04.1994.

CVR, protams, nav tik liela ekonomiskā nozīme kā CMR, arī normas šajā Konvencijā daudzviet dublē CMR, tāpēc CVR šeit tiks izskatīta nedaudz īsāk.

CVR pēc Konvencijas 1. panta piemēro katram līgumam par pasažieru un viņu bagāžas pārvadājumiem ar autotransportu vismaz pa divu valstu teritorijām neatkarīgi no pušu rezidences un pilsonības (1. daļa).

Pēc 1. panta 2. daļā dotajām definīcijām

(a) pārvadātājs ir jebkura persona, kas komerciālos nolūkos apņemas pēc indi— viduāla vai kolektīva pārvadājuma līguma pārvest vienu vai vairākas personas un viņu bagāžu neatkarīgi no tā, vai šo pārvadājumu izpilda viņš pats vai kāds cits; šā noteikuma izpratnē pārvadātājs nav persona, kas sniedz taksometra pakalpojumus vai izīrē transporta līdzekļus kopā ar vadītājiem;

(b) pasažieris ir jebkura persona, kuru pārvadātājs pārvadā par maksu vai bez maksas, izpildot ar viņu vai viņa vārdā noslēgto līgumu;

(c) transporta līdzeklis irjebkurš cilvēku pārvadāšanai paredzētais transporta līdzeklis ar motoru, kuru lieto pārvadājuma līguma izpildīšanai, uzskatot piekabi par tā daļu.

3. Konvenciju piemēro arī tad, ja pārvadātājs ir valsts vai kāda valstiska organizācija.

Ja autopārvadājums tiek pārtraukts un tiek izmantots cits transporta veids, CVR tiek piemērota tikai tām pārvadājuma dalām, kas tiek veiktas ar autotransportu, pat tad, ja šīs daļas neveido starptautisko pārvadājumu, bet nav arī salīdzinājumā ar citiem transporta veidiem (2. p.).

CVR 3. pants par kombinēto pārvadājumu ar citu transporta līdzekli visumā satur CMR 2. panta 1. daļai līdzīgas normas.

CVR 4. pantā, līdzīgi kā CMR, noteikts, ka pārvadātājs atbild par savu aģentu, kalpotāju un citu personu darbību, kuru pakalpojumus viņš izmanto pēc darba līguma.

Transporta dokumentu jautājumi reglamentēti CVR II daļā.

Pārvadātājs izsniedz pasažieriem individuālu vai kolektīvu biļeti. Tās trūkums, nepareizs noformējums vai pazaudēšana neietekmē pārvadājuma līguma pastāvēšanu vai spēku, kā arī pakļaušanu CVR noteikumiem (5.1. p.).

Biļetē jānorāda pārvadātāja nosaukums un adrese, kā arī norāde par pārvadājuma pakļaušanu CVR noteikumiem (2).

Pārvadātājs atbild par pasažieriem varbūtēji radītiem kaitējumiem, ja pārvadātājs neizpilda savus pienākumus atbilstoši šim pantam (3).

Biļete ir facie pierādījums par tajā sniegtajām ziņām (6. p.).

Ja biļetē nav norādīts pasažiera vārds, to pirms brauciena sākuma var nodot citai personai, ja biļetē nav noteikts pretējais (7. p.).

LV. — 1994. — 5 . j anv,

Bagāžas kvīti, kura raksturota bagāža un tās priekšmetu skaits, pārvadātājs var izsniegt pasažierim par viņam nododamo bagāžu; pēc pasažiera pieprasījuma kvīts izsniegšana ir obligāta, to izsniedz bez maksas, bet tā var būt apliekama ar nodokli (8.1. p.).

Ja bagāžas kvīts nav apvienota ar biļeti, uz tas jabut pārvadātāja nosaukumam un adresei, kā arī norādījumam par to, ka līgums, pat ja tajā ir pretrunas, pakļauts CVR noteikumiem (2).

Pārvadātājs atbild par kaitējumu pasažierim, ja pārvadātājs neizpilda savus pienākumus atbilstoši šim pantam (3).

Bagāžas kvīts ir prima facie pierādījums par tajā sniegtajām ziņām. Ja tā nesatur atrunas, tiek pieņemts, ka bagāža nodota labā stāvoklī (9. p.).

Tiek uzskatīts, ka godprātīgs pārvadātājs ir atdevis bagāžu pasažierim, ja viņš to ir nodevis bagāžas kvīts uzrādītājam (10.1. p.).

Ja bagāžas kvīts netiek uzrādīta, pārvadātājam nav noteikti jāizsniedz bagāža, par kuru bija izsniegta kvīts, kamēr bagāžu pieprasošā persona nevar pierādīt savas tiesības uz to; ja pierādījumi šķiet nepietiekami, pārvadātājs var pieprasīt par bagāžu atbilstošu nodrošinājumu, kuru atdod pēc viena gada no iemaksas dienas (2).

Neatkarīgi no tā, vai bagāžas kvīts ir izdota vai ne, bagāža, kura netiek pieprasīta pēc transporta līdzekļa ierašanās, tiek nodota glabāšanā drošā vietā uz pasažiera rēķina; uzglabāšanu var uzticēt trešajai personai, kurai par to ir tiesības uz atlīdzību. Pārējos nepieprasītas bagāžas glabāšanas gadījumus reglamentē tās vietas likums, kur bagāža tiek uzglabāta (3).

Pārvadātāja atbildība reglamentēta CVR IV daļā. "

i • 1. Kaitējumi personām.

Pārvadātājs ir atbildīgs par kaitējumu, kas saistīts ar pasažiera nāvi, miesas bojājumiem vai citu kaitējumu tā miesīgajai vai garīgajai veselībai ar pārvadājumu saistīta negadījuma dēļ pasažiera atrašanās laikā transporta līdzeklī, iekāpšanas vai izkāpšanas laikā vai sakarā ar bagāžas iekraušanu vai izkraušanu p.).

Pārvadātājs tiek atbrīvots no atbildības, ja negadījumam par iemeslu bijuši apstākļi, no kuriem viņš nevarēja izvairīties un kuru sekas nevarēja novērst, neskatoties uz katrā konkrētā gadījumā veiktajiem pasākumiem (2).

Lai izvairītos no atbildības, pārvadātājs nevar atsaukties uz transporta līdzekļa vadītāja fiziskajiem vai garīgajiem trūkumiem, transporta līdzekļa bojājumiem, uz personas, no kuras viņš īrē transporta līdzekli, kā arī uz personu, par kurām tā ir atbildīga pēc 4. panta noteikumiem, prettiesisku rīcību vai nolaidību (3).

Ņemot vērā 13. panta 1. daļu, tiesa, kas izskata lietu saskaņā ar tiesas atrašanās vietas valsts likumu, kā arī kolīziju normām, nosaka kompensējamā kaitējuma apjomu un personas, kurām ir tiesības saņemt kompensāciju par kaitējumu sakarā ar pasažiera nāvi, ievainojumu vai cita kaitējuma izdarīšanu tā miesīgajai vai garīgajai veselībai (12.p.).

Pārvadātajā maksājama kopēja kompensācijas summa par vienu un to pašu negadījumu nevar pārsniegt 250 000 frankus vienam cietušajam. Ikviena līgumslēdzēja valsts tomēr var noteikt augstāku kompensācijas robežu vai nenoteikt nekādu limitu.

Ja galvenais atrodas valstī, kura ir vai nav puse

un kuras likums paredz daudz augstāku kompensācijas robežu vai neparedz nekādu robežu, kopējās summas noteikšanai tiek piemēroti šīs valsts likumi, neņemot vērā kolīziju normas (13.1. p.).

Šā panta 1. paredzētajā summā neietilpst tiesu izdevumi, puses izmanto

savu tiesību aizstāvībai, citi izdevumi, kuru samaksa vai atlīdzība var tikt uzlikta pārva— dātājam, un atbilstoši strīdu izskatošās tiesas valsts likumam procenti (2).

Pārvadājuma līguma puses var vienoties par daudz lielākas izmaksājamās kompen— sācijas noteikšanu (3).

Šajā pantā paredzētos kompensācijas ierobežojumus piemēro visām prasībām, kas saistītas ar pasažiera nāvi, ievainojumu vai cita kaitējuma izdarīšanu tā fiziskajai vai garīgajai veselībai. Vairāku prasītāju gadījumā, kuru prasības kopējā summa pārsniedz noteikto robežu, izmaksas tiek proporcionāli samazinātas (4).

2. Ar bagāžu saistītie zaudējumi.

Pārvadātājs ir atbildīgs par bagāžas pilnīgu vai daļēju zaudēšanu un tās bojāšanu.

Par viņam nodoto bagāžu pārvadātājs atbild laikā no tās pieņemšanas pārvadāju— mam līdz piegādei vai nodošanai glabāšanā pēc 10.3. panta.

Par jebkuru citu bagāžu pārvadātājs atbild tikai, kamēr tā atrodas transporta līdzeklī. Ja, transporta negadījuma bagāža tiek nozagta vai nav atrodama,

pārvadātājs atbild tikai gadījumā, ja tā nodota viņa uzraudzībā. Bagāžai tiek pielīdzinātas pasažiera valkājamās un līdzvedamās personīgās mantas (14.1. p.).

Pārvadātājs tiek atbrīvots no šīs atbildības, ja zaudējums vai bojājums ir saistīts ar bagāžai piemītošu defektu, īpašu risku sakarā ar to, ka bagāžā ir vielas vai priekšmeti, kas ātri bojājas vai ir bīstami pārvadāšanai. Pārvadātājs tiek atbrīvots no atbildības arī no kuriem pārvadātājs nevarēja izvairīties un kuru sekas nevarēja

novērst, veicot dotajā gadījumā nepieciešamos piesardzības pasākumus (2).

Šā panta 3. daļas noteikumi analogi panta 3. daļas normām.

Bagāža tiek uzskatīta par pazaudētu, ja tā nav izsniegta četrpadsmit dienu laikā no tās pieprasīšanas izsniegšanai (15.1. p.).

Ja par pazudušu uzskatīta bagāža atrasta pēc gada no tās pieprasīšanas dienas, pārvadātājam jāveic visi iespējamie pasākumi, lai paziņotu par to pasažierim. Trīsdesmit dienu laikā no paziņojuma saņemšanas brīža pasažieris var pieprasīt nogādāt bagāžu viņa norādītajā vietā pret saņemto kompensāciju par zaudējuma atdošanu, bet saglabājot tiesības saņemt kompensāciju par nokavēto piegādi (2).

Kompensējamās summas ierobežojumi.

Ja kompensāciju par pilnīgu vai daļēju bagāžas zaudēšanu vai sabojāšanu atbilstoši CVR maksā pārvadātājs, tad šai summai jāatbilst zaudējumu apmēriem, bet šī summa nevar pārsniegt 500 franku par vienu bagāžas vienību un 2000 franku vienam pasažierim. Turklāt pasažieris var pieprasīt izmaksāt kompensāciju par vīna personīgi valkājamā apģērba vai līdzi vedamās mantas pilnīgu vai daļēju zaudējumu vai bojājumu, bet šī summa nevar pārsniegt 1000 franku vienam pasažierim (16.1. p.).

Šā panta 1. daļā norādītajās summās neietilpst tiesu izdevumi, puses izlieto savu tiesību aizstāvībai, kā arī citi izdevumi, kuru samaksa vai atlīdzība var būt uzlikta

un procenti, kurus strīdu izskatoša tiesa atbilstoši tas

rotajam likumam (2).

Puses var vienoties par lielākas kompensācijas noteikšanu (3).

Pārvadātājs tiek pilnīgi vai atbrīvots no atbildības pēc par zaudējumiem

vai bojājumiem, kas radušies pasažiera nepareizas darbības vai nolaidības dēļ, kā arī viņa tādas rīcības dēj, kas neatbilst normālai pasažiera uzvedībai (17.1. p.).

Ja atbildīgs par kaitējumu, kura radīšanu ar savu darbību vai nolaidību

izraisījusi trešā persona, pārvadātājs atbild par šiem zaudējumiem, tomēr var celt

prasību pret šo trešo personu (2).

Pārvadātājs pēc CVR neatbild par kaitējumu, kas radies kodolincidenta dēļ (3).

Visos R regulējuma gadījumos jebkura prasība par atbildību var būt ierosināta pret pārvadātāju vai citām personām, par kurām viqš ir atbildīgs pēc 4. panta. Tā var tikt celta tikai R ietvaros un pēc tās noteikumiem (18.1. p.).

Ja kaitējuma iemesls ir pārvadātāja vai personas, par kuru viņš ir atbildīgs pēc

4. panta, apzināti nepareiza rīcība vai nolaidība, ne pārvadātājam, ne personai, par kuru viņš ir atbildīgs, nav tiesību izmantot šīs Konvencijas noteikumus, kas pilnīgi vai daļēji izslēdz viņa atbildību vai ierobežo maksājamās kompensācijas summu (2).

Ievērojot iepriekšējās daļas noteikumus, pārvadātāja un personu, par kurām ir atbildīgs pēc 4. panta, kopējās maksājamās kompensācijas summa nevar pārsniegt šīs R daļas iepriekšējās apakšnodaļās paredzēto apjomu (3).

R minētais franks atbilst 1.0/31 grama 900. raudzes zelta.

Prasību celšana un lietu ierosināšana reglamentēta R V nodaļā.

Ja pasažieris saņēmis bagāžu un nav cēlis prasību, tas ir pierādījums, ka bagāža piegādāta pilnībā un labā stāvoklī. Pretenzijas pārvadātājam var iesniegt rakstiski vai mutiski septiņu dienu laikā pēc tam, kad prasītājs patiesībā saņēmis bagāžu.

Ja bagāža pārvadātājam nav nodota, iepriekš minētais noilgums tiek aprēķināts no zaudējumu vai bojājumu ievērošanas laika un ne vēlāk par transporta pienākšanu pasažiera galapunktā (20.1. p.).

Pasažieris ir atbrīvots no šā panta 1. daļas viņam uzliktā pienākuma, ja bagāžas zudums vai tās stāvoklis noskaidrots pasažiera un pārvadātāja klātbūtnē (2).

Jurisdikcija.

Par strīdiem, kas rodas, veicot pārvadājumus, pēc R prasītājs var ierosināt lietu jebkuras līgumslēdzējas puses tiesā vai pēc abu pušu vienošanās arbitrāžā vai to valstu tiesā vai arbitrāžā, kur atrodas

(a) atbildētāja galvenais uzņēmums, rezidence vai uzņēmums, ar kura starpniecību noslēgts pārvadājuma līgums, vai

(b) vieta, kurā noticis zaudējums vai kaitējums, vai

(c) pārvadājuma sākuma vai galapunkts,

; un nevienā citā tiesā vai arbitrāžā p.).

Ja strīdu, piemērojot šā panta daļu, izskata pēc minētās daļas kompetentā tiesa vai arī ja tiesa dotajā strīdā pieņēmusi lēmumu, starp tām pašām pusēm tajā pašā jautājumā nevar ierosināt jaunu lietu, izņemot gadījumus, kad pirmās tiesas procesa spriedums nav izpildāms valstī, kur ierosināta jauna lieta (2).

Ja strīda, kura tiek piemērota ša panta 1. -dala, lēmumu, kas izpildāms šajā valstī, pieņēmusi pēc minētās daļas kompetentā tiesa, šāds lēmums ir izpildāms arī jebkurā citā līgumslēdzējā valstī pēc tajā nepieciešamo formalitāšu izpildīšanas. Lieta pēc tās būtības pārskatīta netiek (3).

21. panta 4. un 5. daļa analoga iepriekš izgaismotās R 30. panta 4. un 5. daļai.

Noilgums prasībai, kas saistīta ar pasažiera nāvi, miesas bojājumiem vai jebkuru citu kaitējumu miesīgajai vai garīgajai veselībai, ir trīs gadi.

Noilguma laika tecējumu sāk skaitīt no dienas, kad persona, kas cietusi kaitējumu, ir par to uzzinājusi vai viņai vajadzēja par to uzzināt. Tomēr šis termiņš nevar pārsniegt piecus gadus no negadījuma dienas p.).

Noilguma laiks visām citām ar pārvadājumu pēc saistītajām prasībām, izņemot tās, kas minētas šā panta 1. punktā, ir viens gads.

Noilguma laiku sāk skaitīt no transporta ierašanās pasažiera iekāpšanas

vietā vai neierašanās gadījumā no dienas, kad viņam vajadzēja tur ierasties (2).

Rakstiska prasība aptur noilgumu līdz dienai, kad pārvadātājs rakstiski to noraida un atsūta atpakaļ tai pievienotos pretenziju apstiprinošos dokumentus. Prasības daļējas atzīšanas gadījumā tās noilguma laiks sāk tecēt no jauna tikai tai prasības kas

paliek spēkā. Tālākās prasības par to pašu lietu neaptur prasības noilgumu, ja pārvadātājs nepiekrīt tās izskatīt (2).

Ievērojot iepriekšējās daļas noteikumus, noilguma laika pagarināšanu reglamentē likums, pēc kura vadās lietu savā jurisdikcijā pārņēmusī tiesa vai arbitrāža, izņemot kolīziju normas. Šis likums nosaka arījaunas lietas ierosināšanas tiesības.

Ikviens kontrakta noteikums, ar kuru tieši vai netieši tiek pieļauta atkāpšanās no R normām, tiek atzīts par spēkā neesošu. Šāda noteikuma neatzīšana neizraisa citu kontrakta noteikumu neatzīšanu (23.1. p.).

Piemēram, par spēkā neesošu tiek atzīts jebkurš noteikums, pēc kura pārvadātājam ir priekšrocības, kas izriet no pasažiera labā sastādīta apdrošināšanas līguma,

vai jebkurš līdzīgs noteikums, kā arī ikviens nosacījums, kas pārnes pierādīšanas pienākumu (2).

Par spēkā neesošu atzīstams jebkurš noteikums par arbitrāžas jurisdikciju, kas panākts pēc notikuma, kurš kļuvis par iemeslu kaitējumam.

EIROPAS VALSTU NOLĪGUMS PAR BĪSTAMO KRAVU PĀRVADĀJUMIEM AR AUTOTRANSPORTU UN TĀ PROTOKOLI

Nolīgumu par bīstamo kravu pārvadājumiem ar autotransportu (ADR) ir

sagatavojusi Ekonomikas komisijas Eiropai Iekšzemes transporta komisija. Latvija ratificējusi šo Konvenciju 21.09.95.34 Latvijai tā ir spēkā no 11.05.96. ADR, protams,

” Tekstu latviešu valodā sk. - LV. - 1995. - 10. okt.

34 LV. — 1996. - 2. apr.

Latvijai ir loti svarīgs- dokuments, jo- caur mūsu republiku ka tranzīta valsti pastāvīgi ar dažādiem transporta līdzekļiem pārvadā lielu daudzumu bīstamo kravu.

Konvencijas tekstam pievienoti tehniskas dabas Pielikumi, kas stājās spēkā 1968. gada 29. jūlijā. Līdz 1995. gada 1. janvārim Pielikumos izdarīti vairāki grozījumi, kuri šajā apakšnodaļā netiks apskatīti. Teksta izgaismošanai šajā apakšnodaļā tiks izmantots galvenokārt LV publicētais tulkojums, kas diemžēl gan vietām nav korekts.

Līguma preambulā noteikts tā mērķis paaugstināt starptautiskā autotransporta drošību, kas nav visai veiksmīga frāze, jo dalībvalstis, bez šaubām, daudz vairāk interesē ne tik daudz transporta, kā viņu pašu teritoriju, iedzīvotāju un īpašuma drošība pret briesmām, ar kurām saistīti starptautiskie bīstamo kravu pārvadājumi.

Izgaismojot Nolīguma tekstu, šajā apakšnodaļā tiks pievērsta uzmanība novācijām respektīvi normām, kuras nesatur iepriekš apskatītās konvencijas, pamatā turoties pie LV publicētā AVR teksta.

Pēc AVR termins "bīstamās kravas” nozīmē vielas un priekšmetus, kuru starptautiskie pārvadājumi pa ceļiem ir aizliegti vai arī atļauti vienīgi saskaņā ar īpašiem nosacījumiem A un B pielikumos [l.c)p.].

Ar A pielikumu aizliegtās kravas "nevar tikt akceptētas starptautiskajai transportēšanai, tomēr tās var tikt pārvadātas, ņemot vērā šā Nolīguma 4. panta 3. noteikumos minēto" (2.1. p.).

"Citu bīstamo kravu starptautiska transportēšana ir atļauta, ievērojot šādus nosacījumus:

a) A pielikuma nosacījumus, un bīstamās kravas atbilst šiem nosacījumiem, jo sevišķi attiecībā uz to iesaiņošanu un marķēšanu (šeit manāmi izlaisti vārdi. — /. 13.);

b) B pielikuma nosacījumus, it īpaši, kas attiecas uz bīstamās kravas pārvadājošā transporta konstrukciju, aprīkojumu un darbību, ņemot vērā šā Nolīguma

4. panta 2. daļas noteikumus." (2.2. p.) , . •

Pēc 3. panta pielikumi ir Nolīguma neatņemama sastāvdaļa.

B pielikums satur prasības transporta līdzekļiem, kas pārvadā bīstamās kravas.

4. panta 1. daļa jebkurai dalībvalstij dod tiesības "regulēt vai aizliegt bīstamo kravu ievešanu .. citu iemeslu dēļ, kuri nav saistīti ar drošību pārvadāšanas laikā".

Pēc 4.3. panta līgumslēdzējas puses var atļaut pārvadāt pa savu teritoriju zināmas Konvencijas aizliegtas bīstamās kravas uz savstarpēji noslēgtu divpusējo līgumu pamata vai arī pārvadāt tās uz atvieglotāku nekā ADR noteikumu pamata.

Uz šā Nolīguma reglamentētajiem pārvadājumiem vienlaikus attiecas "nacionālie un starptautiskie noteikumi par ceļu satiksmes drošību, starptautiskajiem autopārvadājumiem un starptautisko tirdzniecību" (5. p.).

ADR Parakstīšanas protokols^191 satur Francijas un Lielbritānijas atrunas par pievie — nošanos Nolīgumam.

1993. gada 28. oktobrī Ženēvā tika parakstīts Protokols par grozījumiem Eiropas valstu Nolīgumā par bīstamo kravu pārvadājumiem ar autotransportu (ADR). Latvija pievienojās šim Protokolam 1995.

Protokola galvenais bija transporta definīcijas

Pēc tā "'transporta līdzeklis' nozīmē jebkuru transporta līdzekli ar motoru, kurš paredzēts kravu pārvadājumiem pa autoceļiem, ir pilnībā nokomplektēts vai arī nav nokomplektēts, kuram ir vismaz četri riteņi un kura maksimālais ātrums

pārsniedz 25 stundā, kā arī tā piekabes, izņemot tos transporta kuri

pārvietojas pa sliedēm, kuri pieder līgumslēdzēju pušu bruņotajiem spēkiem vai arī ir to rīcībā, kā arī lauksaimniecībai un mežsaimniecībai paredzētos traktorus un jebkurus pārvietojamos mehānismus".

LATVIJAS DIVPUSĒJIELĪGUMI PAR STARPTAUTISKAJIEM KRAVU AUTOPĀRVADĀJUMIEM

Līdz 1997. gada 4. maijam Latvija bija noslēgusi līgumus par starptautiskajiem autopārvadājumiem ar šādām valstīm:

Baltkrieviju - 01.02.95., spēkā no 18.05.95.; Beniluksu - 11.06.92., spēkā no

10.12.94.; Čehiju - 14.11.94.; Franciju - 26.11.92., spēkā no 26.11.92.; Itāliju -03.04.96.; Īriju —08.06.95., spēkā no 06.04.96.; Kirgizstānu - 10.04.97.; Krieviju -22.02.95., spēkā no 16.03.96.; Lielbritāniju - 06.12.93.; Moldovu - 08.06.95., spēkā no 25.03.96.; Norvēģiju - 03.06.94., spēkā no 03.06.94.; Poliju - 01.07.92., spēkā no 11.01.96.; Rumāniju - 19.03.93., spēkāno 23.12.93.; Spāniju - 26.06.95., spēkā no 15.02.96.; Turciju - 15.09.95., spēkā no 05.06.96.; Ukrainu - 23.05.95., spēkā no 17.06.96.; Ungāriju - 09.03.93., spēkā no 31.08.93.; Uzbekistānu - 23.05.96., spēkāno 23.02.97.; Vāciju - 21.02.97.; Zviedriju - 25.01.93., spēkāno 08.04.93.

Šie līgumi ir samērā līdzīgi, tāpēc šeit piemēra pēc izskatīsim tikai līgumus ar Turciju un Bulgāriju.

Turcijas Republikas valdības un Latvijas Republikas valdības" Līguma par starp

tautiskajiem pārvadājumiem ar autotransportu mērķis pēc preambulas ir veicināt pasažieru un kravu autopārvadājumus un tranzītu.

Pēc līguma "pārvadātājs" ir jebkura fiziska vai juridiska persona, kas saskaņā ar pušu likumiem un noteikumiem ir tiesīga veikt starptautiskos pasažieru un kravu pārvadājumus (2. p.).

"Autotransporta līdzeklis" ir

"a) jebkurš motorizēts autotransporta līdzeklis, kas paredzēts vairāk nekā astoņu pasažieru pārvadāšanai, tā vadītāju neskaitot, vai kravu pārvadāšanai, kā šādu autotransporta vilkšanai;

b) autotransporta kombinācija, kas sastāv a) apakšpunktā minētā

autotransporta līdzekļa un piekabes vai puspiekabes, kas paredzēta pasažieru vai kravas pārvadāšanai". (2. p.)

"Kvotas" Konvencija define ka atļauju- skaitu. Līgums izšķir

• "regulārus pārvadājumus ar autobusiem",

• "regulārus tranzīta pārvadājumus ar autobusiem", •

• "sistemātiskus turp un atpakaļ pārvadājumus", tos definējot kā iepriekš nokomplektētu pasažiera grupu starptautiskos autopārvadājumus,

II "pārvadājumus aiz slēgtām durvīm", kas ir "vienas un tās pašas pasažiera grupas starptautiskie pārvadājumi ar vienu un to pašu transporta līdzekli braucienā, kas sākas vienas Līgumslēdzējas Puses valsts teritorijā un beidzas tās pašas Līgumslēdzējas Puses valsts teritorijā, neizlaižot un pasažierus visa brauciena laikā", un

"tranzīta pārvadājumus" pasažieriem un kravām (2. p.). •

Līgumslēdzējām Pusēm saskaņā ar savas valsts likumdošanu jāizdod otras puses pārvadātājiem atļaujas biroju vai aģentūru izveidošanai un savu pārstāvju iecelšanai vietās, par kurām panākta abpusēja vienošanās.

"Pārvadātājs otras Līgumslēdzējas Puses valsts teritorijā nedrīkst darboties kā tūrisma aģents." (4. p.)

Pēc 5. panta puses "neiekasēs nekādus importa vai eksporta nodokļus un maksājumus (muitas nodokli ieskaitot) par otras Līgumslēdzējas Puses transporta līdzekļiem, kas brauc tranzītā caur tās teritoriju, izņemot > s .

a) maksu par ceļa tīkla izmantošanu (nodevas par ceļu un tiltu lietošanu);

b) maksu, lai segtu ar transporta ceļu uzturēšanu, aizsardzību un pārvaldi saistītos izdevumus;

c) samaksu ar nediskriminējošiem noteikumiem, lai segtu starpību starp valsts un starptautisko cenu degvielai, kas nopirkta otras Līgumslēdzējas Puses valsts teritorijā;

d) maksājumus, ko iekasē, ja autotransporta līdzekļa svars, izmēri vai krava pārsniedz Līgumslēdzēju Pušu valstu likumdošanā paredzētos ierobežojumus".

Šā panta b) punktā minēto maksu var arī neiekasēt.

6. pantā noteiktās sankcijas par otras Līgumslēdzējas Puses likumdošanas neievērošanu ir a) pārvadātāja brīdināšana vai b) pārvadāšanas atļaujas atņemšana.

Pēc 8. panta katras puses pārvadājumu tirgus tomēr zināmā mērā ir aizsargāts, jo transporta līdzekļi, kas reģistrēti vienā Līgumslēdzējas Puses teritorijā, nedrīkst veikt pasažiera un kravu pārvadājumus starp diviem punktiem otras Līgumslēdzējas Puses valsts teritorijā, kā arī bez īpašas atļaujas veikt pārvadājumus no otras Līgumslēdzējas Puses valsts teritorijas uz trešo valsti.

Tāpat bez īpašas atļaujas otras Līgumslēdzējas Puses valsts teritorijā nedrīkst iebraukt tukšs transporta līdzeklis bez pasažieriem un kravas, lai uzņemtu pasažierus un kravu pārvadājumam uz savu trešo valsti (9. p.).

Pasažieru pārvadājumi uz otras Līgumslēdzējas Puses valsts teritoriju un pasažieru tranzīta pārvadājumi caur to notiek pēc iepriekšējas ikgadējas atļaujas (10. p.). Tā nav nepieciešama pārvadājumam "ar slēgtām durvīm", kā ari tad, ja pārvadājums turp notiek ar pasažieriem, bet atpakaļ — tukšā (i 1.1. p.).

Sistemātiskiem pasažieru turp uņ atpakaļ pārvadājumiem otras Līgumslēdzējas Puses teritorijā nepieciešama īpaša atļauja (2), kā pieprasījumam iesniegums jāiesniedz 30 dienas pirms paredzētā pārvadājuma sākšanas.

Kravu pārvad āiumicm- starp Līgumslēdzēju Pušu valstu teritorijām un tranzīta caur tām nepieciešama uz kvotu pamata iepriekš izsniegta pārvadājumu atļauja (3 2), izņemot gadījumus, ja pārvadā

a) mirstīgās atliekas;

b) teātra dekorācijas;

c) priekšmetus, iekārtas un dzīvniekus muzikāliem uzvedumiem, kino, cirka un folkloras izrādēm, sporta pasākumiem, televīzijas un radio raidījumu ierak— stiem;

d) mākslas priekšmetus;

e) dzīvniekus, kas nav paredzēti nokaušanai;

f) avarējušus un bojātus autotransporta

g) pasta sūtījumus;

h) neregulāri — kravas uz vai no lidostām, ja mainīts lidojuma maršruts;

i) pirmās palīdzības piederumus ārkārtēju situāciju un dabas katastrofu gadījumos;

j) materiālus gadatirgiem un izstādēm;

k) kravas ar autotransporta līdzekli, kura kopējā masa, piekabi ieskaitot, nepārsniedz 3,5 tonnas;

1) iedzīves priekšmetus, pārceļoties uz pastāvīgu dzīvi citur;

m) citos gadījumos pēc pušu Kopējās Komisijas vienošanās (12. p.).

derīgas vienu gadu, un ar nākamā gada jāapmainās katra gada

novembri p.).

derīga vienam braucienam turp un atpakaļ vai tranzīta braucienam (2) tikai vienam transporta līdzeklim, kam tā izdota, un nav nododama citam (3).

Pēc 14. panta "vienas Līgumslēdzējas Puses valsts teritorijā reģistrēts autotransporta līdzeklis drīkst kravu nogādāšanai uz savas valsts teritoriju tikai tad, ja pirms

tam veikts kravas pārvadājums uz otras līgumslēdzējas valsts teritoriju".

Pēc 15.1. panta "ieroču, munīcijas, militāro iekārtu un sprāgstvielu pārvadāšanai starp abu Līgumslēdzēju Pušu teritorijām vai tranzītam cauri katras Puses teritorijai nepieciešama speciāla šim nolūkam paredzēta atļauja".

Pušu teritorijās aizliegto kravu pārvadāšanai nepieciešama īpaša atļauja (2).

Uz Pušu teritorijām nedrīkst pārvadāt kravas, kuru pārvadāšana aizliegta saskaņā ar starptautiskajiem noteikumiem (3).

pants noteic, ka ar šo Līgumu veicamie starptautiskie kravu pārvadā

jumi ar autotransportu pakļauti Konvencijas par starptautiskajiem kravu pārvadājumiem prasībām, ņemot vērā TIR grāmatiņu izmantošanas un/vai attiecīgās valsts likumu un noteikumu prasības".

Komentārs. Pasvītrotie vārdi, redzams, tulkošanas kļūmes dēļ veido nepilnīgu Konvencijas par starptautisko autopārvadājumu līgumu (CMR)-<* nosaukumu.

'* Convention on the Contract for the International Carriage of Goods by Road. Starptautiski izmantotais

Konvencijas nosaukuma saīsinājums CMR ņemts no Konvencijas nosaukuma franču valodā — Con—

vention relative contrat de transport international des merchandises par route.

Tā ka-ap skatāmajā līguma praktiski navnekādu procesuālu,, arprasībām saistītu noteikumu, tad pēc 17. panta procesuālajos jautājumos šā Līguma ietvaros piemērojamas CMR normas.

20. pants pārvadājuma atbildības apdrošināšanu pakļauj pušu likumdošanai.

Latvijas Republikas valdības un Bulgārijas Republikas valdības Nolīgums par starptautiskajiem pārvadājumiem ar autotransportu parakstīts 1995. gada 28. septembrī Briselē. Tekstuāli tas ir īsāks par līgumu ar Turciju.

Novācija šajā Līgumā ir "kabotāžas" definīcija, kas 1, panta 6. daļā noteikta kā "pasažieru vai kravas pārvadājumi starp diviem punktiem otras valsts teri — torijā".

Visiem pasažieru pārvadājumiem, izņemot neregulāros, nepieciešamas (3. p.). Atļaujas nepieciešamas arī kabotāžas pārvadājumiem (7. p.).

Pārvadājot bīstamās kravas, jāievēro ADR noteikumi (8. p.).

Nodokļu maksājumi izdarāmi pārvadātāja reģistrācijas vietā (9. ]. p.). Citu novāciju Nolīgumā nav. . . . •

VALSTU LIKUMDOŠANA PAR AUTOPĀRVADĀJUMIEM

Latvijā spēkā esošais Autopārvadājumu likums pieņemts 1995. gada 12. septembrī.

Pēc Likuma 2. panta tas "reglamentē tiesiskās attiecības starp pārvadātāju, kas pasažieru un kravas pārvadājumus ar autotransporta veic kā profesionālu

darbību, un nosūtītāju, saņēmēju vai pasažieriem".

Pēc 2. panta "(1) tiesiskās attiecības, kas veidojas, veicot kravas un pasažieru pārvadājumus ar autotransportu, reglamentē šis likums, Civillikums, citi normatīvie akti, kā arī starptautiskie līgumi, kuri ir saistoši Latvijai.

(2) Ja Saeimā apstiprinātajos Latvijai saistošajos starptautiskajos līgumos paredzēti citādi noteikumi nekā tie, kas ietverti šajā likumā, tiek piemēroti starptautisko līgumu noteikumi."

Pārvadājumi tiek licencēti (6. p.). Kravas pārvadā pēc līguma (7. p.), kas varbūt mutisks vai rakstisks [8.(1) p.]. Tikai rakstveidā slēdzami

1) kravas pārvadājumu līgumi, kura izpildē paredzēts lietot tiešo, jaukto satiksmi;

2) starptautiskie kravas pārvadājumu līgumi; •

3) bīstamu kravu pārvadājumu līgumi; - -

4) līgumi visos gadījumos, kad to pieprasa nosūtītājs.

Pavadzīmes saturs un vairums citu Likuma prasību atbilst CMR.

Pēc 44. panta pirms prasības celšanas pret pārvadātāju sakarā ar pārvadājuma līguma pārkāpšanu nosūtītājam, saņēmējam vai pasažierim jāpieteic pretenzija (1) kravas pārvadātājam vai ekspeditoram (saskaņā ar Civillikuma 2236. pantu) [1), 2)], kuraijāpievieno apstiprinoši dokumenti (2). Kravas nozaudēšanas, iztrūkumu, sabojāšanas vai bojājumu gadījumā pretenzijai jāpievieno dokumenti, kas apstiprina nosūtītās kravas daudzumu un vērtību, kā arī pavadzīmes oriģināla eksemplārs, ja līgumā nav noteikts citādi (3). .. .

Pēc 46. panta pret pārvadātāju var celt prasību tiesa tikai tad, ja pārvadātājs pilnība vai daļēji atsakās atzīt pretenzijas vai arīja no viņa nav saņemta atbilde viena mēneša laikā par prasību tiešās satiksmes sakarā, bet triju mēnešu laikā tiešās, jauktās satiksmes gadījumā (45., 46. (1) p.).

Prasības celšanas noilgums tiesā pēc pārvadātāja atrašanās vietas ir trīs gadi pēc atbildes saņemšanas vai tai paredzētā termiņa izbeigšanās [46. (2) p.].

Tāpat trīs gadu noilgums ir prasībai pret nosūtītājiem, saņēmējiem vai pasažieriem no dienas, kad noticis tiesību aizskārums, kas bijis par pamatu prasības celšanai (3).

Pēc 47. panta "pārvadātājam, kas ir samaksājis atlīdzību par zaudējumiem, ir tiesības celt regresa prasības pret citiem pārvadātājiem, kuri ir piedalījušies pārvadājumā. Atbildība starp pārvadātājiem sadalāma šādi:

1) ja zaudējums nodarīts viena pārvadātāja vainas dēļ, viņš ir atbildīgs par tā atlīdzināšanu neatkarīgi ņo tā, vai atlīdzību izmaksājis viņš pats vai cits pārvadātājs;

2) ja zaudējums nodarīts divu vai vairāku pārvadātāju vainas dēļ, katrs no viņiem maksā savai atbildības proporcionālu summu;

3) ja šo dalu nav iespējams noteikt, katrs pārvadātājs ir atbildīgs proporcionāli viņam pienākošās pārvadājuma maksas daļai;

4) ja nevar noteikt, kurš no pārvadātājiem ir atbildīgs par zaudējumu, atlīdzināmā summa tiek sadalīta proporcionāli starp visiem pārvadātājiem šā panta 3. punktā norādītajā

Tādējādi Likums visumā atbilst CMR un ir balstīts uz tās principiem. Diemžēl kolīziju normas Latvijas likums neparedz-

Tālāk ļoti īsi par dažu citu Eiropas valstu autopārvadājumu likumiem. Ārvalstu likumi autopārvadājumu jautājumos lielu uzmanību pievērš pārvadājumu aģentēšanas jautājumiem. Tā, piemēram, A.wslrf/«5Tirdzniecības likuma* 412. pants atļauj ekspedīcijas aģentam pašam veikt pārvadājumu. "Iekšzemes" pārvadājumiem Austrijā piemēro Austrijas likumu un CMR noteikumus. Pārvadātāja atbildība prioritāri noteicama pēc CMR noteikumiem, bet jautājumos, kuras nereglamentē CMR, — pēc Austrijas Tirdzniecības likuma.41

Dānijā CMR noteikumi tiek piemēroti tikai starptautiskajiem pārvadājumiem. Iekšzemes pārvadātāja atbildība noteikta Dānijas Ceļu satiksmes likumā. Iekšzemes transporta pārvadājumiem piemēro NSAB 85 standarta noteikumus, kas ir Ziemeļu kravas ekspeditoru^42 noteikumi. Tomēr Dānijas likumi jebkuram pārvadājumam atļauj piemērot arī CMR noteikumus. Pārvadātāja atbildību, ja nepiemēro CMR noteikumus, noteic pēc Dānijas Ceļu satiksmes likuma 10. panta.43

Likuma tekstu sk.—LV.— 1995.— 12. sept., Nr. 138. Handelsgesetzbuch.

*

41 Turna O. J., "The Liability of the Inland Road Carrier According to Austrian Private Law", see — Road Carrier's Liability in Europe, pp. 17 — 55. m Par to sk. nodalu "Jūras tiesības".

43 Ulrik Andersen, "The Liability of the Inland Road Carrier According to Danish Law", see — Road

Francija pārvadātāja atbildību pamata nosaka pec Civilkodeksa 1.101. —1369. un 1782.—1786. panta, kā arī Komerckodeksa 103.—108. panta. Bet pārvadājumu kontraktam puses var piemērot arī citus standarta noteikumus. Noteikumu par CMR piemērošanu Francijas likumdošanā nav. Tomēr starptautiskajā transportā puses ir tiesīgas piemērot CMR arī pārvadājumiem starp dalībvalstīm, kas nav šīs Konvencijas dalībnieces, lai gan CMR zināmos aspektos atšķiras no CMR. Pārvadātāja atbildības pamatā ir Komerckodeksa 103. —104. un Civilkodeksa 1147. —1784. pants.44

Vācijā preču pārvadājumus reglamentē Preču pārvadāšanas pa autoceļu likums un Preču tālo pārvadājumu ar autotiansportu likums tā 1989. gada redakcijā.45 Šis likums pusēm atjauj piemērot CMR.46

Mercadal B., "The Liability of the Inland Road Carrier According to French Law", see — Road Carrier's Liability in Europe, pp. 8 5 — 1 2 0.

BAnz. — Federal Bulletin. — No. 71 of 144/1989.

Hernber Rolf, "The Liability ofthe Inland Road Carrier According to German Private Law", see — Road Carrier's Liability in Europe, pp. .

ČIKAGAS KONVENCIJA

Starptautisko gaisa pārvadājumu tematika zināmā mērā ir skarta jau J. Bojāra monogrāfijas "Starptautiskās tiesības" nodaļā "Starptautiskās gaisa tiesības", tomēr vairāk saistībā ar starptautisko publisko tiesību aspektiem. Šajā monogrāfijā starptautisko gaisa pārvadājumu tematika tiks izskatīta no starptautisko privāttiesību viedokļa.

XIII nodala

Valsts pilna un ekskluzīva suverenitāte pār tās gaisa telpu ir vadošais starptautisko gaisa tiesību, arī gaisa pārvadājumu princips, jo tas nosaka arī citu speciālo principu būtību. Tas nozīmē, ka katrai valstij ir tiesības atļaut vai neatļaut citu valstu gaisakuģiem veikt lidojumus savā gaisa telpā. Šis princips tika nostiprināts ar 1919. gada 13. oktobra Parīzes Konvencijupargaisakuģniecību', kuras 1. pantā bija noteikts: "Augstās dalībvalstis atzīst, ka katrai valstij ir pilnīga un ekskluzīva suverenitāte pār tās gaisa telpu virs tās teritorijas."

1944. gada 7. decembrī tika noslēgta Čikāgas Konvencija par starptautisko civilo aviāciju^1. Latvija piedalās šajā Konvencijā kopš 03.06.92. Konvencija Latvijai ir spēkā no 01.09.92. Konvencija atzīst, ka "katrai valstij ir pilnīga un ekskluzīva suverenitāte attiecībā uz gaisa telpu virs tās teritorijas" (1. p).

Konvencijas 3. p. c) daļātālāk šis princips konkretizēts, ka "neviens līgumslēdzējas valsts gaisakuģis neveic lidojumus virs citas valsts teritorijas, nenolaižas tajā bez atļaujas, kas paredzēta ar speciālu vienošanos vai citā veidā un atbilstoši tās noteikumiem".

Turklāt 4. pantā "līgumslēdzēja valsts neizmantot civilo aviāciju uzde

vumiem, kas neatbilst šīs Konvencijas

Konvencija paredz divu veidu lidojumus virs citas valsts teritorijas. Pēc Konvencijas 5. panta līgumslēdzēju valstu gaisakuģi, kas netiek izmantoti regulārā starptautiskā gaisa satiksmē (non scheduled flights), ir tiesīgi, ievērojot šīs Konvencijas noteikumus, veikt lidojumus uz tās teritoriju vai tranzīta beznolaišanās lidojumus pāri tās teritorijai un nolaisties nekomerciālos nolūkos bez iepriekšējas atļaujas saņemšanas

' Paris Convention on the Aerial Navigation. Tekstu sk.—L.N.T.S. 173.

1 Convention on International Civil Aviation, tekstu sk. — L V. — 1992. — l.jūl. Konv. tekstu angin val. ar papildinājumiem sk. — Barry E. Carter, Phillip R. Trimble, "International Law", Selected Documents and New Developments, Boston, New York, Toronto, London (1994) p. 6 53.

ar noteikumu, ka valstij, virs kuras teritorijas notiek lidojums, ir tiesības pieprasīt nolaišanos (1. d.).

Ja šādi gaisakuģi veic pasažieru, kravas vai pasta sūtījumu pārvadāšanu par atlīdzību vai arī uz līguma pamata, bet ne regulārā starptautiskā gaisa satiksmē, tad ar

7. panta noteikumiem tiem ir privilēģijas uzņemt vai izsēdināt pasažierus, iekraut vai izkraut kravu vai pasta sūtījumus ar nosacījumu, ka ikviena valsts, kur notiek šāda izsēdināšana, iekraušana vai izkraušana, ir tiesīga izvirzīt tādus noteikumus vai ierobežojumus, kādus tā uzskata par vēlamiem (2. p. 2. d.).

Tomēr nekāda regulāra starptautiskā gaisa satiksme (scheduled fights) nevar notikt virs līgumslēdzējas valsts teritorijas bez speciālas šīs valsts atļaujas un atbilstoši tās noteikumiem (6. p.).

7. pants. ikvienai līgumslēdzējai valstij dod tiesības atteikt citu

līgumslēdzēju valstu gaisakuģiem tās teritorijā par naudu pārvadājumus,

pasažierus, pastu un kravu ar pārvadājuma citā punktā šīs pašas valsts

teritorijā. Līgumslēdzējas valstis apņemas neslēgt nekādas vienošanās, kas speciāli kādai citai valstij vai tās jebkādas privilēģijas uz ekskluzīviem

pamatiem, kā arī nesaņemt šādas privilēģijas no jebkuras citas valsts.

īpašus ierobežojumus Čikāgas konvencija uzliek bezpilota (pilotless aircraft) lidojumiem (8. p.) un atjauj arī noteikt pārlidojumiem aizliegtās zonas (prohibited areas) [9. p. a) dala] citu valstu gaisakuģiem uii pilnīgu vai ģeogrāfiski ierobežotu pārlidojumu aizliegumu ārkārtējā stāvokļa laikā vai sabiedriskās drošības interesēs (b).

Valsts ir tiesīga pieprasīt no jebkura ārvalstu gaisakuģa, kas pārkāpis a) un b) punktus, nolaisties iespējami īsā laikā šīs valsts teritorijā norādītajā lidostā (c).

Normālos apstākļos ārvalstu gaisakuģi nolaižas un paceļas no lidostām, kurās ir muita (customs airport) [10. p.].

Katra valsts atbilstoši Čikāgas konvencijas principiem apņemas veikt pasākumus, lai ikvienas valsts gaisakuģis, kas lido tās teritorijā, ievēro dotajā vietā pastāvošos noteikumus, kuri regulē gaisakuģu lidojumus un manevrēšanu, un saukt pie atbildības personas, kuras tos pārkāpj (12. p.). Dalībvalsts savā teritorijā var noteikt maršrutus un lidostas starptautiskajai gaisa satiksmei (68. p.).

Gaisakuģiem, to apkalpei un pasažieriem jāievēro vietējie ielidošanas, dokumentu nokārtošanas, imigrācijas, pasu, muitas un karantīnas (entry, clearance, immigration, passports, customs, guarantine) noteikumi (13., 14. p.) un jāsamaksā par lidostu un aeronavigācijas iekārtu lietošanu (15. p.). Kompetentām iestādēm ir tiesības "bez nepamatotas aizkavēšanas" veikt ārvalstu gaisakuģu apskati un to dokumentu pārbaudi, ierodoties valstī vai atstājot to (16. p.).

Gaisakuģi pieder valstij, kur tie reģistrēti, tiem ir atbilstoši nacionālie un reģistrācijas apzīmējumi (17., 20. p.). Tos var reģistrēt tikai vienā valstī (18. p.).

Ikviena dalībvalsts sniedz palīdzību savā teritorijā avarējušiem gaisakuģiem, veic avārijas izmeklēšanu un pielaiž tajā novērotājus (25., 26. p.).

Ikvienā gaisakuģi jābūt reģistrācijas apliecībai, sertifikātam par derīgumu lidošanai (certificate of airworthyness), katra apkalpes locekļa licencēm (licences), borta žurnālam (journey log book), atļaujai borta raidstacijas izmantošanai (licence), pasažieru uzvārdu

sarakstam arnorāclēm par izlidošanas un galapunktiem (places of embarcation and destination), kravas aprakstam un deklarācijai (manifest and déclaration) [29. p.].

Ārvalstu gaisakuģiem aizliegts bez īpašas vietējās valsts atļaujas pārvadāt pār tās teritoriju jebkurus karamateriālus [35. a)].

Ar Čikāgas konvenciju iedibināja Starptautisko civilās aviācijas organizāciju' (ICAO) ar mītni Čikāgā. Organizācija sastāv no Asamblejas un Padomes, un tās mērķi ir starptautiskās aeronavigāc ij asprinc ipu un metožu izstrāde un atbalsts starptautiskajai gaisa transporta plānošanai un attīstībai (43., 44., 45. p.).

ICAO Asamblejā visām dalībvalstīm ir vienāda pārstāvība. Asambleja izskata jebkurujautājumu, pieņem budžetu un reizi 3 gados ievēlē Padomi (48., 29. p.), kura darbojas pastāvīgi un sastāv no 33 līgumslēdzēju valstu pārstāvjiem, kas ievēlē arī komisijas. Padome uz 3 gadiem ievēlē tās Prezidentu, viceprezidentus un ICAO Ģenerālsekretāru, kas ir tās augstākā amatpersona.

Strīdus par Čikāgas konvencijas tulkošanu un piemērošanu izšķir Padomē. Tomēr jebkura dalībvalsts var pārsūdzēt Padomes lēmumus ad hoc šķīrējtiesā vai Starptautiskās justīcijas pastāvīgajā tiesā (Permanent Court of International Justice). Konvencija labota 1954., 1961., 1974. gadā Monreālā, 1962. gadā Romā un 1971. gadā Ņujorkā.

Patlaban civilo komercpārvadājumu jautājumos izšķir piecas "gaisa brīvības":

1) netraucēti veikt tranzītpārvadājumus pār otras valsts teritoriju bez nosēšanās;

2) nosēsties citas valsts teritorijā ar tehnisku

3) izsēdināt pasažierus, izkraut bagāžu un kravu tikai no reģistrācijas valsts;

4) ņemt otras valsts teritorijā pasažierus, kravu un vest tos tikai uz savu valsti;

5) atvest uz otru valsti un ņemt tur pasažierus, bagāžu, kravu neatkarīgi no tā, no kādas uz kādu valsti notiek pārvadājumi.

Pēdējais ir vislielāko brīvību garantējošais un mūsdienās parastākais gaisa pārvadājumu regulējuma noteikums.

VARŠAVAS KONVENCIJA UN TĀS HĀGAS PROTOKOLS

Gaisa pārvadājums tiek uzskatīts par starptautisku šādos gadījumos:

1) ja izlidošanas un galapunkta vietas atrodas dažādās valstīs;

2) ja sākas un beidzas tajā pašā vietā, bet starpnolaišanās notiek citā valstī; šādas apstāšanās iemeslam jābūt komerciālas dabas respektīvi saistītam ar pasažieru iekāpšanu vai izkāpšanu vai kravas iekraušanu vai izkraušanu.

Tālāk apskatāmās "Varšavas sistēmas" ietvaros par lidmašīnu izlidošanas, galapunkta un starpnolaišanās vietām iepriekš jāvienojas pārvadātājam ar savu klientu.

Ja ir panākta vienošanās, ka pārvadājums beigsies ārvalstī, bet tas jebkuru iemeslu dēj beidzas izlidošanas valstī, šāds pārvadājums tomēr tiek uzskatīts par starptautisku. Bet, ja tiek plānots, ka pārvadājums beigsies izlidojuma valstī, tad tas tiek uzskatīts

3 International Civil Aviation Organization — ICAO.

par pat ja iemeslu del tas beidzas ārvalstī. Tomer valstu

iekšējo tiesību, kā arī 1963. gada Tokijas un 1970. gada Hāgas konvenciju viedokļa pēdējais minētais gadījums tiek uzskatīts par starptautisku lidojumu.4

Par starptautisku tiek uzskatīts arī pārvadājums starp vietāfn, kuras atrodas dažādās valstīs, bet kuras vienu no otras atdala atklātā jūra vai citas valsts teritorija.

Mūsdienu komerciālie gaisa pārvadājumi balstās uz tā saucamo Varšavas sistēmu, kura tika iedibināta ar 1929. gada 12. oktobra Varšavas Konvenciju par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu Pirmskara Latvija šajā Konvencijā nepiedalījās. Šī Konvencija vai Varšavas konvencija ar tās grozījumiem tālāk apskatāmajā 1955. Hāgas protokolā^6 arī reglamentē mūsdienu gaisa pārvadājumus, kas kopā tiek dēvēts par Varšavas sistēmu.

Pārvadājumiem valstis piemēro to — Varšavas vai grozīto — līgumtiesību sistēmu, kurai katra konkrētā valsts ir pievienojusies, ja izlidošanas vai ielidošanas valsts ir dalībvalsts. Dominējošā nozīme Protokola piemērošanā ir tā ratifikācijai, jo Protokola XXI 11(2) pants paredz, ka tā ratifikācija vai pievienošanās tam no tādas valsts puses, kas nav Varšavas konvencijas dalībvalsts, ir līdzvērtīga it kā dotā valsts būtu

pievienojusies Varšavas konvencijai ar tās Protokolu.

Ja starptautiskais pārvadājums notiek minēto dokumentu ietvaros, puses var piemērot arī 1961. gada 18. septembra Gvadalaharas Papildu konvencijas noteikumus^1 un ASV Civilās aeronautikas padomes lēmumu, kas plašāk pazīstams kā Monreālas līgums.[192]

Daudzas valstis ir pilnībā vai inkorporējušas Varšavas konvenciju ar tās

grozījumiem savā likumdošanā. Gadījumos, kad šādas likumdošanas nav, ja puses nav vienojušās citādi, tās pārvadājumam var piemērot arī ADA Vispārējos pārvadājumu Visos citos ar gaisa pārvadājumiem saistītajos jautājumos var piemērot valsts likumu, kuru noteic tās valsts kolīziju tiesības, kuras tiesa ir pārņēmusi jurisdikciju dotajā lietā. Tātad piemērojamā likuma izvēle ir pakārtoti atkarīga no attiecīgajā pārvadājuma kontraktā izdarītās jurisdikcijas izvēles.

Varšavas Konvencija noteic vienotas normas par pārvadājuma dokumentiem, pārvadātāja atbildību., prasības par kaitējumu iesniegšanu un jurisdikciju. Konvencija stājās spēkā 1933. gada 13. februāri. No 1955. gada līdz 1975. gadam tā labota ar sešiem protokoliem un papildināta ar citu konvenciju. Visi šie dokumenti kopumā tiek dēvēti par "Varšavas instrumentiem " ,

1947. gada ICAO -Juridiska-komiteja-ķērās pie Varšavas konvencijas teksta pārskatīšanas pēc Lielbritānijas eksperta K. M. Bomonta (Beaumont) projekta.11 1953. gada Riodežaneiro tikšanās laikā Komiteja nolēma, ka nebūtu saprātīgi sagatavot pārskatītu konvenciju, jo Varšavas konvencijas noteikumi jau tika plaši piemēroti pasaulē un jaunā teksta ratifikācija būtu ilgusi vairākus gadus, kuru laikā vecā un jaunā konvencija būtu pastāvējušas vienlaikus. Tāpēc tika nolemts pārskatīt tikai dažus Konvencijas pantus. Uz šā Riodežaneiro projekta^12 pamata Starptautiskā privāto gaisa tiesību konference (International Conference of Private Air Law) 1955. gada 28. septembrī Hāgā pieņēma Protokolu par grozījumiem 1929. gada 12. oktobra Varšavas Konvencijāpar dažu starptautisko gaisa pārvadājumu unifikāciju. ^ Latvija piedalās

šajā Protokolā kopš Tā kā Latvija Varšavas konvencijai pievienojās tās

Hāgas protokola redakcijā, tad šajā apakšnodaļā tiks izgaismota tieši šī redakcija.

Varšavas konvencija vairākumā Varšavas sistēmas valstu tiek piemērota tās Hāgas 1955. gada Protokola redakcijā.

Konvencija tās 1955. gada Hāgas protokola redakcijā veido tiesisko režīmu starptautiskajai atbildībai kā dalībvalstu publiskās politikas

Varšavas konvencijas panti numurēti ar arābu cipariem, bet tās Hāgas protokola redakcija ar nelieliem izņēmumiem — ar romiešu cipariem. Tāpēc šajā apakšnodaļā, kur tas nebūs atsevišķi atrunāts, abas redakcijas — veco un jauno — varēs atšķirt pēc šīs pazīmes.

Varšavas 1929. gada Konvencija tās neizmainīti palikušā panta izpratnē tiek piemērota visiem starptautiskajiem personu, bagāžas vai preču pārvadājumiem, kas tiek izdarīti ar īrētiem lidaparātiem (performed by aircraft for hire). arī vienlīdz jāpiemēro gaisa pārvadājumu uzņēmuma bezmaksas (gratituous) pārvadājumiem.

Komentārs. Principā Konvencija tiek piemērota komercpārvadājumiem par maksu (remuneration). Līdz ar to tiek uzskatīts, ka reiss ir par samaksu, ja tas ir izdevīgs (advantageous) abām pusēm. Piemēram, ja advokāts brauc bez maksas ar sava klienta lidmašīnu, pakalpojuma veikšana savam klientam, pārvadājums tiek uzskatīts par konvencionālu."1

Hāgas redakcijā "izteiciens 'starptautiskais pārvadājums' nozīmē jebkuru pārvadājumu, kad atbilstoši pušu līgumam izlidojuma vieta un galapunkts atrodas divu Augsto Līgumslēdzēju Pušu teritorijā vai vienas Augstās Līgumslēdzējas Puses teritorijā, ja ir vienošanās par apstāšanās vietu citas valsts teritorijā, pat ja šī valsts nav Augstā Līgumslēdzēja Puse, neskatoties uz to, vai pārvadājumā vai pārkraušanā (transshipment)

" ICAO Doc. 4498.

12 Rio de Janeiro draft - ICAO Doc 7686, Vol. II, p. 76.

1 * Protocol to Amend the Convention for the Unification of Certain Rules Relating to International Carriage by Air Signed in Warsaw on 12 October 1929.

14 L V. — 1 9 9 3.— 18. febr.

b Marskiewicz Renee, op. cit., pp. 1—25. • "

15 Mankiewicz R., op. cit., p. 43.

(atkarība no konkrēta gadījuma — kravas pāradresēšanā, pasažieru pārkāpšanā no viena transporta līdzekļa otrā. — J. B.) ir pārtraukums. Pārvadājums starp diviem punktiem vienas Augstās Līgumslēdzējas Puses teritorijā bez apstāšanās vietas pēc vienošanās citas valsts teritorijā nav starptautiskais pārvadājums šīs Konvencijas izpratnē."

Komentārs. Tātadpēc Konvencijas noteicošā ir iekāpšanas —izkāpšanas un iekrau-šanas—izkraušanas vieta pēc kontrakta, bet nepatiesā šo darbību vieta, līdzīgi kā arī noteicošā nozīme tam, lai pārvadājumu atzītu par starptautisku, ir izlidošanas vietai un galapunktam pēc kontrakta un transporta dokumentiem, nevis patiesajai to vietai. Arī šos Konvencijas noteikumus apstiprina vairāki tiesu precedenti.7

Turp un atpakaļ reisos (round trip) izlidošanas vieta vienlaikus tiek uzskatīta arī

par

Pat apzināta novēršanās kontrakta noteiktā kursa netiek uzskatīta par Kon—

vencijaspārkāpumu, ja tā notiek, piemēram, sliktu laika apstākļu, lidmašīnas nolaupīšanas, terorisma, tehnisku iemeslu vai kara darbības gadījumā.19

1961. gada 18. septembra Gvadalaharas konvencija, kuras pilns nosaukums ir Konvencija, kaspapildina Varšavas Konvencijuparstarptautisko gaisapārvadājumu

dažu noteikumu unifikāciju, kuru veic cita persona, kas nav kontraktējošais

satur terminus "kontraktējošais pārvadātājs" un "patiesais pārvadātājs" (contracting carrier, actual carrier). Ar pirmo Gvadalaharas konvencijas I (b) pants saprot personu, kas kā principāls (principal) organizē kravas pārvadāšanu pēc Varšavas konvencijas. Bet ar patieso pārvadātāju saprot personu, kas nav kontraktējošais pārvadātājs, bet pēc kura rīkojuma veic visu vai dalu no (b) punktā minētā pārvadājuma un kas nav secīgais pārvadātājs Varšavas konvencijas izpratnē. Pēc Gvadalaharas redakcijas V, VI un VII panta patiesais pārvadātājs tādu pašu atbildību kā

kontraktējošais pārvadātājs.

I panta 3. dala tās jaunajā redakcijā noteic, ka "pārvadājums, ko veic vairāki pārvadātāji cits pēc cita, šīs Konvencijas mērķos tiek uzskatīts par vienu nedalītu pārvadājumu, ja puses to uzskata par vienu operāciju, neņemot vērā, vai par to ir panākta vienošanās viena kontrakta veidā vai kontraktu sērijā (series of contracts), un tas nezaudē savu starptautisko raksturu, neskatoties uz to, ka viens kontrakts vai kontraktu sērija jāīsteno tikai vienas valsts teritorijā".

Komentārs. Pārvadājums nezaudē savu starptautiskā gaisa pārvadājuma dabu Varšavas sistēmas ietvaros vienīgi tāpēc, ka daļa no tā noteiktu apstākļu dēļ tiek veikta nevis ar lidaparātu,, bet gan ar citu transporta līdzekli. So viedokli pastiprina vairāki tiesu prec eden ci.21

Pārvadājums ir starptautisks arī tajā vairāku pārvadātāju izmantošanas gadījumā pēc vienota kontrakta, ja viens vai vairāki no tiem notiek tikai vienas valsts ietvaros.22 So pašu iemeslu Konvencija tiekpiemērota arī kaitējumiem, kā arī pasažieru

un kravas pārvadājumu nokavējumiem, kuru iemesli bija radušies, pirms gaisakuģis ir atstājis izlidošanas valsti.23

Kas ir šī dalībvalsts, to Hāgas redakcijas 40. A pants definē šādi: "37. panta 2. daļā un 40. panta i. daļā izteiciens Augstā Līgumslēdzēja Puse nozīmē Valsti. Visos citos gadījumos Augstā Līgumslēdzēja Puse nozīmē valsti, kuras ratifikācija vai pievienošanās Konvencijai stājusies spēkā un kuras denonsācija nav stājusies spēkā (has not become effective)."

Neatkarību ieguvušās valstis, kuru teritorijā Konvencija tika piemērota pirms neatkarības iegūšanas un kuras vēl nav denonsējušas Konvenciju, arī tiek uzskatītas par tās dalībvalstīm Hāgas redakcijas 40.A panta izpratnē. Šo viedokli atbalsta arī vairāki, piemēram, Francijas, tiesu precedenti.24

Komentārs. Attiecīgais laiks (relevant date), kadjāfiksē līdzdalība Konvencijā, ir datums, kurā sagatavots kontrakts, nevis tas laiks, kad pusei tiek piegādāta biļete vai gaisa pavadzīme (ticket, air waybill). Sādu viedokli atbalsta vairāki Anglijas, ASV un Francijas tiesu precedenti.25

Apstāšanās starpposmos, par kuru panākta vienošanās (agreed stopovers), pēc Konvencijas 1 .(2) panta vienīgi pieprasa, lai tā notiktu komerciālu, nevis tīri tehnisku iemeslu dēļ, kā tas ir vienīgi benzīna uzpildīšanas, tehniskās apkopes vai komandas nomainās gadījumos. Tai jānotiek vietās, kur pārvadātājam ir tiesības uzņemt un izkraut pasažierus un kravas.

Pēc Hāgas redakcijas panta "šo Konvenciju nepiemēro vēstuļu un pasta paciņu

pārvadāšanai".

Hāgas teksta III 2. pants noteic, ka "pasažiera biļete ir prima facie pierādījums par pārvadājuma kontrakta noslēgšanu un pārvadāšanu pēc tā noteikumiem. Pasažiera biļetes iztrūkums, nepareizības tajā vai tās pazaudēšana neskar ne pārvadājuma kontrakta pastāvēšanu, ne tā spēku, kas, neskatoties uz visu, tiek pakļauts Konvencijas noteikumiem."

Pēc IV panta reģistrētas pasažiera bagāžas pārvadāšanai jāizsniedz bagāžas čeks (baggage check). Pēc IV 2. panta "bagāžas čeks veido prima facie pierādījumu par

u New York Supreme Court, New York County, 25 June 1943: 1943 USAR 1.

11 Tumarkin v. Pan American World Airways, New Jersey Superior Court, Essex County, 20 June 1956: Avi 18.152.

23 Joung Jewelry Manufacturing Corp. v. Delta Airlines, New York Supreme Court Appellate Division,

10 March 1979: 15 Avi 17.568.

24 Court of Appeals, Paris, 31 May 1956: 1956 RFDA 320.

25 Philippsonv. Imperial Airways, House of Lords, London, 2 March 1939.

bagāžas reģistrāciju un pārvadājumakontrakta noteikumiem. Bagāžas čeka iztrūkums, nepareizības tajā vai tā pazaudēšana neskar ne pārvadājuma kontrakta pastāvēšanu, ne tā spēku, kas, neskatoties uz visu, tiek pakļauts Konvencijas noteikumiem."

Ja tomēr pārvadātājs pieņem uz borta pasažieri bez biļetes (III 2. p.) vai pieņem savā valdījumā bagāžu bez čeka (takes charge of the baggage) (IV 2. p.), tad pārvadātājs savu tiesību aizsardzībai nevar izmantot 22. panta noteikumus.

Komentārs. Jēdziens 'pārvadājuma_kontrakts'. kurš minēts Konvencijas l.(2),(3),

3.(2) un vairākos citos pantos, prezumē, ka Konvencija piemērojama tikai pārvadājuma kontrakta pastāvēšanas gadījumā. To apstiprina daudzi tiesu precedenti.26

Šis pats noteikums skar arī lidaparāta carter ēšanas gadījumus?

Konvencijā nereglamentētās kontrakta atrunas, piemēram, ir tās, kas noteic pasažiera pienākumus un var tikt ietvertas biļetē. Konvencija reglamentē vienīgi dažus preču konsignētāja un konsignatora (nodevēja un pieņēmēja) pienākumus 6., 7., 10.,

12,14.,16,26.p.

Kontrakta, atrunas, kas navspēkd, piemēram, ir tās, kas samazina atbildības limitu samērā ar 23. pantā

Konvencijas 5.(1) pants dod pārvadātājam tiesības pieprasīt no konsignētāja sagatavot preču "gaisa pavadzīmi" (air waybill), bet konsignētājam ir tiesības pieprasīt no pārvadātāja tās pieņemšanu. Pēc 11.(' 1) panta šī pavadzīme ir prima facie pierādījums par pārvadājuma kontrakta pastāvēšanu.

Konsignētājam šī pavadzīme jāsagatavo trīs oriģinālās dalās un tā jānodod kopā ar precēm [6.(1) p. ].

Pirmā dalajāatzīmē ar uzrakstu 'pārvadātājam"unjāparaksta konsignētājam. Otrā dala jāatzīmē ar uzrakstu 'konsignatoram', tā jāparaksta konsignētājam un pārvadātājam, un tai jāpavada preces. Trešā dalajāparaksta pārvadātājam, un tā viņamjānodod konsignētājam pēc preču pieņemšanas (2).

Pārvadātājam jāparaksta pavadzīme pirms preču iekraušanas gaisakuģi (3).

Pārvadātāja parakstu var uzlikt spiedoga veidā, bet konsignētāja paraksts var būt iedrukāts vai uzlikts ar spiedogu (4).

Ja pēc konsignētāja pieprasījuma pavadzīmi sagatavo pārvadātājs, tad, ja nav pierādīts pretējais, jāuzskata, ka viņš to izdarījis konsignētāja vārdā (5).

Vairāk nekā vienas pakas pārvadāšanas gadījumā pārvadātājam ir tiesības pieprasīt, lai konsignētājs izgatavo pavadzīmes.

s Hāgas protokola VI pants aizvieto Varšavas protokola 8. pantu ar jaunu tekstu, ka gaisa pavadzīmei jāsatur

(a) izlidošanas un gala punkta nosaukumi;

(b) ja tie ir vienā dalībvalstī, tad viena vai vairākas starpposmu nolaišanās vietas;

m Styles v. Braun, Tribunal Geneva, Switzerland, 9 Dec. 1958: 1959 RFDA425.

27 Mertens v. Flying Tiger Line, U.S. Court of Appeals, Sec. Circuit, 16 Febr. 1965; 9 Avi 17. 475.

28 Danzigerv. Air France, U.S. District Court, Southern District of New York, 27 Dec. 1977: 14 Avi 18.

280.

(c) paziņojums konsignētājam par pārvadātāja atbildības ierobežojumu pec Varšavas konvencijas.

Konsignētājs atbild par ziņu un paziņojumu par precēm pareizību, kuras tas ietver gaisa pavadzīmē [10.(1) p.].

Konsignētājamjākompensē (indemnify) pārvadātājam parjebkuru viņa vaijebkuras personas, kurai viņš ir atbildīgs, ciestu kaitējumu, radījušas neprecīzas, nepareizas vai nepilnīgas ziņas un paziņojumi informācijā (particulars), kuru sniedz konsignētājs (2).

Paziņojumi pavadzīmē par preču svara, lielumu, iepakojumu un paku skaitu ir facie pierādījumi par šiem faktiem. Paziņojumi par vairumu, daudzumu uņ stāvokli neveido pierādījumus pret pārvadātāju, ja pavadzīmē noteikts, ka

pārvadātājs to pārbaudījis konsignētāja klātbūtnē vai saista to ar preču ārējo izskatu.

Preču nodevējam (konsignētājam — consignor) ir tiesības rīkoties ar precēm, pārņemt tās savā valdījumā un apturēt to pārvadājumu kā izlidojuma vietā, tā arī jebkurā starpposmā un galapunkta lidostā (withdrawing, stopping in the course ofjourney), pāradresēt tās citam, ne tam pieņēmējam, kas gaisa pavadzīmē, kā dot

rīkojumu tās atvest izejas punktā. Tomēr, īstenojot šīs tiesības, viņš nedrīkst

ignorēt pārvadātāju, citus konsignētājus un viņam jāsamaksā par visu savu tiesību īstenošanu [12. (l)p.ļ.

Ja pārvadātājs nespēj izpildīt konsignētāja rīkojumus, par to jāpaziņo iepriekš (2).

Ja pārvadātājs pavēlēm par rīkošanos ar precēm, nepieprasot

no viņa dalu no nodotajām pavadzīmēm, par to ir atbildīgs, tomēr

nepārkāpjot pārvadātāja tiesības iegūt kompensāciju no konsignētāja par jebkuru kaitējumu, kas varētu būt radīts jebkurai personai, kurai likumīgi pieder šī gaisa pavadzīmes dala (3).

Konsignētāja tiesības izbeidzas ar brīdi, kad tās sākas konsignatoram (preces pieņēmējam — consignee) pēc 13. panta. Tomēr, ja preču pieņēmējs atsakās pieņemt pavadzīmi vai preces vai arī ja ar viņu nav iespējams nodibināt sakarus, preču nodevējs saglabā uz tām savu valdījumu (4).

12. pantā norādītos gadījumus, konsignatoram (consignee) ir tiesības, precēm pienākot galapunktā, pieprasīt no pārvadātāja nodot viņam gaisa pavadzīmi un piegādāt viņam preci pēc pienācīgās samaksas (on payment of the charges due) par pārvadājuma pakalpojumu atbilstoši gaisa pavadzīmē noteiktajiem pārvadājuma pakalpojumiem [13.(1) p.].

Ja nav citas vienošanās, pārvadātāja pienākums ir nekavējoties paziņot kon-signatoram par kravas pienākšanu galapunktā (2).

13. panta (3) daļā ir noteikta šāda stingra norma: "Ja pārvadātājs atzīst preču pazaudēšanu vai arī ja tās nav pienākušas galapunktā dienu laikā no dienas,

kad tām bija tur jāpienāk, konsignators var īstenot pret pārvadātāju savas no pārvadāšanas kontrakta izrietošās tiesības (to put into force against the carrier the rights which flow from the contract of transportation)."

Konsignētājs un konsignators var īstenot savas 12. un 13. pantā noteiktās tiesības savā vārdā, neskatoties uz to, vai viņi darbojas paši savās vai citas personas interesēs, vienīgi tajā gadījumā, ja paši izpilda kontrakta uzliktās saistības.

Tālākajā. Varšavas- konvencijas - teksta- Hāgas- 1955. gada Protokols ievieš šādu principiālu novāciju: "Nekas šajā Konvencijā neliedz izsniegt trasējamu (negotiable) gaisa pavadzīmi."

Varšavas teksta III daļā (Chapter II!) reglamentēta pārvadātāja atbildība.

Pārvadātājs atbild par kaitējumu, kuru radījusi pasažiera nāve vai ievainojums vai jebkurš cits pasažiera ciests ķermenisks savainojums, ja kaitējumu radījušais negadījums noticis gaisakuģi vai arī iekāpšanas tajā vai izkāpšanas no tā laikā (17. p.).

Pārvadātājs atbild par kaitējumu, kas rodas no jebkuras pārbaudītas (checked) bagāžas vai jebkuru preču iznīcināšanas, ja notikums, kas radījis kaitējumu, radies gaisa pārvadājuma laikā [18.(1) p.].

Iepriekšējā punkta izpratnē gaisa pārvadājums aptver laiku, kurā bagāža vai preces ir pārvadātāja valdījumā lidostā vai gaisakuģi, vai arī, ja nosēšanās notiek ārpus lidostas, jebkurā vietā (2).

Gaisa pārvadājuma laiks neaptver jebkura pārvadājuma laiku pa zemi, jūru vai upi, kas veikts ārpus lidostas. Ja tomēr šāds pārvadājums notiek gaisa pārvadājuma izpildes, iekraušanas, piegādes vai pārkraušanas (delivery, transshipment) laikā, tad jebkurš kaitējums, ja netiek pierādīts pretējais, tiek uzskatīts par tāda notikuma sekām, kas bijis gaisa pārvadājuma laikā (3).

Pārvadātājs atbild par kaitējumu, kuru radījis pasažieru, bagāžas vai preču gaisa pārvadājuma nokavējums (19. p.).

Pārvadātājs nav atbildīgs, ja viņš pierāda, ka viņš un viņa aģenti veikuši visus nepieciešamos pasākumus, lai izvairītos no kaitējuma, vai arī viņam vai viņiem nav bijis iespējams izvairīties no šāda kaitējuma [20.(1) p.].

Ja pārvadātājs pierāda, ka kaitējumu radījusi vai to sekmējusi tās personas neuzmanība (contributory negligence), kurai tas radīts, tad tiesa pēc savas valsts likuma var pārvadātāju no atbildības pilnīgi vai daļēji atbrīvot (exonerate) (21. p.).

Pārvadātāja atbildības ierobežojumi noteikti Konvencijas 22. pantā. Pēc Varšavas konvencijas 22. panta labojumiem, kas izdarīti ar Hāgas protokola XI pantu, par vienu pasažieri šī atbildība ir ierobežota 250 000 franku ietvaros. Gadījumos, kad pēc tās valsts likuma, kura izskata strīdu, izmaksas notiek periodiski, šo izmaksu kopsumma nedrīkst pārsniegt minētās robežas. Tomēr pēc īpaša kontrakta pārvadātājs un pasažieris var vienoties par augstāku atbildības limitu (22. 1.).

Reģistrētajai bagāžai vai kravai pārvadātāja atbildība ierobežota 250 franku ietvaros par kilogramu, izņemot gadījumus, kad pasažieris vai piegādātājs, nododot bagāžu vai kravu, ir nācis klajā ar īpašu deklarāciju par ieinteresētību par piegādi galapunktā (has made., a special declaration of interest in delivery at destination) un samaksājis papildu summu, ja tas nepieciešams. Sādā gadījumā pārvadātājam jāsamaksā summa, kas nepārsniedz deklarēto, izņemot gadījumus, kad viņš pierāda, ka šī summa ir lielāka nekā pasažiera patiesā interese piegādē galapunktā [22.2.(a)].

Reģistrētas bagāžas vai kravas, vai jebkura tajā esoša priekšmeta pazaudēšanas, bojāšanas vai tās piegādes nokavēšanas gadījumā tiek ņemts vērā vienīgi kopējais (total) svars (2.).

Pārvadātāja atbildība par lietam, kuras pasažieris parentis līdzi lidmašīnas kabīne, tiek ierobežota 5000 franku uz pasažieri ietvaros (3.).

Tomēr tiesa, kas izskata strīdu, var pēc savas valsts likuma arī piespriest pārvadātājam samaksāt visus vai daļu no prasītāja tiesas izdevumiem. Iepriekšējais noteikums netiek piemērots gadījumos, ja piespriestā summa, kas jāsamaksā par kaitējumu, izņemot pašas tiesas izdevumus, nepārsniedz summu, kuru pārvadātājs rakstiski piedāvājis prasītājam sešu mēnešu laikā no kaitējumu radījušā negadījuma datuma vai pirms procesa pabeigšanas, ja tas noticis vēlāk (4.).

Šajā pantā minētās summas frankos jāuzskata par tādām, kas attiecas uz valūtas vienību, kura satur sešdesmit piecus ar pusi miligramus 900. raudzes zelta. Šīs summas var pārvērst nacionālajās valūtās pēc to zelta vērtības (gold tiesas

sprieduma dienā (5.).

Hāgas protokola redakcija par pārvadātāja atbildību pēc M'om vaļas 1975. gada 25 .septembra.Protokola tika labota, izmainot Starptautiskā valūtas fonda dalībvalstīm atbildības norēķina vienības no zelta frankiem uz 16 600 SDR par pasažieri. Ja tiesas valsts likums to atļauj, kompensāciju var izmaksāt periodisku maksājumu veidā vai arī pēc īpaša kontrakta lielākā summā. Bagāžai un kravai (cargo) atbildība tika ierobežota līdz SDR par kilogramu, ja nav iepriekš iesniegta īpaša deklarācija par bagāžas augstāku vērtību.

Par mantām, kuras pasažieris paņēmis līdzi kabīnē, pārvadātāja atbildība ir 332 SDR uz pasažieri. SDRvērtību noteic SVF. SDR pārvēršana nacionālās valūtas vienībās SVF dalībvalstīm notiek pēc SVF metodikas un SDR kursa tiesas sprieduma dienā.

Valstīm, kuras nav SVF dalībvalstis, atbildība arī pēc 2. Protokola paliek iepriekš

• minētajās robežās zelta frankos.3"

Pēc 2. Protokola IV panta Varšavas, Hāgas un Monreālas dokumenti tiek interpretēti kopumā kā vienots dokuments un citēti kā Varšavas konvencija, kā tā papildināta 1955. gadā Hāgā un ar Papildu protokolu Nr. 2 Monreālā 1975. gadās'

Kontrakta brīvības princips Konvencijā ir ievērots, jo 22. pantā ļauj pusēm vienoties '. arī par augstāku atbildības līmeni. Pēc vispārējās kārtības jebkuri īpaši kontrakta noteikumi, kas nav acīm redzamā pretrunā ar Konvenciju, ir spēkā. Tomēr citi Konvencijas noteikumi ir imperatīvi un nav pārkāpjami ne ar kādu citu vienošanos, kā, piemēram, 13.2., 22.1. un 2. panta noteikumi. Tāpat jebkuri !ATA pārvadājumu noteikumi ir spēkā tikmēr, kamēr tie nav pretrunā ar Konvenciju vai piemērojamo nacionālo likumu.[193]

23. panta (1) daļa 'neļauj pārvadātājam ne atbrīvoties no atbildības, ne noteikt zemāku tās limitu, izņemot Hāgas redakcijas (XII p.) ieviestās (2) daļas noteiktajā gadījumā, kurš atjauj nepiemērot 23.(1) pantu "preču zudumiem vai bojājumiem, kas radušies no pārvadājamai kravai piemītošajiem defektiem, tās kvalitātes vai sliktajām īpašībām".

Pēc Hāgas redakcijas XIII panta, kas aizvieto Varšavas konvencijas 25. pantu, 22. pantā noteiktie atbildības ierobežojumi netiek piemēroti, ja tiek pierādīts, ka kaitējums radies no pārvadātāja, vina kalpotāju un aģentu apzinātas darbības vai nolaidības, kas izdarīta ar nolūku radīt kaitējumu, vai nevīžības dēļ (recklessly), apzinoties, ka kaitējums var rasties, ar noteikumu, ka tiek pierādīts, ka šāda kalpotāja vai aģenta rīcība vai nolaidība notikusi, viņiem rīkojoties sava darba līguma ietvaros.

Hāgas redakcijas XIV 1. pants Varšavas konvencijā ievieš jaunu pantu, pēc

kura, ja šāds pārvadātāja kalpotājs vai aģents ir darbojies sava darba līguma ietvaros, tad sakarā ar pret viņu celtajām prasībām par kaitējumu viņš var ierobežot savu atbildību atbilstoši 22. panta noteikumiem.

Kopējā atbildības summa nedrīkst pārsniegt 22. pantā noteiktos ietvarus (XIV 2. p.). t. Ja persona, kurai ir tiesības uz bagāžas vai preču piegādi, ir pieņēmusi to bez sūdzībām, tas ir prima facie pierādījums, ka tie piegādāti labā stāvoklī un atbilstoši transporta dokumentam [26.(1) p.].

Hāgas protokola XV pants aizvieto Varšavas konvencijas 26.(2) pantu ar šādu jaunu redakciju:

"2. Kaitējuma gadījumā personai, kurai ir tiesības uz piegādi, jāiesniedz sūdzība pārvadātājam tūlīt pēc kaitējuma atklāšanās un vismaz septiņu dienu laikā no pieņemšanas brīža, ja tas skar bagāžu, un četrpadsmit dienu laikā no pieņemšanas kravas gadījumā. Nokavējuma gadījumā sūdzība jāiesniedz vismaz 21 dienas laikā no brīža, kad bagāža vai krava tika nodota rīcībā."

Jebkurai sūdzībaijābūt rakstiskai uz transporta dokumenta vai ar īpašu iesniegumu, kas tiek piegādāti iepriekš minētajā laikā [26.(3) p.]. Ja sūdzība netiek iesniegta iepriekš minētajā laikā, pret pārvadātāju nevar celt nekādu prasību (no action shall lie against the carrier), izņemot krāpšanas gadījumos no pārvadātāja puses (4).

Atbildīgās personas nāves gadījumā prasība par kaitējumu iesniedzama pēc šīs Konvencijas noteikumiem pret tiem, kas juridiski pārstāv viņa mantojumu (27. p.).

Prasība par kaitējumu pēc prasītāja izvēles jāiesniedz vienas puses

teritorijā vai nu pārvadātāja domicila, vai viņa galvenās uzņēmējdarbības vietā, vai tur, kur ir tā viņa uzņēmējdarbības vieta, kur ir taisīts kontrakts, vai galapunkta tiesā (court at the place ofdestination) [28.(1) p.]. . -

Procesa jautājumus noteic tās valsts likums, kuras tiesai lieta nodota (2).

Tiesības uz kaitējuma atlīdzinājumu zūd, ja prasība nav iesniegta divu gadu laikā no ierašanās galapunktā vai no datuma, kad gaisakuģim tur bijajāierodas, vai no dienas, kad pārvadājums tika apturēts [29.(1) p.].

Noilguma laiks tiek pēc tās valsts likuma, kuras tiesai lieta nodota (2).

Ja pārvadājums notiek ar vairākiem secīgiem pārvadātājiem (successive carriers), kā tas noteikts Konvencjas 1.(3) pantā, tad katrs pārvadātājs, kas pieņem pasažierus, bagāžu vai kravu, tiek pakļauts Konvencijas - noteikumiem un tiek uzskatīts par vienu no pārvadājuma kontrakta kontaktējošajām pusēm tiktāl, cik kontrakts reglamentē šo pārvadājuma dalu, kas notiek viņa vadībā [30.(1) p.].

Šāda veida pārvadājuma gadījumā pasažieris vai viņa pārstāvis var celt prasību vienīgi pret pārvadātāju, kas īstenoja to pārvadājuma daļu, kuras laikā noticis negadījums vai nokavējums, izņemot gadījumus, kad pirmais pārvadātājs ar skaidri izteiktu vienošanos uzņēmies atbildību par visu secīgo pārvadājumu (2).

Par bagāžu vai precēm pasažierim vai konsignatoram ir prasības tiesības pret pirmo pārvadātāju, bet pasažierim un konsignatoram, kam ir tiesības uz piegādi, ir prasības tiesības pret pēdējo pārvadātāju. Turklāt katram no viņiem ir prasības tiesības pret to pārvadātāju, kas veica pārvadājumu, kura laikā notika iznīcināšana, zudumi, bojājumi vai nokavējums. Šie pārvadātāji kopā un atsevišķi ir atbildīgi pasažierim, konsignētājam vai konsignatoram (3).

Kombinētā transporta (combined transport) jautājumi reglamentēti Konvencijas IV Šādam pārvadājumam, kas notiek pa gaisu un ar citu transporta veidu,

šīs Konvencijas noteikumi piemērojami tikai gaisa pārvadājuma daļai [31.(1) p.].

Tomēr nekādi šīs Konvencijas noteikumi pusēm neaizliedz kombinētā transporta gadījumos gaisa transporta dokumentos ietvert arī noteikumus, kas skar citus pārvadājuma veidus, ar atrunu, ka šīs Konvencijas normas tiek ievērotas gaisa pārvadājuma (2).

Vispārējos un nobeiguma noteikumus reglamentē Konvencijas V dala. Pēc tās jebkurai kontraktā un visos speciālajos līgumos pirms radītā kaitējuma ietvertajai atrunai, ar kuru puses ierobežo šīs Konvencijas noteikumus, vai nu izvēloties piemērojamo likumu, vai arī atceļot jurisdikcijas noteikumus, nav spēka [32.(1) p]

Tomēr preču transportam saskaņā ar šo Konvenciju tiek atjautas arbitrāžas atrunas, ja arbitrāžai jānotiek vienā no 28. pantā minētajām jurisdikcijām (2).

Konvencijas panta noteikumi par pārvadājuma dokumentiem netiek

piemēroti to pārvadājumu gadījumos, kurus veic ārkārtējos apstākļos ārpus pārvadātāja normālas uzņēmējdarbības ietvariem (Hāgas XVI p.).

Ar šo beidzot Konvencijas teksta apskatu, pāriesim pie atsevišķu tās jēdzienu skaidrojuma.

Aizvietojošais pārvadātājs (substitute carrier) ir tāds pārvadātājs, kas veic dalu vai visu pārvadājumu kontraktējošā pārvadātāja vietā. Jebkurā gadījumā, kad aizvietojums notiek bez klienta zinas, kontraktējošais pārvadātājs nes aizvietojošo atbildību (vicarious liability) par aizvietojošo pārvadātāju. Pārvadājumu pēc šāda kontrakta var uzskatīt arī par tā novāciju (novation). Aizvietojošais pārvadātājs Gvadalaharas konvencijas izpratnē ir patiesais pārvadātājs, ja viņš ir "neatkarīgs kontraktors". Ja aizvietojošais pārvadājums notiek ar klienta ziņu un pirmais kontrakts tiek aizvietots ar jauno, tad aizvietojošais pārvadātājs par kontraktējošo pārvadātāju un pirmais kontraktētājs

tiek atbrīvots no jebkuras atbildības par šādu pārvadājumu."

Briscoe v. Air France, U.S. District Court, Southern District of New York, Sept. 1968: Avi 18.108

Jēdziens kalpotāji un aģenti (servants or agents) Varšavas konvencijas autentiskajā versijā franču valodā ir preposes. Pretrunas rada apstāklis, ka pēc civilo tiesību doktrīnas ar terminu prepose apzīmē pārvadātāja uzņēmumā strādājošu personu vai arī neatkarīgu pārvadātāju. Bet pēc vispārējo tiesību sistēmas tikai ar terminiem servants or agents apzīmē pārvadātāja kalpotājus. Neatkarīgs pārvadātājs, kas veic pārvadājumu pirmā pārvadātāja uzdevumā, pēc vispārējo tiesību sistēmas ir neatkarīgs kontraktors un nekad nav pirmā pārvadātāja kalpotājs. Viņam vispārējo tiesību sistēmā nekad netiek piemēroti aģentēšanas noteikumi.34

Brokeri vienkārši ir starpnieki (intermediaries) starp pārvadātāju un viņa klientu, izņemot gadījumus, kad brokeris atbild par preču piegādi pārvadātājam vai konsignatoram. Pēdējā gadījumā viņš tiek uzskatīts par pārvadātāja vai konsignatora kalpotāju un atbildību nosaka attiecīgās valsts likumi par aģentēšanu (agency). Tomēr ir precedenti, kad šādos gadījumos aģents ticis uzskatīts par pārvadātāju.35 Savukārt pēc Francijas likuma aģents ir kontrakta izpildes garantētājs, kas nes pastarpinātu atbildību par kaitējumu."

Kravas ekspeditors, kas uzņemas neatkarīga no dažādiem konsignētājiem saņemtu preču piegādātāja galapunktā pa gaisu lomu, attiecībās ar konsignētājiem tiek uzskatīts par pārvadātāju.37

Pārvadājuma dokumenti, kā jau minēts iepriekš, ir trīs: pasažiera biļete, bagāžas čeks un gaisa pavadzīme, bet Lielbritānijā — bagāžas biļete un gaisa konsignācijas zīme (luggage ticket, air consignment note).

Konvencija nereglamentē ne šo dokumentu formātu, ne valodu, izņemot gaisa pavadzīmi. Tomēr Konvencijas izpratnē dokuments, ko apzīmē ar terminu "iekāpšanas atļauja" (boarding pass), nav pasažiera ekvivalents, jo tas neietver visas

nepieciešamās ziņas. Tas pats skar "lidošanas kluba biedra karti" (flying club member card). Tomēr, ja iekāpšanas atļaujā ir atsauce uz Konvencijas normu piemērošanu, tā tiek uzskatīta par spēkā esošu pasažiera biļeti.38

Bagāžas pieprasīšanas čeks (claim check), kas tiek izsniegts katrai reģistrētajai bagāžas pakai, vienīgi norāda piegādes vietu un Konvencijas izpratnē nav bagāžas čeks.

Tā kā Konvencijā nekas nav teikts par pārvadājuma dokumentu valodu, tā drīkst būt pēc nacionālo likumu noteikumiem. Francijas likumi pieprasa, lai tie būtu izrakstīti franču valodā. Tomēr parasti uzskata par pietiekamu, ja biļete ir angliski."

Pārvadājuma dokumentā ietveramās zinas pēc 3.(1) 4. ( 1) un 8. panta ir izlidojuma vieta, galapunkts un starpnosēšanās, ja tādas ir. Lai arī Konvencija to nepieprasa, bagāžas čekājābūt uzrādītam tās svaram, lai varētu piemērot atbildības ierobežojumus. Ja svars čekā nav uzrādīts, atbildība ir pārvadātāja neierobežota.4"

3,1 Mankievicz. op. cit., p. 45.

* Tribunal Frankfurt, Germany (fed.R.) 7. Dec. 19 7 6-3/14-294/.

36 Court ofAppeals, Paris, 11 July 1975: 1976RFDA 127.

37 Air France v. Atlantic Mutual Insurance Co., Court of Appeals, Paris, 19 March, 1975: 1975 RFD 199.

a Warren v. Flying Tiger Line: Avi 17.845(85).

45

Mankievicz, op. cit., p. 56.

Ventura v. Air France, Superior Court, Montreal, 26 March, 1979: 1979 Recqueil de jurisprudence

(C.S.) 455.

Pārvadājuma dokumenta tiesiskais statuss. Pārvadājuma kontrakta valodai, tā sastādīšanas veidam (kompozīcijai — composition) nav praktiskas nozīmes šī dokumenta atzīšanā par kontraktu. Ja īpaši pārvadāšanas noteikumi nav ietverti gaisa pavadzīmē, tie nav izpildāmi piespiedu kārtā pret trešajām pusēm. Tomēr to izlaišana tekstā nenozīmē, ka tie nebūs spēkā kontrakta pusēm.41

j>< Tā kā Konvencija to nepieprasa, pasažiera vārdam biļetē nav obligāti jābūt. Bet gaisa pavadzīmē noteikti jābūt konsignētāja un konsignatora vārdam.

GAISAKUGA, TĀ APKALPES

9 7

UN PASAŽIERU TIESISKAIS STATUSS

Gaisakuģa statusa jautājumi starptautiskajās tiesībās ir samērā vāji izstrādāti, un to galvenokārt nosaka nacionālā likumdošana. Latvijas likumdošanā šos jautājumus reglamentē 1993. gada Likums par aviāciju^42, kas 5. Saeimas laikā tika labots ar Ministru kabineta 1994. gada 14. aprīļa noteikumiem Nr. 78.43

Likuma 1. p. nosaka LR suverenitāti un ekskluzīvojurisdikciju valsts gaisa telpā. Ja LR likumi ir pretrunā ar LR starptautiskajiem līgumiem, "piemēro starptautiskā līguma noteikumus" (2. p.).

Gaisakuģa kapteinis — pilots, kā noteikts terminus skaidrojošajā preambulā, "ir atbildīgs par gaisakuģa ekspluatāciju un drošību tā lidojuma laikā" (preamb.). Šis noteikums visnotaļ saskan ar Čikāgas konvencijas 2. pielikuma normām.

Kapteiņa pienākums ir

1) vadīt gaisakuģa apkalpes darbību tā, lai tiktu garantēta gaisakuģa lidojuma drošība, likumu un normatīvo aktu prasības;

2) novērst briesmas gaisakuģim, glābt pasažierus, ievainotos apkalpes locekļus, gaisakuģi, tā dokumentāciju un mantu, sniegt medicīnisko palīdzību ievainotajiem, tiem ciešot nelaimes gadījumā;

3) noraidīt briesmu signālus, kas uztverti no cita gaisakuģa, jūras vai iekšējās kuģniecības kuģa, ziņot, ja pamanīti kuģu nelaimes gadījumi, stihiskas nelaimes, briesmās esoši cilvēki, atzīmēt kartē to koordinātas un sniegt palīdzību, kas iespējama, neapdraudot vadīto gaisakuģi, apkalpi un pasažierus (37. p.).

si Kapteinim ir tiesības

1) pieņemt lēmumu par gaisakuģa pacelšanos, lidojuma turpināšanu, nolaišanos;

2) atlikt izlidojumu;

3) "gadījumā, kad gaisakuģa lidojuma drošība ir acīm redzami apdraudēta, vai arī nolūkā glābt gaisakuģi esošo cilvēku dzīvību pieņemt šādus lēmumus":

» par lidojuma turpinājumu, atkāpjoties no dispečera norādījumiem; par nosēšanos sliktākos meteoroloģiskos apstākļos, nekā paredz meteoroloģiskais minimums;

par lidojuma pārtraukšanu un piespiedu nosēšanos;

41 Sissa v. Pan American Airways, New York Supreme Court, 21 Oct. 1970: Avi 17.773. m LR AP un MP Ziņotājs. - 1993. - Nr. 12/13.

43 L V. — 1994. - 22. apr. - Nr. 48. Sk. ari - L V D. - 1994. - 4. burtn.

4) savas kompetences ietvaros dot jebkurai personai, kas atrodas gaisakuģi, obligāti pildāmus norādījumus un piemērot visus nepieciešamos līdzekļus, lai pārtrauktu jebkuras personas rīcību, kura acīm redzami apdraud lidojuma drošību, un pēc gaisakuģa nosēšanās nodot šo personu kompetentām iestādēm;

5) ja nepieciešams, organizēt pasažiera, viņu mantas un bagāžas pārbaudi gaisakuģa lidojuma laikā (38. p.).

"Valsts politiku un pārvaldi LR gaisa telpas izmantošanas un civilās aviācijas darbības jomā realizē LR Satiksmes ministrijas Aviācijas departaments un LR Civilās aviācijas administrācija" (5. p.), kas ir valsts pārvaldes institūcija Satiksmes ministrijas pakļautībā.

Gaisakuģus Latvijā reģistrē Civilās aviācijas gaisakuģu reģistrā, muitas un policijas gaisakuģus ieskaitot.

Likuma 28. pantā noteikts, ka LR gaisa telpa un aeronavigācijas iekārtas tiek izmantotas par maksu.

Latvijā lidlauku drošības programmu īsteno lidlauku drošības dienests, sadarbojoties ar lidlaukā esošajiem robežapsardzības, muitas, policijas u.c. dienestiem, kuru darbību koordinē lidlauka civilās aviācijas drošības komisija (58. p.).

LATVIJASDIVPUSĒJIELĪGUMIPAR GAISA SAKARIEM

ft Pasaulē parakstīti vairāki tūkstoši divpusēju līgumu par starptautiskajiem civilajiem gaisa sakariem, kuru pamatā parasti ir abpusības princips.

Latvija noslēgusi visai daudz divpusēju līgumu par civilo gaisa satiksmi ar Austriju- 25.06.92.,44 Baltkrieviju- 07.09.95.« Beļģiju- i2.12.94. /6 Dāniju-

03.06.96.,47 Igauniju -20.01.95.,"» Izraēlu -03.11.93.,"» Lielbritāniju - 06.12.93.,511 Lietuvu - 09.09.96.,51 Nīderlandi - 25.03.93.,-"- Norvēģiju - 03.06.93.," Poliju -

** Air Transport Agreement between the Government of the Republic of Latvia and the Austrian Federal Government. Beztermiņa, Latvijai spēkā no 0 1.09.92.

Air Transport Agreement between the Government of the Republic of Latvia and the Government of the Republic of Belorus Beztermiņa, Latvijai spēkā no 3 1.05.96.

Agreement between the Government of the Republic of Latvia and the Government of the Kingdom of Belgium on Air Transport. Beztermiņa.

Air Services Agreement between the Government of the Republic of Latvia and the Government of the Kingdom ofDenmark. Beztermiņa, spēkā no 29.1 1.94.

4" Air Services Agreement between the Government of the Republic of Latvia and the Government of the Republic of Estonia. Beztermiņa, spēkā no 30.0 1.96. Tekstu sk. LV— 1995. — 14. sept.

Air Transport Agreement between the Government of the Republic of Latvia and the Government of the State of Israel, spēkā no 14.04.96. Tekstu sk. L V. - 1995. - 29. okt.

Air Services Agreement between the Government of the Republic of Latvia and the Government of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland. Beztermiņa.

"' Air Services Agreement between the Government of the Republic of Latvia and the Government of the Republic of Lithuania. Beztermiņa, spēkā no 28.02.97.

Agreement between the Government of the Republic of Latvia and the Government of the Kingdom v of Netherlands for Air Services between and Beyond their Respective Territories. Beztermiņa, Latvijai

spēkā no 01.03.94.

:':> Air Services Agreement between the Government of the Republic of Latvia and the Government of the United Kingdom of Norway. Beztermiņa, spēkā no 25.1 1.94. . . ,? . »

01.07 . 92.,54 Somiju- 09.1 1.93,,55 Šveici- 21.05 . 93.,[194] Taizemi- 08.1 1.96.." Ukrainu - 23.05.95. « Ungāriju - 09.03.93.," Uzbekistānu - 06.06.95.,"" VFR -05.04.93."'

Šie līgumi ir visumā saskaņoti ar Čikāgas konvencijas normām. Tie satur noteikumus, kas vērsti pret jebkādu ekskluzīvo tiesību piešķiršanu trešajai valstij (piemēram, Līguma ar Ungāriju 7. p.).

Praktiski visi šie līgumi pieprasa, lai dalībvalsts realizētu efektīvu kontroli pār nacionālo aviokompāniju, kas dalībvalsts vārdā īsteno līguma noteikumus (piemēram, Līguma ar Austriju 3. p., ar Nīdelandi 4. p. u.c). Līgumslēdzējām pusēm ir tiesības atsaukt vai apturēt ekspluatācijas atļauju otras puses nacionālajai kompānijai, ja tā nevar pierādīt, ka reālas īpašuma tiesības un efektīva kontrole pār šo kompāniju pieder līgumslēdzējai pusei, kas to norīkojusi.

Šie līgumi parasti paredz gandrīz visas lidojumu brīvības, nosakot atļautos maršrutus pielikumos. Parasti iekšējo pārvadājumu veikšana otrā valstī nav

Tā pēc Līguma ar Izraēlu atļauti beznolaišanās pārlidojumi, nolaišanās un apstāšanās nekomerciālos nolūkos, kā arī kravu un pasažieru pārvadāšana uz savu teritoriju un no tās (2. p.).

Pēc šā Līguma puses tiesīgas savstarpējo sakaru īstenošanai norīkot vienu aviokompāniju (3. p.).

Katrai no pusēm ir tiesības atsaukt lidojumu ' - " a otrai pusei vai apturēt 2. pantā paredzēto tiesību īstenošanu, ja

(a) reālās īpašuma tiesības un kontrole pār aviokompāniju nav tai līgumslēdzējai pusei, kas to norīkojusi, vai šīs līgumslēdzējas puses pilsoņiem;

(b) šī līgumslēdzēja puse nespēj izpildīt otras līgumslēdzējas puses, kas šīs tiesības, likumu un noteikumu prasības;

(c) jebkuros citos gadījumos, kad aviokompānija nespēj veikt Līgumā paredzēto satiksmi ar šā Līguma noteikumiem (4. p.).

Puses maksimāli atbrīvo viena otru no muitas, importa, akcīzes nodokļa, inspekcijas maksājumu u.c. nodokļiem un maksājumiem par krājumiem (5. p.).

Taiffijānosaka pieņemama līmenī (6. p.).

Puses tiesīgas atklāt savas pārstāvniecības otras līgumslēdzējas puses teritorijā (7. p,). Katra puse savā teritorijā piemēro savus ielidošanas un izlidošanas noteikumus (8. p.).

Puses tiesīgas otras teritorija pārdot savas biļetes, pārvest peļņu un atbrīvot viena otru no peļņas nodokļa savā teritorijā (Ik p.).

Satiksmes biežumu (kapacitāti) nosaka savstarpējā komerclīgumā (12. p.).

Strīdus izšķir trīs tiesnešu šķīrējtiesa, kura tapusi, katrai pusei ieceļot pa vienam tiesnesim, bet par trešo vienojoties abiem tiesnešiem. Ja puses par viņu nespēj vienoties 60 dienu laikā, to iecel ICAO prezidents (18. p.).

Pēc visiem LR divpusējiem līgumiem puses apņemas viena otrai sniegt palīdzību civilās aviācijas drošības nodrošināšanā pret nelikumīgu iejaukšanos, lidaparātu nolaupīšanu vai citu pasažieru, komandas, lidaparāta, lidostu vai gaisa navigācijas iekārtu drošības apdraudējumu un rīkoties atbilstoši Tokijas 1963. gada, Hāgas 1970. gada un Monreālas 1971. gada Konvencijām (Līguma ar Beļģiju 8. p.).

STARPTAUTISKA KONVENCIJA PAR PREČU PĀRVADĀŠANU PA DZELZCELU

9

Patlaban sauszemes kravu pārvadājumos savas operativitātes dēj arvien lielāku pārsvaru iegūst autotransports. Tomēr Latvijā, NVS valstīs un īpaši Krievijā ar tās milzīgo teritoriju kravas un pasažieru sauszemes tranzīta pārvadājumos joprojām do — minējošā nozīme ir

Arī pirmskara periodā un pat deviņpadsmitā gadsimta otrajā pusē Eiropā do — minējošais sauszemes kravu pārvadātājs bija

1890. gada 14. oktobri tika pieņemta Starptautiskā konvencija par preču pārvadāšanu pa dz,elz,ceļu (CIM)1. Šīs Konvencijas teksts tika pārskatīts 1895. gada 16. jūlijā, 1898. gada 16. jūnijā, 1906. gada 19. septembri un 1923. gadajūnijā Bernē. Pirmskara Latvija piedalījās Konvencijas pēdējā Bernes redakcijā, kuras kopīgās dalībnieces tajā laikā bija kontinentālās Eiropas 26 valstis.

Konvencijas teksts bija garš un sīki reglamentēts. Pirmskara publikācijā L V tas aizņēma 27, bet kopā ar Pārvadāšanas noteikumiem — 52 lappuses. Konvencija reglamentēja preču pārvadājumus starp divām dalībvalstīm ar "preču zīmi" tikai pa tiem kas bija ietverti Konvencijai pievienotajā sarakstā. Tranzīta pārvadājumi caur citu valsti ar galapunktiem vienā un tajā pašā valstī netika uzskatīti par starptautiskajiem pārvadājumiem (1. p.).

Konvencijas 2. pants pieļāva arī pārvadājumus, kurus tagad uzskata par kombinētā vai multimodālā transporta pārvadājumiem un kuri latviskajā tekstā minēti kā pārvadājumi ar citu transporta uzņēmumu piedalīšanos, izņemot dzelzceļus.

Konvencija nereglamentēja pasta, negabarīta, pārvadāšanai aizliegtu priekšmetu, sprāgstvielu, viegli aizdedzināmu vielu, gāzu un dažu citu bīstamu vielu

pārvadāšanu (83. p.).

Pārvadāšana notika pēc "pārvadāšanas līguma", kuru veidoja "preču zīme". Tajā bija jāietver stingri noteikts ziņu klāsts, ieskaitot sastādīšanas vietu, izsūtīšanas un gala stacijas nosaukumu, saņēmēja uzvārdu un adresi, sūtījuma saturu, svaru u.c. (6. p.).

Šīs Konvencijas oficiāla abreviatūra starptautiskajā praksē tiek lietota nevis no nosaukuma angļu, bet gan franču valodā — Convention internationale concernant le transport des merchandises per chemin de fer. Šajā apakšnodaļā izmantots L V publicētais teksts latviešu valodā, Konvencijas tekstu ieskaitot.

Par preču zme uzradīto . ziņu. pamzīrbuatbildējanosūtītājs, .bet-pārvadātājam bija tiesības jebkurā laikā pārbaudīt šo ziņu pareizību (7. p.).

Pārvadāšanas līgums tika uzskatīts par noslēgtu, tiklīdz "izsūtīšanas stacija preci kopā ar preču zīmi pieņēmusi nosūtīšanai". Preču zīme bijajāapstiprina ar zīmogu (8. p.). Konvencijā bija noteikti pārvadājuma attālumam atbilstoši līguma izpildes termiņi (11. p.).

Par īsajiem pārvadājumiem atbildību uzņēmās preci pieņēmušais bet

par tālākajiem — katrs nākamais dzelzceļš (26. p.). Atbildība tika ierobežota 50 franku apjomā par katru preces bruto kilogramu (29. p.).

Jautājumus, kurus neparedzēja Konvencija, reglamentēja vietējā likumdošana (53. p.). Tiesas spriedumi, kas tika "taisīti uz šīs Konvencijas noteikumu pamata no kompetentā tiesneša vai aizmuguriski, pēc viņu spēkā nākšanas

saskaņā ar noteikumiem, kādi pastāv priekš lietu iztiesājošā tiesneša, stājas spēkā katrā citā līgumslēdzēju valstī tūliņ pēc tam, kad izpildītas šinī valstī noteiktās formalitātes". Lietu pārskatīšana pēc to būtības netika pieļauta (55. p.).

1966. gada 26. februārī tika pieņemta Cl V Papildu konvencija par dzelzceļa atbildību par pasažieru nāvi un personīgajiem ievainojumiem.. Šajā nodala tā netiks apskatīta, jo jaunākie noteikumi šajājautājumā ir ietverti tālāk izskatītajā Pie

likumā A "Vienotie (unificētie) noteikumi par pasažieru un bagāžas starptautisko pārvadājumu pa dzelzceļu kontraktu" (CIV).

KONVENCIJA PAR STARPTAUTISKAJIEM DZELZCELA

9

PĀRVADĀJUMIEM (COTIF)

Atbilstoši Starptautiskās konvencijas par preču pārvadāšanu pa dzelzceļu (CM) 69. panta § 1 un 1970. gada 7. februāra Starptautiskās konvencijas par pasažieru un bagāžaspārvadāšanupa dzelzceļu (CIV) 64. panta § 1 un atbilstoši 1966. gada CIVPapildu konvencijai 1980. gada9. map tika noslēgta Konveneijaparstarptautiskajiem dzelzceļa pārvadājumiem (COTIF)3 un izveidota Starptautisko dzelzceļa pārvadājumu starpvaldību organizācija^1 (O1IF), par kuras mītni tika izvēlēta Berne. Šī Konvencija būtībā arī ir Eiropas valstu Konvencija. PēcITL Internet datiem, 1997. gada septembrī COTIF bija pievienojušās 37 Eiropas valstis, to skaitā visas lielvalstis un Vācija, izņemot Krieviju. Konvencijā piedalās arī Lietuva. Līdz 1997. gada 4. maijam Latvija šajā Konvencijā nepiedalījās.

Tā sauktais COTIF Konsolidētais teksts' sastāv no tās Konvencijas daļas, uz kuras pamata tika izveidota Starptautisko dzelzceļa pārvadājumu starpvaldību organizācija, Konvencijas Protokola par Starptautisko dzelzceļa pārvadājumu starpvaldību

Additional Convention to the CIV of 26 February 1966 relating to the Liability of the Railway for

Death of and Personal Injury to Passengers.

Convention Concerning International Carriage by Rail. Konvencijas autentiskais teksts ņemts no

INTERNET materiāliem tā angļu valodas versijā.

Intergovernmental Organization for International Carriage by Rail.

Consolidated Text of the Convention concerning International Carriage by Rail (COTIF). .O organizācijas privilēģijām' un imunitāti? ', Pielikuma A 'Vienotie "(unificētie) "noteikumi par pasažieru un bagāžas starptautisko pārvadājumu pa dzelzceļu kontraktu" (CIV)7 un Pielikuma B "Vienotie (unificētie) noteikumi par kravas starptautisko pārvadājumu pa dzelzceļu kontraktu"

Starptautisko dzelzceļa pārvadājumu starpvaldību organizācijas galvenais mērķis ir iedibināt vienveidīgu tiesību sistēmu (uniform system of law), kas tiek piemērota starptautiskajai pasažieru, bagāžas un preču pārvadāšanai starp dalībvalstīm (2. panta § 1).

Šo sistēmu var piemērot arī starptautiskajai caureiošaiai (tranzīta) satiksmei, kas papildus dzelzceļiem izmanto arījūras pakalpojumus un iekšzemes ūdensceļus (through sea services and inland waterways). Citi starptautiskie pārvadājumi, kas tiek veikti uz atbildību atbilstoši dzelzceļa pārvadājumiem, jāuzskata par līniju

pārvadājumiem iepriekšējā paragrāfa izpratnē uz dzelzceļa atbildību (under the responsibility ofrailway complementary to carriage by rail, over a line) (§ 2).

Pēc Konvencijas 3. panta starptautiskajā caurejošajā (tranzīta) transportā pārvadājumi jāreglamentē atbilstoši Vienotajiem noteikumiem par pasažieru un bagāžas starptautisko pārvadājumu pa dzelzceļu kontraktu kas veido Pielikumu A (Appendix A) šai Konvencijai, un Vienotajiem noteikumiem par kravu starptautisko pār-vadājumupa dzelzceļu kontraktu (C1M)'J, kas veido Konvencijas Pielikumu B (3. p. § 1).

Līnijas vai pārvadājumi, kas skar 2. panta § 1 un 2, tiek iekļauti CIV un C1M līniju sarakstos (§ 2).

Dzelzceļiem no pasākumiem abu sarakstu ietvaros izriet vienādas tiesības un pienākumi ar tādām atkāpēm no tiem (derogations), kas izriet no katrai metodei īpašiem vadības pasākumiem. Tomēr no atbildības noteikumiem atkāpju nav (§3).

CIV un CM vienotie noteikumi, ieskaitot to pielikumus, veido Konvencijas neatraujamu sastāvdaļu (§ 4). Tomēr pēc tās 4. panta jēdziens "Konvencija" aptver ne tikai tās tiešo tekstu, bet arī Protokolu, Papildu mandātu audita uzskaitei^1", kā arī "Apendiksus" (Appendicies) A un B, ieskaitot to pielikumus.

Organizācijas struktūrvienības ir Ģenerālā asambleja, Administratīvā komiteja, Revīzijas komiteja, Ekspertu komiteja bīstamo kravu pārvadājumiem un Starptautisko dzelzceļa pārvadājumu centrālais birojs (5. p.).

Ģenerālo asambleju veido dalībvalstu pārstāvji, un to sasauc reizi piecos gados (6. p.).

Administratīvo komiteju veido 12 valstu pārstāvji. Šveices Konfederācijai tur ir pastāvi-gā vieta. Pārējos locekļus dalībvalstis iecel uz pieciem gadiem. Administratīvā komiteja nodarbojas ar Centrālā biroja administratīvo kontroli un nosaka tā darbības programmu (7. p.).

Centrālais birojs ir Organizācijas pastāvīgais sekretariāts, kas cita starpā izskata arī Konvencijas papildināšanas jautājumus (9. p.).

Protocol on the Privileges and Immunities of the Intergovernmental Organization for International

Carriage by Rail (OTIF).

Appendix A. Uniform Rules concerning the Contract for International Carriage of Passengers and

Luggage by Rail (CIV).

Uniform Rules concerning the Contract for International Carriage of Passengers and Luggage by Rail.

Uniform Rules concerning the Contract for International Carriage of Goods by Rail.

Additional Mandate for the Auditing Accounts.

Central Office for International Carriage by Rail.

Dalībvalstis informē Centrālo biroju par savam līnijām un pakalpojumiem.

Kājau minēts, CGīlF Konsolidētā teksta sastāvdaļu veido lēs Protokols par Starptautisko dzelzceļa pārvadājumu starpvaldību organizācijas privilēģijām un imunitāti:2 Pēc Protokola 1. panta § 1 Organizācija bauda imunitāti pretjurisdikciju un tiesu lēmumu izpildīšanu, izņemot gadījumus, kad

(a) Organizācija pati no tā skaidri izteikti atteikusies;

(b) ir civilprasība lietā, kuru ierosinājusi trešā puse par auto vai cita Organizācijai piederoša vai tās izmantota transporta līdzekļa avārijas radītu kaitējumu;

(c) ir pretprasības sakarā ar Organizācijas ierosinātu prasību;

(d) ir arests pēc tiesas rīkojuma saistībā ar algu vai kompensācijām, maksā Organizācija savām amatpersonām.

Organizācijas īpašums un naudas līdzekli, lai kur tie arī atrastos, jebkurā gadījumā ir imūni pret jebkuru revīziju, konfiskāciju, sekvestrēšanu (sequestration) vai jebkuru citu sagrābšanu, apķīlāšanu (distraint) § 1 minētajos gadījumos (§ 2).

Veicot savas oficiālās funkcijas, Organizācija, tās īpašums un ienākumi ir izņemti no aplikšanas ar tiešajiem nodokļiem jebkurā dalībvalstī.

Pēc Konvencijas 3. panta arī dalībvalstu pārstāvji pie Organizācijas dalībvalstīs bauda imunitāti pret jurisdikciju par savu darbību Organizācijā, kas tomēr neizplatās uz autoavārijām (a).

Viņi bauda arī imunitāti pret pirmstiesas arestu, gadījumus, kad tiek

aizturēti nozieguma vietā pēc smaga nozieguma pastrādāšanas (save when apprehended flagrante delicto) (b). Imūna pret sagrābšanu ir šo personu bagāža, izņemot gadījumus, kad tās tiek aizturētas nozieguma vietā pēc smaga nozieguma pastrādāšanas

(c). Neaizskarami ir viņu oficiālie papīri un dokumenti (d). Uz viņiem un viņu dzīvesbiedriem neattiecina vīzu un ārvalstnieku reģistrācijas ierobežojumus (e). Valūtas apmaiņas un kontroles jautājumos uz viņiem tiek attiecināts tāds pats režīms kā uz valdību pārstāvjiem (f).

Pēc 4. panta līdzīgas privilēģijas un imunitāti bauda arī Organizācijas štata darbinieki (staff members) (4. p.) un eksperti (5. p.). Šīs privilēģijas un imunitāte ir domāta vienīgi netraucētai attiecīgo personu oficiālo funkciju veikšanai (6. p.).

VIENOTIE NOTEIKUMI PAR PASAŽIERU UN BAGĀŽAS STARPTAUTISKO PĀRVADĀJUMU s PA DZELZCEĻU KONTRAKTIEM (CIV)

Kājau minēts, šie Pielikumā A ietvertie noteikumi^13 veido integrētu CIV Konvencijas sastāvdaļu. Gan CIV, gan CIM noteikumi ir ļoti apjomīgi un detalizēti dokumenti, kuros visai liela daļa normatīvās masas veltīta tehniskas dabas jautājumiem.

12 Protocol on the Privileges and Immunities of the Intergovernmental Organization for International Carriage by Rail. Teksts ņemts no oriģināla angl u valodā no Internet Atavista informācijas sistēmas materiāliem.

13 Šeit sniegtais teksts iegūts no oriģināla angļu valodā Internet Altavista informācijas sistēmas materiāliem.

izskatīšanai šeit tiks veltīts nedaudz mazāk uzmanības. Turpretim vairāk vietas šajā nodaļā tiks dots normām, kas reglamentē juridisko procesu, pušu atbildību un tās robežas.

Izņemot 2., 3. un 33. pantā noteiktos izņēmumus, Vienotie CIV noteikumi tiek piemēroti visiem pasažieru un bagāžas pārvadājumiem, ieskaitot autotransportu (motor vehicles), atbilstoši starptautiskā transporta dokumentiem vismaz pa divu valstu teritoriju tikai pa līnijām un saistībā ar pakalpojumiem, kas ietverti Konvencijas 3. un 10. pantā iekļautajos sarakstos. Vienotie CIV noteikumi jāpiemēro dzelzceļa atbildībai pasažieru nāves vai ievainojumu gadījumos, kā arī to personu nāves vai ievainojumu gadījumos, kuras pavada pārvadājumu (consignment) un kura pārvadāšana tiek īstenota atbilstoši Vienotajiem noteikumiem par preču starptautiskā pārvadājuma kontraktu (CIM) (Titiel, 1. p.§ 1).

Starptautiskos tarifus nosaka vietas, starp kurām tiek izdoti starptautiskā transporta dokumenti (§ 2).

Jēdziens stacija aptver dzelzceļa stacijas, ostas, kas tiek izmantotas piegāžu pakalpojumiem, un visas citas saistībā ar pārvadājuma kontrakta izpildi publiski pieejamās transporta pakalpojumu iestādes (§3).

Noteikumi nereglamentē

§ 1 pārvadājumus no iekāpšanas stacijas uz izkāpšanas staciju vienā un tajā pašā valstī, kad citas valsts teritorija tiek tikai tranzītā, ja

(a) līnijas vai pakalpojumus, kur notiek tranzīts, pārvalda vienīgi iekāpšanas vietas valsts;

(b) attiecīgās valstis vai dzelzceļi vienojušies neuzskatīt šos pārvadājumus par starptautiskajiem (2. p.).

Atrunas sakarā ar atbildību pasažiera nāves vai ievainošanas gadījumos katra dalībvalsts tiesīga izteikt, parakstot, ratificējot vai apstiprinot Konvenciju vai pievienojoties tai sakarā ar pasažieriem, kas iesaistīti šo valstu teritorijās notikušajos negadījumos un ir šo valstu pilsoņi vai rezidenti (3. p. § 1).

Katra valsts, kas izdarījusi iepriekš minētās atrunas, var tās jebkurā laikā atsaukt, informējot par to depozitārija valdību (§ 2).

Pārvadāšanas pienākums pēc 4. panta piekrīt jebkuras dalībvalsts dzelzceļam ar noteikumu, ka

(a) pasažieris pakļaujas Vienotajiem noteikumiem, papildu noteikumiem (supplementary provisions) un starptautiskajiem tarifiem;

(b) pārvadājumu var veikt ar parastā štata un transporta resursiem, kas ir pietiekami, lai atbilstu parastajām transporta prasībām;

(c) pārvadājumam nav par apstākļi, no kuriem dzelzceļš nevar izvairīties un kurus nevar novērst.

Ja kompetenta amatpersona nolemj, ka pakalpojums jāpārtrauc vai pilnīgi vai daļēji jāaptur, tad par šiem pasākumiem nekavējoties jāinformē publika un dzelzceļi, kuriem par to jāpaziņo arī citu valstu dzelzceļiem (§2).

Jebkura dzelzceļa darbība pretēji šā panta noteikumiem var būt par iemeslu prasībai par radīto zaudējumu kompensāciju (§ 3).

Tarifi un privāti līgumi reglamentēti 5. panta. Starptautiskajiem tarifiem jāietver visi īpašie pārvadājumiem piemērojamie noteikumi, īpaši informācija, kas nepieciešama izcenojumu un citu norēķinu aprēķiniem, kā arī nepieciešamības gadījumos valūtu konversijas noteikumi.

Starptautisko tarifu noteikumi nevar atkāpties no Vienotajiem noteikumiem, izņemot gadījumus, kad pēdējie to skaidri izteikti pieļauj (§ 1).

Starptautiskie tarifi vienādos apstākļos tiek piemēroti visiem to izmantotājiem (§2).

Dzelzceļi var slēgt privātus līgumus par samazinātiem izcenojumiem vai sām, ja līdzīgi noteikumi līdzīgos apstākļos tiek pieļauti arī citiem pasažieriem. .

Izcenojumu samazināšana ir atļauta dzelzceļu vai publiskajiem dienestiem, labdarības, izglītības vai mācību

Pēdējos divos minētajos gadījumos izcenojumu publikācija nav obligāta (§ 3).

Starptautisko tarifu publikācija ir obligāta vienīgi tajās valstīs, kuru piedalās šādos tarifos kā izbraukšanas un iebraukšanas vietas dzelzceļi. Tarifi un to papildinājumi stājas spēkā datumā, kas ir noteikts to publikācijas dienā. Izcenojumu paaugstināšana stājas spēkā sešas dienas pēc to publikācijas.

Izcenojumu labojumi, kas ir saistīti ar valūtu svārstībām un acīm redzamu kļūdu labojumiem, stājas spēkā nākamajā dienā pēc to publikācijas (§ 4).

Jebkurā starptautiskajai satiksmei atklātā stacijā pasažierim jābūt iespējai iepazīties ar starptautiskajiem tarifiem vai izvilkumiem no tiem, kas rāda šajā stacijā pārdodamo starptautisko biļešu reģistrētās bagāžas cenas (§ 5).

Norēķina vienības, valūtu apmaiņas kursi un ārvalstu valūtas pieņemšana reglamentēta 6. pantā. Vienotajos noteikumos minētā norēķinu vienība ir speciālās aizņēmuma tiesības (Special Drawing Rights — SDR), kā tās noteicis Starptautiskais valūtas fonds. To valstu valūtu SDR vērtības aprēķināšana, kas ir SVF dalībnieces, notiek pēc SVF metodoloģijas (§ 1).

Šīs norēķina vienības tiek izmantotas nevis norēķiniem par pārvadājumiem, bet gan atbildības ietvaru kalkulācijai, kas sniegta Noteikumu tālākajos pantos.

valstu valūtu kas nav dalībnieces, notiek pēc pašu noteiktas

metodoloģijas (§2).

Ja valsts nav SVF dalībniece un tās likumdošana nepieļauj § 1 un 2 piemērošanu, norēķina vienības kalkulācijai jāizpaužas nacionālās valūtas vērtībā, kas līdzvērtīga trīs zelta frankiem.

Zelta franks ir 10/31 daļa 900. raudzes zelta.

Zelta franka konversijai nacionālajā valūtājābūt pēc iespējas tuvai tai, kas izrietētu no § 1 piemērošanas (§ 3).

Dalībvalstīm jāinformē Centrālais birojs par kalkulācijas metodi (§ 4).

Nacionālās tiesības tiek piemērotas tajos jautājumos, kurus nereglamentē Vispārējie noteikumi (8. p. § 1).

"Nacionālās tiesības" nozīmē tās tiesības, kur attiecīgā persona īsteno savas tiesības, ieskaitot noteikumus, kas skar kolīziju normas (§2). • : • . .

Dzelzceļa atbildības jautājumos pasažiera -nāves vai ievainojuma gadījumos nacionālās tiesības ir nelaimes gadījuma vietas tiesības, ieskaitot noteikumus, kas skar kolīziju normas (§ 3).

Noteikumu II daļas I nodaļa (Title II, Chapter I) reglamentē pasažieru pārvadāšanu. Dzelzceļam ir pienākums atbilstošā veidā izziņot vilcienu sarakstus (timetables) (9. p. § 1), kuros (vai arī tarifos) jāuzrāda zināmu vilcienu vai pārvadājumu veidu ierobežojumi (§2).

Personas, kurām var neatļaut braukt vai kuru pārvadāšanu var pārtraukt (10. p. § 1):

(a) iereibušas, kā arī tādas personas, kuras uzvedas nepiemēroti (intoxicated, improper behaviour) vai pārkāpj attiecīgajā valstī spēkā esošos noteikumus; šīm personām nav tiesību atgūt par biļeti un bagāžas pārvadāšanu iztērēto naudu;

(b) personas, kuras var radīt neērtības pārējiem pasažieriem slimības vai citu iemeslu dēļ, izņemot gadījumus, kad viņu rīcībā irjau iepriekš par samaksu pasūtītas vai var tikt nodotas kupejas; viņu biļetes un bagāžas pārvadājuma cenu var atmaksāt atbilstoši 25. pantam, atskaitot samaksu par nobraukto ceļu;

(c) ar infekcijas vai lipīgām (infectious, contagious) slimībām slimojošas personas. pārvadāšana pakļaujama starptautiskajām konvencijām un noteikumiem, bet, ja tādu nav, — attiecīgās valsts likumiem un noteikumiem.

Uz biļetēm, kuras izsniedz starptautiskajiem pārvadājumiem, jābūt apzīmējumam CIV; pārejas periodam var piemērot arī zīmi [*] ( 11 p. § 1).

Biļešu formu un saturu noteic starptautiskās vienošanās (§ 2).

Uz biļetēm jābūt norādītai izbraukšanas un iebraukšanas stacijai, maršrutam, vilciena kategorijai un pārvadājuma klasei, cenai, pirmajai derīguma dienai un derīguma kopējam laikam (§ 3).

Ja pasažieris nokavē pārsēšanos uz nākamo vilcienu dzelzceļa vainas dēļ, tad dzelzceļam ceļa turpināšanajānodrošina, ja iespējams, augstākas klases vilcienā vai vagonā (16. p.).

Bez parasta tipa iepakotas reģistrētas bagāžas 17. pants pieļauj ari pasažiera motorizēta transporta pārvadāšanu.

Pēc 18, panta bagāžā netiek pieņemtas lietas, kas pārvadāšanai aizliegtas jebkurā teritorijā, caur kuru tās tiek vestas (a), lietas, kas ir pasta pārvadāšanas monopols (b), pārdošanai domātas preces (c), beramas vai īpaši apjomīgas lietas (d), kā arī bīstamas vielas vai lietas (e).

Pēc Noteikumu 22. panta § 1 pasažieris ir atbildīgs par 17. (bagāžā pieņemamās lietas), (bagāžā nepieņemamās lietas) un 21. panta § 2 (bagāžas iezīmēšana)

neievērošanu. Aizdomu gadījumā dzelzceļam ir tiesības bagāžas saturu pārbaudīt, piedaloties pasažierim vai diviem lieciniekiem (§ 2). Par šo pārbaudi pārkāpumu gadījumā pasažierim var likt samaksāt, bet un 18. panta pārkāpuma gadījumā iekasēt no viņa pārvadājuma un soda naudu (surcharge), kā arī kompensāciju par jebkuriem zaudējumiem un bojājumiem (§ 3).

Pārvadājuma maksa pēc 25. p. § 1 daleii vai pilnīgi jāatmaksā pasažierim (refunding), kad

(a) biļete nav izmantota vai ir izmantota vienīgi daļēji;

(b) vietu trakuma del noticis klase vai klases vilciena, nekā uzrādīts

(c) bagāža izņemta nodošanas stacijā vai starpstacijā.

Dokumentus, kas nepieciešami samaksas atdošanas pieprasījumam, atdodamās un samazināmās (deduction) summas nosaka starptautiskie tarifi (§ 2).

Atmaksāšanas prasības noilgums ir 6 mēneši pēc derīguma termiņa

beigšanās, bet bagāžai — no tās reģistrācijas dokumenta (voucher) izdošanas (§ 3).

Pārmērīgas vai nepietiekamas samaksas (overcharges, undercharges) kompensācijas notiek pēc oficiālā apmaiņas kursa samaksas iekasēšanas

dienā (§ 5).

Dzelzceļa atbildība par pasažiera nāvi vai personīgo ievainojumu. Pēc Noteikumu III 26. panta "Atbildības pamati": ir atbildīgs par kaitējumu, kas

rodas no pasažiera nāves vai personīgajiem ievainojumiem vai pasažierim radīta jebkura cita miesīga vai garīga kaitējuma (bodily or mental harm). ir arī atbildīgs

par zudumiem vai bojājumiem, kas rodas no jebkuru lietu pilnīgas vai zaudē

šanas vai bojāšanas, kuras pasažieris — šāda negadījuma upuris nēsāja vai kuras bija viņa rokas bagāžā, ieskaitot jebkurus dzīvniekus." (§ 1.)

Pēc § 2 "dzelzceļš ir atbrīvots no atbildības šādos gadījumos:

(a) ja negadījumu (accident) radījuši apstākli, kas nav saistīti ar dzelzceļa darbību (operation), un no tā sekām nav varējis izvairīties, neskatoties uz dotajos

pienācīgām rūpēm required);

(b) pilnīgi vai tiktāl, cik negadījums noticis pasažiera paša vainas vai uzvedības dēļ, kas neatbilst pasažieru normālai uzvedībai;

(c) ja negadījums noticis trešās personas rīcības dēļ, kura dzelzceļš nespēja novērst, neskatoties uz dotajos apstākļos pienācīgām rūpēm; ja dzelzceļš ar to netiek atbrīvots no atbildības, tad tas ir pilnīgi atbildīgs līdz robežām, kas noteiktas Vienotajos noteikumos, nepārkāpjot nekādas dzelzceļa tiesības vērsties pret trešajām personām.

§ 3. Vispārējie noteikumi neskar nekādu atbildību, kuru dzelzceļš varētu uzņemties § 1 neparedzētajos gadījumos.

§ 4. Šīs atbildīgais ir tas kas atbilstoši šīs Konvencijas

:LM un 10. pantā noteiktajam līniju un pakalpojumu sarakstam izmanto (operates) līniju, uz kuras notika negadījums. Ja atbilstoši sarakstam līniju izmanto divi dzelzceļi, atbildīgs ir katrs no tiem."

Pasažiera nāves gadījumā kaitējumi ietver (§ 1)

"(a) jebkuras nepieciešamās izmaksas pēc nāves, īpaši parķermeņa transportēšanu, apglabāšanu un kremēšanu;

(b) 28. pantā noteiktos zaudējumus, ja nāve neiestājas nekavējoties.

§ 2. Ja sakarā ar pasažiera nāvi personām, kuras viņam bija vai būtu bijis nākotnē pēc juridiskā pienākumajāuztur (legal duty to maintain), ir atņemts šāds atbalsts (support), šādām personām arījāizmaksā kompensācija par viņu zaudējumiem. Tiesības celt prasību par kaitējumu (damage) personām, kuras pasažieris uzturēja bez šāda juridiska pienākuma, nosaka nacionālais likums (teksta nav teikts — kāds, varētu domāt, ka tas ir cietušā pilsonības likums. — J. i?.)."

Pēc 28. panta kaitējums pasažierim personīgā ievainojuma vai cita miesīga vai garīga kaitējuma (mental harm) gadījumā ietver

"(a) jebkurus nepieciešamos izdevumus (costs), īpaši ar ārstēšanu un transportu saistītos;

(b) kompensāciju par finansiālajiem zaudējumiem, kas saistīti ar daļēju vai pilnīgu darba nespēju vai trakuma pieaugumu (incapacity to work, increased needs)".

Kompensāciju, kas dzelzceļam jāmaksā par citiem kaitējumiem, izņemot 27. un 28. pantā noteiktos, "īpaši par garīgajām un fiziskajām sāpēm un ciešanām un sakrop-lošanu (for mental or physical pain and suffering and disfigurement (pretium doloris^195)), nosaka nacionālais likums (arī nav teikts, kurš — dzelzceļa vai cietušā. —./. B.).

27. panta § 2 un 28.(b) pantā noteikto kaitējumu atlīdzina ar vienreizējas summas izmaksu (lump sum). Tomēr, ja nacionālais likums atjauj izmaksāt ikgadēju renti (annuity), tad kaitējumu atmaksā šajā veidā, ja to pieprasa cietušais pasažieris vai personas, kas uz to tiesīgas pēc 27. panta § 2 (30. p. § 1).

Summu, kurajāatmaksā pēc § 1, nosaka atbilstoši nacionālajam likumam. Tomēr Vispārējo noteikumu mērķos augstākā atbildības robeža uz pasažieri tiek noteikta 70 000 vienību vienotai izmaksai un analogai kopējās rentes summai tajos gadījumos, kad nacionālais likums nosaka mazāku maksimālo summu (§ 2).

Atbildības ierobežojumi par lietu pazaudēšanu vai bojāšanu dzelzceļa atbildības pēc 26. panta § 1 otrās daļas gadījumā ir 700 norēķina vienības uz pasažieri.

Aizliegums ierobežot atbildību, kas varētu būt ietverts īpašos tarifos vai starp dzelzceļu un pasažieri noslēgtos līgumos, kuru irjau iepriekš pilnīgi vai daļēji

atbrīvot dzelzceļu no atbildības pasažieru nāves vai personīgā ievainojuma gadījumā vai arī kas novērš dzelzceļam uzlikto pierādīšanas pienākumu, vai kas nosaka zemāku atbildības limitu par 30. panta § 2 un 31. pantā noteikto, nav spēkā. Šāda spēkā neesamība tomēr neskar pārvadājuma kontrakta spēku.

Pārvadājuma ar vairāk nekā vienu transporta veidu (mode) gadījumos, ņemot vērā šā panta § 2 noteikumus, Konvencijas noteikumi par atbildību nav attiecināmi uz to pārvadājuma daļu, kas nav pa dzelzceļu un kas ietverta Konvencijas 3. un 10. pantā (33. p. § 1).

Tomēr gadījumos, kad dzelzceļa transporta līdzekļi tiek vesti ar prāmi, noteikumi par dzelzceļa atbildību pasažieru nāves vai personīgo ievainojumu gadījumā tiek piemēroti zaudējumiem vai kaitējumam, kas ietverti 26. panta § 1, ja negadījumu izraisījusi dzelzceļa rīcība, kura notikusi, kamēr pasažieris bijis dzelzceļa transporta līdzeklī, iekāpis tajā vai izkāpis no tā. Iepriekšējās daļas (subparagraph) mērķos "valsts, kuras teritorijā negadījums ar pasažieri ir noticis", nozīmē valsti, kuras karogu nes prāmis (ferry) (§2).

Kad īpašu apstākļu dēļ dzelzceļš ir spiests uz laiku apturēt savu darbību pašam pārvadāt pasažierus vai arī tie tiek pārvadāti ar citu transporta veidu, tas atbild atbilstoši

kuras šo transporta veidu. tiek Konvencijas

18. pants un Vispārējo noteikumu 48.—S3, paragrāfs un 55. paragrāfs (Articles 8, §§ 48-53 and § 55).

Atbildīgs par reģistrēto bagāžu visa maršruta laikā līdz pat tās piegādei ir dzelzceļš, kas izdevis bagāžas reģistrācijas zīmi (34. p. § 1).

Katrs nākamais dzelzceļš, bagāžu, kļūst par pārvadājuma kontrakta

dalībnieku un uzņemas no tā izrietošo atbildību, nepārkāpjot 51. panta § 3 par galapunkta dzelzceļu (§2).

Dzelzceļš atbild par laiku no bagāžas pieņemšanas līdz tās nodošanai (35. p. § 1).

Dzelzceļš tiek atbrīvots no atbildības, ja pazaudēšana, bojāšana vai piegādes nokavējums radies pasažiera vainas dēļ (fault on the part of the passenger), viņa rīkojuma dēļ, bagāžai piemītošā trūkuma (inherent vice) vai arī tādu apstākļu dēļ, no kuriem dzelzceļš nevarēja izvairīties un kurus tas nevarēja novērst (§ 2).

Dzelzceļš tiek atbrīvots no šādas atbildības, ja pazaudēšanu vai bojāšanu izraisa īpašie riski, kas piemīt vienam vai vairākiem šādiem apstākļiem:

(a) iepakojuma iztrūkums vai neatbilstība;

(b) reģistrētās bagāžas īpašā daba;

(c) kā reģistrēta bagāža tiek piegādāti pārvadājumam nepieņemami priekšmeti (§ 3).

Pienākums pierādīt, ka pazaudēšana, bojāšana vai piegādes nokavējums noticis

viena no 35. pantā minētajiem apstākļiem dēļ, gulstas uz dzelzceļu (burden of proving rests upon) (36. p. § 1).

Kad dzelzceļš noteic, ka, ņemot vērā lietas īpašos apstākļus, pazaudēšana vai bojājumi varēja rasties no 35. panta § 3 minētajiem speciālajiem riskiem, tiek pieņemts, ka tā tas arī ir noticis. Pilnvarotā persona tomēr ir tiesīga pierādīt pretējo (§ 2).

Reģistrētu bagāžu var uzskatīt par nozaudētu, ja tā nav piegādāta vai nodota personas rīcībā četrpadsmit dienu laikā pēc piegādes pieprasījuma atbilstoši 23. panta § 3 (37.p.§ 1).

Ja bagāža, kas uzskatīta par pazaudētu, atradusies viena gada laikā pee piegādes pieprasījuma, dzelzceļam par to jāpaziņo attiecīgajai personai, ja tās adrese ir zināma vai to var noskaidrot (§ 2).

Trīsdesmit dienu laikā no šāda paziņojuma saņemšanas pilntiesīgā persona var pieprasīt tās piegādi jebkurā maršruta stacijā, atmaksājot kompensāciju un

samaksājot piegādes maksu. Tomēr pasažieris patur savas tiesības pieprasīt kompensāciju par piegādes nokavējumu pēc 40. panta § 3.

Ja atrastā bagāža netiek pieprasīta § 3 noteiktajā laikā vai arī ja to atrod vairāk nekā vienu gadu pēc piegādes pieprasījuma, tā paliek dzelzceļa rīcībā atbilstoši tās valsts likumiem, kuras jurisdikcijā ir dzelzceļš (§ 4).

Kompensācija par bagāžas pazaudēšanu. Reģistrētas bagāžas pilnīgas vai daļējas pazaudēšanas gadījumā dzelzceļš, visus citus kaitējumus (to the exclusion of

all other damages), maksā (38. p. § 1) šādā veidā:

(a) ja ciesto zaudējumu vai sabojāšanas summa ir noteikta (is established), tad maksā kompensāciju, kas ir līdzīga, bet nepārsniedz 40 norēķina vienības par iztrūkstošā bruto kilograma masu vai 600 vienības par vienu bagāžas vienību;

(b) ja ciesto vai summa nav noteikta, tad maksa

atlīdzināšanas (liquidated damages) 10 norēķina vienības par bruto kilograma masu vai vienības par vienu bagāžas vienību.

Kompensācijas metodi pēc masas vai bagāžas vienības nosaka atbilstoši starptautiskajiem tarifiem.

Pēc 38. panta § 2 dzelzceļam vēl arījāatmaksā (shall refund) samaksātā pārvadājuma maksa, muitas nodevas un citas summas, kas pasažierim bijajānomaksā par nozaudētās lietas pārvadājumu.

39. pants "Kompensācija bojāšanas gadījumā" (in case of damage) noteic, ka reģistrētas bagāžas bojāšanas gadījumā dzelzceļam jāsamaksā kompensācija, kas ir līdzvērtīga zaudētās bagāžas vērtības zaudējumam, neskaitot citu kaitējumu (§ 1).

Kompensācija par reģistrētas bagāžas piegādes nokavējumu, kas jāmaksā ir līdzvērtīga šīs bagāžas vērtības zudumam, izņemot citus kaitējumus

(39. p. § 1).

kompensācija pēc § 2 nedrīkst pārsniegt šādus apjomus:

(a) ja visa bagāža ir zaudējusi vērtību bojāšanas dēļ, jāmaksā summa, kas būtu jānomaksā tās pilnīgas pazaudēšanas gadījumā;

(b) ja vienīgi daļa no bagāžas kaitējuma dēļ zaudējusi savu vērtību, dzelzceļam jāmaksā kompensācija, kāda būtu jāsamaksā, ja šī daļa būtu pazudusi.

Kompensācija par reģistrētas bagāžas piegādes nokavējumu (delay) dzelzceļam jāmaksā par katru divdesmit četru stundu periodu pēc piegādes pieprasījuma, bet tikai par četrpadsmit dienām (40. p. § 1):

(a) ja pilnvarotā persona pierāda, ka zaudējumi vai bojājumi ciesti šajā sakarā, tad tiek maksāta kompensācija par zaudējumiem vai bojājumiem līdz maksimālajai summai

0,40^16 norēķina vienības par bagāžas bruto masas kilogramu vai septiņas norēķina vienības par bagāžas vienību, kas piegādāta ar nokavēšanos;

(b) ja pilnvarotā persona nepierāda, ka zaudējumi vai bojājumi ciesti šajā sakarā, kaitējums tiek atlīdzināts 0,07^17 norēķina vienību apjomā par bagāžas bruto masas kilogramu vai 140 vienības par vienu ar nokavēšanos piegādātu bagāžas vienību.

Kompensācijas metodi pēc masas vai bagāžas vienības nosaka atbilstoši starptautiskajiem tarifiem.

Bagāžas pilnīgas pazaudēšanas gadījumā § 1 paredzētajā gadījumā kompensācija nav maksājama papildus samaksai, kas noteikta 38. panta § 2.

Bagāžas daļējas zaudēšanas gadījumā nokavējuma kompensācijajāmaksā par to bagāžas daļu, kas nav pazaudēta (§ 3).

Ja bagāžas bojāšana nav saistāma ar piegādes nokavējumu, tad § 1 paredzētā kompensācija atbilstošos gadījumos jāmaksā papildus tai, kas noteikta 39. pantā § 4.

§ 1 paredzētā kompensācija kopā ar 38. un 39. pantā paredzēto kompensāciju nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt to, kas paredzēta bagāžas pilnīgas pazaudēšanas gadījumā (§ 5).

!(l Angliskajā tekstā Internet tīklā — 040.

17 Angliskajā tekstā Internet tīklā — 007.

Par motorizēta transporta iekraušanas vai piegādes nokavējumu, kuru radījis ar dzelzceļu saistāms iemesls, ja pilnvarotā persona to pierāda, dzelzceļam jāmaksā kompensācija, kas nepārsniedz šā transporta pārvadāšanas maksu (41. p. § 1).

Transporta līdzekļa pilnīgas vai daļējas zaudēšanas gadījumā kompensācija pilnvarotajai personai pēc transporta līdzekļa parastās cenas, un šī summa

nedrīkst pārsniegt 8000 vienības (§ 3).

Saistībā ar mantām, kas atrodas šādā transporta līdzeklī, dzelzceļam jāatbild vienīgi par zudumiem vai bojājumiem, kuri radīti vainas dēļ. Kompensācijas maksimālā

summa nedrīkst pārsniegt 1000 norēķina vienības. Dzelzceļam jāatbild par lietām, kas novietotas transporta līdzekļa ārpusē, tikai apzināti ļaunprātīgas rīcības gadījumā (§4).

Piekrauts vai nepiekrauts treileris tiek uzskatīts par transporta līdzekli (§ 5).

30., 31. un 38. —41. pantā, kā arī nacionālajās tiesībās noteiktās tiesības atsaukties uz atbildības ierobežojumu tiek zaudētas, ja tiek pierādīts, ka zudumi vai bojājumi radušies no dzelzceļa darbības vai bezdarbības, kas notikušas ar nolūku radīt kaitējumu, vai aiz nolaidības (recklessly), kā arī apzinoties, ka šādi zudumi vai bojājumi, iespējams, notiks (42. p.).

Kompensācijas summu konvertācija notiek pēc samaksas vietas un dienas kursa (43. p. § 1).

Pilnvarotajai personai ir tiesības pieprasīt procentus par samaksājamo kompensāciju, kuru aprēķina pēc 5% gada likmes no prasības dienas, bet, ja prasība nav iesniegta, no dienas, kad sākts juridiskais process (legal proceedings are instituted) (§ 3).

Reģistrētas bagāžas gadījumā procentus maksā vienīgi tad, ja kompensācija pārsniedz astoņas norēķina vienības par bagāžas reģistrācijas dokumentu (§ 4).

Reģistrētas bagāžas gadījumā, ja pilnvarotā persona viņam dotā saprātīgā laika periodā neiesniedz dzelzceļam pieprasītos atbalsta dokumentus, kas nepieciešami prasības summas galīgajai noteikšanai, nekādi procenti netiek piemēroti laika periodam starp noilguma beigšanos un patieso šāda dokumenta iesniegšanu (§ 5).

Dzelzceļš neatbild par kodolincidentu radīto kaitējumu (44. p.).

Pēc 45. panta "dzelzceļam jāatbild par saviem kalpotājiem un jebkuru citu personu, kuru tas pieņem darbā veikt pārvadājumu. Ja tomēr šādi kalpotāji un citas personas pēc pasažiera pieprasījuma sniedz tādus pakalpojumus, kādi dzelzceļam nav jāsniedz, tad ka viņi rīkojušies pasažiera vārdā, kuram sniegts pakalpojums."

Pēc 46. panta "visos gadījumos, kuriem tiek piemēroti Vispārējie noteikumi, jebkurš process (action) par atbildību uz jebkuriem pamatiem var tikt ierosināts pret dzelzceļu vienīgi pēc Noteikumos reglamentētajām normām un ar tajos noteiktajiem ierobežojumiem. Tas pats noteikums tiek piemērots jebkuram procesam, kas tiek ierosināts pret tiem kalpotājiem un citām personām, par kurām dzelzceļš atbild pēc 45. panta."

Atbilstoši pantam dzelzceļa atbildību par zaudējumiem vai kaitējumu, kas rodas no vilciena nokavēšanās vai vilciena atcelšanas, vai nokavētas pārsēšanās (missed connection), nosaka pēc tās valsts likuma, kur starpgadījums noticis (47. p.).

Tiesību apstiprināšana (assertion of rights) jeb īstenošana reglamentēta Noteikumu IV daļā. .

Dzelzceļam par atklātajiem reģistrētās bagāžas zudumiem vai •bojājamiem nekavējoties jāziņo pilnvarotajai personai (48. p. § 1). Ja šī persona nepiekrīt ziņojuma saturam, tā var pieprasīt eksperta slēdzienu par bagāžas stāvokli un kaitējumu. Ekspertu var norīkot puses vai tiesa. Pārbaudes procesu reglamentē tās valsts tiesības, kur tas notiek (§ 2).

Prasības par dzelzceļa atbildību personas nāves vai personīgā ievainojuma gadījumā jāiesniedz rakstiski vienam no šādiem dzelzceļiem:

(a) dzelzceļam, kas ir atbildīgs pēc 26. panta § 4, bet, ja atbildīgi divi dzelzceļi, tad vienam no viņiem; (b) izbraukšanas, (c) galapunkta, (d) pasažiera domicila vai parastās rezidences dzelzceļam ar noteikumu, ka dzelzceļa galvenā mītne ir dalībvalstī (49. p. § 1).

T omēr minētās prasības var celt tikai pret 26. panta § 4 izpratnē atbildīgo dzelzceļu. Ja vainīgi divi dzelzceļi, prasību var celt pret jebkuru no tiem p. § 1).

Šīs prasības var iesniegt tikai tās valsts kompetentajā tiesā, kur negadījums ar pasažieri noticis, ja starptautiskajā līgumā nav noteikts citādi (52. p. § 1).

Tiesības ierosināt lietu pasažiera nāves vai personīgā ievainojuma gadījumā zūd, ja persona, kurai ir tādas tiesības, iesniegumu par negadījumu neiesniedz vienam no

49. panta § 1 minētajiem dzelzceļiem, pret kuriem var celt prasību, sešu mēnešu laikā pēc tam, kad tai kļuvis zināms par zaudējumu vai kaitējumu. Ja persona, kurai ir prasības tiesības, vēršas pie ar mutisku prasību, jāizsniedz tai atzinums

par šāda mutiska paziņojuma saņemšanu (53. p. § 1).

Tomēr tiesības ierosināt lietu nezūd, ja

(a) pilnvarotā persona § 1 noteiktajā laikā ir iesniegusi prasību 49. panta § 1 minē — tajam dzelzceļam;

(b) § 1 noteiktajā laikā atbildīgais dzelzceļš jebkurā veidā ir uzzinājis par ne — gadījumu ar pasažieri;

(c) iesniegums par negadījumu ir iesniegts par vēlu tādu apstākļu dēļ, par kuriem pilnvarotā persona nav atbildīga;

(d) pilnvarotā persona pierāda, ka negadījums noticis dzelzceļa vainas dēļ (53. p.).

Prasības noilgums (limitation of action) šajās lietās par pasažieri ir trīs gadi no

negadījuma [55. p. § 1 (a)], bet citu pilnvarotu personu gadījumā — no nākamās dienas pēc pasažiera nāves, bet maksimums piecus gadus no negadījuma (b).

Citas prasības par pārvadājuma kontraktu iesniedzamas rakstiski dzelzceļam, kas noteikts 51. panta § 2 uņ § 3. Strīdu izlīdzinot, dzelzceļš var pieprasīt nodot biļeti un bagāžas reģistrācijas dokumentu oriģinālus (51. p. § 2) vai atbilstoši apstiprinātas kopijas (§ 4).

Šīs lietas var ierosināt vienīgi tās valsts kompetentajā tiesā, kurai ir jurisdikcija pār atbildētāju dzelzceļu, ja starptautiskajā vai koncesiju līgumā nav noteikts citādi. Ja dzelzceļš izmanto neatkarīgas dzelzceļa sistēmas dažādās valstīs, katra sistēma tiek uzskatīta par dzelzceļu šā paragrāfa (52. p. § 2).

Šīm citām no pārvadājuma kontrakta izrietošajām prasībām noilgums ir viens gads, bet divi gadi tajos gadījumos, ja kaitējums radīts apzināti vai nolaidības dēļ (55. p. § 2).

Prasību var iesniegt personas, kas ir tiesīgas to celt pret dzelzceļu atbilstoši

50. pantam (§ 3). Tās ir personas, kas uzrāda biļeti vai bagāžas reģistrācijas dokumentu, bet, ja to nav, iesniedz pierādījumu par savām tiesībām celt prasību (right to sue) (50. p.).

Lietu par atbilstoši pārvadājuma kontraktam iekasētās summas atdošanu var ierosināt pret dzelzceļu, kurš šo summu iekasējis vai kura vārdā tas izdalīts (51. p. § 2).

Citas no pārvadājuma kontrakta izrietošas lietas var ierosināt pret izbraukšanas, galapunkta dzelzceļu vai dzelzceļu, kas bija par iemeslu notikumam, uz kura pamata ierosināts process. Šādu procesu var ierosināt pret galapunkta dzelzceļu pat tad, ja tas nav saņēmis bagāžu (§ 3).

Principā lietu var ierosināt tikai pret vienu dzelzceļu (§ 4), bet pretprasības gadījumā to var iesniegt arī pret citu, ne tikai p. § 2 un § 3 norādīto dzelzceļu (§ 5).

Noilgums bagāžas pilnīgas vai daļējas pazaudēšanas lietās sāk tecēt no piegādes dienas [55. p.§ 3 (b)], bet lietās par pārvadājuma maksas, papildmaksas vai soda naudas atgūšanu — no samaksas dienas. Visās citās pasažiera pārvadājuma lietās prasības noilgumu sāk skaitīt no biļetes termiria notecēšanas (expiry of validity). No pretenzijas un nepieciešamo dokumentu iesniegšanas dzelzceļam līdz brīdim, kad dzelzceļš to noraida, noilguma tecēšana apstājas (55. p. § 4).

Personas tiesības ierosināt lietu par reģistrētas bagāžas pārvadāšanu tās pilnīgas vai daļējas pazaudēšanas gadījumā zūd, ja tā pieņem šo bagāžu (54. p. § 1).

Pēc § 2 (a) šīs tiesības bagāžas daļējas pazaudēšanas gadījumā nezūd, ja

(i) pilnvarotā persona zudumu vai bojājumu apstiprinājusi pirms bagāžas pieņemšanas atbilstoši 48. pantam;

(ii) šis apstiprinājums nav noticis vienīgi dzelzceļa nolaidības dēļ;

(b) gadījumā, kad zudums vai bojājums nav acīm redzams un nav apstiprināts, pirms to pieņēmusi pilnvarotā persona, ar noteikumu, ka

(i) persona pieprasa apstiprinājumu atbilstoši 48. pantam nekavējoties pēc zuduma vai bojājuma atklāšanas, bet ne vēlāk kā trīs dienas pēc bagāžas pieņemšanas;

(ii) viņa turklāt pierāda, ka zudums vai bojājums noticis laikā starp bagāžas pieņemšanu un piegādi;

(c) ja piegādes nokavējuma gadījumā pasažieris iesniedzis prasību dienas laikā pret vienu no panta § 3 minētajiem dzelzceļiem;

(d) ja persona pierāda, ka zaudējumus vai bojājumus radījusi dzelzceļa apzināta prettiesiska rīcība.

VIENOTIE (UNIFICĒTIE) NOTEIKUMI PAR KRAVU STARPTAUTISKO PĀRVADĀJUMU PA DZELZCEĻU KONTRAKTU (CIM)

Šie noteikumi ietverti Konvencijas Pielikumā B'\

Ņemot vērā 2. pantā noteiktos izņēmumus, Vispārējie noteikumi tiek piemēroti visām preču piegādēm pārvadājumiem pēc caurejošās pavadzīmes (under a through

Šeit apskatītais teksts iegūts no oriģināla angļu valodā Internet Altavista un ITL informācijas sistēmās.

consignment note), kas sagatavota maršrutam vismaz caur divām valstīm, un tikai pa līnijām vai pakalpojumiem, kas ietverti Konvencijas 3. un 10. pantā, kā arī piemērotos gadījumos pārvadājumiem, kas tiek uzskatīti par pārvadājumiem pa līniju atbilstoši Konvencijas 2. panta § 2 apakšparagrāfam 2.

§ 2 "staciju" definē analogi kā CIV.

CIM 2. panta § 1 (a) un (b) noteikumi ir pilnīgi analogi CIV tiem pašiem pantiem un punktiem.

Pēc § 2 piegādes starp divu blakus esošu valstu stacijām un divu valstu stacijām caur trešo valsti, ja līnijas, pa kurām notiek piegāde, pārvalda viena no šīm trim valstīm, tiek pilnībā pakļautas nosūtītājas valsts iekšējo pārvadājumu noteikumiem, izmantojot atbilstošu pavadzīmi, ja nekas pretējs nav noteikts jebkuru minēto valstu normatīvajos aktos.

Pārvadājuma pienākums. Dzelzceļam ir pienākums uzņemties jebkuru preču pilnu vagonu kravu pārvadājumus pēc šiem Vispārējiem

noteikumiem, ja

(a) nosūtītājs pakļaujas Vispārējiem noteikumiem, papildu noteikumiem (supplementary provisions) un starptautiskajiem tarifiem;

(b) un (c) pilnīgi sakrīt ar tiem pašiem CIV punktiem.

nevar piespiest pieņemt preces, kuru iekraušana, pārvadāšana vai izkraušana pieprasa īpašu iekārtu izmantošanu, izņemot gadījumus, kad tās ir attiecīgo staciju rīcībā (§ 2).

vienīgi jāpieņem kravas, kura pārvadājums var notikt nekavējoties; nosūtošajā (forwarding) stacijā spēkā esošie noteikumi nosaka apstākļus, kuros preces, kas neatbilst noteikumiem, uz laiku jānokrauj noliktavā (must temporarily stored) (§ 3).

Kad kompetentā amatpersona nolemj, ka

(a) pakalpojums pilnīgi vai jāaptur;

(b) zināmas piegādes jāatteic vai jāpieņem vienīgi ar zināmiem noteikumiem;

(c) zināmas preces transportam jāpieņem prioritārā kārtībā,

tad šie pasākumi bez kavēšanās jāizziņo publikai un pēdējiem

jāinformē citu valstu dzelzceļi publikācijas nolūkā (§4).

ar kopīgu līgumu var koncentrēt preču transportu starp zināmām vietām noteiktos punktos uz robežas un tranzīta valstīs. Šie pasākumi jāizziņo Centrālajam birojam. Dzelzceļiem tie jāietver īpašos sarakstos, kas tiek publicēti tāpat, kā tas noteikts starptautiskajiem tarifiem, un tiem jāstājas spēkā vienu mēnesi pēc notifikācijas Centrālajam birojam (§ 5).

§ 6 pilnībā atkārto CIV 4. panta § 3.

Pārvadājumam nepieņemamās lietas noteiktas 4. pantā, un tās ir

(a) lietas, kuru pārvadāšana ir aizliegta jebkurā no teritorijām, kur tās būtu jāpārvadā;

(b) lietas, kuru pārvadājums ir pasta monopols jebkurā no teritorijām, kur tās būtu jāpārvadā;

(c) lietas, kuras pēc to apmēriem, masas vai iepakojuma nav piemērotas ierosinātajam pārvadājumam, ņemot vērājebkura lietojamā dzelzceļa iekārtas un ritošo sastāvu;

(d) vielas un lietas, • kuras - nav pieņemamas, pārvadājumiiem.pec- Bīstamo preču starptautisko pārvadājumu pa dzelzceļu"' (RID) noteikumiem, kas ir Vispārējo noteikumu I pielikums (Annex I), ievērojot 5. panta § 2 noteiktos izņēmumus.

Lietas, kuras pieņem pārvadājumiem ar īpašiem noteikumiem, noteiktas 5. pantā šādi:

(a) vielas un lietas, kuras pieņem pārvadājumiem pēc RID noteikumiem, kas minēti § 2;

(b) bēru kravas, uz saviem riteņiem braucoša ritošā dzīvi dzīvnieki un piegādes, kuru pārvadājums rada īpašas grūtības pēc to dimensijām, masas vai iepakojuma, atbilstoši noteikumiem, kas reglamentēti papildu normās; tās var

no Vispārējiem noteikumiem.

Dzīvie dzīvnieki jāpavada pavadonim, kuru nodrošina piegādātājs. Tomēr pavadonis nav jāpieprasa, kad starptautiskie tarifi vai pārvadājumā dalību ņemošie to pēc piegādātāja pieprasījuma; šādos gadījumos, ja nav pretējas

vienošanās, neatbild ne par vienu zaudējumu vai bojājumu, kas izriet no

ikviena riska, kuru pavadonim vajadzētu novērst.

Divas vai vairākas valstis ar līgumu vai divi vai vairāki ar tarifu atrunām

var kopīgi nosacīt noteikumus, kuriem jāatbilst zināmām vielām vai lietām, kas nav pieņemamas pārvadājumam pēc RID, ja tās tomēr tiek pieņemtas pārvadājumam. Valstis vai dzelzceļi tādā pašā veidā var sagatavot vieglākus noteikumus, nekā

tas noteikts RID. Šādi līgumi un tarifu atrunas jāpublicē un jānotificē Centrālajam birojam, kas par tiem paziņo valstīm (§ 2).

Tarifi un privātie līgumi reglamentēti 6. pantā. Pārvadājumu maksas, vienalga, vai tās ir vai nav maršruta dažādām dalām, un papildu maksas

atbilstoši tarifiem, kuri ir likumiskā spēkā un ir atbilstoši publicēti katrā valstī, un kuri ir piemērojami pārvadāšanas kontrakta sagatavošanas laikā (§ 1).

Tarifiemjāatainovisiīpašiepārvadājumampiemērojamie apstākli, aiīirformācija, kas nepieciešama tās un papildu izmaksu un, kad nepieciešams,

noteikumi, kas reglamentē valūtas konvertēšanu. Tarifu noteikumi nedrīkst atkāpties no Vispārējiem noteikumiem, noteikumu skaidri nosacītajos gadījumos (§ 2).

Tarifi visiem izmantotājiem jāpiemēro ar vienādiem noteikumiem (§ 3).

§ 4 ir analogs CIV 5. panta § 3.

Starptautiskajam transportam obligāti jāpiemēro starptautiskie tarifi, ar to izslēdzot iekšējos tarifus. Starptautiskos tarifus var piemērot, ietverot par to skaidri izteiktu atrunu pavadzīmē (§ 5).

Tarifus un to papildinājumus var uzskatīt par atbilstoši publicētiem ar brīdi, kad publiski dara zināmas visas detaļas par tiem. Starptautisko tarifu publikācija ir obligāta vienīgi tajās valstīs, kuru dzelzceļi ir to dalībnieki kā izbraukšanas un iebraukšanas vietas dzelzceļi (§ 6).

§ 7 sakrīt ar CIV 5. panta § 4 pēdējo teikumu ar šādiem papildinājumiem:

(a) ja starptautiskais tarifs satur noteikumu par iekšējā tarifa izplatīšanu uz

visu maršrutu (extension of an internal tariff to cover the whole route), tad piemērojams ir šādu iekšējo publikācijas periodiskums;

Regulations Concerning the International Carriage of Dangerous Goods by Rail.

(b) ja tarifos ietvertais izcenojumu pieaugums seko ta dzelzceļa, kas piedalās starptautiskajos tarifos, izcenojumu pieaugumam, šie izcenojumi stājas spēkā nākamajā dienā pēc to publikācijas ar noteikumu, ka šāda vispārēja cenu paaugstinājuma radīta iekšējā tarifa izcenojumu saskaņošana ir izziņota vismaz piecpadsmit dienas iepriekš; tomēr šādu paziņojumu nevar izdarīt pirms doto iekšējo cenu paaugstinājuma;

(c) daļa atbilst CIV 5. panta § 4 pēdējai daļai.

Dzelzceļi nevar pieprasīt nekādas summas virs pārvadājuma un papildu maksām, kas noteiktas citos tarifos, kā tikai tās summas, kuras tiem ir nomaksātas. Šīs summas atbilstoši jāatzīmē un atsevišķi jāietver pavadzīmē kopā arjebkuru atbilstošu tās pamatojošu informāciju. Ja šī informācija ir ietverta pavadzīmei pievienotajos dokumentos un atbilstošās summas jāsamaksā piegādātājam, tad dokumenti nav jānodod saņēmējam ar pavadzīmi, bet jānodod piegādātājam ar nomaksas rēķinu atbilstoši 15. panta § 7.

Norēķinu vienības, konvertāciias likmes vai ārvalstu valūtas pieņemšanas noteikumi reglamentēti 7. pantā. Tā § 1 — 5 pilnībā sakrīt ar CIV 6. panta § 1 — 5.

Speciālie noteikumi īpašiem transporta veidiem reglamentēti 8. pantā.

Gadījumiem, kad tiek buksēti (haulage) privātie vagoni, īpašas normas ir

reglamentētas Noteikumos par privātā īpašumā esošu vagonu starptautisko

buksēšanupa dzelzceļu^2" (RIP) Vispārējo noteikumu Pielikumā II (§ 1).

Konteineru pārvadājumu gadījumos speciāli noteikumi ir reglamentēti Noteikumos par konteineru starptautisko pārvadāšanu pa dzelzceļu^11 (RICO) Vispārējo noteikumu Pielikumā III.

Eksprespaku transportā dzelzceļi var ar tarifu atrunām vienoties par īpašiem noteikumiem atbilstoši Noteikumiem par eksprespaku starptautisko pārvadāšanu pa dzelzceļu^11 (RIEx) Vispārējo noteikumu Pielikumā IV (§ 3).

Divas vai vairākas valstis ar īpašu vienošanos vai divi vai vairāki dzelzceļi ar īpašiem noteikumiem vai tarifu atrunām var vienoties par noteikumiem, kas atkāpjas no Vispārējiem noteikumiem, šādiem piegāžu veidiem:

(a) piegādēm, kas notiek pēc masējama (negotiable) dokumenta;

(b) konsignācijām, kuras piegādā vienīgi pret pavadzīmes dublikātu;

(c) avīžu piegādēm;

(d) piegādēm, kas domātas gadatirgiem vai izstādēm;

(e) piegādēm, kas sastāv no takelāžas un iekārtām preču aizsardzībai tranzītā pret aukstumu un karstumu;

(f) piegādēm visā maršruta garumā pēc pavadzīmēm, kas nav domātas maksas iekasēšanai un kā rēķini (charging or billing);

(g) piegādēm, kuras nosūtītas ar dokumentu, kas ir piemērots automātiskai datu noraidei.

Regulations Concerning the International Haulage of Private Owner's Wagons by Rail. Regulations Concerning the International Carriage ofContainers by Rail.

Regulations Concerning the International Carriage of Express Parcels by Rail.

Papildu noteikumi, kas reglamentēti 9. panta, pilnīgi sakrīt ar CIV 7. pantu.

Nacionālie likumi skaiti 10. pantā, kura § 1 un § 2 pilnībā sakrīt ar CIV 8. panta šiem pašiem paragrāfiem.

Pārvadājuma kontrakta sastādīšana un izpildīšana reglamentēta Noteikumu II daļā. Pārvadājuma kontrakts rodas (come into existence) ar bridi, kad nosūtošais dzelzceļš pieņem preces pārvadājumam kopā ar pavadzīmi. Pieņemšana tiek fiksēta (is established) ar pavadzīmes pieņemšanu un piemērotos gadījumos — ar nosūtošās stacijas zīmogu vai kases aparāta atzīmi (accounting machine entry), kas uzrāda pieņemšanas dienu (11.1. p.).

Pirmajā punktā noteiktajai procedūrai jānotiek nekavējoties pēc tam, kad visas ar pavadzīmi saistītās preces ir nodotas pārvadājumam un maksas, kuras preču piegādātājs ir apņēmies nomaksāt, ir nomaksātas vai arī ir deponēts nodrošinājums (security) atbilstoši 15.7. pantam. Procesam, ja konsignētājs to pieprasa, jānotiek viņa klātbūtnē (2).

Kad uz pavadzīmes uzspiests zīmogs vai izdarīta kases aparāta atzīme, pavadzīme kļūst par pierādījumu par kontrakta sastādīšanu un tā saturu (3).

Tomēr, kad preču iekraušana pēc tarifiem un līgumiem starp piegādātāju un dzelzceļu ir piegādātāja uzdevums un tas tiek atļauts nosūtošajā (forwarding) stacijā, dati pavadzīmē par preču masu vai paku skaitu tiek pierādīti vienīgi tad,

kad paku skaitu un svaru dzelzceļš ir pārbaudījis un apstiprinājis pavadzīmē. Ja šaubu par preču daudzumu nav, pierādījums tam pret dzelzceļu nav nepieciešams. Tas notiek gadījumos, kad vagons tiek nodots ar neaizskartiem zīmogu oriģināliem (4). s

Dzelzceļam jāapstiprina preču pieņemšana un to pieņemšanas pārvadāšanai datums ar spiedogu vai kases aparāta atzīmi uz pavadzīmes dublikāta pirms tā atdošanas preču piegādātājam (consignor). Šim dublikātam nav ne tāda paša spēka (effect) kā pavadzīmei, kas pavada preces, ne tāda spēka kā konosamentam (5).

Pavadzīme piegādātājam jāiesniedz, atbilstoši pabeigta (shall present duly Katrai piegādei (consignment) ir jāsagatavo sava pavadzīme. Viena pavadzīme nevar būt vairāk kā viena vagona kravai (12.1. p.).

Dzelzceļam gan petite gan grande vitesse transportam jāparedz standarta

formas pavadzīme ar dublikātu piegādātājam. Piegādātāja izdarītā pavadzīmes izvēle norāda, vai preces jāpārvadā ar petite vitesse vai grande vitesse transportu. Pieprasīt vienai ceļa daļai grande vitesse, bet atlikušajai — petite vitesse nedrīkst, izņemot, kad par to vienojušies visi iesaistītie dzelzceļi. Starp kaimiņvalstīm dzelzceļi var noteikt vienkāršotu pavadzīmes formu (2).

Pavadzīmi iespiež divās, bet nepieciešamības gadījumā — trijās valodās, no kurām vismaz vienai jābūt Organizācijas darba valodai. Pavadzīmes aizpildīšanas valodu var noteikt arī starptautiskie tarifi. Ja tādu noteikumu nav, pavadzīmes aizpildīšanas valoda var būt nosūtīšanas valsts valoda ar tulkojumu vienā no Organizācijas valodām, bet latīņu burtiem, izņemot gadījumus, kad starptautiskie tarifi nosaka citādi (3).

Pavadzīmei jāsatur šādi dati:

(a) galastacijas nosaukums (13.1. p.);

(b) pieņēmēja (consignee) vārds un adrese; .

(c) preču apraksts;

(d) preču masa vai līdzīga informācija;

(e) paku numuri un apraksts gan gadījumos, kad to ir mazāk viena Vagona kravu, gan pilnu vagona kravu gadījumā, kas aptver vienu vai vairākus iepakojumus, kuri tiek nosūtīti pa un jūru un irjāpārkrauj;

(f) vagonu skaits un privātīpašumā esošajiem vagoniem arī tara, ja tas skar preces, kad iekraušana ir piegādātāja uzdevums;

(g) muitas vai citu administratīvu institūciju pieprasīts detalizēts dokumentu saraksts, kas ir pievienoti pavadzīmei vai tiek uzrādīti kā tādi, kas dotajā stacijā ir

rīcībā vai noteiktā muitā, vai citā varas institūcijā;

(h) piegādātāja vārds un adrese: tikai viena fiziska vai juridiska persona var tikt uzrādīta kā piegādātājs; vajadzības gadījumā vārdam jāpievieno paraksts vai faksimils.

Papildu datus var pieprasīt attiecīgās valsts likumdošana (2).

14. pants reglamentē maršruta un tarifu jautājumus.

Pārvadājuma maksa pēc 15. panta jāsamaksā piegādātājam vai pieņēmējam, par

izdarāms šādi formulēts ieraksts uz pavadzīmes:

"(a) (i) 'pārvadājums apmaksāts' (charges paid), ja viņš apņemas samaksāt vienīgi maksu par pārvadājumu;

(ii) 'pārvadājums apmaksāts, ieskaitot...', ja viņš apņemas nomaksāt papildus pārvadājumam pastāvošās nomaksas; viņamjādod precīzs šo maksājumu apraksts; papildu norādes (indications) var skart tikai papildu nomaksas vai citas nomaksas, kas tiek izdarītas no pieņemšanas pārvadājumam līdz piegādei, kā ari summas, kuras savāc vai nu muita, vai cita administratīva vara, kas nedrīkst novest pie kopējo nomaksu summas jebkuras kategorijas maksas sadalīšanas (piemēram, kopējās muitas nodevas summas un citu muitai nomaksājamo summu, pievienotās vērtības nodokli uzskatot par īpašu kategoriju);

(iii) 'pārvadājuma maksa samaksāta X' (X uzrādot pēc nosaukuma punktu, kurā kaimiņvalstu tarifi ir piemēroti), ja viņš apņemas samaksāt pārvadājuma naudu X;

(iv) 'pārvadājuma maksa samaksāta X, ieskaitot...' (X uzrādot pēc nosaukuma punktu, kurā kaimiņvalstu tarifi ir piemēroti), ja viņš apņemas samaksāt pārvadājuma naudu papildus tai, viņš maksā X, bet izslēdzot visas maksas, kas ir saistītas ar nākamo valsti vai dzelzceļu; (ii) noteikumi jāpiemēro analogi;

(b) 'visas maksas nomaksātas', ja viņš uzņemas nomaksāt visas maksas (pārvadājuma maksas, papildu maksas, muitas nodevas un citas nomaksas);

(c) 'maksas nomaksātas (charges paid not exceeding), ja viņš apņemas nomaksāt fiksētu summu; izņemot gadījumus, kad tarifi noteic citādi, šī summa jāizsaka nosūtošās valsts valūtā. Papildu un citas izmaksas, kas paredzētas nosūtošajā stacijā, jākalkulē visam attiecīgajam un maksa par piegādes procentiem, kura noteikta 16.2. pantā, vienmēr pilnībā jāsamaksā piegādātājam, ja tiek maksāts atbilstoši (a)(iv) noteikumam."

3. daļa nosaka, ka starptautiski tarifi var pieprasīt lietot vienīgi noteiktas frāzes, kas noteiktas šā panta 2. daļā.

Maksas, kuras piegādātājs nav uzņēmies apmaksāt, jānomaksā pieņēmējam. Neskatoties uz to, šādas maksas jānomaksā piegādātājam, ja pieņēmējs nav ne pārņēmis sava valdījuma pavadzīmi, ne īstenojis savas tiesības atbilstoši 28.4. . pantam,, nedz modificējis pārvadājuma kontraktu atbilstoši pantam (4).

Papildu maksājumi, tādi kā par dīkstāvi, stāvvietu, uzglabāšanu noliktavā un svēršanu (demurrage, standage, warehousing, weighing), kas izriet no pierakstāma akta vai no izdarīta pieprasījuma, vienmērjāmaksā (5).

Nosūtošais dzelzceļš var pieprasīt, lai nosūtītājs iemaksā (prepay

the charges) preču gadījumā, ja tiek pārvadātas tādas preces, kas var ātri sabojāties (rapid deterioration) vai kas to zemās cenas vai veida dēļ nedod pietiekamu drošību pārvadājuma nomaksai (6).

Ja nomaksu summu, kuru piegādātājs samaksāt, nevar precīzi noteikt

brīdī, kad preces tiek nodotas pārvadājumam, šādas nomaksas jāietver izcenojumu paziņojumā (charges note) un šie ar piegādātāju jānokārto (settlement of ac

counts) ne vēlāk kā pēc tranzīta perioda notecēšanas. Dzelzceļš var pieprasīt kā drošības naudas depozītu, kas sasniedz šādu nomaksu summu (security aproximating to the amount ofsuch charges), par ko izsniedzama kvīts (receipt). Piegādātājam jāpiegādā detalizēts maksājumu uzskaitījums, kas tiek no izcenojumu

izsniedz apmaiņai pret kvīti (7).

Nosūtošajai stacijai pavadzīmē un tās dublikātā jādetalizē iepriekš samaksātas nomaksas, ja nosūtošajā stacijā spēkā esošie noteikumi nenosaka, ka šie izcenojumi jādetalizē vienīgi dublikātā. Šā panta 7. daļā paredzētajā gadījumā šie izcenojumi nav jādetalizē ne pavadzīmē, ne tās dublikātā (8).

Procenti no piegādes (interest in delivery) var tikt deklarēti jebkurā pavadzīmē. Deklarētā summa jāuzrāda skaitļos pavadzīmē nosūtošās valsts valūtā vai citā valūtā, kā to noteic tarifi vai norēķina vienības (16.1. p.).

Procentu maksa par piegādi par visu maršrutu atbilstoši nosūtošā

dzelzceļa tarifiem (2).

Piegādātājs var piegādāt preces pēc maksāšanas noteikuma 'samaksa, kad prece piegādāta' (cash on delivery), kas nepārsniedz to cenu preču pieņemšanas brīdī nosūtošajā (forwarding) stacijā. Šādas samaksas summa, kad prece piegādāta, jāizsaka izbraukšanas valsts valūtā; tarifi var noteikt izņēmumus (17.1. p.).

Dzelzceļu nevar piespiest samaksāt virs jebkuras summas, kas veido samaksu, kad prece piegādāta, izņemot gadījumus, kad šādu summu ir samaksājis pieņēmējs (2).

Ja preces ir pilnīgi vai daļēji piegādātas pieņēmējam bez iepriekšējas samaksas, kad prece piegādāta, jāsamaksā piegādātājam jebkuru zaudējumu vai

kaitējuma summa, kas radīta līdz samaksas summai, kad prece piegādāta, nepārkāpjot jebkuras tiesības atgūt šo summu no preču pieņēmēja (3).

Piegāde pēc 'samaksa, kad prece piegādāta' notiek, nomaksājot tarifos no

teikto summu. Tājānomaksā, neskatoties uz 'samaksas, kad prece piegādāta' atcelšanu vai samazināšanu, modificējot pārvadājuma kontraktu atbilstoši 30. panta daļai (4).

Piegādātājs atbild par zinu pareizību, kas ietvertas pavadzīmē. Viņam jāatbild par visām sekām, ja šīs ziņas izrādītos nepastāvīgas, nepareizas, nepilnīgas vai ierakstītas nepareizajā vietā. Ja vieta ierakstam nav pietiekama, piegādātājam pavadzīmē jāuzrāda cita vieta, kur atrodamas pārējās ziņas (particulars) (18. p.).

Preču stāvoklis, iepakojums un marķējums. Ja -dzelzceļš pieņem pārvadājumam preces, kurām ir acīm redzamas bojājumu pazīmes, tas var pieprasīt šādu preču stāvokli uzrādīt pavadzīmē (19.1. p.).

Ja pēc preču rakstura tām nepieciešams iepakojums, piegādātājam tās jāiepako tā, lai aizsargātu preces pret pilnīgu vai daļēju pazaudēšanu vai bojāšanu tranzītā un lai izvairītos no riska ievainot vai kaitēt personām, bojāt vai radīt kaitējumu iekārtām vai citām precēm. Iepakojumam jāatbilst nosūtošajā stacijā spēkā esošajiem noteikumiem (2).

Ja nav savu darbību ar šā panta 2. daļu, dzelzceļš var vai nu

atteikties pieņemt preces, vai arī pieprasīt, lai nosūtītājs (sender) atzīst

iepakojuma trūkumu vai tā defektus un precīzi tos apraksta (3).

Piegādātājs atbild par visām neiepakošanas vai nepietiekamas iepakošanas sekām. arī jāatlīdzina jebkuri zaudējumi vai bojājumi, kas radušies dzelzceļam šā iemesla dēļ. Ja pavadzīmē nav nekādu ziņu, tad šāda trakuma vai defektu pierādīšanas pienākums gulstas uz dzelzceļu (4).

Izņemot gadījumus, kad tarifi noteic citādi, nepilnas vagona kravas piegādātājam (consignor) uz katras pakas vai uz dzelzceļa apstiprinātas birkas (label) skaidrā un nepārprotamā veidā, kas nepieļauj pārpratumus un pilnībā atbilst pavadzīmē ietvertajām ziņām, jāuzrāda (5)

(a) saņēmēja (consignee) vārds un adrese;

(b) galastacija.

Pēc (a) un (b) punktiem pieprasītās detaļas jāuzrāda uz katra vagonā esošās kravas iepakojuma, kura nosūta pa dzelzceļu/jūra un kurš ir jāpārkrauj (trans-ship). Vecais vai birkas piegādātājam jānoņem (19.5.2 p.).

Izņemot gadījumus, kad papildu noteikumi vai tarifi nosaka citu kārtību, trauslas preces vai tās, kas var tikt izkaisītas (izkliedētas), un preces, kuras var nosmērēt

(taint) vai bojāt citas preces, jāpārvadā vienīgi veselās vagonu kravās (compleat wagonloads), izņemot gadījumus, kad tās ir iepakotas vai sastiprinātas kopā tādā veidā, ka tās nevar ne tikt sabojātas, ne pazaudētas, ne nosmērēt vai bojāt citas preces (6).

Preču nodošanu pārvadājumam reglamentē nosūtošās stacijas noteikumi (20.1. p.).

Dzelzceļam vienmēr ir tiesības pārbaudīt, vai preču partija atbilst pavadzīmē ietvertajām zinām un vai tiek ievēroti to pārvadāšanas noteikumi p), nosūtošajā

vai gala stacijā pie tā pieaicinot nosūtītāju un saņēmēju, bet tranzīta laikā divus ar dzelzceļu nesaistītus lieciniekus (2). Pārbaudes rezultātus ietver pavadzīmē (3).

Pārmērīgo kravu (overloading) var izkraut jebkurā stacijā, nekavējoties pieprasot par to instrukcijas no saņēmēja (23.1. p.).

Soda naudas, piemēram, vienas norēķina vienības apmērā par bruto kravas kilogramu, dzelzceļš var uzlikt preču un vielu nepareiza apraksta gadījumā, ja tās pēc RID nav pārvadājumam, bet 5 vienību apjomā par katriem

pārmērīgi iekrautajiem 100 kilogramiem, ja iekrāvis piegādātājs (24. p.).

Piegādātāja pienākums ir pievienot pavadzīmei visus visām administratīvajām institūcijām nepieciešamos dokumentus (25.1. p.). Dzelzceļa pienākums nav tos pārbaudīt (2). Piegādātājs atbild dzelzceļam par jebkuriem zaudējumiem, kas varētu

rasties dokumentu (3). var nepieņemt ja muitas

vai citu administratīvo institūciju zīmogi ir bojāti (5).

Tranzīta laikā administratīvās formalitātes kārto dzelzceļš, kas var deleģēt šīs pilnvaras aģentam (26. 1. p.). Dzelzceļš arī atbild par šo savu vai savu aģentu darbu (2.).

Tranzīta periodu vai nu savstarpēji nosaka dzelzceļi, kas piedalās pārvadājumā, vai nosūtošajā stacijā ir jāpiemēro starptautiskie tarifi. Piemēram, pēc 27.2.(a)(i) panta pilnu vagonu piegādēm grande vitesse tas ir 12 stundās 400 kilometru, bet nepilnām vagonu kravām — 12 stundās 300 kilometru.

Šīs pārvadājuma detaļas reglamentējošās normas ir loti detalizētas. Bieži viens pants aizņem vairāk nekā vienu lappusi. Piemēram, 27. pants aizņem gandrīz 2 (pp.. tāpēc šīs normas monogrāfijas teksta ierobežotā apjoma dēļ atšķirībā no Noteikumu sākuma daļas un procesuālajiem pantiem tiek skartas tikai konspektīvi.

Piegāde pieņēmējam tiek uzskatīta par notikušu tad, kad dzelzceļš nodod pavadzīmi un preci galastacijā pret kvīti un izcenojumu nomaksu. Ja preču pieņēmējs pieņem no pavadzīmi, viņam jāsamaksā par

pārvadājumu pienākošās summas p.).

Preču nodošana muitai tās telpās vai noliktavās tiek pielīdzināta to nodošanai pieņēmējam [2.(a)] tāpat kā tās izvietošana noliktavā, ko var izdarīt arī kravas ekspeditors (b). Tomēr piegāde tiek uzskatīta par izpildītu tad, kad preces ir nodotas (handed over) (3).

Kontrakta grozīšana reglamentēta Noteikumu III daļā.

Piegādātājs arī var izmainīt kontraktu, dodot rīkojumu, piemēram (30.1. p.):

(a) atsaukt preces nosūtošajā stacijā;

(b) apturēt tās tranzītā;

(c) atlikt to piegādi;

(d) piegādāt tās citam pieņēmējam, nevis tam, kas uzrādīts pavadzīmē;

(e) piegādāt preces ne tajā galastacijā, kas uzrādīta pavadzīmē;

(f) atvest preces nosūtošajā stacijā;

(g) apmaksāt piegādi piegādes brīdī;

(e) apmaksu par piegādi piegādes brīdī palielināt vai samazināt, vai atcelt.

Kad piegādātājs nav samaksājis pārvadājuma maksu kravas piegādes galapunkta valstī (destination) un nav ietvēris pavadzīmē vārdus: "Saņēmējam nav tiesību dot tālākus rīkojumus" (consignee not authorised to give subsequent orders), saņēmējs var grozīt kontraktu, dodot īpašus rīkojumus: apturēt preces tranzītā [31.1.(a)], atlikt to piegādi (b), piegādāt tās citam pieņēmējam, nevis tam, kas uzrādīts pavadzīmē (c), piegādāt preces ņe tajā galastacijā, kas uzrādīta pavadzīmē, nokārtojot formalitātes atbilstoši pantam (e). Šādi rīkojumi jādod galastacijā vai tajā stacijā, kur preces

robežu, iebraucot galapunkta valstī (2.).

Tomēr nav tiesīgs izmainīt kontraktu, ja ir pieņēmis pavadzīmi

p.] vai preci (b).

No 30. un 31. panta kārtībā doto rīkojumu izpildes dzelzceļš nedrīkst izvairīties, izņemot gadījumus, kad tas vairs nav galastacijā iespējams [32.1.(a) p.], traucētu normālai dzelzceļa satiksmei (b), būtu pretlikumīgi (c) vai preču cena nenosegtu jauno rīkojumu izpildi (d).

Atbildība reglamentēta Noteikumu IV daļā, nosakot 35. pantā, ka dzelzceļš, kas pieņēmis preces pārvadājumam kopā ar pavadzīmi par precēm, atbild par to zudumiem vai bojājumiem visa maršruta laikā no to pieņemšanas līdz piegādei (1). Katrs nākamais dzelzceļš, kas piedalās pārvadājumā, uzņemas savu dalu atbildības, nepārkāpjot 55.3. pantu (2). .

Izņēmums ir gadījumi, kad zudumi vai bojājumi izriet no personas vainas, kas pilnvarota rīkoties ar (person vai arī precēm piemītošajiem īpašajiem

riskiem, kā arī tādos gadījumos, piemēram, kā pārvadāšana atklātos vagonos vai dzīvu dzīvnieku pārvadāšana [36. 2. p. (a) —(i)].

Pienākums pierādīt, ka zudumi vai bojājumi radušies 36.2. pantā noteikto iemeslu dēļ, gulstas uz dzelzceļu (37.1. p.). Turpretim, ja dzelzceļš noteic, ka zudumi radušies no viena no precēm piemītošajiem īpašajiem riskiem, kā tas noteikts 36.3. pantā, tiek prezumēts, ka tas tā ir noticis. Pilnvarotā persona tomēr tiesīga pierādīt pretējo (2).

Ja preces tiek pāradresētas (reconsigned) pēc šiem pašiem noteikumiem un pārvadājuma laikā tās tiek daļēji zaudētas vai bojātas, tiek prezumēts, ka tas noticis pēdējā pārvadājuma kontrakta laikā (38.1. p.).

Tiek uzskatīts, ka preces ir pazaudētas, ja tās nav piegādātas 30 dienu laikā no tranzīta perioda beigām (39.1. p.). Pilnvarotā persona, kas saņēmusi par pazaudētajām precēm kompensāciju, var rakstiski pieprasīt, lai, ja tās atrastu gada laikā, par to nekavējoties saņēmējam. Dzelzceļam rakstiskijāapstiprina šāda pieprasījuma

saņemšana (2).

Trīsdesmit dienu laikā no šāda paziņojuma saņemšanas attiecīgā persona var pieprasīt, lai preces tai tiktu piegādātas jebkurā šā maršruta (on the route) stacijā, bet tai jāatmaksā par preču pazaudēšanu kompensācija, no kuras tiek atskaitītas

tajā ietvertās izmaksas. Neskatoties uz to, preču saņēmējam paliek viņa tiesības uz kompensāciju par tranzīta laika pārsniegšanu atbilstoši 43. un 46. pantam (3).

Ja šā panta 2. daļā minētā pieprasījuma un 3. noteikto instrukciju nav vai arī

ja preces atrastas vairāk nekā gadu pēc kompensācijas samaksāšanas, dzelzceļš ar tām rīkojas atbilstoši savas atrašanās vietas valsts likumiem.

Kompensācija par preču daļēju vai pilnīgu pazaudēšanu (loss). Preču pilnīgas vai daļējas pazaudēšanas gadījumā, neskaitot citus kaitējumus, dzelzceļam jāsamaksā kompensācija, kuru pēc preču kvotēšanas vērtības (commodity exchange

quotation), bet, ja tādas kvotēšanas nav, — atbilstoši tekošajām tirgus cenām, bet, ja nav ne pirmo, ne otro minēto cenu, — atbilstoši normālai tādu pašu preču cenai laikā un vietā, kur preces bija pieņemtas pārvadājumam (40.1. p.).

Kompensācija nedrīkst pārsniegt 17 vienības par bruto masas kilograma

iztrūkumu (gross mass short) atbilstoši 45. pantā noteiktajiem ierobežojumiem (2).

Papildus tam dzelzceļam jāatmaksā pilnvarotajai personai pārvadājuma samaksas, muitas nodevas un citas summas, kas saistītas ar pazaudēto preču pārvadājumu (3),

2< Ar šo personu domāta ikviena cita pilntiesīga persona, izņemot dzelzceļu.

Summu konversija notiek pec valutas apmaiņas kursa, kas bija piemērojams kompensācijas samaksas brīdī (4).

41. pants nosaka normas gaistošu, iztvaikojošu un citu vielu zudumiem (wastage) un kompensāciju gadījumiem, kad šie zudumi pārsniedz šajā pantā noteiktos limitus par vienu līdz diviem procentiem.

Kompensācija par preču sabojāšanu (damage) notiek atbilstoši to vērtības zaudēšanai (loss in value), izņemot visus citus kaitējumus (to the exclusion of all other damages). Summu piemērojot 40. pantā noteiktos vērtēšanas principus,

vērtības zaudējumu nosakot galapunktā (42.1. p.).

Tomēr kompensācija nedrīkst pārsniegt (a) visas piegādes vērtību, ja visa piegāde zaudējusi savu vērtību tās bojāšanas (b) ja tikai dala no piegādes zaudējusi savu

vērtību tās sabojāšanas dēļ, tad jāsamaksā šīs piegādes daļas vērtība, kas būtu bijusi jāsamaksā, ja tā būtu pilnīgi pazudusi (2).

Kompensācija par pārvadājuma laika pārsniegšanu (exceeding the transit period) nedrīkst būt lielāka par trīskāršu pārvadājuma maksu (43.1. p.).

Preču pilnīgas pazaudēšanas gadījumā šī kompensācija nav jāmaksā (2).

Ja pazaudēta tikai dala no piegādes, nokavējuma kompensācijajāmaksā tikai par nepazaudēto dalu (3).

Ja preces bojātas ne tāpēc, ka pārsniegts tranzīta periods, šā panta 1. daļā noteiktā kompensācija jāmaksā papildus 42. pantā noteiktajai (4).

panta 1. 40. un 42. pantā noteiktās kompensācijas nekādā gadījumā kopā

nedrīkst pārsniegt summu, kas būtu jāmaksā, ja būtu pazaudētas pilnīgi visas preces (5).

Ja preču zudumus, bojājumus, pārvadājuma laika nokavējumu, nespēju sniegt vai pienācīgi sniegt dzelzceļa papildu pakalpojumus radījusi dzelzceļa apzināti prettiesiska darbība vai rupja neuzmanība (wilful misconduct or gross negligence), dzelzceļam jāmaksā pilna kompensācija par zudumiem vai bojājumiem, kas tomēr jāierobežo dubulta 25., 26., 30., 32., 33., 40., 42., 43., 45. un 46. pantā noteiktā maksimuma robežās (44. p.).

Gadījumā, kad deklarēti procenti no piegādes (interest in delivery), kompensācija par pierādītiem zudumiem vai bojājumiem var tikt pieprasīta papildus tai, kas noteikta

40., 42., 43. un 45. pantā (46. p.).

Procentus no kompensācijas (interest on compensation) 5% apjomā gadā pilnvarotā persona var pieprasīt no prasības iesniegšanas, par minēts 53. pantā, bet, ja šāda prasība nav iesniegta, no juridiskā procesa sākšanas dienas (from the day the legal proceedings are instituted) (47.1. p.).

Kompensāciju maksā tikai gadījumā, ja kompensācija pārsniedz piecas vienības uz pavadzīmi (2).

Ja pilnvarotā persona dotajā saprātīgā laika periodā neiesniedz dzelzceļam atbalsta dokumentus, kas nepieciešami prasības summas nokārtošanai, nekādi procenti netiek maksāti par laiku starp noteiktā perioda notecēšanu un patiesu šādu dokumentu iesniegšanu (3).

Atbildība kombinēta dzelzceļa—jūras transporta gadījumā. Pēc 48. panta katra valsts par 2.2. pantā reglamentētajiem pakalpojumiem var noteikt dzelzceļam zināmus

no atbildības šiem Noteikumiem papildus 36. panta

Pārvadātājs var pakļaut sevi šiem izņēmumiem tikai tad, ja viņš pierāda, ka zudumi, bojājumi vai pārvadāšanas laika pārsniegšana radusies jūras pārvadājuma laikā. pamati no atbildības ir šādi:

(a) kapteiņa, jūrnieka, loča vaijūras pārvadātāja, vai citu kalpotāju darbība, bezdarbība, saistību nepildīšana (act, neglect, default) kuģa navigācijas vai vadīšanas laikā;

(b) kuģa jūrasnespēja, ja pārvadātājs (no teksta nav saprotams, kurš no abiem. — /. f>\) pierāda, ka jūrasnespēja nav saistāma ar pienācīgu rūpīgumu no viņa puses darīt kuģi jūrasspējīgu, ar lai tam būtu pienācīga apkalpe, aprīkojums un rezerves vai lai padarītu visas kuģa daļas, kurās preces ir iekrautas, preču pieņemšanai, pārvadāšanai un to aizsardzībai piemērotas un drošas;

(c) ugunsgrēks, ja pārvadātājs pierāda, ka tam par iemeslu nav kapteiņa, loča vai jūras pārvadātāja, vai citu viņa kalpotāju rīcība vai

(d) jūras vai kuģojamo ūdeņu riski, briesmas uņ negadījumi;

(e) dzīvības vai īpašuma glābšana uz jūras vai tās mēģinājumi.

Pēc 50. panta dzelzceļš ir atbildīgs arī par saviem kalpotājiem un citām personām, kuras tas pieņēmis darbā pārvadājumu Ja tomēr šādas personas pēc

ieinteresētās puses pieprasījuma izgatavo pavadzīmes un tulkojumus vai izdara citus pakalpojumus, kuri dzelzceļam nav jāsniedz, tiek uzskatīts, ka viņi ir darbojušies to personu uzdevumā, kurām viņi šos pakalpojumus ir (50. p.).

Tiesību noskaidrošana (apstiprināšana) (ascertainment) preču prezumētas vai inkriminētas daļējas pazaudēšanas vai bojāšanas gadījumā notiek tādējādi, ka dzelzceļam nekavējoties pilnvarotās personas klātbūtnē jāsagatavo ziņojums, kurā ir noteikti (report stating) pēc to dabas zudumi vai bojājumi, preču stāvoklis, masa un pēc iespējas zudumu vai bojājumu apjoms, iemesls uņ Viens ziņojums bez

maksas jāizsniedz pilnvarotajai personai (52.1. p.).

Ja pilnvarotā persona neatzīst ziņojuma konstatācijas, tā var pieprasīt, lai iepriekš minēto pārbaudi izdara pušu vai tiesas iecelts eksperts (2).

Prasības par pārvadājuma kontraktu personām, kurām ir šīs tiesības atbilstoši 54. (53.2. p.), pret 55. dzelzceļam jāiesniedz rakstiski (1).

Šajā nolūkā piegādātājam (consignor) jāuzrāda pavadzīmes dublikāts, preču pieņēmēja (consignee) pilnvara vai ari jāiesniedz pierādījums, ka pieņēmējs atteicies pieņemt piegādi (consignment). Pieņēmējam prasības celšanai jāuzrāda pavadzīme, ja tā viņam nodota (3).

Jebkuri dokumenti, kuri, pēc pilnvarotās personas domām, ir šim nolūkam noderīgi, iesniedzami oriģinālā vai kopijās, kas ir pienācīgi apstiprinātas, ja dzelzceļš to pieprasa. Prasību izlīdzinot, dzelzceļš var pieprasīt uzrādīt pavadzīmes oriģinālu, dublikātu vai sertifikātu par samaksu piegādes brīdī (cash on delivery voucher) tā, lai šie dokumenti tiktu indosēti tādā veidā, ka izkārtojums ir panākts (4).

Persona, kura var celt prasību pret dzelzceļu lietā par atbilstoši pārvadājuma kontraktam samaksātās summas atgūšanu (action for the recovery of a sum paid under the contract of carriage may only be brought by), var būt vienīgi tā, kas izdalījusi maksājumu (54.1. p.).

Lietu -par- samaksu piegādes- brīdī pec 17.- panta-varierosināt vienīgi piegādātājs (2).

Citas lietas, kas izriet no pārvadājuma kontrakta, var ierosināt vienīgi (3)

(a) piegādātājs līdz brīdim, kad saņēmējs ir ? • (i) pārņēmis savā valdījumā pavadzīmi;

(ii) pieņēmis preces vai

(iii) noskaidrojis (apstiprinājis) savas tiesības pēc 28.4. vai 31. panta;

(b) saņēmējs no brīža, kad viņš ir

(i) pārņēmis savā valdījumā pavadzīmi;

(ii) pieņēmis preces vai

(iii) noskaidrojis (apstiprinājis) savas tiesības pēc 28.4. panta, vai

(iv) noskaidrojis (apstiprinājis) savas tiesības pēc panta ar noteikumu, ka viņa prasības celšanas tiesības zūd ar brīdi, kad atbilstoši (c) pantam saņēmēja iecelta persona ir pārņēmusi savā valdījumā pavadzīmi, pieņēmusi preces vai apstiprinājusi savas tiesības atbilstoši 28.4. pantam.

Lai ierosinātu lietu, saņēmējam jāuzrāda pavadzīme, ja tā viņam ir nodota (handed over) (54.4. p.).

Pēc 55.1. panta dzelzceļš, pret kuru var celt prasību par summu, kas samaksāta atbilstoši pārvadājuma kontraktam, ir tas, kurš šo summu ir iekasējis vai kura vārdā tā iekasēta.

Par samaksu piegādes brīdī prasību var celt tikai pret nosūtošo dzelzceļu (2).

Citas prasības var celt pret nosūtošo, galapunkta vai to dzelzceļu, kur noticis negadījums, kas bijis par iemeslu procesam (on which the event, giving rise to the proceedings, occurred) (3).

Ja var izvēlēties starp dažādiem dzelzceļiem, viņa tiesības izvēlēties zūd,

tiklīdz viņš ceļ prasību pret vienu no tiem (4).

Prasību pret kādu citu dzelzceļu, izņemot tos, kas noteikti šā panta 2. un 3. daļā, var celt pretprasības veidā vai izņēmuma veidā no pamatprasības par to pašu pārvadāšanas kontraktu (by way of exception to the principal claim) (5).

Kompetentā tiesa pēc 56. panta sakarā ar šiem Vispārējiem noteikumiem ierosinātajām lietām ir tās valsts tiesa, kurai ir jurisdikcija pār atbildētāju dzelzceļu, gadījumus, kad cita kārtība paredzēta starpvalstu vai koncesiju līgumos. Ja dzelzceļš izmanto neatkarīgas dzelzceļa sistēmas dažādās valstīs, šā panta katra sistēma jāuzskata kā dzelzceļš.

Tiesības celt prasības pret dzelzceļu zūd, ja persona pieņēmusi preces (57.1. p.).

Tomēr prasības tiesības nezūd (2)

(a) daļējas preču pazaudēšanas vai bojāšanas gadījumā, ja

(i) pilnvarotā persona zudumus vai bojājumus apstiprinājusi (noskaidrojusi) pirms preču pieņemšanas atbilstoši 52. pantam;

(ii) noskaidrošana, kurai bijajānotiek atbilstoši 52. pantam, nav notikusi vienīgi dzelzceļa vainas dēļ;

(b) tādu zudumu vai bojājumu gadījumā, kuri nav acīm redzami un kurus pilnvarotā persona nav noskaidrojusi līdz preču pieņemšanai, ar noteikumu, ka tā

(i) pieprasa šo noskaidrošanu pēc 52. panta nekavējoties pēc preču zuduma vai bojāšanas atklāšanas un ne vēlāk kā 7 dienas pēc preču pieņemšanas

(ii) papildus tam pierada, ka zudumi vai bojājumi radušies starp pieņemšanas laiku pārvadājumam un piegādes laiku;

(c) gadījumos, kad pārvadājuma laiks ir pārsniegts, ja pilnvarotā persona sešdesmit dienu laikā ir apstiprinājusi savas tiesības pret vienu no 55.3. pantā minētajiem dzelzceļiem;

(d) pilnvarotā persona iesniedz pierādījumu, ka zudumi vai bojājumi radušies dzelzceļa apzinātas prettiesiskas rīcības vai rupjas nevīžības del (wiful misconduct, gross negligence).

Ja preces pāradresētas atbilstoši 38. pantam, tiesības celt prasību par daļēju pazaudēšanu vai bojāšanu, kas izriet no viena no iepriekšējiem kontraktiem, zūd, ja bijis tikai viens pārvadāšanas kontrakts (3).

Pēc 58. panta prasības noilgums par pārvadājuma kontraktiem ir viens gads.

1. Tomēr šis noilgums ir divi gadi šādās lietās:

(a) samaksas, kuru no saņēmēja iekasējis dzelzceļš, piegādes brīdī atgūšanai;

(b) summu, kuras ieguvis dzelzceļš no preču pārdošanas, atgūšanai;

(c) par zudumiem vai bojājumiem, kurus radījusi apzināti prettiesiska darbība;

(d) par krāpšanu;

(e) kas izriet no viena no pārvadāšanas kontraktiem pirms preču pāradresēšanas

38.1. punktā noteiktajos gadījumos.

2. Prasības noilgums sāk tecēt

(a) kompensācijas lietās par preču pilnīgu pazaudēšanu — ar trīsdesmito dienu pēc pārvadājuma laika pārsniegšanas;

(b) kompensācijas lietās par preču pazušanu vai bojāšanu vai par pārvadāšanas laika pārsniegšanu — no piegādes dienas;

(c) pārvadājuma apmaksāšanas, papildmaksu, citu maksājumu, soda naudu, samaksas atdošanas, nepareizas iekasēšanas, kalkulācijas kļūdu vai maksas koriģēšanas lietās:

(i) ja maksājums ir izdarīts, tad no nomaksāšanas dienas;

(ii) ja maksājums nav izdarīts, tad no dienas, kad preces tikušas pieņemtas pārvadājumam, jajāmaksā preču piegādātājam, vai no dienas, kad pieņēmējs pārņēma savā valdījumā pavadzīmi, ja jāmaksā bija viņam;

(d) dzelzceļa celtajām prasībām summu atgūšanai, kuras piegādātāja vietā samaksājis saņēmējs — vai otrādi (vice versa) — un kuras no dzelzceļa pieprasa atmaksāt pilnvarotām personām, — ar prasības dienu par atmaksāšanu (claim for refund);

(e) lietās par samaksu piegādes brīdī, par ko minēts 17. pantā, — no trīsdesmitās dienas, kas seko pārvadājuma laika notecēšanai;

(f) lietās par preču pārdošanas laikā iegūtās naudas atgūšanu — no pārdošanas dienas;

(g) lietās par muitas vai citas administratīvās varas pieprasīto papildu nodevu atgūšanu — no šāda pieprasījuma dienas;

(i) visos citos gadījumos — ar prasības celšanas tiesību rašanās dienu.

Diena, kad prasības tiesības rodas (the day indicated for the commencement of the period of limitation), noilgumā netiek ieskaitīta.

3. Ja prasība ir iesniegta dzelzceļam pec 53. panta kopa ar nepieciešamajiem atbalsta dokumentiem, noilguma tecējums tiek apturēts (suspended) līdz dienai, kad dzelzceļš rakstiski noraida prasību un atsūta atpakaļ dokumentus. Ja dala no prasības tiek pieņemta, noilguma tecējums atsākas (recommence) par to prasības dalu, kas joprojām tiek apstrīdēta. Prasības saņemšanas vai atbildes uz to un dokumentu atdošanas pierādīšanas pienākums gulstas uz to pusi, kas paļaujas uz šiem faktiem. Prasības noilguma tecējums netiek apturēts ar tālākām pret to pašu objektu vērstām prasībām.

4. Prasības tiesības, kas ir tikušas ierobežotas laikā, nevar īstenot ar pretprasību (counter-claim), kā arī uz tām nevar balstīties izņēmuma kārtā.

5. Pakļaujot tos iepriekš minētajiem noteikumiem, prasības noilguma tecējuma apturēšana un pārtraukšana nosakāma pēc nacionālā likuma.

Attiecības starp dzelzceļiem reglamentētas Noteikumu VI dala. Tā norēķinu nokārtošana pēc 59. panta notiek tādējādi, ka dzelzceļam, kas ir saņēmis samaksu par pārvadājumu pēc kontrakta vai nu kravas nosūtīšanas, vai saņemšanas laikā, ir jāsamaksā kuri piedalījušies pārvadājumā, pienākošās daļas. Nomaksas

metodes tiek noteiktas starpdzelzceļu līgumos (1).

Nosūtošais dzelzceļš atbild par samaksas iekasēšanu no preču nosūtītāja (2), bet galapunkta atbild par galapunktā neiekasētajām summām (3).

kas samaksājis kompensāciju preču vai pilnīgu zudumu vai

bojājumu gadījumos pēc šiem Noteikumiem, ir tiesības vērst prasības pret (has a right of recourse against) citiem kuri piedalījušies pārvadājumā, atbilstoši

šādiem noteikumiem (60. 1. p.):

(a) dzelzceļš, kas radījis zaudējumus vai bojājumus, pilnībā atbild par tiem;

(b) ja zudumus vai bojājumus radījis vairāk nekā viens katrs atbild par zudumiem un bojājumiem, kuras tas radījis; ja nav nosakāma, kompensācija starp dzelzceļiem jāsadala (should be apportioned) atbilstoši (e) noteikumiem;

kompensācija starp dzelzceļiem jāsadala atbilstoši katras līnijas kilometrāžai, kas izteikta tarifos, izņemot tos dzelzceļus, kas pierāda, ka vai bojājumi nav

radīti uz viņu līnijām.

Jebkura dzelzceļa maksātnespējas gadījumā no tā iekasējamā daļa jāsadala starp visiem citiem dzelzceļiem, kas piedalījušies pārvadājumā (2).

Pārvadājuma laika pārsniegšanas gadījumā kompensācijas summa arī tiek sadalīta atbilstoši laikam, kravas pavada uz katra p.).

Par laiku, no kura preces ir nodotas pārvadājumam, līdz brīdim, kad sākusies to piegāde, atbild vienīgi nosūtošais (4).

Vēršanās pret citu dzelzceļu procedūra (procedure of recourse).

Nomaksas summu, kuru ir izdarījis viens no dzelzceļiem, īstenojot savas tiesības vērsties pret citu dzelzceļu, pēdējais nevar apstrīdēt, ja kompensāciju noteikusi

tiesa un pēdējam dzelzceļam par to atbilstoši paziņots, tādējādi dodot iespēju iejaukties procesā (62.1. p.).

Dzelzceļam, kas īsteno savas tiesības vērsties pret citiem dzelzceļiem, ceļot prasību, viena un tā pati lieta pret visiem iesaistītajiem ar kuriem tas

nav panācis izkārtojumu. Jā pirmais 'dzelzceļš to neizdara, 'tas zaudē savas tiesības vērsties pret tiem dzelzceļiem, pret kuriem tas nav sācis procesu (2).

; Vienā un tajā pašā spriedumā tiesai jāizlemj visas vienā lietā iesniegtās prasības (3).

Dzelzceļiem, pret kuriem šāda prasība ir vērsta, nav tiesību to pāradresēt tālāk (4). Šos prasību vēršanas procesus nevar apvienot ar kompensācijas pilnvarotajai personai lietām pēc pārvadājuma kontrakta.

Prasību vēršanas pret citu dzelzceļu lietās kompetenta ir tās valsts tiesa, kur atrodas dzelzceļš, pret kura vērsta prasība (63.1. p.).

Ja prasība tiek vērsta pret vairākiem prasītājam ir tiesības

izvēlēties starp tām tiesām, kuras ir kompetentas pēc šā panta 1. (2).

Izņēmuma noteikumi reglamentēti VII daļā.

Ja valstī ir tāds ekonomiskais un finansu stāvoklis, kas rada lielas grūtības VI daļas piemērošanā, katra valsts var atkāpties no 15., 17. un 30. panta piemērošanas, nosakot, ka zināmu pārvadājumu gadījumos

(a) pārvadājumiem no šīs teritorijas jābūt apmaksātiem

(i) līdz šīs valsts robežām vai

(ii) vismaz līdz tās robežām;

(b) piegādēm uz šīm valstīm jābūt apmaksātām

(i) vismaz līdz to robežām tiktāl, cik šī valsts nenosaka (a)(i) punktā noteiktos ierobežojumus, vai

(ii) ne tālāk kā līdz to robežām;

(c) piegādes no un uz šo valstu teritorijām nevar īstenot pēc principa — nomaksa piegādes brīdī un nekādas atlaides netiek vai ari nomaksa piegādes brīdī un atlaides tiek pieļautas tikai līdz zināmiem ietvariem;

(d) piegādātājs nevar grozīt pārvadājuma kontraktu jautājumā par piegādes valsti, priekšapmaksu (prepayment) vai nomaksu piegādes brīdī.

Šie pasākumi tiek ziņoti Centrālajam birojam (3).

Atkāpšanās no Noteikumiem (derogations). Noteikumiem nav pārsvara pār citu valstu obligāti pielietojamiem savstarpējās satiksmes noteikumiem, izpildot zināmus līgumus, tādus kā Līgums par Eiropas Ogļu un tērauda savienību un Līgums par Eiropas Ekonomisko savienību (66. p.).

LATVIJAS DIVPUSĒJIE LĪGUMI PAR STARPTAUTISKAJIEM DZELZCELA PĀRVADĀJUMIEM

9

Līdz 1997. gada 4. maijam Latvija bija noslēgusi divpusējos līgumus par dzelzceļa satiksmi ar šādām valstīm:

1) Baltkrieviju:

Pagaidu vienošanās par dzelzceļa satiksmi pāri robežai tiešajā dzelzceļa satiksmē^24 — 14.01.92., spēkā no 01.02.92., beztermiņa;

•- Temporary Agreement on Direct Railway Traffic Over the Border of Latvia and Belorus.

* LR valdības un • Baltkrievijas Republikas valdības nolīgums par tiešo • dzelzceļa satiksmi militāro kravu pārvadājumiem no Baltkrievijas Republikas uz trešajām valstīm, izmantojot Latvijas Republikas ostas^25, — 21.02.94., spēkā no 21.02.94.;

• LR valdības un Baltkrievijas Republikas valdības nolīgums par dzelzceļa transporta darbību^26 — 18.05.95., spēkā no 18.05.95., beztermiņa;

2) Krieviju: LR valdības un Krievijas Federācijas valdības vienošanās par KF pilsoņu tranzītbraucieniem ar dzelzceļa transportu cauri LR teritorijai^27 — 02.06.93., spēkā no 02.06.93., beztermiņa;

3) Uzbekistānu: LR valdības un Uzbekistānas Republikas valdības nolīgums par sadarbību dzelzceļa transportajomā^28 — 23.05.96., spēkā no 23.05.96., beztermiņa.

Tādējādi līdz minētajam laikam Latvijai nebija neviena dzelzceļa satiksmes starpvalstu līguma ne ar vienu Centrāleiropas un Rietumeiropas valsti.

Iepriekš minētie līgumi pamatā ir tehniskas dabas un tāpēc šeit analizēti netiks.

15 Agreement between the Government ofthe Republic of Latvia and the Government of the Republic of Belorus on the Direct Railway Traffic for Carriage of Military Shipments from the Republic of Belorus to the Third Countries by Using Harbours of the Republic of Latvia.

AAgreement between the Government ofthe Republic ofLatvia and the Government ofthe Republic of Belorus on Operation of the Railway Traffic.

£l AAgreement between the Government ofthe Republic of Latvia and the Government ofthe Russian Federation on Transit of Citizens ofthe Russian Federation Through the Territory ofthe Republic of Latvia.

2S Agreement between the Government of the Republic of Latvia and the Government of the Republic of Uzbekistan on Cooperation in the Field of Railway Traffic.

__XV nodaļa

STARP'"

ji .

EKONOMIKAS INTERNACIONALIZACIJA UN INTEGRĀCIJĀ

Kopš ša gadsimta sešdesmitajiem gadiem par galveno attīstīto valstu tautsaimniecības ievirzi kļuvusi ekonomikas internacionalizācija. Arī visa divdesmitā gadsimta laikā vērojama izteikta politiskās un ekonomiskās integrācijas tendence, kas īpaši spēcīgi izpaužas Eiropā.[196] Sākumu tai nosprauda ar 1957. gada Romas Līgumu par Eiropas Ekonomiskās savienības (European Economic Communiy) izveidošanu, kad sāka pakāpeniski iedibināt kapitāla, preču un darbaspēka brīvās pārvietošanās principu dalībvalstu vidū.

Kapitāla pārvietošanās brīvību noteica EEC Līguma 67. un 73. pants. 67. pantā bija deklarēts, ka "dalībvalstis savstarpēji progresīvi atcels visus kapitāla pārvietošanās (movement of capital) ierobežojumus, kas pieder dalībvalstīs pastāvīgi dzīvojošām personām, un jebkuru uz pilsonību vai pušu pastāvīgo dzīvesvietu vai vietu, kur šis kapitāls ir investēts, pamatotu diskrimināciju" (domāts kapitāla. — ./. B.).

Kas domāts ar terminu "kapitāls", Līgumā nav izskaidrots. Taču šīs monogrāfijas kontekstā to noskaidrot ir visai būtiski. Tiesas precedents Regina v. Thompson, Jonson and Woodwiss lietā izskaidro, ka ar šo terminu saprotamas arī dārgmetālu monētas. Precedents Carbone v. Ministero del Tesoro izskaidro, ka ar kapitālu saprotama arī ārvalstu valūta (foreign exchange) un fondu investīcijas (investment of funds). Taču vienkāršs naudas pārvedums nav tulkojams EEC Līguma 67. panta izpratnē. Šī panta izpratnē kapitāla pārvietošanās brīvība tiek īstenota vienīgi tad, ja tā ir saistīta ar preču un pakalpojumu pārvietošanas,7

Šis integrācijas process tagad iegājis jaunā stadijā. gadā Rietumeiropas valstu vadītāji paziņoja, ka tie vēlas izveidot pilnīgi unificētu apvienības iekšējo tirgu, un griezās pie Eiropas komisijas, lai tā sagatavotu priekšlikumus jaunas savienības izveidošanai 1992. gadā. Atbildot uz šo priekšlikumu, Komisija 1985. gadā publicēja savu "Balto grāmatu" (White Paper), kurā bija noteiktas nepieciešamās programmas kopā ar to īstenošanas kalendāro plānu. Viens no svarīgākajiem šī plāna noteikumiem bijaknpitala brivapārvietošanās, kas Eiropas Ekonorniskajāasociācījā(EEA) attiecība uz īstermiņa kapitāla kustību (short-term capital movement) tika ieviesta

1990. gada 1. jūlijā tikai deviņās dalībvalstīs. Grieķija, Portugāle, Spānija un Īrija noteica pārejas periodu.

Tikai saskaņā ar šo lēmumu EEA dalībvalstu pilsoņi ieguva iespēju atvērt banku rēķinus jebkurā citā dalībvalstī un pārvest neierobežotas summas no vienas dalībvalsts uz Šādu kapitāla pārvietošanās brīvību Latvijas Banka bez visiem starptautiskajiem akceptējajau pirms Latvijas ieviešanas 1991. gadā.

Integrācijas procesa rezultātā 1992. gada 7. februāri Māstrihtā tika parakstīts Līgums par Eiropas Savienību (Treaty Establishing the European Community), KO saīsināti dēvē par Māstrihtas līgumu. Tā paša gada 7. aprīlī to ratificēja Eiropas parlaments.4

Līguma mērķis, kas noteikts Vispārējo noteikumu B pantā, ir šāds: "(..) sekmēt sabalansētu un pastāvīgu ekonomisko un sociālo progresu, īpaši izveidojot telpu bez iekšējām robežām, stiprinot ekonomisko un sociālo sadarbību un izveidojot ekonomisko un monetāro savienību, arī iedibinot vienotu valūtu saskani ar līguma noteikumiem."5

Līguma (c) 3. pantā šis pats jautājums deklarēts kā apņemšanās izveidot "iekšējo (respektīvi, savienības iekšējo. — /. B.) tirgu, kuru raksturo visu šķēršļu atcelšana brīvai preču, personu un kapitāla kustībai starp dalībvalstīm".

3.a panta 1. daļā šis "iekšējais tirgus" raksturots ar "kopējiem mērķiem, kas tiek īstenoti saskaņā ar atklātā tirgus ekonomiku (open market economy) brīvas konkurences principiem".

3.a panta 2. daļā pasludināta "stingrifiksētavalūtu (irrevocable) apmaiņas kursa noteikšana, kas novedīs pie vienotas valūtas ECU (European Currency Unit) ieviešanas, bet 3. daļā noteikti šādi Eiropas Savienības galvenie principi: "stabilas cenas, saprātīgs <veselīgs> (sound) publisko finansu un monetārais stāvoklis un sabalansēta maksājumu bilance".’1

STARPTAUTISKĀ MONETĀRĀ SISTĒMA UN STARPTAUTISKĀS FINANSU INSTITŪCIJAS

Starptautisko ekonomisko attiecību īstenošanas gaitā to dalībnieki neizbēgami iesaistās sarežģītā starptautisko banku un finansu operāciju sistēmā.

Katrai valstij ir sava nacionālā valūta, un tā piedalās starptautiskās monetārās politikas veidošanā vispirms savu nacionālo politisko un ekonomisko sasniegšanas nolūkos.

* "Opening up the Internal Market. Europa on the Move", Luxembourg (1991) p. 41.

* Par ES līguma problēmām tuvāk sk. — "Maastricht. The Treaty on European Union", European Parliament, Brussels (1992).

5 "European Union", Selected Instruments Taken from the Treaties, Book 1, Vol. 1, Brussels (1993) p. 23.

"European ibid., pp.

Neviena centrālā pasaules institūcija nekontrole pasaules monetāro- sistēmu. Pasaules monetārā sistēma ir decentralizēta.[197]

T omēr kopš 1944. gada valstis koordinē savu nacionālo monetāro politiku ar dažādu ad hoc un pastāvīgas darbības starptautisko finansu institūciju palīdzību.

Starptautiskā banka kā jebkurš cits daudznacionāls uzņēmums ir institūcija, kas atrodas vienā valstī, bet darbojas daudzās pasaules daļās ar nolūku sekmēt tirdzniecību, pieņemt depozītus un aizņemties naudu.

Starptautiskajā banku darbībā piedalās valstu centrālās, komercbankas un starptautiskās bankas, kas darbojas kā starptautiskās starpvalstu organizācijas.

Centrālo banku uzdevums ir īstenot valstu monetāro politiku, emitējot un laižot apgrozībā valsts valūtu, kontrolējot to krājumus, kā arī ārvalstu valūtu un dārgmetālu valsts rezerves. Dažās valstīs centrālās bankas atbild arī par finansu statistiku. Pasaules valstu centrālo banku vidū finansiāli visvarenākā ir Japānas banka (Bank ofJapan).

Absolūto vairākumu starptautiskās uzņēmējdarbības transakciju īsteno gigantiskas komercbankas, kas ir tik varenas, ka ir spējīgas ietekmēt valstu politiku. Šo banku ir desmitiem tūkstošu, taču galvenās no tām ir ap 50. Tām ir loti spēcīga ietekme uz ekonomisko attīstību, izaugsmi un starptautisko uzņēmējdarbību. Pēc skaita un rezervēm pasaulē visbagātākās komercbankas atrodas Japānā. Visas lielākās komercbankas ir stipri iesaistītas valūtas tirdzniecībā.

Kā jaunattīstības, tā arī postkomunisma zemju attīstības programmas bieži finansē ar dažādu AN O un ar to saistītu institūciju programmu un fondu, kā arī starptautisko attīstības banku starpniecību. Starptautiskās attīstības bankas galvenokārt aizdod naudu tikai valdībām. Attīstības bankas iedala starptautiskajās, nacionālajās un privātajās. Nacionālās un privātās attīstības bankas dod aizdevumus gandrīz vienīgi privātām

Caur starptautiskajām attīstības bankām un fondiem, piemēram, 1991. gadā" palīdzībai un attīstībai tika sadalīti 8,4 miljardi USD.

Starptautisko attīstības banku vidū vadošā ir Pasaules bankas grupa, kurā ietilpst Starptautiskā rekonstrukcijas un attīstības banka vai t.s. Pasaules banka, Starptautiskā attīstības asociācija (International Development Association /IDA/) un Starptautiskā finansu korporācija.

Visietekmīgākā no starptautiskajām bankām ir Starptautiskā rekonstrukcijas un attīstības banka (International Bank of Reconstruction and Development /IBRD/), kura dēvē par Pasaules banku

1944. gadā nelielā Bretonvudas ciematā Jaunhempšīrā,

44 valstu pārstāvji sanāca konferencē, kurā tie izveidoja Pasaules banku un Starptautisko valūtas fondu (SVF). No tā laika abas šīs starptautiskās institūcijas ir pasaules monetārās sistēmas balsti. Gan PB, gan SVF pieder tās dalībvalstīm, kuru 1992. gadā bija 173, bet 1994. gadā - 194.

PB visu pēckara pirmo gadu desmitu finansēja kara izpostītas Rietumeiropas tautsaimniecības atjaunošanu. Kad Eiropa atguva spēkus, PB pievērsās pasaules nabadzīgāko valstu attīstības finansēšanai. Kopš 1944. gada tā šim nolūkam izdevusi kredītus par 210 miljardiem

PB piešķir kredītus un tehnisko palīdzību ekonomiskās attīstības projektiem ANO dalībvalstīs no jaunattīstības un postkomunisma zemju vidus. Banka arī sekmē citu sabiedrisko un privāto avotu līdzdalību šajos finansēšanas projektos. PB 1992. fiskālajā gadā 1 12 kredītos sadalīja 24 933 miljonus USD 43 valstīm, koncentrēja savu darbību uz palīdzības sniegšanu jaunattīstības zemēm, trūkumciešanas samazināšanu, privātā sektora attīstības un vides saglabāšanas sekmēšanu. 1992. gadā PB bija 172 dalībvalstis. 1992. gadā bankā iestājās arī Latvija. Balsojot par iestāšanos PB, LR Augstākās Padomes deputāti netika iepazīstināti ne ar PB Statūtiem, ne tās izveidošanas līgumu. Saskaņā ar Pasaules bankas statūtiem tā piešķir aizdevumus vienīgi šādos gadījumos:

• aizdevumam jābūt augstas prioritātes ražojošajai jomai, un, izņemot speciālus gadījumus, tas jāpielieto tā, lai atbilstu speciālo rekonstrukcijas un attīstības projektu ārvalstu valūtu prasībām;

• jaaiznēmumu ņem kāds cits, izņemot valdības, aizdevuma garantam jābūt tās dalībvalsts valdībai, kuras teritorijā projekts atrodas, vai attiecīgās valsts centrālajai bankai, vai līdzīgai institūcijai;

"' dodot aizdevumus, bankai jārīkojas uzmanīgi, pievēršot pietiekamu uzmanību tam, kredīta ņēmējs vai garants varēs izpildīt savas saistības saskaņā ar aizdevuma līgumu; bankai tiek īpaši pieprasīts darīt visu nepieciešamo, lai garantētu, ka katrs aizdevums tiktu izmantots vienīgi tiem kam tas tika dots.

Pasaules banka ir pēdējais aizdevējs (last resort lender) tiem, kam visas pārējās kredīta institūcijas atteikušas. PB kredītu var izlietot jebkurā tirgū, un to nedrīkst saistīt ar priekšnoteikumiem īstenot to noteiktā tirgū. Aizņēmuma priekšlikumam jābalstās uz ekonomiskiem, nevis politiskiem apsvērumiem.[198]

PB 1992. gadā vadīja 5 ieceltie (appointed) direktori^199 no pasaules lielākajām finansu impērijām, viņu vietnieki un 17 ievēlētie (elected) direktori no citām valstīm. PB prezidents T. Prestons, viceprezidents un speciālais padomnieks — Villijs

Vapenhanss (Preston, Wapenhans), vēl bija trīs izpilddirektori un 11 viceprezidenti. Šīs pašas amatpersonas vada arī IFC un IDA, kas liecina par to loti lielo faktisko varu.

Pasaules bankas galvenās mītnes adrese ir The World Bank, 1818 H Street, N.W. Washington, 20433, United States. Tai ir sava pārstāvniecība pie ANO

Pēc iestāšanās PB Latvijā ar Ministru padomes lēmumu Nr. 249 tika izveidota Pasaules bankas un Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības bankas kredītu programmas darba grupa (Project Implementation Unit), kam pieņēma speciālu nolikumu.[200]

Starptautiskais valutas * fonds (SVF)~ (International Monetary Fund /IMF/) tika radīts citiem mērķiem nekā PB. Veidojot SVF, pasaules sabiedrība reaģēja uz pirmskara trīsdesmito gadu lielās depresijas neatrisinātajām finansiālajām problēmām, respektīvi, pēkšņām., neparedzētām nacionālo valūtu kursu svārstībām un pretišķībām starp valdībām šajā sakarā. SVF uzdevums ir arī "sekmēt starptautiskās tirdzniecības sabalansētu attīstību un palīdzēt samazināt valūtas ierobežojumus, kas traucē starptautiskās tirdzniecības attīstību", kā arī "samazināt disbalansu dalībvalstu maksas

bilancēs".

Metode, kā ar to cīnīties, ir noteikta SVF Statūtos tādējādi, ka dalībvalstīm jāatļauj savu valūtu brīva un neierobežota apmaiņa un jāinformē SVF par tādām izmaiņām savā finansu un monetārajā politikā, kas varētu ietekmēt citu dalībvalstu ekonomiku. Dalībvalstis apņēmās pēc iespējas pielāgot savu politiku SVF rekomendācijām, lai sekmētu visas apvienības vajadzības. Taču SVF nav primārā aizdevumu institūcija kā PB. SVF ir pirmais un galvenais uzraugs (overseer) pār dalībvalstu monetāro un valūtas maiņas kursu politiku un seko to rīcības modelim,1

Saskaņā ar SVF Statūtu 1. pantu lielas amplitūdas valūtas kursu svārstību mazināšana tiek panākta ar sarežģītas aizdevumu sistēmas palīdzību, kas dalībvalstīm aizņemties naudu arī no citām dalībvalstīm ar t.s. "speciālo aizņēmuma tiesību" [Special Drawing Rights (SDR)] palīdzību. Šīs monetāro aizņēmumu iespējas dalībvalstīm atjauj balstīt savas nacionālās valūtas relatīvo vērtību salīdzinājumā ar citām, īpaši tā sauktajām "cietajām" vai "rezervju" (reserve) valūtām.

Parasti SVF par noteikumu parādniecēm valstīm aizņēmumu saņemšanai un to refinansēšanai nosaka īpašu ekonomisko reformu veikšanu. Tādēļ SVF sākuši dēvēt par pasaules "šerifu", kas nosaka nacionālo parādu refinansēšanas noteikumus un aizsargā komercbanku kreditoru intereses. Šiem noteikumiem var būt dramatiskas

politiskas un ekonomiskas sekas valstīs parādniecēs, un tas var novest pat pie valdību krišanas, kā tas bija ar Alfonsīna valdību Argentīnā 1987. gadā.1"

SVF ir 2000 darbinieku, un tai nav nodaļu pasaulē. Ir tikai nelieli ofisi. SVF sekmē starptautisko sadarbību monetārajā un finansu jomā, sekojot valūtas kursu politikai dalībvalstīs. Tas tiek veikts ar konsultantu palīdzību, kuri analizē ekonomisko un finansu situāciju dalībvalstīs un konsultē valdības. Kopš Latvijas iestāšanās SVF 1992. gadā šādi konsultanti ir arī LR. Diemžēl pirms balsošanas par iestāšanos SVF LR Augstākajā Padomē no "ierindas" deputātiem tikai šā darba autors tika iepazīstināts ar fonda Statūtiem.

1994. gadā SVF bija vairāk nekā 194 dalībvalstis. Metodes, kuras IMF pielieto attiecībās ar dažādām dalībvalstīm, ir un atkarīgas no konkrētās valsts

un makroekonomikas.

Pieeja SVF resursiem uz paplašinātiem pamatiem (enlarged access) iespējama 90 — 110% ietvaros no katras valsts kvotas, trīsgadn limiti ir 270 — 330%, bet kumu-latīvie limiti (cumulative limits) — 400 — 440% no kvotas. 1991. gadā caur SVF tika izmaksāti 8,2 miljardi, bet 1992. gada — vairs . tikai 5,3. miljardi. USD un 13,4 miljardi SDR pie 20,9 miljardus liela kopējā SDR kapitāla.

SDR ir valūtas depozīts, ko katra dalībvalsts deponējusi SVF tās starptautisko rezervju veidā. Atšķirībā no citām rezervēm, piemēram, tādām kā zelts, SDR ir 'bezkeinieniska" (intangible) vienība, kas parādās vienīgi grāmatvedības ierakstu veidā šādās valūtās: ASV dolāros, vācu markās, angļu sterliņu mārciņās, franču frankos un japāņu jenās.17

1992. gadā SVF strauji paplašināja savu darbību, pievēršot īpašu uzmanību postko-munisma tranzīta valstu pārejai uz tirgus ekonomiku. Tehniskā SVF palīdzība īpaši izpaudās konsultācijās šo valstu centrālo banku un banku sistēmas, kā arī regulējošās sistēmas, fiskālo institūciju, nodokļu iekasēšanas un politikas, budžeta prakses un sociālās nodrošināšanas izveidei. SVF organizēja tranzīta ekonomikas valstu

vadības kursus un seminārus.

SVF vada pieci ieceltie (appointed) direktori^1* un viņu vietnieki un 17 ievēlētie direktori. SVF administrācijas izpilddirektors ir Mišels Kamdesī, viņa vietnieks ir Ričards D. Erbs (Michel Camdesus, Richard D. Erb).

SVF adrese ir International Monetary Fund, 700 19th Street N.W. Washington, D.C. 20431, United States. u

SVF ir arī sava pārstāvniecība pie AN O Ņujorkā.1''

LR Augstākā Padome 1992. gada 15. aprīlī pieņēma divus lēmumus un divus likumus: Par Latvijas Republikas iestāšanos Starptautiskajā valūtas fondā un Par Latvijas Republikas iestāšanos Starptautiskajā rekonstrukcijas un attīstības bankā, tās apvienotajās organizācijās un Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības bankā. Pēdējā likuma 1. pantā deklarēta iestāšanās bez minētajām institūcijām arī Starptautiskajā finansu korporācijā, Starptautiskajā attīstības asociācijā, Daudzpusējā investīciju garantiju aģentūrā un Starptautiskajā investīciju strīdu noregulēšanas centrā.

Kopš šī laika LR no SVF aizņēmusies vispirms 54,9 SDR (special drawing rights), saskaņā ar sistēmiskās pārveides programmu — divus aizņēmumus, katra par 22,875 miljoniem SDR, vēl divas daļas no nākamā aizdevuma saskaņā ar rezerves vienošanos — kopā 9,15 miljoni SDR. Tātad pavisam SVF Latvijai aizdevis 109,8 miljonus SDR, kas ir aptuveni 160 miljoni USD.

Kopējie Latvijas ārējie parādi 1994. gada augustā sasniedza kritisku summu — vairāk par 300 miljoniem

Praktizējošs uzņēmējs grib uz valūtu konvertējamību tādējādi, ka

maksājumi var tikt izdarīti ārvalstīs un ārvalstīs iegūto pelņu var izmantot maksājumiem savā valstī. Valūtu konvertējamība dažādos vēsturiskos periodos panākta ar dažādiem līdzekļiem un "starptautiskās naudas" veidiem. Gadsimtiem ilgi starptautiskās naudas loma bijusi zeltam. V ir gan valuta, gan arī starptautiskas

valūtas veids. SVF iedibinātais "starptautiskās naudas" veids ir SDR. Valstu depozīti tiek aprēķināti SDR īstenība aizņēmumus SVF var izdarīt uz komerciāliem pamatiem.

Tehniski SDR ir starptautiskās valūtas maiņas starpniece, kuras kopējā vērtība kopš 1987. gada par 40% balstās uz ASV dolāru, 21 % — uz vācu marku, 17% — uzjapāņu jenu, 11 % — uz angļu mārciņu un franču franku. Jebkuras šīs valūtas svārstības valūtu pamatgrozā (basket currencies) summāri rada tikai nelielas SDR svārstības.

Kad SVF dalībvalsts valūtas rezerves, kas sastāv no zelta un ārvalstu valūtas rezervēm, samazinās negatīvas ārējās tirdzniecības maksas bilances dēļ, dalībvalsts var īstenot savas speciālās aizņēmuma tiesības no SVF speciālā aizņēmumu (special drawing account) apjomā jebkurā valūtā. Ar šo aizņēmuma pieprasījumu (drawing request) SVF vēršas pie citas dalībvalsts ar lielākām rezervēm un pieprasa to izdalīt. Sniedzot aizņēmumu citai dalībvalstij, kreditējošā valsts iegūst analogu aizdevumam papildus

Starptautiskā attīstības asociācija (International Development Association /IDA/), kas ir saistīta ar tika izveidota gadā. Tās uzdevums ir gādāt attīstības

projektiem uz koncesiju noteikumu pamata trūcīgākajām ANO dalībvalstīm, kuru nacionālais ienākums uz vienu iedzīvotāju bija zem 610 USD pēc atvieglotiem noteikumiem. Juridiski un finansiāli no Pasaules bankas ir atdalīta, taču to pārvalda vienas un tās pašas personas. Kredīti, kurus izsniedz ir konvertējamās valūtās, un tie

veidojas no Pasaules bankas peļņas summām. Šie kredīti tiek izsniegti bez procentiem ar labvēlīgu terminu pagarināšanu (grace periode) līdz desmit gadiem un 35—40 gadu nomaksas termiņu (maturity).

1992. finansu gadā izsniedza kredītus par 6549 miljoniem USD 49 valstīm. pārvalda tā pati administrācija, kas Pasaules banku. Arī adrese ir tā pati Vašingtonā un Ņujorkā.[201]

gadā Latvija kļuva par locekli.

Starptautiskā finansu korporācija (International Finance Corporation /IFC/), kas arī saistīta ar radīta 1956. gadā. Tā ir daudzpusēja attīstības institūcija, kas sekmē

ekonomisko attīstību AN O dalībvalstīs — jaunattīstības zemēs, atbalstot investīcijas privātajā sektorā, sekmējot vietējo kapitāla tirgu attīstību un stimulējot starptautisko privātā tiešo aizdevumu kapitāla plūsmu bez valdības garantijām.[202] 1992. gadā tajā bija 146 dalībvalstis.

organizē padomdevējus valdībām. 1992. fiskālajā gadā caur dalībvalstu

finansiālam atbalstam tika novadīti 3300 miljoni USD 167 projektiem valstī, no tiem 1200 miljoni kredītos, 375 miljoni akcijās un 251 miljons garantijās. Visi IFC kredīti tika izsniegti pēc tirgus likmēm.

IFC adrese ir tāda pati kā Pasaules bankai. Tai ir arī ofiss pie ANO.

Starptautiskas finansu var but izveidotas arī ka

AN O ietvaros, kā iepriekš minētās, reģionālās vai kontinentālās starptautiskās organizācijas. Pirmo piemērs ir Rietumāfrikas Attīstības banka (West African Development Bank /BOAD/), A ustrumdfrikasAttīstības banka (East African Development Bank /EADB/) un Y.icmelu investīciju banka (Nordic Investment Bank /NIB/). Otro piemērs ir Eiropas Investīciju banka (European Investment Bank/EiB/), Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības banka (European Bank for Reconstruction and Development /EBRD/), Āfrikas Attīstības banka (African Development Bank /ADB/), Āzijas Attīstības banka (AsDB) un Vidusamerikas Attīstības banka (Inter-American Development Bank /1 ADB/).

Vairākums minēto banku piedalās arī citu daudzpusējo finansu institūciju darbā. Piemēram, Ziemeļvalstīs tas ir Ziemeļu attīstības fonds (Nordic Development Fund /NFD/) un Ziemeļu videsfinansu korporācija (Nordic Environment Finance Corporation /NEFCO/).

Līgumiem daudzpusējām starptautiskajām kredīta institūcijām salīdzinājumā ar nacionālajiem kredīta līgumiem vienmēr ir prioritārs raksturs, un pirmos parasti uzskata par kreditoriem, kuriem ir priekšrocības (preferred creditors) aizdoto summu atmaksāšanā, ja uz parādu piedzīšanu pretendē vairāki kreditori. Šo kreditoru izslēgšana no t.s. Parīzes kluba, kas aptver valdību vai valdību institūciju kreditorus, un Londonas kluba (abi klubi aptver komercbanku kreditorus) nebalstās uz atšķirībām šo institūciju statusā starptautiskajās tiesībās salīdzinājumā ar viņu statusu valstu iekšējās tiesībās (municipal law) jautājumā par parādu nomaksas prioritāti bankrota gadījumā. Lieta tā, ka nav nekādas normatīvās bāzes, kas reglamentētu suverēnu valstu bankrotu, kaut arī praksē tie gadās. Tomēr šo starptautisko kredīta institūciju dalībvalstis parasti nodrošina savu ieguldījumu imunitāti pret jebkuru moratoriju vai arestu. Parastos apstākļos šis statuss netiek apdraudēts. c

Pastāv arī tendence izturēties pret daudzpusējām (multinational) kredīta institūcijām kā pret virsnacionāliem (supernational) veidojumiem. Taču formāli nekādas "virsna-cionālas" varas pār dalībvalstīm šīm institūcijām nav, lai arī dalībvalstis daļēji deleģējušas tām savu suverenitāti. Šajā sakarā, piemēram, Somijas Likuma par investīciju bankas atzīšanu (Finnish B1 on Approval of Nordic Investment Bank 75/) skaidrojošajā paziņojumā (explanatory statement) noteikts, km "bankai nav dotas nekādas pilnvaras, kas ierobežotu tās dalībvalstu suverenitāti, tai tāpat nav tiesību rīkoties tā, lai publisko starptautisko tiesību ietvaros uzliktu dalībvalstīm obligātas saistības. Dalībvalstu tiesiskā atbildība par bankas operācijām aprobežojas valstu parakstītā kapitāla ietvaros (is limited to their subscription to capital).[203]

Ziemeļu investīciju bankaB izveidota 1975. gadā uz piecu Ziemeļvalstu līguma un statūtu pamata, kas sastādīti visās piecās valodās; katrs no tekstiem ir autentisks un ar vienādu spēku. Viens no bankas — "sekmēt intereses" —,

ka redzam, izteikts visai nenoteikta Taču intereses tiek ka

kumi, kas dod labumu vismaz divām Šis bija arī viens no noteikumiem

jebkura projekta finansēšanai. NIB īpatnība ir tā, ka tās līgumā un statūtos jautājumus var nodot Ministru padomes izlemšanai, kurai ir arī tiesības

papildināt NIB statūtus, tas noteikts līguma 2. pantā. Taču šādos gadījumos padomes lēmumus var tikai vienbalsīgi.

Strīdu izšķiršanai speciāla tiesa nav noteikta. Tos izskata ANO Starptautiskā tiesa.

Pēc NIB līguma 1. panta bankai ir pilnas juridiskas personas tiesības (full juridical personality), kas nozīmē tiesības slēgt līgumus, iegūt un atsavināt kustamo un nekustamo īpašumu un ierosināt lietu tiesā. Šādas tiesības pieder arī Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības bankai saskaņā ar tās līguma 45. pantu un Starptautiskajai finansu korporācijai saskaņā ar tās līguma VI pantu. Arī trešo valstu^26 tiesu pienākums ir atzīt šo starptautisko juridisko personu statusu.

NB statūtos šījuridiskās personas statusa tiesībspēja raksturota kā spēja aizņemties un aizdot naudu, kā arī dot kredītu garantijas.

NIB līguma 5. pants noteic šīs bankas imunitāti pret atsevišķiem līguma dalībvalstu banku un tirdzniecības likumiem. Taču tajā pašā pantā ir noteikts, ka dalībvalstīs NIB baudīs arī tādas pašas tiesības kā katras dalībvalsts juridiskās personas — bankas.

Taču uz N1B, piemēram, Somijā joprojām attiecina 29.06.1976. likuma 34.a paragrāfa noteikumus, ka vērtspapīriem, kas tiek izlaisti Somijas tirgum, NIB būs nepieciešams iegūt Somijas Valsts padomes [VP] (Finnish State Council) atjauju, jo saskaoā ar VP 13.12.1985. gada rīkojumu nr. 955 N18 tiek uzskatīta par ārvalstu organizāciju.

Tomēr saskaņā ar NIB līguma 5. panta 2. d. noteikts, ka uz šo banku neattiecina dalībvalstu maksājumu ierobežojumus (exempt) un kredīta politikas pasākumus, kas jebkurā veidā apdraud bankas saistību izpildi. Panta 3. d. noteikts, ka NIB kapitāls un tās peļņa netiek aplikta ar tiešo nodokli, bet 4. d. — ka tās kredīta līgumi nav apliekami ar zīmoga vai citu nodokli.

Arī Ziemetu attīstības\ fonda (Nordic Development Fund /NDF/) līgums paredz, ka tā īpašums un pelna nav apliekama ar nodokli. Taču, tā kā bankās strādā personas, kas gūst labumu no sociālās nodrošināšanas sistēmas, NIB uzlikts par pienā

kumu iekasēt no saviem strādājošajiem attiecīgos un nodevas.

NB līguma Dānijas ratifikācijas aktā šis jautājums izlemts, deklarējot, ka līgums nedod NIB personālam nekādas tiesības uz imunitāti pret vietējo nodokļu likumdošanu. Pašā NIB līgumā par bankas personāla imunitāti nekas nav teikts. NB līguma Zviedrijas ratifikācijas aktā noteikts vēl precīzāk, ka "citādi līgums nesatur nekādus noteikumus par imunitāti vai privilēģijām bankai, tās personālam vai citām tās amatpersonām (officers)".

Ja tomēr personālam būtu noteikta kāda imunitāte, tā saskaņā ar vispārpieņemto starptautisko tiesību principu netiktu attiecināta uz personālu no savu pilsoņu vidus.27

Trešās valstis ir valstis, kas nav noteikta starptautiska līguma dalībnieces.

* Klaus Stubkjaer, ibid., pp. 4 5 0 - 4 6 0.

STARPTAUTISKIE DEPOZĪTI UN AIZDEVUMI

Depozīti un aizdevumi starptautiskajā praksē tiek izdarīti dažādos

veidos un nolūkos. Amerikāņu eksportētājs var pārdot preces Lielbritānijā, izmantojot šim nolūkam depozītu angļu mārciņās Berklija bankā Londonā. Amerikāņu investors, uz valūtu brīvu konvertējamību, var apmainīt dolārus ASV pret vācu markām investīcijai VFR, kur šo summu arī deponēs.

Darbība ar šīm valūtām notiek dažādos valūtu "tirgos". Pastāv tāds jēdziens kā "eiro-dolāri", kas ir parastie ASV dolāri, tomēr tie darbojas tirgos, kas nav ASV nacionālais tirgus, un tāpēc ir uzskatāmi par starptautiskajiem depozītiem. Kaut gan pastāv arī tādi jēdzieni kā "eirofranki" un "eiromarkas", tomēr 1982. gadā VFR un Japāna enerģiski protestēja pret depozītu sertifikātu izdošanu markai un jenai Savienotajās Valstīs.

Eirodolāru tirgus centrs ir Londona. Paralēli tam lieli dolāru tirgi pastāv Singapūrā, kur tos sauc par "Āzijas dolāriem", un Panamā, kur tos sauc par "latīņu dolāriem" (Latin Dollars).

Eirodolāri rodas, kad dolāra turētāji, kas nav ASV rezidenti, deponē USD jebkurā finansu centrā ārpus ASV uz fiksētu laiku un depozīta likmēm, kuras noteic dīleri depozītu bankās. Tās savukārt aizdod šos dolārus uz noteiktu laiku ar likmēm, kas ir nedaudz augstākas par tām, kuras izmaksā par depozītu. Šis ir tā saukto "time deposit" tirgu darbības īss apraksts.

Eirodolāru tirgus no ASV dolāru nacionālā tirgus vairākos aspektos.

Starptautiskajos tirgos USD kustības un izmantošanas likumiskā kontrole ir minimāla. Dolāru depozītu maksimālās likmes (interest rate ceilings), kas var būt noteiktas dolāriem ASV, netiek noteiktas Eiropas tirgos. Eiropā nav ieviesti arī nekādi USD minimālo rezervju noteikumi, jo, piemēram, Anglijas banka (Bank of England) nav primāri atbildīga par ASV dolāra stabilitāti vai Savienoto Valstu banku sistēmas neatkarību. Tāpēc tur neregulē USD, kas nokļuvuši Londonas tirgū, statusu. Baņķieri, kas pieņēmuši dolāru depozītus, var aizdot to pēdējo centu.

Eirodolāru krājumi (pool) ir ievērojami ilgstošas ASV negatīvas tirdzniecības bilances un eirodolāru tirgu elastības Uzskata, ka ārpus ASV atrodas vairāk

1 triljons USD. Jebkurš normālos apstākļos var tos aizņemties vainopirkt pēc Eiropā pastāvošajām tirgus likmēm. Attiecībā uz starptautiskajiem depozītiem ir bijis loti maz tiesas procesu.

Eirodolāru krājumi ir kļuvuši par starptautisko avotu. Ilgtermiņa

aizdevumi parasti tiek doti par likmēm, kas ir par 1% augstākas augstākās

eirodolāru depozītu likmes. Ilgtermiņa aizdevumus var īsākos intervālos

(90 līdz 180 dienās), un jaunā kredīta likme tiek aprēķināta, balstoties uz fondu cenu tirgus vietā. Eirodolāru tirgus ir īsts starptautisks tirgus kā no fondu iegūšanas, tā izvietošanas Tam raksturīgs zems regulēšanas līmenis, augsta likviditāte

(liquidity) un ātrs apgrozījums (turnover). Šajā tirgū nav pēdējās instances aizdevēja (lender of the last resort) šī tirgus iespējamās stabilizācij as nepieciešamības gadījumā.28

NACIONĀLĀS MONETĀRĀS SISTĒMAS

Katrā valstī ir izveidota valsts institūciju sistēma, kas garantē tās iekšējo monetāro politiku un īsteno tās ārējās ekonomiskās un valūtas attiecības. S ī sistēma parasti sastāv no valdības un tās finansu ministrijas vai, kā tas ir ASV, Valsts rezervju departamenta (Treasury Department). Tās veido valsts fiskālo un valdības finansu politiku.

Nākamajā politiskajā līmenī ir valstu centrālās bankas, kas ASV ir Federālā rezervju sistēma (Federal Reserve System). Parasti, kā ASV, centrālo banku kontrolē valdība. Citās valstīs, piemēram, Latvijā, Latvijas Banka ir neatkarīga institūcija. Centrālās bankas uzdevums ir garantēt valsts monetāro politiku un monetārās sistēmas stabilitāti, izlaist valsts valūtu — banknotes un citas valsts valūtas vienības, kā arī būt pēdējās instances aizdevējam valstī (lender of last resort), izlaižot tirgū jaunas valūtas rezerves, kad to sāk pietrūkt.29

Komercbankas, krājbankas, investīciju bankas, tirdzniecības bankas un krājaizdevu sabiedrības atrodas zemākā līmenī. Taču arī tās var būt iesaistītas starptautiskajās finansu operācijās. Komercbankas var piederēt gan valdībām, gan arī privātām personām. Bieži komercbankas nefinansē eksporta un importa operācijas to augstās riska pakāpes dēļ. Šādu aizliegumu var noteikt centrālās bankas. Eksporta un importa operācijas ar to augsta riska vidējā un kredītiem par augstākām likmēm

kreditē īpašas finansu korporācijas. Šīs korporācijas finansē arī 2—5 gadus ilgus rīcības kapitāla kredītus kuģu čarteriem un iekārtu nomai.

Minētās komerciālās finansu institūcijas atver savas nodaļas un filiāles ārvalstīs, neskatoties uz valstu atšķirīgo banku likumdošanu. Ārvalstu banku nodaļu darbības uzraudzībai ASV 1978. gadā Kongress pieņēma Starptautisko banku likumu.» Starptautiskās banku operācijas ASV reglamentē arī Federālo rezervju likums, kuru papildina "Nolikums K"3'. Starptautisko banku operāciju jomā var darboties arī tā sauktās 'līgumu korporācijas "(agreement corporations), kuras ir tiesīgas izveidot nacionālās banku asociācijas, kas dabojas U.S.C. §§ 601 — 604 ietvaros.32

VĒRTSPAPĪRI UN CITI MAKSĀŠANAS LĪDZEKLI

Starptautisko finansu operāciju reglamentāciju nav iespējams izgaismot, nenoskaidrojot, kādi maksāšanas līdzekļi tiek izmantoti dažādu valstu praksē. Šajā nodaļā, bez šaubām, nav iespējams aprakstīt visus pasaules uzņēmējdarbībā pielietojamos vērtspapīrus, taču galvenie tiks aplūkoti.

LCL vērtspapīru definīcijas nav, tāpat kā tās nebija arī LPSR Civilkodeksā.

LR Ministru kabineta noteikumos nr. 10, kas 1995. gada 7. janvārī izdoti Satversmes 81. pantā noteiktajā kārtībā, "terminos un jēdzienos" definēts:

R. H. Folsom, op. cit., p. 124.

International Banking Act 1978.

12 U.S.C. §§ 611— 631("Edge Act") as supplemented by Regulation K, see 12 C.F.R. Part 11

R. H. Folsom, op. cit., pp. 125 —126.

"Vērtspapīrs — privāttiesību dokuments, .kas apliecina emitenta, saistību pret dokumenta valdītāju un var būt par publiskās apgrozības objektu, nemainoties tajā nostiprināto tiesību apjomam." Tālāk noteikts, ka "dematerializēts vērtspapīrs — vērtspapīrs, kas nav nodrukāts uz papīra un eksistē skriptulāra

Zviedrijas tiesību skolā vērtspapīri (vardepapper) plašā izpratnē nozīmē zināmu tiesību turēšanu. Šaurā nozīmē ar vērtspapīriem Zviedrijas tiesībās saprot dokumentu (zviedr. — handling), pēc kura persona, kurai uzliktas saistības, var tās pildīt tikai pret to personu, kura šādu dokumentu var uzrādīt. Pie vērtspapīriem un maksāšanas līdzekļiem zviedri pieskaita parādzīmes, vekseļus, čekus un konosamentus.34

ASV tiesību sistēmā vērtspapīrus apzīmē ar terminiem "commercial papers, negotiable instruments". Ar pēdējo amerikāņu tiesībās apzīmē rakstisku dokumentu (writing), kuru parakstījis tā izrakstītājs (maker) vai maksas rēķina iesniedzējs (drawer, payee, maker, krieviski to sauc par trasantu), respektīvi, persona, kura uzraksta un paraksta beznosacījumu maksas rīkojumu (draft), piemēram, lai persona, kas saņem šo rēķinu (drowee, kriev. trassat), samaksātu viņam noteiktu šajā dokumentā norādītu summu.

Rēķins vai čeks (draft) ir adresēts bankai, un to apmaksā pēc pieprasījuma (on demand).

Ar terminu vērtspapīri ASV apzīmē formālu, respektīvi, noteiktā formā izpildītu, rakstisku kontraktu, plaši lieto ikdienas uzņēmējdarbības norēķinos.

Vērtspapīrs var būt arī kredīta instruments (credit device).

Vērtspapīra likumiskais turētājs (holder in due course — HI DC) ir persona, kas tic šī dokumenta vērtībai (takes it for value in good faith), vērā nekādas citas

prasības vai apgrūtinājumu uz šo pašu dokumentu. Amerikas tiesībās uzskata, ka vērtspapīra turētājs iegūst lielākas praktiskās tiesības nekā jebkura cita veida kontrakta turētājs.35

Anglijas tiesībās vērtspapīri ir dokumenti, kuriem ir šādas īpašības: 1) tituls mainās piegādes brīdī; 2) dokumenta turētājs dotajā brīdī var uzstāties ar prasību savā vārdā;

3) paziņojums par piegādi personai, kurai no šī dokumenta izriet saistības, nav jādod;

4) dokumenta bona fide^36 turētājs jebkurā gadījumā ir brīvs no atbildības par jebkuru defektu titulā.

Vērtspapīru veidi pēc iepriekš minētajiem LR MK noteikumiem nr. 10 ir "vārda vērtspapīrs vai uzrādītāja vērtspapīrs, vai arī vienas veida vērtspapīri, vai uzrā

dītāja vērtspapīri, kuros nostiprinātas noteiktas tiesības (parastās akcijas, priekšrocību akcijas, personāla akcijas un citas)".37

Rietumu juridiskajā literatūrā uzrādītie vērtspapīru veidi ir šādi:

(promissory note, negotiable promissory note), kas ir beznosacījumu (unconditional) vienas personas rakstisks un parakstīts solījums, kurā tā apņemas

m Latvija Vēstnesis (L V). — 1995. — 14. janv.

M H. Eek, T. HSsiad, P. H. Lindblom, "Juridikens termer", Sjunde upplagen. Esselte Sludium. S. 243. 35 J. F. Frascona, "Business Law", pp. 541 — 542. m Latin. — pēc labākās sirdsapziņas.

37 LV. — 1 9 9 5.- 14. janv.

noteikta laika vai pieprasījuma noteiktu summu nauda otrai

personai vai pēc šīs personas pieprasījuma trešajai personai. Līdz piegādes saņemšanai šim dokumentam nav tiesiskas nozīmes;

vekselis pēc LR MK noteikumiem nr. 40, kas pieņemti 1995. gada 21. februārī, izrakstīšanas un apgrozības noteikumi" ir "vērtspapīrs, kas dod tā īpašniekam neapstrīdamas tiesības prasīt no devēja vai samaksāt noteiktu naudas

summu noteiktā termiņā un

Pēc MK noteikumiem nr. 40 ir pārveduma uzraksts uz vērtspapīra

otras puses, kas apliecina šī vērtspapīra pāriešanu citas personas rokās.

Indorsants — persona, kas izdara indorsamentu.

Indorsāts — persona, kura vekseli nodod.

Trata — pārvedu vekselis, devēja rakstiska pavēle parādniekam samaksāt

vekselī norādīto naudas summu trešajai personai.

Trasants — persona, kas izdod pārvedu vekseli (tratu).

Trasāts — parādnieks, kuram jāmaksā tratā norādītā naudas summa."3"

Vispārējā tiesību sistēmā vekselis (bill of exchange) ir beznosacījumu un parakstīts rakstisks vienas personas rīkojums nomaksāt noteiktā laikā noteiktu naudas summu otrai personai (dokumenta turētājam) vai tās norādītai trešajai personai. Persona, kas dod rīkojumu, ir saņēmējs (drawer), bet maksātāju angliski apzīmē ar terminu "drawee";

• čeks (cheque) arī pieder pie negotiable documentsar "draft" terminu apzīmētās grupas, tas tiek adresēts bankai, un to apmaksā pēc pieprasījuma;

dividendes pilnvara vai orderis (dividend warrant) ir dokuments, pēc kura notiek dividenžu izmaksas;

akreditīvs (letter of credit) ir dokuments, pēc kura preces pircēja banka uzdod preces pārdevēja bankai nomaksāt tikai tad, kad pārdevējs ir vai nu izsūtījis

kravu, vai arī izpildījis citas saistības ar pircēju, kas norādītas akreditīva iesniegumā; pircējs nevar izvairīties no samaksas, jo nauda bankā tiek rezervēta;

kompensācijas akreditīvs (back-to-back credit) tiek pielietots, kad pārdevējam prece vēl jānopērk no cita pārdevēja; akreditīvs var būt atsaucams, neatsaucams un pārvedams (transferable credit), kuru vienu reizi drīkst pārvest citam naudas saņēmējam;

• akreditīvs ar sarkano piezīmi (red clause credit) dod iespēju pārdevējam iegūt noteiktas summas avansu preces piegādei;

• uzrādītāja parādzīme (debenture payable to bearer) ir ar firmas zīmogu apzīmogots dokuments, ar kuru apliecināts parāds par noteiktu kapitāla summu un kurš satur apņemšanos to nomaksāt uzrādītājam kopā ar noteikta procenta Šajā dokumentu kategorijā ieskaita uzrādītāja akcijas (debenture stock), aizņēmumu ak— cijas (loan stock), obligācijas (bonds), depozītu sertifikātus (certificates of deposit)

vērtspapīrus.4"

” LV. — 1995. —28.febr.

3’ LV. - 1995. — 2 8. febr.

m L. B. Curzon, "Dictionary of Law", pp. 297, 123.

sakara pec LR MK noteikumiem nr. 10

ir vērtspapīrs, īpašnieks emitentam nav zināms, bet ziņas par viņu iespējams

iegūt Latvijas Centrālā depozitārija noteiktajā kārtībā vai arī pēc vērtspapīra īpašnieka iniciatīvas".

Turpretim "vārda vērtspapīrs ir vērtspapīrs, kura īpašnieks emitentam ir zināms".41

Viens no visparastākajiem tirdzniecībā lietotajiem vērtspapīriem ASV un Anglijā ir akceptētais tirdzniecības rēķins (trade acceptance). To sagatavo pārdevējs (seller), kas dod rīkojumu pircējam (buyer), kurš paraksta šo un līdz ar to par

akceptētāju (acceptor), rezultātā viņam rodas saistības samaksāt noteiktu summu.

Ja banka apstiprina (tas parasti notiek, vienojoties pircējam ar tā apkalpojošo

banku), tad to uzskata par baņķiera apstiprinājumu (banker's acceptance). Šajā darbību virknē, ņemot vērā, ka akceptētais tirdzniecības var pats par sevi būt

pirkšanas un pārdošanas objekts, piemēram, Amerikā par vissvarīgāko un visvērtīgāko uzskata tieši apstiprinājumu, jo vekselim, uz kura ir vienīgi pircēja akcepts,

tirgus cena var būt daudz zemāka par summu, kas uz tā uzrādīta. pircējs, ja

banka ir ar pilnīgi drošu reputāciju, parasti ir gatavs maksāt par bankas akceptu vairāk nekā par pašu vekseli.

Šādam tirdzniecības rēķinam ir savs nomaksāšanas laiks (maturity by lull payment). Tomēr ne visas prasības ir ar noteiktu apmaksāšanas laiku. Ir vērtspapīri "uzrādītājam", "pēc pieprasījuma" (sight drafts, at sight, on demand), kuri jāapmaksā uzrādīšanas brīdī. Šāda tipa vērtspapīra visparastākais veids ir čeks.

Citi čeka tipi, piemēram, ir kasiera čeks (cashier's check), kuru bankas darbinieks izraksta bankas kā maksātāja (drawee) vārdā.

Galvenās vērtspapīru operācijās iesaistītās puses (primary parties) ir vērtspapīra rīkojuma devējs (maker) un tā akceptētājs, kura absolūtais pienākums ir izdarīt maksājumu. Puse, kas pērk uz kredīta vai naudu, un kreditors ir galvenās

puses. Puses apņemas apmaksāt vērtspapīru saskaņā ar tajā noteikto darbības laiku no izdošanas līdz dzēšanai (tenor). Ja vērtspapīrs sagatavots nepilnīgi, akceptētājs loti riskē, to akceptējot. Ja tas aizpildīts pareizi, tad nekādas problēmas nav paredzamas.

Sekundārās puses (secondary parties) ir puses, kuras parakstījušas vērtspapīru, bet nepieder pie galvenajām pusēm, un kurām iestājas saistības sakarā ar šo vērtspapīru vienīgi noteiktos Piemēram, persona, kas aizņemas bankā naudu (maker),

pati apsolās samaksāt un samaksā par kredītu. Par sekundāro pusi varētu uzskatīt galvotāju.

Pie sekundārajām pusēm pieskaita arī indorsatoru (indorser), kas ar savu parakstu apstiprina vērtspapīru sagatavošanas laikā (in the process of negotiations), bet nav ne izrakstītājs, ne akceptētājs. Katrs indorsators faktiski ar savu parakstu dod solījumu, ka vērtspapīrs tiks apmaksāts, ja trīs tālāk minētie noteikumi tiks

Tātad indorsators ir sekundāri atbildīgs (secondarily liable) par vērtspapīra apmaksāšanu. Ja tālāk minētie trīs noteikumi nav ievēroti, tad indorsators ir pilnīgi atbrīvotAo atbildības par parakstu uz vērtspapīra (is completely discharged). Bet rēķina izrakstītājs (drawer) ir atbrīvots no saistībām vienīgi tad, ja puse, kam tas iesniegts, kļūst maksātnespējīga.

1995. —

U.janv.

4! LV. —

Tātad, ja uz rēķina ir rakstīts, ka tajā minētā summa jāsamaksā bankai "A", tad šajā gadījumā ASV banka tiks uzskatīta par indorsētāju — indorsee, bet puse, kas parakstījusi rēķinu un devusi rīkojumu samaksāt naudu, būs indorsators — indorser.

ASV vērtspapīra izsniedzējs apņemas to apmaksāt, ja tā valdītājs ievēro šādus būtiskus priekšnoteikumus:

1) vērtspapīrs maksātājam tiek pareizi iesniegts (presentment);

2) maksātājs neatsakās to apmaksāt (instrument is not dishonored);

3) valdītājs pareizā veidā paziņo par atsacīšanos maksāt (proper notice of nonpayment or dishonor).

Vispārējās tiesībās termins dishonor var nozīmēt ari rēķina saņēmēja atteikšanos akceptēt rēķinu (the refusal ofthe drawee to accept the draft).

Termins discharge nozīmē atbrīvošanu no saistībām. Tā "discharge of contract" nozīmē līgumslēdzēju pušu atbrīvošanos savstarpējo saistību pildīšanas ar noteiktas darbības, formālas vienošanās (express agreement), kontrakta laušanas vai doktrīnas par ekonomisko neizdevīgumu (breach or under the doctrine of frustration) palīdzību. Bankrota gadījumā ar šo terminu apzīmē bankrotējušās puses atbrīvošanu no parādiem un citām materiālām saistībām ar speciālu lēmumu (by order of discharge). Krimināltiesībās ar šo terminu apzīmē arī apsūdzētā pilnīgu vai nosacītu (conditional) attaisnošanu. Ar šo terminu apzīmē arī galvotāja (surety) atbrīvošanu no saistībām.[204]

Persona ASV tiek atzīta par maksātnespējīgu (is insolvent), ja tā vai nu pārstājusi maksāt savus parādus vai nomaksas uzņēmējdarbībai parastā veidā, vai arī nevar izmaksāt savus parādus brīdī, kad maksāšanas termiņi ir notecējuši (as they become due), vai arī tā atzīta par maksātnespējīgu saskaņā ar Federālo likumu par bankrotu.[205]

Par vērtspapīra (instrument) īpašnieku vai valdītāju (holder) ASV tiek atzīta per— sona, kuras īpašumā vērtspapīrs nonāk vai nu tāpēc, ka tas izrakstīts uz viņas vārda (initially) saskaņā ar indorsējumu (indorsement), vai arī nonāk pie viņas kā pie valdītāja. Tikai personas ierakstīšana vērtspapīrā maksājuma saņēmēja (payee, indorsee) kapacitātē ASV ir par maz, lai to atzītu par īpašnieku. Šim nolūkam vēl nepieciešams, lai vērtspapīrs arī reāli nonāk attiecīgās personas īpašumā (in possession).

Vērtspapīrā var būt arī ieraksts "samaksāt uzrādītājam vai turētājam pēc tā rīkojuma" (pay to the order of bearer, kriev. — на предъявителя). Šādu vērtspapīru ASV sauc — "blank indorsement". Līdz ar to uzrādītājs vai turētājs (bearer) ir persona, kuras valdījumā ir vērtspapīrs (čeks), kurā minētā summa jāizmaksā uzrādītājam.

Likumiskais īpašnieks (vai valdītājs) (Holder in Due Course (H1DQ) vispirms ir persona, kas ir būt īpašnieks vai un ieguvusi vērtspapīru likumā

noteiktajā kārtībā (in due course), kas nozīmē labticīgu (in good faith) nopirkšanu par dokumenta uzradīto cenu, - neskatoties uz to, ka vērtspapīra apmaksāšanas termins varbūt ir notecējis vai to ir atteikušies apmaksāt, ka tas, iespējams, ir apgrūtināts vai kāda cita persona pretendē, ka tā ir šī vērtspapīra īpašnieks. •

vērtspapīru nepieciešamie rekvizīti un forma

Komercdokumenti var būt trasējami (negotiable) un var būt tādi, kas navtrasējami Ja dokumenti nav trasējami, tie tomēr var būt spēkā un piespiedu kārtā īstenojami kā kontrakti, taču tie nekad nevar būt (sk. iepriekš) tipa doku

menti. Šajā sadaļā būs runa par trasējamiem vērtspapīriem.

Vērtspapīriem ASV pamatā jāsatur šādi rekvizīti. (3

1. Jābūt rakstītā formā (in writing) un apstiprinātiem ar parakstu.

2. Jāsatur beznosacījuma rīkojums vai solījums (order or promise).

3. Jāsatur prasība samaksāt pēc pieprasījuma (demand) vai noteiktā laikā.

4. Jāsatur apzīmējums, ka tos vai nu apmaksās pēc rīkojuma, vai uzrādītājam (to order to bearer).

y4nglj'ājautājums par to, vai dokuments var tikt uzskatīts par Pasējamu vērtspapīra vai ne, tiek saskaņā ar

a) labi nostiprinātām uzņēmēju tradīcijām un paražām, pat ja tās ir pilnīgi jaunas; vai ar

b) Parlamenta pieņemtu likumu. Citas metodes netiek atzītas.

Ar dokumenta spēju tikt trasētam (negotiability) Anglijā saprot maksas dokumentu, kas atbilst šādiem kritērijiem:

a) dokumentā minētais īpašums un visas ar to saistītās tiesības pāriet labticīgam (bona valdītājam par vērtspapīrā uzrādīto vērtību, nododot īpašuma tiesības (by indorsement) un piegādājot pašu īpašumu vai arī vienkārši piegādājot to;

b) šāda valdītāja rokās īpašumu, kas uzrādīts dokumentā, un tiesības saskaņā ar šo dokumentu neietekmē īpašuma trūkumi (defects in the title) un uz šo īpašumu vai tā valdītāju (holder) attiecinātās agrākās prasības un apgrūtinājumi.44

Neviens maksas dokuments Anglijā nevar mainīt savu īpašnieku, ja angļu tiesības to neatzīst par pārvedamu. Vārda stingrā nozīmē šiem kritērijiem Anglijā atbilst vekseļi (bills of exchange), parādzīmes (promissory notes), banknotes (bank notes), uzrādītāja parādzīmes (bearer debentures), dividenžu pilnvaras (dividend warrants), britu un ārvalstu valdību uzrādītāju obligācijas (British or foreign Government bonds issued to the bearer) un citi tāda kustamā īpašuma (chattels) īpašnieka maiņu apliecinošie dokumenti, kurus var nodot jaunam īpašniekam piegādājot (by delivery).

Tāpēc kolīziju tiesībās pret vērtspapīriem izturas kā pret taustāmu, kustamu īpašumu (tangable movables).45

** Dicey and Morriss on the Conflict of Laws, Vol. 2, p. 1305.

• Turpat, pp. 1 306-1 307.

Neviens dokuments, kas ārvalstīs atzīts par trasejamu vērtspapīru saskaņā ar tas valsts likumu, kur tas izrakstīts, nevar tikt atzīts par Pasējamu vērtspapīru Anglijā, ja tā forma neatbilst Anglijas likumam vai uzņēmējdarbības paražām.[206]

Rakstiskāforma ASVun Anglija u jebkura vērtspapīra obligāts priekšnosacījums. Ar rakstisko formu saprot tipogrāfisko druku, mašīnrakstu, rokrakstu, datoru rakstu vai jebkuru citu uz papīra izpildītu rakstu. ASV Universālais komerckodekss^47 pieļauj rakstīt uz jebkā, taču praksē tiek lietota tikai dzīvē viegli izmantojama forma. Vērtspapīru rakstīšana ar zīmuli nav aizliegta, taču vieglās viltojamības dēļ praksē lietota netiek.

Vērtspapīramjabūtparakstītam. Nav praktiskas nozīmes, kur paraksts uz vērtspapīra izvietots. ASV vērtspapīrs parasti tiek parakstīts apakšā labajā pusē. Parakstu var aizvietot arī jebkurš simbols vai zīmogs, kas apliecina vērtspapīra autentiskumu. Tas ASV var būt pat krustiņš, ja vērtspapīra parakstītājs tādu lieto šādos darījumos kā savu personīgo individuālo simbolu, ja šāda veida apstiprināšana notiek otrās puses klātbūtnē un tā neiebilst. Taču, ja šādi apstiprināta vērtspapīra turētājs to nodot trešajai personai, kura nav bijusi klāt pie pašas šīs parakstīšanas ar krustiņu, tad trešā persona var atteikties pret to izmaksāt skaidra naudu (hard-earned cash).

Vērtspapīru var parakstīt arī personas pilnvarots aģents vai pārstāvis. Šāds paraksts ASV var būt saistošs vienīgi aģenta firmai (principal), kā vārdā viņš strādā. Ja tāds arī ir paraksta mērķis, tad aģentam jārīkojas šādi:

1) jāparaksta ar šefa, bet ne savu vārdu, piem., "Intertrade Inc.", vai

2) jāparaksta ar savu vārdu, bet jāuzrāda, ka aģents rīkojas noteiktas personas vārdā, piemēram, "Intertrade Inc. by John Smith, Secretary-Treasurer".

Pirmā risinājuma gadījumā aģents izvairās no personīgās atbildības (liability). Bet, ja uz dokumenta parādās personas paraksts, pat ja tas ir viltots vai bez attiecīga pilnvarojuma, iestājas parakstījušās personas personīgā atbildība gan viltotājam, gan personai, kas parakstījusi bez tiesībām to darīt (unauthorized, wrongfully signed).

Otrā risinājuma gadījumā aģents var radīt saistības savai firmai tikai tad, ja viņš to min. Ja aģents paraksta ar savu vārdu, tad viņš rada sev problēmas un var tikt iesūdzēts tiesā, ja vien vienlaikus viņš nemin arī firmas nosaukumu un savu amatu tajā. Iespēja iesūdzēt nerodas pret personu, kas nav "tieši iesaistītā puse" (immediate party). ASV tiesās šis noteikums balstīts uz prezumpciju, ka puses, kas nav bijušas klāt, kad noticis dotais darījums (original transaction), var pieņemt, ka sakarā ar šo vērtspapīru saistības uzņēmušās divas personas — firma un tās aģents.

Solījums (promise) par noteiktas naudas summas samaksu, kas izteikts uz vērtspapīra, jāizsaka nevis kāda cita sinonīma, piemēram, obligate, engage, bet gan tieši šādā formā: "promise", lai izvairītos no varbūtējiem dārgiem tiesas procesiem (litigation). Ja tiek lietotas čeku vai citu vērtspapīra drukātas proformas, tad pareizā terminoloģija tur jau ietverta automātiski.

Jāatceras, ka vienkāršs, rakstisks . atzinums, (mere acknowledgement). par noteiktas summas nomaksu nākotnē nav vērtspapīrs, kaut arī tas ir tiesisks un tiesas ceļā īstenojams.

Rīkojums ir instrukcija vai komanda nomaksāt, kuru rēķina izrakstītājs (drawer) iesniedz maksātājam (drawee), īstenojot attiecības kā kreditors ar parādnieku (debtor). Piemēram, uz čeka, kas adresēts parādnieka bankai, pirmais vārds ir "samaksāt" ("pay" or "please pay"), turklāt maksātājs precīzi jāidentificē.

Solījumam vai rīkojumam nomaksāt jābūt absolūtam un beznosacījumu, tajā nedrīkst būt nekādas iespējamas izvairīšanās atrunas (absolute, unconditional, ironclad, no condition, escape clauses, or cop-outs). Nekas cits kā vērtspapīra izrakstītajā pilna apņemšanās nevar to padarīt par naudas aizvietotāju vai kredīta instrumentu (substitute for money, or credite device), jo pilnīgi saprotams, ka varbūtējie šī vērtspapīra pircēji negribēs tērēt par to naudu, ja tas saturēs alibi (alibis) iespējas.

Vienīgi dokumentā skaidri izteikti priekšnoteikumi atņem tam vērtspapīra raksturu (express conditions destroy negotiabikty). la, piemēram, ja dokumentā rakstīts, ka firma "A" apņemas pēc firmas "B" rīkojuma samaksāt 1000 USD, ja tā godprātīgi izpildīs kontraktu "C", un zem dokumenta ir arī paraksts, tad atruna "ja tā godprātīgi izpildīs kontraktu "C" " atņem šim dokumentam pārdodama (trasējama) vērtspapīra, bet ne kontrakta raksturu. Šis dokuments nevar būt naudas aizvietotājs.

Turpretim, ja dokuments satur kaut kādu nosacījumu, bet ir nodrošināts ar hipotēku,

vai preci, šis nosacījums neatņem dokumentam pārdodama vērtspapīra raksturu. Piemēram, ja uz maksas dokumenta ir nosacījums, ka tas iegūst spēku brīdī, kad preču partija tiek nopirkta, tas neatņem dokumentam pārdodama vai pārvedama vērtspapīra raksturu ("the transaction which gives rise to this instrument is the purchase of goods by the acceptor from the drawer"). Nopirkts šāds dokuments būs

Minot noteikto naudas summu, kas jānomaksā tad, kad ir iestājies maksāšanas termiņš, maksas dokumentā bieži min vēl arī šādus papildu nosacījumus.

1. Maksa kopā ar procentiem vai sadalot maksājumu noteiktās daļās (installments).

2. Maksa ar dažādiem procentiem pirms un pēc maksas termina notecēšanas (default).

3. Maksa ar atlaidi (discount) līdz fiksētam termiņam un piemaksu (addition) pēc tā notecēšanas.

4. Maksa ārvalstu valūtā pēc noteikta maiņas kursa, lai aizsargātu vērtspapīra vērtības stabilitāti. Šo principu dažkārt, īpaši starptautiskajos darījumos, sauc arī par zelta atrunu (golden clause), ja piesaiste ir pie noteikta zelta daudzuma uz maksas vienību. ASV, ja dokumentā nav noteikts citādi, maksa ārvalstu valūtā notiek ar piesaisti pie USD vai dolāros pēc noteikta kursa. Ja AS V izdotā maksas dokumentā tieši noteikta maksa ārvalstu valūtā, tad nomaksa dolāros nav iespējama.

5. Maksa plus samaksa par advokāta pakalpojumiem saistību neizpildes gadījumā (default).

Jebkurā gadījumā maksāšanas termiņam jāpievērš īpaša vērība (time of payment).

Pat ja uz dokumenta nav noteikti procenti, jārēķinās ar to, ka procentus var nākties maksāt tādus, kā to noteic likums vai tiesa (legal rate, judgment rate, as fixed by the state law).

Nauda - (money) • nozīme valsts • lietoto maiņas valūtu (exchange) brīdī, kad vērtspapīrs tiek izrakstīts. Jautājumu par to, vai vērtspapīrā noteikto maksas līdzekli atzīst par naudu vai ne, fiksē momentā, kad tas tiek izrakstīts. Bet "noteikta summa" (certainity of sum) tiek attiecināta uz kad iestājas nomaksas vai saistību

izpildīšanas (maturity date).

Kreditoru ASV nevar piespiest vērtspapīru naudas vietā. Šādu pašu kārtību

noteic arī LCL 1834. p., kur noteikts, ka "nevienu nevar piespiest saņemt naudas vietā vērtspapīrus, kaut arī tie būtu valsts vai kredītiestāžu izdoti". Tāpēc maksa ar vērtspapīriem ir nosacīts maksāšanas veids (conditional payment), izdara tad, kad iestājas note iktais nomaksas termiņš (due date). Ja vērtspapīru noteiktajā laikā (when due) nenomaksā, tad tiesā var tikt iesniegta prasība (suit) par piespiedu nomaksu.

Neviens cits solījums kā vien apņēmība samaksāt naudā ASV nepiešķir maksas dokumentam pārdodama, pārvedama vai trasējama vērtspapīra raksturu (establish negotiability). piemēram, pat solījums samaksāt kažokādās vai zelta smiltīs (gold

dust) atņem dokumentam šāda vērtspapīra raksturu (destroys negotiability), jo tā nav nauda un naudas vērtība nav redzama uz tā. Uz vērtspapīra ir pieļaujami cita veida solījumu ieraksti, taču vienīgi tādi, kas sekmē tā iespēju būt pirktam vai pārdotam.

Uz maksas dokumenta ASV likums arī ierakstus, kas atvieglo vērtspapīra

turētājam iespēju parādnieku saukt pie atbildības tiesas nemaksāšanas gadījumā

(confessjudgment against the debtor), taču šāds ieraksts vai arī tā trakums neietekmē vērtspapīra kā trasējama dokumenta raksturu.

Maksāšanas laikam uz maksas dokumenta jābūt uzrādītam, pretējā gadījumā tas samazina iespējas, ka dokuments tiks akceptēts (diminish its acceptability). Ja laiks ir noteikts, tam jābūt uz dokumenta skaidri redzamam un precīzi noteiktam. Laiks var būt noteikts kā fiksēts datums vai noteikts laika periods pēc fiksēta datuma vai pirms fiksēta datuma notecēšanas, vai fiksētā datumā pēc akcepta.

Preču pirkšanas un pārdošanas gadījumā pārdevējs maksas dokumentu iesniedz pircējam, kas to akceptē un atdod pārdevējam. Tikai pēc tam preces tiek piegādātas pircējam.

Laiku (maturity date) var neuzrādīt vienīgi tad, ja dokuments apmaksājams pēc pieprasījuma (on demand, kriev. — на предъявителя), kas tajā arī skaidri (expressly) jāuzrāda. Tad šis dokuments jāapmaksā brīdī, kad tas tiek iesniegts kredītinstitūcijā (payment at sight or presentation).

Pārdevējs glabā maksas dokumentu. Kad fiksētais laiks pēc akcepta ir notecējis, pārdevējs iesniedz to pircējam apmaksai (presents for payment).

Paātrinājuma (akseleraciias) klauzula (acceleration clause). Vērtspapīra turētājam parasti ir iespēja pieprasīt paātrināt nomaksu, ja otra puse — parādnieks ir pārkāpis noteiktus kontrakta noteikumus. Konceptuāli paātrinājuma atruna orientēta uz to, ka parādnieks pats sev rada nepatikšanas, nepildot līgumu, tāpēc kreditors ir tiesīgs pie savu tiesību aizsardzības pasākumiem. Cita veida paātrinājuma atruna

var dot iespējas vērtspapīra turētājam pieprasīt nekavējoties izdarīt nomaksu pilnā apjomā, kolīdz labticīgi rodas pārliecība, ka viņa stāvoklis ir apdraudēts (in

due faith deems himselfto be insecure). Parādniekam tie ir ļoti neizdevīgi noteikumi, taču neviens viņu varu nespiež ņemt kredītu. kredīta

dēvē par "take it or leave it" principu. Tāpēc akselerācijas atruna nemazina dokumenta iespēju.

Pagarinājuma atruna (extension clause) tieši pretēji paātrinājuma klauzulai dod iespēju parādniekam pagarināt nomaksas termiņu. Tas tiek šādos ga

dījumos.

1. Ja tam piekrīt kreditors. 2. Ja piekrīt izrakstītājs vai akceptētājs. 3. Ja

dokumentā ir attiecīga atruna par to. Piemēram, maksas termiņš parādniekam — fermerim tiek atlikts uz vienu gadu, ja tajā gadā vidējā raža ir zemāka par noteiktu daudzumu centneru no hektāra.

Ja vērtspapīrs nesatur izšķirošos vārdus, ka tajā noteiktā summa jāsamaksā "pēc pieprasījuma" (to order of) vai "uzrādītājam,, turētājam" (to bearer), vai ari pēc uzrādītāja pieprasījuma, tad dokuments nav trasējams un to var pārvest vienīgi ar tiesību nodošanas aktu (assignment).

Dokuments automātiski apmaksājams uzrādītājam, ja uz tā rakstīts "Pay to Cash” vai "pay to the order of cash”.

Ieraksts "samaksātpēc personas N pieprasījuma" vai "samaksāt N pēc viņa pieprasījuma" nozīmē, ka šai personai jābūt uz dokumenta noteiktā veidā identificētai un ka šo dokumentu var trasēt arī jebkurai trešajai personai.

Tomēr dokuments, uz kura rakstīts tikai "izmaksāt A. Jansonam", nav pārvedams vai pārdodams (non - negotiabl e) .48

KOLĪZIJU NORMAS PAR VĒRTSPAPĪRA FORMU

Jautājumu par to, vai dokumentu var atzīt par trasējamu vai ne, SPT nosaka saskaņā ar tās valsts likumu, uz kuru dokuments tiek trasētsā^9

Anglijas SPT pienācīgo likumu, kas reglamentē vērtspapīru sastādīšanas formu, parasti noteic saskaņā ar lex loci contractus principu. Taču arī princips locus regit actumjāievēro vienmēr. Svarīgs no SPT viedokļa ir arījautājums, vai uz dokumenta vajadzīgs zīmogs, ja to pieprasa lex loci actus princips. Vairākumā gadījumu tiesas atbild apstiprinoši. Taču nav arī bijis neviena tiesu precedenta, kad kontrakts (bet vērtspapīrs, kā zinām, ir viena no kontrakta formām), kas sastādīts pēc tā pienācīgā likuma (proper law of contract), tiktu atzīts par spēkā neesošu tikai tāpēc, ka saskaņā ar lex loci contractus principu ievērota tā forma.

Jautājumā par kontrakta formas ievērošanu mūsdienās angļu tiesas aizvien vairāknosliecas uzkoncepcijupar labu kontrakta ekonomiski vājākāspuses aizsar-dzībaiprei to, lai stiprākāpuse neizmantotu vājākāspusespieredzes trūkumu 5 J> i -

princips, bez šaubām, būs Latvijai jāizmanto gadījumos, kad lielas IKK investīciju līgumos būs uzskatāmas par "stiprākajām pusēm", kā tas arī ir.

* F. Frascona, "Business Law", pp. 542—566.

Dicey and Morriss on the Conflict of Laws, Vol. 2, p. 1307.

" Gilbert v. Brett, ibid., p. 1211.

Jauern vērā arī — ja .kādā valstī noteikumu par zīmogu uzskata par formas noteikumu, Anglijā to turpretī uzskata par procedūras noteikumu un līdz ar to pielieto principu lex fori.

EKSPORTA FINANSĒŠANAS PROGRAMMAS

Valstu valdības parasti iesaistās savu eksporta uzņēmēju kreditēšanas un kredītu garantēšanas programmās, lai palīdzētu prioritārajām nozarēm un uzlabotu valsts ārējās tirdzniecības bilanci. ASV šo politiku īsteno ar Eksporta un importa bankas [ExportImport Bank (Eximbank)] starpniecību.

ASV uzskata, ka 1 miljarda vērtas produkcijas eksports rada 40 tūkstoš darba Visas pasaules ekonomiski spēcīgākās valstis ar īpašām programmām atbalsta eksportu, pat kad tas skar šo valstu firmu ārvalstu filiāles. Kredīts šādu programmu īstenošanai tiek garantēts ievērojami zem tā tirgus cenas. Valdības institūcijas bieži palīdz nacionālajiem eksportētājiem ar kredīta garantijām un eksporta preču apdrošinājumu tām finansu institūcijām, kas finansē eksportu.

Vēl vairāk — valsts var izrādīt lielu pretimnākšanu ārvalstu firmām, kas pērk nacionālo produkciju, atverot viņām šim nolūkam nepieciešamās kredīta līnijas. Starp lielākajām eksportētājām valstīm bieži izceļas eksporta subsīdiju, pretsubsīdiju un kredītu kari, īpaši lauksaimniecības produktu jomā, neskatoties uz OECD centieniem regulēt eksporta finansēšanas un kreditēšanas likmes un programmas.

ASV Kongresa izveidotā "Eximbanka" dod tiešos aizdevumus un to garantijas ārvalstu firmām, kas pērk produkciju ASV. Šī banka bieži izsniedz lielus kredītus ilgtermiņa darbības iekārtu iepirkšanai eksporta produkcijas ražotājiem. Banka arī atbalsta kredītu ņēmējus, kas iekaro jaunus tirgus un nevar iegūt kredītus privātajā tirgū.

Saskaņā ar ASV 1982. gada Likumu par firmām, kas nodarbojas ar eksporta tirdzniecību,[207] "Eximbanka" izdod kredītu garantijas un atver kredītu līnijas pirms preču eksporta (pre-export) nepieciešamo īstermiņa kredītu iegūšanai. Šī banka cieši sadarbojas ar privātajām komercbankām. kredīti nereti tiek doti "jauktā

paketē" saistībā ar ārvalstu palīdzības programmām.

Šīs paketes ir īpašas ievērības vērtas, jo Godmana valdības laikā LR ieguva starptautiskās palīdzības kredītu ASV, bet ar noteikumu, ka tas tiks paņemts labībā. Kredīts tika paņemts, turklāt tik zemas kvalitātes graudos, kurus nevarēja izmantot pat lauksaimniecībai. Rezultātā valsts graudu rezervju noliktavas aptuveni uz diviem gadiem tika pārpildītas ar sliktas kvalitātes ASV graudiem. Tāpēc Latvijas lauksaimnieku graudu ražu valdība visu šo laiku tikpat kā neiepirka, un gadā LR preču graudkopība bija praktiski iznīcināta.

ASV iedibināta eksporta kredītu zemāka līmeņa programma ar mazās

uzņēmējdarbības pārvaldes^208 starpniecību. Ari Patēriņa produktu korporācija

(Commodity Corporation — CCC) un Starptautiskas attīstības (Agency for

International Development), īpaši lauksaimniecības produktu jomā, 1985. gadā izveidoja pat īpašu CCC fondu un tā Eksporta atbalstīšanas programmu, kura gan zaudēja sacensībā ar EES subsīdiju programmu. Komercbankas eksportu finansē ierobežoti.54

VALŪTAS RISKI UN SAISTĪBU IZPILDE ĀRVALSTU VALŪTĀ

Katram nacionālajam uzņēmējam parasti ērtāk ir norēķināties par saistībām savā nacionālajā valūtā.

Tomēr parasti ārējās tirdzniecības darījumu īstenošana ir saistīta ar norēķiniem vairākās valūtās un tādējādi valūtas riskiem. So valūtas risku paredzēšana un samazināšana ir īpaši svarīga tad, kad valūtu tirgi vai kursi ir nestabili. Piemēram, ASV firma grib nopirkt preces Japānā un Meksikā un kontraktus paraksta 1982. gada

1. augustā, bet preces jāpiegādā 1. decembrī, kas ir arī naudas nomaksas datums jenās japāņu pārdevējam un peso meksikāņu pārdevējam. Japāņu kontrakta cena ir 25 770 000 jenu, bet meksikāņu — 4 910 000 peso. Katra no šīm summām uz

I. augustu ir līdzīga 100 000 USD. Starplaikā starp kontrakta parakstīšanu un piegādi jena kļuva stiprāka, bet Meksikas peso gandrīz kolapsēja augustā, kad Meksika pasludināja savu nespēju samaksāt starptautiskos parādus, bankas tika nacionalizētas un tika ieviesta valūtas kontrole. Kad amerikāņu pircējs novembrī aizgāja uz banku, lai nopirktu nepieciešamo vairumujenu un peso, viņš noskaidroja, ka abu viņam nepieciešamo valūtu kursi bija būtiski mainījušies. 1. augustā 1 USD cena bija 257,7 jenas, bet decembri — jau tikai 248,8 jenas. Lai nomaksātu agrāk noteikto kontrakta cenu, viņam bijajāiztērē nevis 100 000, bet gan jau 103 577 USD, tātad par 3,5% vairāk, nekā paredzēts.

Stāvoklis ar peso bijapretējs. 1. augustā 1 USD maksāja49,l peso, bet 1. decembrī — jau 70 peso. Rezultātā paredzēto 100 000 USD vietā viņam bija jāmaksā vairs tikai 70 142 USD, tādējādi vairāk nekā nosedzot šī tirgotāja zaudējumus jenās.

Lietas būtība ir tā, ka preču ārējā tirdzniecībā iesaistītās firmas, kas nodarbojas ar valūtas tirdzniecību, parasti nav vienas un tās pašas. Tomēr valūtas risku var samazināt, paredzot valūtu svārstības tirgū. Šajā nolūkā preču tirgotājam vēlams konsultēties ar valūtas dīleri pirms preču pirkšanas un pārdošanas kontrakta noslēgšanas. Ja iesaistīto valūtu kursi atjauj preču importētājam ASV nopelnīt, tad viņš var pirkt preces attiecīgajos ārvalsts tirgos. Ja turklāt tirgotājs preču tirdzniecības kontraktā ietver noteikumu, kas samazina vai likvidē valūtas risku (provision for currency exchange risk), zaudējumus šajā jomā var izslēgt. Tādā gadījumā preču tirgotājs valūtas risku praktiski pāradresēs valūtas tirgotājam, kas šiem riskiem ir labāk sagatavots un nodrošināts ar valūtas rezervēm.55

Starptautiskajā uzņēmējdarbībā var norēķināties ārvalstu valūtā pēc dažādiem principiem.

Nominālisma princips (principle of nominalism) nozīmē, ka saistība nomaksāt parādū jebkuras valsts valūtā ietver atrunu samaksāt nominālo vērtību valūtā, kāda dotajā valstī ir oficiālā maksas vienība (legal tender) nomaksas brīdī saskaņā ar nomaksas vietas valsts likumdošanu (lex monetae). Šādā gadījumājebkuras valūtas kursa svārstības neņem vērā (fluctuations must be disregarded), arī kaitējuma (torts, damages) atlīdzināšanas gadījumos.

Nominālisma princips ticis pastāvīgi aizstāvēts Anglijas tiesās kopš septiņpadsmitā gadsimta, un tas ir šajā valstī visvairāk pielietotais princips, kas iedibināts saskanā ar valsts iekšējām tiesībām un precedentu Gilbert v. Brett, kuru plašāk pazīst ar nosaukumu Case de Mixt Moneys.56 Šis precedents radās sakarā ar Īrijas naudas vērtības svārstībām (fluctuation), kas, tā kā lieta tika ierosināta Īrijas tiesā, bija monēta fori.57 Tiesa šajā precedentā nolēma, ka atbildētājs (defendant) varēja Dublinā atteikties nomaksāt 100 mārciņu parādu tādas vērtības valūtā, kādu viņš bija aizņēmies, tā vietā nomaksājot (tendering) to devalvētā valūtā (in a debased coinage), kuru karaliene Elizabete bija ieviesusi laikā starp kontrakta parakstīšanu un brīdi, kad iestājās nomaksas termiņš.

Šis precedents kļuva par vadošo britu tiesību avotu, kuru nekad vēlāk arī nav apstrīdējuši un pēc kura, ja aizņēmums izdarīts mārciņās, tas tiek arī mārciņās, lai kādas arī tās būtu parāda termiņa notecēšanas brīdī (debt incurred in pounds can be discharged in whatever are "pounds" at the time of discharge, irrespective of any fluctuations). Šo pašu principu pielieto arī pie parādiem ārvalstu valūtā.

Tomēr tas nebūt ka darījumos ar ārvalstu elementu britu līgumslēdzēja

puse nevar iegūt kompensāciju par zaudējumiem, kurus tai rada tās valūtas maiņas kursa kritums, kurā ir izteikts parāds, pret valūtu, kurā darbojas kreditors.

Nominālisma princips, ja to pielieto attiecībā uz tiesību reglamentētiem

parādiem ārvalstu valūtā, vispirms ir angļu tiesību princips. Taču tagad nominālisma princips ir kļuvis ari par visu civilizēto valstu vispāratzītu tiesību principu un mūsdienu ekonomisko attiecību pamatu. Tāpēc angļu tiesas to pielieto neatkarīgi no tā, vai kontraktu reglamentē vai ārvalstu tiesības.

Ja kontrakta pienācīgās tiesības nav angļu tiesības, tad angļu tiesa izmanto nominālisma principu, pamatojoties nevis uz tiesībām, bet gan uz lex

principu, pielietojot tiesību sistēmu, uz kuru norāda kolīziju norma. Angļu tiesību

norma tādā gadījumā norāda uz lex monetae^5', kurš arī nosaka, kas ir legālais maksāšanas līdzeklis (legal tender) dotajā lietā ar vietējo likumu. Tā vācu un

nevis angļu likums noteiks, kas ir vācu marka, kura noteikta kā samaksa saskaņā ar doto līgumu. Turklāt ar lex monetae domāts valūtas valsts likums,

88 Case de Mixt Moneys (1604 Davis 18 (P.C. of Ireland)). m Latin. — tiesas valsts valūta.

58 Latin. — likums, kas tiek pielietots dotajā lieta. Angļu tiesībās iedibināts saskaņā ar precedentu Leroux v. Broun (1852) 12 CB 801.

59 Latin. — valūtas valsts likums.

kāds tas ir brīdī, kad iestājas parada nomaksas termiņš (debt falls due). Šis likums kļūst pro fontoM par kontrakta pienācīgo likumu^61.

Nominālisma princips zaudējumu atlīdzināšanas gadījumos tiek pielietots tāpat kā parādu precedentos. Tā, piemēram, ja zaudējumu atlīdzība par preču piegādes noteikumu pārkāpumiem jāaprēķina, atsaucoties uz noteiktas valsts valūtu, tadjebkuras izmaiņas, kas iestājušās preču vai valūtas vērtībā zaudējumu atmaksāšanas brīdī, nav jāņem vērā.

Parādu revalvācija (revalorisation). Lai kādā valūtā parāds arī būtu izteikts, to regulē tiesību sistēma, kas reglamentē doto operāciju, no kuras radies parāds. Tātad, ja parāds radies sakarā ar kontraktu, tad tās ir dotā kontrakta pienācīgās tiesības, pēc kurām jānosaka, vai un cik lielā mērā parādniekam valūtas devalvācijas gadījumā jāpiemaksā kreditoram papildu summa revalvācijas kārtībā (by way of revalorisation).

Tas tomēr tiek darīts vienīgi tad, ja puses par to skaidri vienojušās (express agreement). Šāda kārtība tiek pielietota vairākās tiesību sistēmās. Anglijā gadījumos likums parādniekam uzliek par pienākumu maksu par parādu, ja

tas attiecīgajā valūtā devalvējies starplaikā starp kredīta un maksas termiņa

notecēšanu. Revalvācijas jautājumu nenosaka lex monetae. Revalvāciju regulē kontrakta likums un tiesību pēctecības likums, respektīvi, tas ir parāds, kas tiek revalvēts, nevis revalvēta tiek valūta, kādā parāds tiek maksāts.

Tātad, ja kontrakta likums ir Vācijas, parādnieks domicilēts Vācijā, bet kreditors ir angļu, tad angļu tiesa revalvēs parādu saskaņā ar Vācijas civillikuma 242. pantu, pēc kura kontrakts jāpilda labticīgi un

Zelta un citas aizsargājošās atrunas. Zelta atrunas vērtību un saturu noteic pienācīgais kontrakta likums. Tas pats attiecas uz jebkuriem citiem kontrakta notei— kumiem, ar kuriem puses tiecas novērst nominālisma principa varbūtējās nepatīkamās sekas, lai aizsargātu kreditora pret tās valūtas devalvāciju (depriciation), kurā jāsamaksā parāds, kā arī lai aizsargātu parādnieku pret varbūtēju šīs valūtas revalvāciju (appriciation).

Ja kontrakta likums ir jebkura atsauksme uz nomaksu noteiktas raudzes un

svara zeltā tiek uzskatīta par zelta atrunu (specified standard of weight and fineness is presumed a gold value clause). Līdzīgi par zelta atrunu uzskata arī solījumu nomaksāt ar likumīgu maksas līdzekli, kura noteikts daudzums nomaksas brīdī būs pietiekams, lai nopirktu tādu daudzumu zelta monētu, kas atbilst nominālajai parāda summai.

Ja likumdošana nenosaka pretēju kārtību, puses nominālisma principu ir tiesīgas nepielietot. "Aizsargājošo atrunu" (protective clauses) šajā ziņā ir diezgan daudz. No tām visslavenākā, kaut arī pēdējā laikā ne tik izplatīta, ir zelta atruna. 1931. gadā Anglijā mārciņas konvertējamību zelta monētās un atcēla ar Zelta

standarta likuma labojumu. ASV šajā sakarā Augstākā tiesa izskaidroja likumu

1,0 A i ī pro fanto, latin. — atbilstoši, proporcionāli.

61 Dicey and Morriss on the Conflict of Laws, Vol. 2, pp. 1423 — 1427.

62 Dicey and Morriss on the Conflict of Laws, Vol. 2, pp. 1429—1431.

precedenta Bronsona Loti daudzas valstīs pat nekonvertejama papīra

valūta ir legālais maksas līdzeklis (legal tender). Kādu laiku zelta atruna vairākumā valstu tika aizliegta ar speciālu likumu; tas notika pirmskara lielās depresijas laikā. Taču pēdējā laikā vairākums no šiem likumiem ir atcelti.

Tagad jautājumu par to, vai zelta atruna ir spēkā vai ne, nosaka kontrakta bet ne lex monetae. Zelta atrunas pielietojamību tāpat nenosaka kontrakta izpildes vietas valsts (place of performance) likums. Tāpēc Anglijā jebkura kontraktā ietvertā zelta atruna ir spēkā. Tomēr, ja tas ir kontrakts, kas parakstīts pirms

1977. gada, kur saistību izpilde noteikta ASV dolāros, tad zelta atruna šādiem līgumiem nav spēkā (is void).

Rodas arī jautājums par to, vai zelta atrunu var pielietot attiecībā uz kontraktu, kur pats termins "zelts" nav minēts. Angļu tiesas pilnīgi noraida šādu iespēju. Zelta atrunai jābūt skaidri izteiktai (an express reference to gold) un saskaņotai ar pienācīgo kontrakta likumu. To var izdarīt četrējādi:

1) kontraktā var norādīt, ka pats darījums ir zelta vai zelta monētu (bullion or coins) pirkšana un pārdošana, un nebūt nekādu monetāro noteikumu vispār;

2) var kontraktā atkārtot ar likumu noteikto maksāšanas valūtas vienības definīciju tās zelta standartā. Ja tas tā izdarīts, parādnieks nenes nekādu papildu atbildību, kas varētu rasties ārpus nomaksas pēc principa. Šo atrunu sauc par aprakstošo (discriptive clause);

3) līgums var saturēt arī norādi par maksas līdzekli, ar kādu parāds tiks nomaksāts. Tā kontraktā var uzrādīt, ka tas tiks apmaksāts zelta monētās;

4) kontrakts var noteikt arī "saistību mērvienību". Tādā gadījumā parādniekam tiek uzlikts par pienākumu samaksāt tajā laikā un valstī lietojamā valūtā summu, kas mainās atbilstoši zelta monētu vai stieņu cenai uz noteiktu valūtas vienību, saglabājot stabilu parāda vērtību zelta izteiksmē. Šo sauc par zelta vērtības atrunu (gold clause).

Praksē, ietverot zelta atrunu līgumā, nepieciešams izteikt to precīzi. Tā tiesa Khouri pret Khajatu^64 precedentā nolēma, ka ir nepietiekami izteikt zelta atrunu, vienīgi maksāt "zelta turku mārciņās".

Tāpat arī pēc līzinga kontrakta Anglijā Tresdera un Grifina precedentā,65 kur samaksa par nomu bija noteikta zelta vai Lielbritānijas banknotēs, kas atbilst

zelta sterliņu mārciņām. tiesā atzina par maksu likumiskajā valūtā. Tiesa samaksas noteikumu neatzina par zelta atrunu, atsaucoties uz to, ka kontraktā nebija atrunas par samaksu noteiktas raudzes un svara zelta monētās.

Atsauce uz samaksu zelta monētās var izrādīties arī kreditoram bezjēdzīga, jo parasti tieši lielas inflācijas periodos valstīs aizliedz iegūt zelta monētas, zeltā un izvest zeltu no valsts. Tā zelta atrunas īstenošana praktiski tiek aizliegta. Tomēr, pat ja šāda oficiāla aizlieguma nav, dotajā valstī zelta monētas nav nopērkamas un netiek izlaistas oficiālā apritē, tad zelta atruna zaudē savu praktisko nozīmi. Tādā

" Branson v. Rodes (1868). 7. Wall. (74 U.S.) 229.

• Syndic in Bankruptcy of Khouri v. Khayat (1943) A.C. 507.

65 Tresder-Griffm v. Cooperative Insurance Ltd (1956) 2 Q.B. 127 (.A.).

gadījumā neatliek nekas cits kā vai nu izdarīt - maksājumu likumiskajā maksas vienībā pēc nominālisma principa, vai arī piesaistīt kontraktu pie kādas no galvenajām "cietajām" SVF "groza" valūtām vai, piemēram, ekija vai SDR kursa.

Zelta atrunas jautājumos Anglijā tiek pielietots Starptautiskās šķīrējtiesas lēmums 1929. g. precedentos par Serbijas un Brazīlijas aizņēmumiem'*'. Lordu palātas lēmums Feista^67 precedentā un ASV Augstākās tiesas lēmums Normana precedentā"11. Kopā šos risinājumus bieži dēvē arī par Feista konstrukciju (Feist construction) respektīvi zelta vērtības atrunu (gold value clause).

Pretēji zelta monētu atrunai zelta vērtības atruna ir droša pret likumdošanu, kas aizliedz zelta monētu lietošanu nomaksā un šādu monētu izgatavošanu. Zelta vērtības atrunas pielietošanu kontraktos nevar izslēgt nekas, izņemot skaidra valsts publiskās politikas noteikumu, kā, piem., ASV Kongresa Kopējā rezolūcijā^6' 1933. gada krīzes laikā vai kā ar Kanādas Zelta atrunas likumu^7" 1937. gadā, kas tagad jau atcelti. Šo iemeslu zelta vērtības atrunu tik loti iecienījuši kreditori, kas tiecas nodrošināties pret inflāciju- Tomēr no valsts publisko interešu viedokļa šādas atrunas var būt visai nevēlamas un pat bīstamas.

Jautājumu par to, vai Feista konstrukcija" tiek pielietota, nosaka kontrakta likums. Tas pats princips tiek pielietots, ja zelta vietā atrunāts maksāt ar noteiktas raudzes un svara sudrabu vai citu dārgmetālu. Kviešu, rudzu un citu patēriņa preču atrunas ir tikušas lietotas tajā pašā nolūkā. Kreditors var atrunāt, piemēram, ka parāds tiks atmaksāts ASV dolāros, bet par kursu, kas nav zemāks par 2,5 USD par mārciņu.72

Norēķinu valūtas noteikšana, ja pastāv iespēja norēķināties vairākās valūtās, notiek, veidojot kontraktu saskaņā ar pienācīgo kontrakta likumu. Ja kontrakta likums ir angļu, tiek prezumēts, ka puses nolēmušas norēķināties valūtā, ar kura kontrakts ir visciešāk saistīts.

Gadījumos ar kaitējumu, kas radīts, pārkāpjot kontraktu, norēķinu valūtu nosaka saskaņā ar pienācīgo kontrakta likumu.

Ja angļu likums ir pienācīgais kontrakta likums vai arī ja tas nosaka atbildību kaitējuma (tort) nodalīšanas gadījumos, tad zaudējumi prima facie^73 jāaprēķina valūtā, kurā zaudējumi tika īpaši izjusti vai radīti personai, kas no tiem cietusi, ņemot vērā valūtu, kurā viņš parasti darbojas vai ar kuru viņš visciešāk saistīts.

Jāsaprot arī tas, ka valūta, kurā paņemts kredīts vai zaudējumi, bieži

vien nav viena un tā pati ar to, kurā šīs saistības tiek nomaksātas (discharged). Pirmā no šīm naudām tiek saukta par "rēķina naudu", "kontrakta naudu" vai mērvienības

*" Cases of the Serbian and Brazilian Loans, 1929, Series A Nos. 14 and 15. m Feist v. Société Intercommunale (1934) A.C. 161.

68 Norman v. Baltimore and Ohio Railroad 294 U.S. ( 1935). ft9 Joint Resolution of Congress ( 1933).

70 Gold Clause Act (1 937).

71 ( 1 93 4) A.C. 161.

72 Dicey and Morriss on the Conflict of Laws, Vol. 2, pp. 1432—1440.

"n Latin. — no pirmā acu uzmetiena.

naudu (money of account, contract or measurement). Ar to tiek kvantitatīvi (quantum) mērītas saistības, tā nosakot to saturu (substance), kā arī — kāds ir parāds (owed "in obligatione"74). Bet otrā ir "nomaksas nauda" (money of payment). Tā starptautiskajā tirdzniecībā kontrakta nauda var būt izteikta frankos, kas būs "kontrakta nauda", bet maksāšana mārciņās būs "maksāšanas nauda". Šī nauda parāda rīcības quo modo^75 "in solutione"76.

Parasti pusēm nav šaubu, kādā naudā notiks galējais norēķins, taču tā tas nav vienmēr. Tā, piemēram, ja firma Anglijā nolīgst aģentu, lai nosūtītu to darbā savā filiālē Ēģiptē, nosakot algu mārciņās, tad nevienam nerodas šaubas, ka pēdējā norēķina nauda pēc šī līguma būs Ēģiptes mārciņas.77 Tomēr, ja līgums noslēgts Anglijā un pienācīgais kontrakta likums ir angļu, tad jautājumu par to, kādā naudā notiks maksājums, noteiks ar likumu.

Viens no piemēriem ir Jaunzēlandes aizņēmumu precedents, kad šīs valsts valdība izlaida ilgtermiņa aizņēmumu obligācijas (loan stock), kuru vērtības izteiksme bija valūtā, ko varēja brīvi (free of exchange) atmaksāt (repayable) Melburnā, Austrālijā. Šajā gadījumā pienācīgais kontrakta likums bija Jaunzēlandes, bet saskaņā ar šo likumu Jaunzēlandes valdības parāds bija izteikts Austrālijas valūtā. Ne vienā, ne otrā gadījumā netika pielietots lex loci Bet parādnieka saistības tika mērītas loci

izteiksmē.

Jebkurā gadījumā, ja kontrakts nosaka galīgo nomaksu kādā noteiktā valstī, tad tiesas ir noskaņotas uzskatīt, ka puses vienojušās par to, ka šīs pēdējās valsts valūta būs arī līguma nomaksas valūta.

Ja parādnieks ir valsts, tad dominējošā, bet ne absolūtā prezumpcija ir, ka notiks šīs pašas valsts valūtā. Turpretim, ja nomaksas vietas ir vairākas, respektīvi, viena kontrakta kreditori vai akcionāri dzīvo vairākās valstīs un obligāciju turētājiem ir iespēja saņemt procentus par tām dažādās valstīs (option ofcollection) vai ari vairākās valstīs reģistrētajiem aizņēmuma obligāciju īpašniekiem ir tiesības brīvi pārvest savas obligācijas no viena reģistra uz otru, tad tiesa, nosakot nomaksas naudu, galveno uzmanību pievērsīs tam, lai pret visiem kreditoriem attieksme būtu vienāda, tā sekmējot brīvu investīciju cirkulāciju. No šī apsvēruma vietai, kur kreditors savāks naudu, nav pārāk lielas nozīmes.

Ja runa ir par zemes hipotēku (mortgage), kuru ir nodrošināts parāds, var pieņemt, ka puses vienojušās, ka nomaksas nauda būs tās valsts valūtā, kur atrodas nekustamais īpašums.

Ja angļu kontraktā minētā nauda ir "mārciņas", tad facia tās varētu

būt angļu mārciņas, bet ne obligāti, jo, ja vieta ir cita valsts, tiesa var secināt,

M Latīn. — saistību veidā.

75 Latīn. — kā, kādā veidā.

76 Latīn. — nomaksājot.

77 National Mutual Life Association ofAustralasia Ltd. v. Att. Gen. for New Zealand (1965) A.t.'. 369 (P.C.).

78 Latīn. — līguma saistību izpildes vietas likums. w Latīn. — saistību izpildes vietas nauda.

ka puses izvēlējušās norēķinu vietas naudu ka norēķinu naudu. Viens no vera ņemamiem apsvērumiem, kā noteikt nomaksas naudu, ir arī tāds, ka, to nosakot, jāņem vērā ne tik daudz kontrakta likums kā "vieta, kur atrodas kontrakta finansiālā vide" (financial environment). Šis princips jāievēro, nodibinot jaunu monetāro sistēmu, kad vecā vēl turpina eksistēt un abas izmanto vienu un to pašu naudas vienības simbolu savos norēķinos.™

OFŠORA BANKAS UN NODOKĻU PARADĪZES

9

Banku likumdošana valstīs ir ļoti atšķirīga. Šī likumdošana ir līdzīga, piemēram, ASV un Anglijā. Bet Kaimanu salās un Menas salā banku likumdošana ir loti liberāla, un šajās valstīs arī ir loti liberāli nodokļu likumi (tax havens^111). bet stingri likumi par uzņēmējdarbības noslēpumu neizpaušanu, kas dod iespēju slēpt uzņēmumu struktūru, darbību, finansiālo vērtību un dažkārt pat īpašnieku. Šajās valstīs likumdošana īpaši aizsargā uzņēmējus pret citu valstu nodokļu inspekciju izmeklēšanu. Parasti šīs valstis vai teritorijas arī nepiedalās nekādos par iekasēšanu,

banku darbības reglamentēšanu un informācijas apmaiņu starp valdībām. Šajās valstīs nepastāv arī nekādas valūtas apmaiņas un tās pārvedumu kontroles.

Lai gan Singapūra, Honkonga un Šveice arī tiek uzskatītas pat nodokļu paradīzēm, tomēr īstie ofšora banku centri ir Nīderlandes Anriju, Kaimanu salas (Netherlands Antilles, Cayman) un aptuveni 25 citas Nauru līdzīgas sīkas salu valstis.

Pastāv vēl arī tā sauktās "nodokļu līgumparadīzes" (tax treaty havens), kur tiek apvienota nomināla vietējā ar nodokli ar nodokļu atvieglojumiem ārvalstu

bankām un investoriem.

Naudas bēgšana no ASV uz ofšora bankām sākās ar kad Savienoto Valstu

valdība sāka aplikt ar nodokli ārvalstīs nopelnītu uzņēmēju ņaudu. Ar gadu

ASV ķērās pie pasākumiem šīs naudas atgūšanai, iedibinot "Starptautisko banku iespējas" (International Banking Facilities /IBFs/) tā sauktajās "brīvajās zonās", kuras bija atbrīvotas no parastās ASV banku likumdošanas darbības. Šīs zonas un ir

izvietotas Ņujorkā, Čikāgā, Maiami, Jaunorleānā un Sanfrancisko. IBF var piedalīties lielās naudas aizņēmumu operācijās, ieskaitot "eirodolāros". IBF veido arī no štatu un federālo nodokļu aplikšanas brīvas nodokļu paradīzes, kur bez visa pārējā pastāv arī zemāks politiskais risks. Šīs zonas ASV arī atrodas tuvāk lielā biznesa centriem nekā salu

Vienano tipiskām ofšora zonām ir Džersiias sala (Jersey), kas atrodas 20 kilometra no Francijas piekrastes, bet nav ne Lielbritānijas, ne EES dalībniece. Kopā ar citām tā sauktajām Kanāla salām tā ir vienīgā Normandijas hercogistes atlikusī sastāvdaļa (Duchy of Normandy), kas bija apvienota ar Anglijas kroni 1066. gadā. Tagad tā ir

M Dicey and Morriss on the Conflict of Laws, Vol. 2, pp. 144! —1465.

8! "Haven" burtiskais tulkojums ir "osta", tomer latviski parasti lieto terminu "nodokļu paradīze".

82 R. F. Folsom.., op. cit., pp. 128 — 130. .. . mmm i tipiska Eiropas ofšora zona, kura pastāv sava pašpārvalde visos aspektos, izņemot aizsardzību un ārpolitiku, par kurām atbildību uzņemas "Lielbritānijas karalienes valdība". Savstarpējo attiecību sistēma starp Džersiju un Lielbritāniju balstās uz gadsimtus vecu līgumu sistēmu. Džersijas attiecības ar ES reglamentē 1972. gada Protokols 3 pie Lielbritānijas iestāšanās AKTA EES, ar kuru Kanāla salas ir iekļautas Eiropas muitas ūnijā, pašām salām tomēr paliekot ārpus ES.

Džersijas banku likumdošana. Banku uzraudzību Džersijā īsteno Valsts finansu un ekonomikas komiteja (Finance & Economic Commission of the States FECS), kam ir gan likumdošanas, gan izpildvaras pilnvaras un kas jau desmitiem gadu nodrošina, ka tikai spēcīgas bankas, kurām ir augsta darbības kvalitāte un integritāte un kuras attiecīgi uzrauga to mātes jurisdikcijā, drīkst atvērt savas Džersijā. Līdz ar to

krāpšanas fiasko to nav skāris. Komitejai palīdz civildienesta kalpotāji, Finansu dienesta direktors un ekonomiskais padomnieks. Uzraugot bankas Džersijā, tie uztur ciešus kontaktus ar Anglijas banku (Bank of England) un regulējošajām institūcijām 16 citās jurisdikcijās. Tāpēc, lai arī Diersļja nav ES jurisdikcijā, tā turas pie Bāzeles noteikumiem un ES standartiem.

Banku statusu Džersijā ilgstoši reglamentēja 1967. gada Deponētāju un investētāju likums. Sī likuma otrs nosaukums ir Krāpšanas novēršanas likums,83 kuru 1991. gadā nomainīja ar Banku uzņēmējdarbības (Banking Business) likumu, lai labāk īstenotu banku uzraudzību saskaņā ar pienākumiem, kurus uzliek Bāzeles Banku uzraudzības komitejas (Basie Committee on Banking Supervision) noteikumi. Šis Likums lielā mērā patapināts no 1987. gada Lielbritānijas Banku likuma (Banking Act). Likums FECS ierobežot, aizliegt, atcelt bankas darbības dot bankām rīkojumus, iebilst

pret banku kontrolieru slēdzieniem un izmaiņām kontroles sistēmā.

Likums izplata Finansu dienesta departamenta (Financial Services Dep.), kurš palīdz FECS, tiesības iegūt informāciju un nepieciešamības gadījumā bankas grāmatveža ziņojumu, kas satur šo informāciju, arī par holdinga firmām, nodalām un saistītām firmām, direktoriem, kontrolieriem un ietekmīgiem akciju īpašniekiem, tāpat kā atbildīgajām institūcijām. Likums atļauj pieprasīt gan regulāro, gan ad hoc informāciju.

Likums atļauj un pieprasa no auditoriem sniegt Departamentam informāciju, kas nepieciešama tā funkciju veikšanai. Saskaņā ar šo Likumu par kriminālnoziegumu tiek uzskatīts gadījums, kad uzraudzības institūcijām apzināti vai aiz nolaidības tiek dota nepatiesa informācija vai arī informācija tiek slēpta vai netiek savlaicīgi iesniegta. FECS šādos gadījumos ir plašas tiesības izmeklēt uzņēmuma raksturu, darbību, uzņēmējdarbības vai jebkuras tās daļas stāvokli, īpašuma tiesības un kas šo uzņēmumu kontrolē patiesībā. FECS iegūtā informācija jāsaglabā konfidenciāli, izņemot īpašus gadījumus.

Konfidencialitātes noteikumi Džersijā tiek ievēroti atbilstoši principam, kas Lielbritānijā ieviests 1924. gadā saskaņā ar Tērnera^84 un sekojošajiem precedentiem.

Depositors & Investments (Prevention ofFraud) Law (1967).

84 Turner v. National Provincial and Union Bank ofEngland (19124/KB461)

Lai arī salu iedzīvotāji atzīst finansu mdustrijas^onfidencialitātes noteikuma svarīgumu, Džersijas tiesa liks atklāt informāciju tikai pēc tam, kad attiecīgā izmeklēšanā noskaidros, ka dotajā lietā nepieciešams pielietot Tērnera lietā noteikto izņēmumu. Likums nosaka arī vairākus citus kad uzņēmējam nepieciešams atklāt

informāciju, līdzīgi kā Lielbritānijājautājumos par grāmatvedību, tā sauktajiem "savu cilvēku darījumiem" (insider dealings), narkotiku transportu, izmeklēšanas krāpšanu, terorisma novēršanu un bankrotu.

Aizdevumu ierobežojumi. Likums aizliedz pieņemt depozītus no personām un institūcijām, kurām tas nav Likums tomēr neaizliedz firmām ņemt kredītus no bankām vai firmu nodalām un nenosaka nekādus kredītu došanas ierobežojumus, izņemot to, ka hankān jātur riska rezerves kapitālam vismaz 10% apjomā saskaņā ar Bāzeles noteikumiem"'. Noteikumi par banku pamatkapitāla lielumu, lieliem aizdevumiem un grāmatvedības atskaitēm pilnībā atbilst Bāzeles un Anglijas bankas noteikumiem. Pēc Anglijas agrākās likumdošanas bankas pamatkapitālam, izdodot licenci, bija jābūt ne mazākam kā 1 miljons mārciņu. Tagad šis limits ir pacelts uz 1 miljonu ECU.*6

Jaunu finansu institūciju atvēršanas noteikumi ietver prasību, ka Džersijā dibināmajai institūcijai jau jābūt ar starptautisku statusu un reputāciju, kas ir noteikums sine qua non. Praksē tas ir stāvoklis, kad Džersijājau pastāvošās finansu institūcijas ir kādas no pasaulē lielāko 500 banku nodalām vai to īpašums. Tagad šis loks tiek paplašināts ar lielākajām pasaules apdrošināšanas sabiedrībām. Nākamais noteikums ir tas, ka jaunreģistrētajamuzņēmumam jāpārstāv pasaules reģions, kuru jau Džersijā reģistrētie uzņēmumi vēl nepārstāv vai pārstāv nepietiekami. Tājaunu uzņēmumu reģistrācijas ir pārvērst Džersiju par patiesi starptautisku finansu centru.

Jaunatveramais uzņēmums tiek vērtēts pēc tā, ko tas jaunu dos Džersijas tautsaimniecībai, un no tā pieprasa biznesa plānu pirmajiem trim gadiem. Vērtējot pieteikumu, pārbauda, kā pieteicēju kontrolēs mātes uzņēmums. Plānotajai pelņai un nodokļu summai no tās jābūt valstiski pievilcīgai.

Jaunajai bankai jādemonstrē vēlme būt efektīvā mātes uzņēmuma nacionālās kontroles institūcijas kontrolē. Mātes uzņēmumam jāuzņemas pilnīga atbildība par Džersiiā jaunizveidotās bankas saistībām ar īpašas garantijas vēstules (letter of comfort/garantee) palīdzību.

Attiecības starp mātes un uzņēmumu veido uz menedžmenta

līguma, kura apstiprina Finansu dienesta departaments, pamata. Saskaņā ar šo līgumu mātes uzņēmums uzņemas atbildību par visām atvērtās nodaļas vai meitas

uzņēmuma operācijām. Uzņēmumu kontrolējošajai institūcijai jābūt vai nu reģistrētam depozītu pieņēmējam, vai arī trastu firmai, kas pieder reģistrētai, depozītus pieņemošai banku grupai vai arī starptautiskai banku auditoru firmai.

Līdz 1992. gadam Džersijā bija reģistrētas 47 banku institūcijas, kuru vidū bija tādu visievērojamāko pasaules banku nodaļas kā Bank of America, Bank of Bank

to Basle Committee on Banking Regulations and Supervisory Practices of July 1988.

86 "Great Britain", in — International Banking, International Financial Review, Publ. by Euromoney Publications, London (1992) p. 63. , . „- . - • - . , T - , •

of Ireland, Bank of Scofland, Bank of Wales, Bank Bruxelles Lambert, Bank Nationale de Paris, Barclays Bank, Chaze Manhattan Bank, Citybank, Lloyd Bank International u.c*7

Lihtenšteina* arī tiek uzskatīta par banku paradīzi. Šī valsts bija muitas ūnijā ar Austriju kopš 185 2. gada. Pēc Pirmā pasaules kara tā no Austrijas novērsās un 1922. gadā nodibināja muitas ūniju ar Šveici, patiesībā kļūstot par Šveices muitas teritoriju ar Šveices franku kā tās oficiālo valūtu. Pēc 1924. gada šis monetārais līgums atjaunots 1980. un 1981. gadā.

1926. gadā Lihtenšteina pieņēma Joti elastīgu Likumu par personām un kompānijām^89, bet 1928. gadā — Likumu par trestu uzņēmumiem un trestiem^9", kas ielika pamatus šīs valsts mūsdienu liberālajai lomai starptautiskajā finansu tirgū un fondu menedžmentā. Šo panākumu pamatā ir zemi nodokli, stingri un seni likumi par banku noslēpumiem, šai valstij nav līgumu ar trešajām valstīm par informācijas apmaiņu šajājomā, un pastāv absolūta ārējā slepenība nodokļu nomaksas jautājumos.

Pateicoties loti stingri ierobežojošai banku licencēšanai (Koncession), Lihtenšteina darbojas tikai trīs pilnīgi licencētas bankas: "Liechtenstein Landesbank" (LLB), "Bank in Liechtenstein" (BIL), "Verwaltungs- und Privat-Bank AG" (VPB) un vēl ceturtā firma "Sinit AG". Pirmā pieder valstij, un tai ir īpašas principāta garantijas. Trīs citas ir privātas akciju sabiedrības, 95% no akcijām tajās pieder "Fürst von Liechtenstein Stiftung", kuram ir ļoti daudz privātu akcionāru. Sinit AG kontrolē "Siwiss Bank Corporation".

Visas trīs pilnīgi licencētās bankas ir loti aktīvas gan nacionālajā, gan ari starptautiskajā tirgū. LLB nav nodaļu ārvalstīs, BIL ir nodalās un akcijas citās bankās visā pasaulē, bet VPB — tikai un Luksemburgā. Šīs bankas strādā ļoti sekmīgi un

katra vidēji gadā dod ap 20 miljonus Šveices franku pelnās.91 Ar šiem skaitļiem Lih-tenšteinas bankas pārspēj vairākumu Šveices kantonālo banku.

Atšķiribā no Šveices investīciju fondi Lihtenšteina netiek ne valstiski reģistrēti, ne centralizēti kontrolēti. Taču patlaban šeit tiek ieviesta stingra finansu un investīciju kompāniju kontrole.

Lihtenšteinas banku likumdošana^92 ir patapināta no Šveices Banku likuma.93 Banku licences izdod valdība, bet tās apstiprina Landtāgs (parlaments). Toties finansu kompānijas var nodibināt vienīgi ar valdības atļauju. Patlaban saskaņā ar esošo likumdošanu (LBL 5. panta 2. §) ārvalstnieki Lihtenšteina atvērt jaunas bankas praktiski nevar.

Banku darbībā tehniski tiek stingri ievēroti OECD valstu centrālo banku un Starptautiskās norēķinu bankas (Bank ofInternational Settlements) noteikumi. Lihtenšteinas bankas garantē saviem klientiem lielākus aizdevumus nekā Šveices bankas. Lihten-šteinas bankas vispirms ir atbildīgas valdības priekša. turpretim

jāatskaitās Šveices Nacionālajai bankai.

Banku noslēpuma principi Lihtenšteinā tiek reglamentēti (LBL 47. p.) tāpat kā Šveicē līdz 1971, gadam. Tā kā Lihtenšteinas banku klienti galvenokārt ir ārvalstnieki, tad šajājomā darbojas Eiropas Līgums par savstarpējo palīdzību krimināllietās'1-. kas Lihtenšteinā ir spēkā no 1970. gada. Pēc šī līguma 2. panta palīdzību var atteikt, ja dalībvalsts pieprasa palīdzību "fiskālu noziegumu" gadījumos. ir

rezervējusi sev šīs tiesības un nesniedz ārvalstīm palīdzību krimināllietās krāpšanas gadījumos. Šveices likumdošana šajā ziņā ir radikāli atšķirīga. Citās krimināllietās Lihtenšteinai informācija līgumslēdzējām valstīm jādod.

Pēdējos Lihtenšteinas Kriminālkodeksa labojumos paredzēts sods par naudas atmazgāšanu un modrības trūkumu (lack ofvigilance) naudas operācijās.'5

Luksembureai valstiski ekonomiski ir daudz līdzības ar Lihtenšteinu. Loti nedaudzas šīs valsts bankas ir saistītas vienīgi ar iekšējo Vairākums

šīs valsts banku ir Eirobankas, kas nodarbojas ar tādām naudas ope

rācijām, kurām nav nekādas saistības ar Luksemburgas tautsaimniecību. Šīs bankas piedāvā starptautisko investīciju un menedžmenta servisu ārvalstu klientūrai. Pēc likuma Luksemburgas bankas ir universāli banku uzņēmumi, kas nodarbojas ar jebkuru komerciālās un investīciju darbības apkalpošanu, pieņem depozītus, izsniedz kredītus, rīkojas ar vērtspapīriem, ir valūtas tirdzniecības brokeri un valūtas tirgotāji "uz sava rēķina", nodarbojas ar menedžmentu un investīciju padomu došanu, tur

seifus, administrē vērtspapīrus, nodarbojas ar līzingu.

Līdzās bankām Luksemburgā ir arī "nebanku finansu institūcijas" (non-banking financial establishments — NBFE), kuras ir tiesīgas vienīgi pieņemt "sight" un termiņa tipa depozītus uz minimālo 2 gadi.

Visas bankas obligātā kārtā ir apvienotas Luksemburgas Banku un asociācijā^209, kura kopš 1989. gada banku bankrota gadījumā garantē katram minimums 500 000 Luksemburgas franku.

Banku konfidencialitātes noteikumi ir visai stingri. Izņēmumi tiek stingri reglamentēti. Bankas padomei, menedžeriem un kalpotājiem saskaņā ar 458. pantu un 1984. gada 27. novembra Banku likumu aizliegts izpaust tiem uzticētos noslēpumus. Tomēr slepenība nav absolūta. Kriminālizmeklēšanas un kriminālvajā-šanas gadījumos bankām jāatklāj tām uzticētie noslēpumi. Ja klients ir iejaukts kriminālprocesā, baņķierim nav atļauts atsaukties uz banku slepenības noteikumiem. Prokuroram ir pieejami izmeklēšanai nepieciešamie jebkuras bankas pieraksti. Bankas darbiniekiem arī ir pienākums krimināllietu gadījumos dot liecības. Tomēr ārvalstu valdību vēstules, kas krimināllietu jautājumos tiek adresētas Luksemburgas varas iestādēm, iepriekš nopietni pārbauda gan tiesa; gan Tieslietu ministrija;[210] Tātad no kriminālās naudas slēpšanas un atmazgāšanas viedokļa Luksemburga nav ofšora zona.

Toties tipiska ofšora zona ir bijušās Kurzemes hercogistes kolonija Trinuladu un Tobago. Tās finansu institūcijām ir ļoti plašs spektrs. Likuma par Centrālo banku un finansu institūcijām"" labojumā 1986. gadā tika izveidota Depozītu apdrošināšanas korporācija'"', kura patiesībā ir Centrālās bankas nodala un kuras uzdevums ir aizstāvēt licencēto banku depozitoru tiesības. Visām licencētajām finansu institūcijām obligāti jābūt fond? dalībniecēm.

Valsts ir SVF, Pasaules bankas, Starptautiskās finansu korporācijas, Daudzpusējās investīciju garantijas aģentūras, Interamerikas attīstības bankas un Kārību Attīstības bankas dalībniece.

Finansu institūcijas šajā valstī var pieņemt depozītus uz laiku, kas ir īsāks par vienu gadu, bet bankas —ari depozītus "pēc pieprasījuma". Valstī 1991. gadā bija 8 licencētas bankas, 12 "finansu nami" (finance houses) un tirdzniecības bankas. 1990. gadā to fondi bija TT 899 375 miljoni USD, bet komercbankās — TT 8832 miljoni USD. Pēdējos gados ik gadus pieaugums ir 11,3% gadā. (Salīdzinājumam: Latvijas budžets 1995. gadā bija nepilns miljards USD.)

Trastu un ķīlu (Trust and Mortgage Finance Companies) finansu korporāciju kapitāls minētajā laikā bija miljons USD.

Ārvalstu personas drīkst iegūt virs 30% kapitāla nacionālajās finansu institūcijās tikai ar Finansu ministrijas Citiem investoriem valdība par to jāinformē, bet

licence nepieciešama, tikai sākot no 30% kapitāla.

Saskaņā ar Banku likuma 5. sadalu (section) nacionālajai vai ārvalstu kompānijai ir tiesības dibināt finansu institūciju tikai ar 500 000 USD pamatkapitālu; vismaz 200 000 USD no akciju kapitāla jābūt iemaksātiem skaidrā naudā.

Finansu institūciju darbiniekiemjāsaglabāfinansu noslēpums. Sods — 6000 USD vai gads cietumā. Šos noslēpumus var atklāt tikai Centrālās bankas inspektoram.

Kaimanu salas (Cvman Islands) ir Lielbritānijas kolonija, kas tagad kļuvusi par vienu no pasaules vadošajiem finansu centriem. Tikai Londonā un Ņujorkā ir vairāk nekā Kaimanu salās reģistrētu ārvalstu banku nodaļu, filiāļu un meitas uzņēmumu, kuru vidū ir vairākums no pasaules vadošajām 50 bankām. Tās garantē ātru, augstas tehnoloģijas komunikāciju nodrošinātu un modernu servisu salu galvaspilsētā Džordžtaunā modernos biroju kompleksos ar profesionālu darbinieku palīdzību.

Banku darbību salās reglamentē Banku un trastu kompāniju Banku

uzņēmējdarbību licencē un vada salu gubernators, kam palīdz Izpildpadome (valdība)

un gubernatora iecelts banku inspektors. Inspektoru prakse ieceļ • amataAnglijas banka, un viņš strādā SVF uzraudzībā, ar britu finansu sekretāra starpniecību cieši sadarbojoties ar Lielbritānijas valdību. Šīm Lielbritānijas valsts institūcijām ir plašas pilnvaras depozitom tiesību aizsardzībai, bet bez salu Augstās tiesas (Grand Court) atļaujas tām nav tiesību iegūt informāciju par depozītu īpašniekiem, numuriem un summām.

Nekāda nelicencēta banku darbība salās nav atļauta. Bankas piedāvā pilnu servisu, ieskaitot zelta un citu dārgmetālu, valūtas, vērtspapīru, preču pirkšanu un pārdošanu, kā arī investīciju operācijas.

Kaimanu salu bankām ir augstas drošības garantijas, jo ikviena no tāmjebkura paraksta akceptam pieprasa divu vai vairākufnansu institūciju apstiprinājumu.

Informācijas aizsardzība par klientiem, kas noteikta ar 1976. gada likumu,1"2 ir viens no galvenajiem Kaimanu salu finansu panākumu pamatiem. Par šī likuma pārkāpumu draud ne tikai naudassods, bet pat kriminālsods. Šādu informāciju aizliegts ne tikai izsniegt, bet arī iegūt. Tomēr gadījumos ASV varas institūcijas ar Augstās

tiesas tiesneša starpniecību šādu informāciju var iegūt. droša pret izpaušanu ir

informācija, kura skar izvairīšanos no nodokļu maksāšanas (tax evasion) un nav ietverta salu starptautiskajos līgumos, kas automātiski kļūst par to likumdošanas sastāvdaļu.

Salās nav centrālās bankas. Inspektors regulāri pārbauda visas bankas, nosaka nepieciešamo attiecību līmeni starp depozītiem, kredītiem un esošo pamatkapitālu. Ja viņam rodas aizdomas, ka tiek gatavots vai ir jau noticis noziegums, ar Augstās tiesas palīdzību viņš var pie jebkuriem depozitoru vai citu kreditoru interešu

aizsardzībai un viņu kapitāla saglabāšanai nepieciešamiem pasākumiem. Šajā nolūkā viņam ir tiesības pēc ordera izkratīt jebkuras telpas vai teritoriju (premisses), sauszemes, ūdens vai gaisa transporta līdzekli, aizturēt jebkurus dokumentus vai pierakstus.

Gubernators nedod garantijas depozitoriem, taču vairākums no salu bankām ir pasaules lielāko banku nodaļas, kas savā darbībā vadās pēc veciem un loti konservatīviem banku darbības un drošības principiem. Tomēr likuma pārkāpuma gadījumā gubernators var atsaukt licenci un slēgt uzņēmumus, un tas praksē arī notiek.

Licences iedalītas A un B kategorijās. A kategorijas licenču bankām ir visplašākās iekšējo un starptautisko pakalpojumu iespējas. B kategorijai ir tiesības neierobežoti nodarboties ar ofšora biznesu, bet ļoti šaurā spektrā. Tai ir tiesības strādāt tikai ar citiem Kaimanu licenču turētājiem un kompānijām, kas nav šajās salās domicilētas. Šādu licenču ir vairākums, proti — 500.

firmas darbiniekiem jābūt ar nevainojamu personisku un profesionālu reputāciju, tiem "jābūt finansiāli stabiliem" un par sevi, akcionāriem, nodaļām un holdingu kompānijām jāiesniedz pilnīga informācija. A licenču pamatkapitāla iemaksātajam minimumam jābūt 487 805 USD, bet B kategorijai — 24 390 USD. ParAiesniegumujāsamaksā 1220USD, bet par reģistrāciju — 51220 USD. Par B licenci jāsamaksā 15 366 USD.

Jebkuram šim uzņēmumam jābūt vismaz diviem ar gubernatora ieceltiem

direktoriem.

The Confidential Relationships (Preservation) Law

Bankas ir ieinteresētos atvērt savas Kodaļas Kaimanu salas tapec, • ka banku operācijām tur ir minimāli ierobežojumi. Tomēr negodīgam interesentam iegūt licenci Kaimanu salās ir loti grūti. Toties bankai ir iespējams gūt no nodokļiem brīvu peļņu un vienkārši, bez jebkādas nepieciešamības ziņot valsts institūcijām, veikt darījumus, izdarīt investīcijas un jebkuru summu naudas pārvedumus ikvienā virzienā bez aplikšanas ar nodokļiem, kā arī neierobežoti tirgoties ar jebkuru valūtu.1"3

Tātad Kaimanu salas ir tipiska zona, kur pastāv ļoti lielas izvairīties

no nodokļu maksāšanas un atmazgāt kriminālas izcelsmes naudu.

STARPTAUTISKĀ NAUDAS ATMAZGĀŠANA UN CĪNA AR TO

Viens no starptautisko naudas resursu pārvietošanu visvairāk ietekmējošiem faktoriem ir kriminālās, īpaši narkotiku naudas, "atmazgāšana" (loundering). Naudas atmazgāšanas apturēšana ir viens no starptautiskās organizētās noziedzības apkarošanas priekšnoteikumiem. Naudas atmazgāšanas atklāšana būtībā nozīmē atrast milzīgajā ikdienas pasaules naudas pārvedumu masā samērā nedaudzos pārvedumus, kuru naudai ir narkotiku vai cita krimināla izcelsme.

ASV priekšlikumi naudas atmazgāšanas apkarošanai paredz vispārēju kontroli un pierakstu saglabāšanu par visiem starptautiskajiemfondu pārvedumiem, ieskaitot banku pierakstus par depozītiem, to turētājiem un pavēles devējiem par fondu pārvietošanu. Tas var ietvert pārbaudi pie fondu saņēmēja, vai nav saņemtas jebkādas jaunas, bankai nezināmas instrukcijas par samaksu. var skart tikai normālas

biznesa operācijas starp bankai zināmiem klientiem;

par starptautiskajiem pārvedumiem, kas satur informāciju par trešo pušu identifikāciju, tādu kā iniciatoru un peļņas ieguvēju numuri, adreses, vārdi;

procedūras "pazīsti savu klientu" (know your customer) pielietošanu, pārbaudot klienta legālo raksturu;

speciālu identifikācijas procedūru un ziņošanu par starptautiskajiem maksājumiem, kas ietver personas, kuras nav dotās bankas klienti;

• ziņu ievākšanu par aizdomīgiem starptautiskajiem pārvedumiem, tādiem kā lieli naudas depozīti tieši pirms izejošāpārveduma vai banku rīkojuma izdošana (issuing of bank drafts) nekavējoties pēc ienākošo fondu Bankām, kas saņem fondus

no starptautiskajiem maksājumiem, var arī pieprasīt, lai tās pārbauda caur saviem korespondentiem informāciju par pārveduma iniciatoru un ieguvēju (beneficiary);

papildu kontroli pār bankām, kas var savā grāmatvedībā piesegt starptautiskus pārvedumus starp ASV un ofšoru finansu institūcijām.

Lai pierakstu saglabāšana būtu efektīva, tie jāsaglabā gan par rīkojuma devēju, gan arī par naudas saņēmēju visām operācijām, lai radītu ilgtermiņa operāciju analīzes iespējas ar mērķi atklāt gan apjoma pieaugumu, gan arī metožu izmaiņu un dotu iespēju

m"TheCyman Islands", in — International Banking, International Financial Review, Pufal by Euromoney

• Publications, London (1991) pp. 47 — 50.

atkārtotai izmeklēšanai. Ņemot vērā milzīgo starptautisko operāciju un starpnieku banku skaitu, kas var būt iejauktas tikai vienā operācijā, operāciju — dubultnieku skaits var būt milzīgs. Pat ja visa informācija būtu pieejama un zināma, tās analīze aizņemtu loti ilgu laiku.

Patlaban ASV likumdošana pieprasa ziņot par jebkurām starptautiskajām operācijām, kas pārsniedz 10 000 USD, par kurām ik gadus pienāk ap 7 miljoniem ziņojumu. Amerikas Baņķieru asociācija (American Bankers Association) uzskata, ka šī ASV priekšlikuma ieviešana tikai Savienoto Valstu bankām vien izmaksās 285 miljonus USD.

Eiropas Savienības priekšlikumi cīņai ar naudas atmazgāšanu formulēti ES finansu ministru kopējā viedoklī jautājumā par to, kā atklāt narkotiku naudas un citas kriminālas atmazgāšanas pārvedumus Eiropas banku sistēmā. Saskaņā ar šiem priekšlikumiem obligāti jāziņo parjebkuriem aizdomīgiem pārvedumiem summā no 15 000 ECU (19 000 USD). Klientu pārvedumu pieraksti jāsaglabā 5 gadus. Lielbritānijā rekomendācijas naudas atmazgāšanas atklāšanai bija pieņemtas jau 1990. gadā.

Tiek plānots arī ieviest "biznesa identifikācijas kodus" (business identification codes) SWIFT sistēmā naudas masu kustības kontrolei.[211]

VALŪTAS KONTROLES NOTEIKUMI

Starptautiskie norēķini var notikt loti dažādās valūtās. Preci var nopirkt, piemēram, Anglijā, bet par to samaksāt ASV. Saskarsme ar valūtas operācijām notiek arī starptautisko investīciju gadījumos. Piemēram, ja "Philips" investē Latvijā, tam ir nepieciešami lati. Tas rada naudas konvertācijas un nestabilu valūtu pieņemšanas norēķiniem problēmas. Tā, piemēram, neskatoties uz LR lata iekšējo brīvo konvertējamību un to, ka gadā dažās Skandināvijas valstīs maiņas punktos to kon

vertēja, šī darba autoram ir gadījies sastapties ar precedentiem, ka pašu skandināvu valūtu maiņas punktos Briselē. Jaunattīstības valstu cieto valūtu rezerves

vispār ir minimālas. LR valūtas rezerves 1995. gada sākumā bija tikai 240 miljoni USD.

īpatnējs valūtas iegūšanas veids kreditoru valstu firmu investīcijām parādniecēs ir arī parādu summu izmantošana (debt equity swap).

Atkarībā starptautiskās konvertējamības iespējām valūtas dēvē par "cietajām" vai "mīkstajām" (hard, soft). Valūtu kursus valstīs parasti regulē valdības, centrālās bankas vai arī tirgus likmes. Lielāko valstu valūtu kursus parasti noteic tirgus. Šie kursi svārstās (fluctuate) atbilstoši lielāko valūtas tirgotāju izpratnei par piedāvājumu un pieprasījumu tirgū dotajā brīdī.

Valdības un centrālās bankas var iejaukties šajā procesā nolūkā aizstāvēt savu vai citas valūtas, lai stabilizētu tirgu. Tā deviņdesmito gadu beigās Vācija un Japāna

atbalstīt ASV to USD kritienu brīžos. Daudzas valstis ir

noteikušas savu valūtu kursu pret Meksikas peso ilgi bija piesaistīts pie ASV

dolāra. Tagad tas "peld" pret USD, bet šo procesu ietekmē Meksikas valdība. Arī Igaunija ar likumu ir piesaistījusi savu kronu pie vācu markas pēc fiksētas likmes. Panama pat lieto ASV dolāru kā savu nacionālo valūtu.

Cita veida valūtas kontroles izpausme var būt valūtas mainas un tirdzniecības licenču ierobežošana, kā arī procentu no ārvalstu depozītiem aplikšana ar nodokļiem (withholding tax).

Valūtas tirdzniecības licences un valūtas maiņu ar centrālās bankas starpniecību

var pielietot fiksēta valūtas kursa garantēšanai. Parasti ar valūtas tirdzniecību nodarbojas komercbanku valūtas tirgotāji — brokeri vai dīleri. Vairākums no valūtas tirgū pirktās un pārdotās valūtas pastāv "pēc pieprasījuma" (demand deposits) tipa depozītu formā. Tipiska starptautiskās tirdzniecības operācija, kuras īstenošanai nepieciešams nopirkt valūtu, ir šāda. Amerikāņu tirgotājs vēlas nopirkt lielu daudzumu vilnas izstrādājumu Anglijā, bet to angļu tirgotājs pieprasa maksājumus izdarīt sterliņu mārciņās, lai viņam nebūtu jāzaudē valūtas konvertācijas dēļ. Amerikānis iet uz savu banku Ņujorkā, lai nopirktu mārciņas. Dīleris viņa bankā sazinās ar dīleriem citās bankās, lai uzzinātu, vai viņiem nav mārciņu pārdošanai. Preču iepircējs ar mārciņu no

teiktu tirgus cenu ASV. Bankas dīleris viņam nepieciešamo summu mārciņās nopērk, paņemot par pakalpojumu sev zināmu intereses procentu. Valūtas pārdevējs, kas parastos apstākļos var būt liela ASV banka, izkārto mārciņu piegādi (delivery of the pounds) uz amerikāņu tirgotāju apkalpojošās bankas korespondējošo

Anglijas bankā, nosūtot maksājuma rīkojumu (payment instructio) uz Anglijas banku, kur vilnas preču iepircējam šī nauda tiek nolikta uz depozīta.

Valūtas tirgotāji tiecas līdzsvarot savus ārvalsts valūtas vai arī atkarībā no

stāvokļa tirgū ļauj kādas valūtas samazināties (go into overdraft).

tirgotāji parasti pērk un pārdod valūtu lielās summās — lotos (large, round lots) miljonam USD vienlaikus un vairāk. Lielākais valūtas tirgus, piemēram, ASV atrodas Ņujorkas biržā (New York Stock Exchange). Valūtas tirgi ir decentralizēti un lielā mērā deregulēti. Darījumi parasti tiek noslēgti pa telefonu vai ar neautentisku teleksa sūtījumu palīdzību, kuriem seko vēstules ar oficiālajiem apstiprinājumiem (confirmations).

Mutiskie valūtas tirdzniecības kontrakti parasti vienmēr ir virs 5 tūkstošiem USD. Tirgotāji, kas valūtas darījumus noslēdz mutiski pa telefonu, parasti izvairās no krāpšanas problēmām (statute of frawd problems) bez juristu un tiesu palīdzības, jo dīlera vārdam jāuzticas, pretējā gadījumā neviens cits dīleris ar viņu darījumos. Tādējādi tirgus noteikumi paši sevi īsteno. Dīleris, kas neievēro noteikumus, tiek vispār izstumts no tirgus. Valūtas tirdzniecības tirgus prasības savukārt ir tādas, ka darījums jānokārto momentāni. Šiem kontraktiem arī vienmērjātop īstenotiem bez tiesu palīdzības.

Tomēr vienmēr pastāv zināma laika atstarpe starp valūtas pirkšanas kontrakta noslēgšanu un īstenošanu, kad fondi tiek reāli pārvesti uz pērkošo vai pārdodošo banku. Valūtas kontraktus parasti iedala "ātrajos" (spot), kuras īsteno īsā, parasti trīs dienu laikā, un "nākotnes" (future) kontraktos, kura īstenošanas datums parasti tiek noteikts.

Intereses likmes šajos dažādu kontraktu gadījumos • ir atšķirigas. "Nākotnes" kontrakti atļauj dīleriem sabalansēt to maksas bilances jebkurās valūtās atkarībā no pieprasījuma.105 g

Kontrakta saistības, piemēram, Anglijā var padarīt par spēkā neesošām valsts likumdošana par valūtas kontroli šādos gadījumos.

1. Šāda likumdošana ir kontrakta pienācīgā likuma sastāvdaļa. r

2. Tā ir daļa no kontrakta izpildes vietas likuma.

3. Tā ir Anglijas likuma sastāvdaļa.

Tomēr vienmēr ir svarīgi noskaidrot, vai valūtas kontroles likumdošanas ir aizsargāt nacionālo ekonomiku vai konkrētā gadījumā tā ir vienīgi apspiešanas un diskriminācijas instruments.

Turklāt, lai kāds arī būtu kontrakta pienācīgais likums un lai kur arī kontrakts tiktu īstenots (performed), "valūtas kontraktus" nevar īstenot piespiedu kārtā, ja tajos iesaistīta jebkura Starptautiskā valūtas fonda dalībvalsts valūta un ja šie kontrakti ir pretrunā ar valūtas kontroles likumdošanu (exchange control legislation^1"6) jebkurā no SVF dalībvalstīm, kas tiek īstenota saskaņā ar SVF līgumu.

Valūtas kursa kontroli Anglijā atcēla tikai 1979. gadā. Tomēr 1947. gada Valūtas kontroles likums^1"7 patiesībā nav atcelts, tā darbība ir tikai apturēta. Turklāt 1945. gada Bretonvudas joprojām ir Anglijas tiesību sastāvdaļa. Valūtas kontroles likum

došana joprojām ir spēkā daudzās citās valstīs, un tā ietekmē starptautisko uzņēmējdarbību. Tā var vispār kontraktu padarīt par spēkā neesošu no paša sākuma (at inception), var kontraktam radīt papildu noteikumus vai aizliegt tā īstenošanu.

Anglijas tiesa aizliedz tāda kontrakta īstenošanu, kas ir pretrunā ar citas valsts valūtas kontroles likumdošanu. Situācija, kad angļu tiesas īsteno Anglijā kontraktu, kas saistīts ar citas valsts valūtas kontroles likumdošanu, nav pretrunā ar Anglijas publisko kārtību (is not obnoxious to English public policy), ja vien aiz savas maksājumu bilances aizsardzības maskas šī valsts patiesībā neslēpj diskriminatīvu politiku.

Valsts valūtas kontroles likumdošana nepieder pie valsts ienākumu (revenue) likumiem, bet, ja tā pat piederētu, angļu tiesa tādēļ vien neatsacītos šo likumdošanu pielietot. Ja noteiktas valsts likums ir dotā līguma pienācīgais likums, tās valūtas kontroles likumdošana tiks pielietota, pateicoties vispārpieņemtiem kolīziju likumu principiem. Tādā gadījumā arī nav svarīgi, vai dotā valsts ir vai nav SVF dalībvalsts.

Bet Apelācijas tiesa nolēma, ka gadījumos, kad ārvalstu valūtas kontroles

likumdošanajāpielieto kā daļa no pienācīgā kontrakta likuma, jau pats fakts par abu līgumslēdzēju pušu līdzdalību fondā ka vienas dalībvalsts tiesas atsakās

pielietot otras dalībvalsts valūtas kontroles likumdošanu, atsaucoties uz to, ka šāds pasākums būtu pretrunā ar šīs valsts publisko politiku.

1(15 R. H. Folsom.., op. cit, pp. 1 30- 1 37.

106 Angļu valodā šis termins var nozīmēt gan valūtas maiņas, gan cita veida valūtas kontroli atkarībā no

konteksta.

107 Exchange Control Act (1947).

108 Bretton Woods Agreement (1945). . . -mO •

Līdzīga angļu precedenta nav. Ja pusei saskaņā ar angļu kontraktu ir ārvalstijāveic darbība, ko tajā aizliedz valūtas kontroles likumdošana, angļu tiesa šo kontraktu piespiedu kārtā neīstenos.

īpašnieku intereses. Valūtas kontroles likumdošana bieži rada ierobežojumus zināmu veidu īpašumu iegūšanai, turēšanai un izmantošanai. T omēr valstis nevar ierobežot īpašuma tiesības ārpus savas jurisdikcijas. Bet Lordu palāta precedentā Kālera pret Midland banku lietā^1"9 ir nolēmusi, ka ārvalstu bankā deponētu vērtspapīru īpašnieks nevar Anglijā īstenot savas īpašnieka tiesības, ja viņa ar ārvalstu banku noslēgtais vērtspapīra glabāšanas (bailment) līgums ir pakļauts ārvalstu likumdošanai, kura šādu darbību aizliedz.

B re ton vados līgums. Lielbritānija ir SVF dalībvalsts un līdz ar to arī SVF līguma, kas tiek dēvēts par Bretonvudas līgumu, dalībvalsts. ar šo līgumu ikviena

dalībvalsts respektēs otras dalībvalsts valūtas likumus.

Saskaņā ar šī līguma VIII (2)(b) pantu "valūtas (vai valūtas apmaiņas) kontrakti (exchange contracts), kuros iesaistītajebkuras dalībvalsts valūta un kuri irpretrunā ar ikvienas šī līguma dalībvalsts valūtas likumdošanu, nav īstenojami nevienas dalībvalsts teritorijā".

Šeit gan jāņem vērā, ka angļu valodā vārdam "exchange" ir vairākas nozīmes — gan "apmaina", gan "valūta".

1949. gadā SVF izpilddirektori pieņēma un publicēja šī panta interpretāciju, pēc kuras kontrakti nav īstenojami piespiedu kārtā ar tiesu un administratīvo institūciju palīdzību, ja tas ir pretrunā ar šo valstu valūtas likumdošanu, kas saskan ar SVF līgumu. Tādējādi nav jāatmaksā zaudējumi par šādu kontraktu neizpildīšanu.

. Parakstot SVF līgumu, dalībvalstis apņēmušās šo principu padarīt par savas nacionālās likumdošanas sastāvdaļu. Šis princips kļūst par dalībvalsts publiskās kārtības (ordre public) principu, bet, ja tās tiesa izskata strīdu, tad arī par tiesas (forum) valsts publiskās kārtības principu.

Anglijas Apelācijas tiesa lorda Deningsa M. R. vadībā Vilsona lietā"" precedentā nolēma, ka valūtas (valūtas maiņas) kontrakts (exchange contract) ir kontrakts par vienas valsts valūtas maiņu pret otras valsts valūtu.

Šo viedokli apstiprināja arī Lordu palāta (House of Lords) Kanādas Karaliskās bankas"1 precedentā.

Tomēr šo koncepciju 1983. gadā apstrīdēja SVF juridiskā nodala un ari Vācijas un Francijas tiesas. Bet iepriekš minētais lorda Deningsa vārdā nosauktais skaidrojums precedentu tiesībās sekmēja starptautisko tirdzniecību, jo nedeva negodīgiem pircējiem iespēju nemaksāšanas nolūkā atsaukties uz kontrakta pretrunām ar valsts valūtas likumdošanu.

Tomēr minētajā Lordu palātas lēmumā bija papildus noteikts, ka maskēta (in disguise) monetārā (monetary) operācija, paija tā veido dalu no līguma, arī ir valūtas (mainas) kontrakts.

"'Kahler v. Midland bank Ltd (1950) A.C. 24.

1 "'Wilson, Smithett and Cope Ltd. v. Terruzzi (1976) I Q.B. 605 (C.A.).

111 United City Merchants v. Royal Bank of Canada (1983) 1 A.C. 168.

Ta minētajā Kanādas Karaliskas bankas precedenta preču partijas starptautiskas operācijas pārdevējs ierosināja lietu par akreditīvu (letter of credit) pret akceptējošo (conforming) banku. Pirmajā acu uzmetienā tas bija tipisks starptautiskās pirkšanas un pārdošanas kontrakts. Taču pēc izpētes izrādījās, ka tā bija daudz plašāka

akcija, kurā pārdevējs piekrita izrakstīt pircējam akreditīvu par dubultu cenu salīdzinājumā ar izejas maksu, no kuras pusi vajadzēja saņemt Floridas bankā, kuru kontrolēja pircējs. Tādējādi viss darījums kopā bija daļēji mahinācija (subterfuge) ar nolūku izvairīties no valūtas kontroles pircēja valstī.

Šos faktus vērā ņemot, Lordu palāta nolēma, ka monetārā transakcija, kuru puses mēģināja noslēpt, bija ar mērķi apmainīt pircēja valsts valūtu pret ASV dolāriem Tāpēc Lordu palāta nolēma, ka akreditīvs nebija īstenojams (unenforcable) tajā pusē, kas ietvēra slēpto monetāro operāciju, bet bija īstenojams tajā

kas ietvēra parasto pirkšanu un pārdošanu.

Iepriekš minētajā pret precedentā, kuru arī izlēma Anglijas

Apelācijas tiesa, Pakistānā domicilētais L. Anglijas apmeklējuma laikā pārdeva prasītājam rūpiju čeku, kas bija adresēts (drawn on) Pakistānas bankai, pieprasot par to 300 angļu mārciņas skaidrā naudā. Prasītājs samaksāja atbildētājam par šo čeku 300 mārciņu skaidrā. Sis bija nepārprotams valūtas maiņas kontrakts (exchange contract), kas bija pretrunā ar Pakistānas likumdošanu. Pēc tam prasītājs pārdeva atbildētājam šo čeku par 300 mārciņām, kas tika samaksātas ar diviem

notecējušiem čekiem, izrakstītiem uz Anglijas banku. Atbildētāja brālis pēc tam mēģināja realizēt šos čekus Pakistānā, bet nesekmīgi, jo nauda bija nolikta uz

Atbildētājs tad apturēja čeka apmaksu, par prasītājs iesūdzēja viņu tiesā. Apelācijas tiesa nosprieda par labu prasītājam (rejected the defense), pamatojot savu spriedumu uz SVF līguma VIII (2)(b) pantu, un izlēma, ka nauda viņam jāatdod (held that he could recover). Taču tagad šī lēmuma autoritāte vairs nav absolūta, jo izrādījās, ka neviena no pusēm nebija Pakistānā, tāpēc nevarēja uzskatīt, ka pārkāpta

Pakistānas valūtas mainas likumdošana.

Tomēr jebkurā gadījumā var uzskatīt, ka valūtas maiņas kontroles likumdošana SVF dalībvalstīs nav pretrunā ar SVF līgumu.[212]

STARPTAUTISKA NAUDAS UN VĒRTSPAPĪRU PĀRVEDUMU PROCEDŪRA BANKU DARBĪBĀ

Darbībā ar vērtspapīriem starpvalstu operācijās vispirms jāņem vērā kas tiek lietota, apzīmējot bankas, caur kurām vērtspapīri tiek virzīti.

Tā pirmo banku, kur tiek deponēts čeks, par kuru jāiekasē nauda, sauc par depozitārija banku (depositary)...............4..................................

Pec tam šis čeks caur starpnieku bankām (intermediary banks) nonāk čeka apmaksātāja bankā (payer bank), kas naudu pārved uz to banku, kura apkalpo naudas iekasētāju (collecting bank). Pēdējā banka (presenting bank) visā apmaksāšanas ķēdē nosūta čeku maksātāja bankai deponēšanai (final deposition).

Gadījumā, kad starptautiskās uzņēmējdarbības operācija sastāv no preču eksporta un importa, pastāv vairāki veidi, kā panākt, lai visu operāciju finansētu pircējs, kas vienlaikus ir arī importētājs. No var pieprasīt, lai viņš samaksātu cenu, nododot

pasūtījumu, vai parakstītu neatsaucamu akreditīvu (irrevocable letter of credit), kuru var izdot importētāju apkalpojošā banka. Operāciju var finansēt arī ar baņķiera akcepta vai ar eksportētāja vai importētāja valdības palīdzību.

Šīs metodes īstenošanai ANO pieņēmusi UNCITRAL sagatavoto 1988. gada Ņujorkas Konvenciju par starptautiskajiem vekseļiem un starptautiskajām parādzīmēm.'

Var arī būt situācija, kad operāciju finansē eksportētājs. Piemēram, eksportētājs var uzņemties preču piegādi, kad tā notiek pirms cenas apmaksas par preci pēc principa "an open book acount receivable" un pircējs samaksā pēc preces piegādes. Eksportētājs var nosūtīt preces pret dokumentiem, kuri ir konsignēti pēc viņu apkalpojošās bankas rīkojuma, kura savukārt var indorsēt dokumentus importētāja bankai ar norādījumu nodot preču īpašuma tiesību dokumentu tikai pēc tam, kad importētājs ir samaksājis cenu.

Eksportētājs var arī eksportēt ar noteikumu, ka par preci tiks samaksāts tikai pēc tam, kad importētājs to pārdos. Preces var piegādāt pret dokumentiem, uz kuriem nepieciešams bankas akcepts. Šī metode ir līdzīga tai, kad preču dokumenti tiek nodoti pret samaksu, izņemot to, ka banka šos preču īpašuma tiesības apliecinošos dokumentus nodos importētājam tikai pēc tam, kad viņš parakstīs uz sava vārda izrakstītu rēķinu (draft), kas apmaksājams noteiktā laikā pēc akcepta saņemšanas.

Eksportētājs var arī refinansēt savu starptautiski pārdoto preču partiju, pārdodot savus preču dokumentus savā valstī. Tā kā parāda diskontēšana un naudas iekasēšana var notikt pāri pār robežu, likuma izvēlei un tiesas izvēlei (place of inforcibility) noteikti jābūt ietvertai

Nebūt ne visās pasaules pilsētās ir starptautiskos mērķus apkalpojoši finansu tirgi un centri. Šos procesus ietekmē daudzi apstākļi: ģeogrāfiskais izvietojums, politiskā un likumdošanas stabilitāte, iespējami nedaudzi ierobežojumi starptautiskajai ekonomiskajai darbībai, labi attīstītas valsts institūcijas, servisa un finansu vide ar labi apmācītiem darbiniekiem. Pasaules divi vislielākie finansu centri ir Londona un Ņujorka, tiem seko Tokija, Singapūra un Honkonga.

'•,a United Nations Convention on International Bills of Exchange and International Promissory Notes

(UNCITRAL Bills and Notes Convention). See U.N. General Assembly Doc. A/42117, Annex 1. I15R. H. Folsom.., op. cit., pp. 142-143.

Parasti nauda pastāv valūtas vai starpbanku depozītu veida. Rīcību ar to reglamentē valdības un centrālās bankas. Komercbankām, kas ir iesaistītas starptautiskajās banku operācijās, ir savas korespondējošās bankas un savas nodaļas citās valstīs. Bankas tiek uzskatītas par korespondējošām, ja tās viena otrā atver savus rēķinus vietējā valūtā. Šāds korespondējošo banku tīkls apklāj visu pasauli.

AR STARPTAUTISKAJIEM NAUDAS PĀRVEDUMIEM

• SAISTĪTIE RISKI

Pāreja starptautiskajos naudas pārvedumos no "roku darba" (manual system) uz pilnīgi datorizētu datu apstrādi un milzīgais pārvedumu apjoma pieaugums saistīts ar ļoti lielu risku. Ar šo risku saistīts arī naudas pārvedumu globalizācijas process, kad vienai valstij vairs nevar būt vienaldzīgi finansu procesi, kas notiek otrā valstī. Pasaules ekonomisko procesu globalizācija un ekonomiskā progresa intereses pieprasa ātrus un netraucētus fondu pārvedumus.

Taču šis priekšnoteikums jau pats par sevi saistīts ar lielu risku katrai nacionālajai finansu sistēmai un bankai, jo tas novedis pie ofšora sistēmas izveidošanas,

kuras mērķis ir izvairīties no naudas apdrošināšanas kapitāla maksas samazināšanas, lai izvairītos no aplikšanas ar un atmazgātu kriminālas izcelsmes naudu.

Vienlaikus starptautiskajā maksājumu sistēmā viens no svarīgākajiem uzdevumiem šajā situācijā ir nepieciešamība saglabāt maksājumu bilanču līdzsvaru un uzticību finansu institūcijām. Pateikt klientam, ka viņš pazaudējis savu naudu tāpēc, ka korespondējošā banka nav varējusi izpildīt savus pienākumus, no apkalpojošās bankas puses nav ne savu klientu, ne savu interešu aizstāvēšana, jo tieši zaudētā summa var izrādīties tā, kas bija nepieciešama saistību nokārtošanai ar savu banku.

Tas radījis lielas pretrunas starp visefektīvāko un ekonomiskāko fondu pārvedumu metodi, kas, bez šaubām, ir dators, un jaunajām prasībām, kuras pieprasa loti efektīvu debitu un kredītu kontroli. Saskaņā ar Bāzeles noteikumiem pārvedumu sistēmaijāstiprina starptautiskā banku sistēma, godīgums un tai jābūt pielietojamai dažādās valstīs. Šo sistēmu apdraud kredīta risks, otras puses risks, valūtas maiņas kursa risks, investīciju risks u.c.

Baņķieri savukārt uzskata, ka jebkura papildu kontroles sistēmas ieviešana banku uzņēmējdarbībā sadārdzinās banku pakalpojumus, palēninās investīciju procesu un pasliktinās banku konkurētspēju ar citām finansu institūcijām.

Globālo risku samazināšanas nolūkos G-10 valstu centrālās bankas ir sagatavojušas priekšlikumus par banku bilanču līdzsvara saglabāšanu (netting schemes), kas paredz naudas pārvedumu procesu centralizētas uzraudzības nepieciešamību. Šādas centralizētas kontroles sistēmas izveidošanā ir ieinteresētas

• ofšoru sistēmu īpašnieces valstis;

• metropoles, kuru bankas piedalās ofšoru sistēmā;

to valstu centrālās bankas, kurās notiek starptautiskie

Tā kā katras valsts banku norēķinu pārbaudes sistēma ir citāda, tad Bāzeles vienošanās paredz vienotu kontroles principu ieviešanu.

Šo procesu neizbēgami sekmes pasaule vērojamā tendence uz banku skaita (25 000 Eiropā un 14 000 ASV) samazinājumu. Otra globāla tendence ir pašmāju banku nevēlēšanās dalīties savā tirgū ar ārvalstu konkurentiem.[213]

KĀTEHNISKINOTIEKSTARPTAUTISKIENORĒĶINI?

ASV starptautiskajos fondu pārvedumos pēc tehnikas tālu apsteidz citas

valstis, Šveici, un pēc kopējām summām pirmo vietu

Savienotajās Valstīs vairāk par 80% fondu tiek pārvesti ar lielu elektronisko sistēmu palīdzību. Kad A bankas klients vēlas samaksāt savam

partnerim Londonā ar B bankas starpniecību mārciņās, viņš to var izdarīt dažādi. Viņš var likt A bankai sagatavot (draw) bankas čeku, kas apmaksājams sterliņu mārciņās Londonā B bankā, un nosūtīt šo čeku savam partnerim (obligee) Londonā. Tas ir lēns, bet elastīgs process, jo londonietis var arī šo čeku pārdot trešajai pusei un iegūt naudu no tās.

Bet ņujorkietis var arī lūgt naudu pārvest uz Londonu ar elektronisko banku sakaru sistēmu palīdzību (wire transfer, electronic data interchange — EDI). Tad A banka var dot rīkojumu B bankai Londonā izmaksāt attiecīgajai personai naudu sterliņu mārciņās. Ja starp bankām ir nodibināti FEDWIRE (ASV) un S.W.LF.T. sakari, šie pārvedumi notiek momentāni. Ar FEDWIRE sistēmas palīdzību 1991. gadā ik dienas pārveda ap trešdaļu fondu — līdz 1 triljonam USD. FEDWIRE noteikumi ASV reglamentēti valdības nolikumā un šo servisu garantē Federālo rezervju

banka. FEDWIRE galvenokārt izmanto iekšējiem (domestic) galējiem un neatsaucamiem (final and irrevocable) kurus sankcionē Federālo rezervju banka. Nosūtot fondus pa šo sistēmu, nosūtošā dators individuāli apstiprina sava debitu un saņemošās institūcijas kredītu.

Ar čekiem joprojām veic līdz 14% no ASV dolāru norēķiniem,

"Clearing House starpbanku nomaksas sistēmu"™ (CHIPS) izmanto Ņujorkas "Clearing House asociācija", un ar to tiek pārvesti aptuveni 90% no ASV iekšējiem un starptautiskajiem starpbanku fondu dolāru denominācijas, eirodolāru izvietošanas pārvedumiem, kā arī naudas maiņas (pirkšanas uņ pārdošanas) operācijām. Šie pārvedumi praktiski notiek vienas dienas laikā. CHIPS izmantotāji atrodas galvenokārt Nujorkā. Tie dod komandas centrālajam CHIPS datoram, kur tās rediģē (edit), pieraksta un pārraida korespondentam. Dienas beigās katram korespondentam tiek sagatavota bilance. CHIPS pārvedumi tiek uzskatīti par pēdējiem

CHIPS sistēmā ar 1990. gadu ieviesta lielo dolāru maksājumu maksimumu kontrole. Šo sistēmu izmanto 140 ASV un ārvalstu abonentu. Sajā sistēmā zaudējumus, kas radušies dēļ, kompensē pēc starptautiskajiem noteikumiem proporcionālās dalās

tajā pašā dienā. Pret vainīgo banku juridiski izturas kā pret pusi, kas nav nodrošinājusi maksājumu (unsecured payment).

Lai izvairītos no pārtēriņiem un disbalansa, Federālā rezervju sistēma ik dienas sagatavo bilanci visas valsts mērogā. Vienlaikus 1991. gadā UCC 4.A pantā ieviesa labojumus, kur precizēja, kas banku darbībā ir akcepts, atsaukums, samaksas datums, saistības, komunikācija, ņemot vērā starpbanku datoru sakaru sistēmas

īpatnības.121

ACH (Automated Clearing House) sistēma pamatā tika izveidota novecojušās čeku sistēmas nomaiņai. Pamazām ar šo sistēmu sāka pārvest arvien lielākas summas. Ar ACH sistēmas, kuras pielietojums strauji pieaug, palīdzību 1992. gadā pārveda tikai ap 3% fondu.

L ielHjriiānijā starptautiskajos un iekšējos elektroniskajos banku pārvedumos kopš 1984. gada darbojas CHAPS sistēma. Pēc tās galīgie starpbanku tiek nokārtoti dienas beigās. 1991. gadā sistēmai bija 14 abonenti, kas izmantoja "Gateways" datoru sistēmu. Gala norēķina kopija starp divām bankām tiek nosūtīta uz Anglijas banku, kas var izdarīt nepieciešamos precizējumus (adjustments). Pēc tam kad ar pieņēmēju banku ir izdarīts, tas ir galējs un vairs nav atsaucams.

Nosūtošajai bankai jārada iespēja, lai reālie fondi pēc elektroniskā pārveduma būtu fiziski pieejami pat tad, ja pārvedums bijis krāpniecisks (fraud). Fondu pārtēriņu gadījumos Anglijas banka var pārvedumu neapstiprināt.122

Eiropā, naudas starptautisko pārvedumu sistēmu vislielākā mērā ietekmē ES izveidošana. Taču Eiropas tirgus internacionalizācija un kapitāla tirgus liberalizācija galvenokārt atstās iespaidu tikai uz vidējiem un mazajiem uzņēmējiem. TNKjau līdz tam pietiekami suverēni un efektīvi darbojās starptautiskajā arēnā. Šajā Eiropas internacionalizētajā tirgū viens no elementiem ir starptautiski, universāli lietojamas samaksas kartītes. Nākamais pamatelements bija nepieciešamība izveidot sistēmu, lai maksājumus varētu kārtot jaunajās Eiropas Savienības valūtas vienībās — ekijos (ECU). Tālāk bija jāatrisina fondu pārvešanas tehniskās drošības jautājumi, un tas atkal bija saistīts ar firmu, kas izlaiž nomaksas kartītes, kontroli.

Šo jautājumu atrisināšanai 1987. gada oktobrī Florence notika Eiropas Nomaksas sistēmu padomes (European Council of Payment Systems — ECPS) sēde, kurā tika pieņemts īpašs ziņojums kuram ir rekomendējošs raksturs. Pēc šīm reko

mendācijām "bankas" statuss dod tiesības īstenot starptautiskos un piedalīties

starptautiskajā sadarbībā šajājomā, kā arī uzliek par pienākumu rūpēties par finansiālo risku novēršanu. Ar līdzīgu rekomendāciju izstrādi vienlaikus nodarbojās arī UNCITRAL. 1988. gada 17. novembrī tika pieņemtas Rekomendācijas par nomaksas sistēmām. Vienlaikus paši banku pārstāvji — eksperti arī strādāja pie norēķinu

Ml L. R. Seddan, op. cit, pp. 15 —19.

™L. R. Seddan, op. cit, pp. 19 — 21.

123 The European Accord for Payment Usage — EAPU.

noteikumu kodifikācijas, uzskatot, ka viņu pašu izstrādātie noteikumi — ta sauktie "mīkstie likumi" (soft laws) — banku sabiedrībā tiks vieglāk pieņemti nekā likumi vai ES institūciju "no augšas" dotās direktīvas. Tomēr banku pakalpojumu patērētāji, kas ir apvienoti Eiropas patērētāju apvienību birojā^121, vairāk iestājās par stingriem likumiem un ES direktīvām, kurām izveidota efektīva piespiedu izpildes sistēma. Turpretim minētās rekomendācijas pilda samērā ierobežots tiesību subjektu loks.[214]

S.W.I.F.T. sistēma pilnībā atbilst elektroniskā datoru informācijas (EDI)[215] servisa prasībām. Tā izveidota pēc likumdošanas un tikai pārraida bankām informāciju

par to, ka pārvedums vai nu jāizdara, vai arī tas jau ir izdarīts. Pretēji abām iepriekšējām sistēmām tai nav fondu, kas garantē pārvedumu dzīvē. Reālam fondu pārvedumam jānotiek ar citu palīdzību. Iepriekš minētā piemēra izmantojot

SWIFT, pārvedumu, banka B izmaksās naudu savam Londonas klientam un kompensēs sevi, noņemot zināmu summu sterliņu mārciņās no A bankas pie sevis, tātad B bankā.[216]

Lai arī sistēmu agrāk varēja izmantot arī ar teleksa sakaru palīdzību,

tagad tā savieno tikai datorus. Tagad pat vismazākajām Eiropas bankām ir pieejams šis tīkls un kāda no automātiskajām sistēmām, kas operē ar nomaksas rīkojumu vai dokumentāro akreditīvu nosūtīšanu. sistēma dod iespēju pārraidīt vislielāko datu apjomu, taču pārraidīto datu daudzumu ietekmē arī tīkla izmantošanas cena. Tomēr galveno starptautisko nomaksas problēmu izraisa dažādas valstīs izmanto

jamās dokumentu formas.

S.W.I.F.T. sistēmā izmanto nevis amerikāņu ANSI X. 12, bet gan EDI FACT standartu, jo pēdējais ir ieguvis plašu starptautisko akceptu un pārraidīt liela apjoma labi strukturētu informāciju, izmantojot jebkuru sakara sistēmu. To ieviesusi AN O Eiropas ekonomikas komisija (U.N. Economic Commission for Europe) un apstiprinājusi ISO. Amerikas Nacionālo standartu institūts (American National Standards Institute) ir paziņojis, ka tas gatavojas saskaņot ANSI ar EDIFACT standartu.

Starptautiskajiem norēķiniem S.W.I.F.T. /EDIFACT apmainās ar šādu starptautiski akceptētu informāciju šādā terminoloģijā (linguistics) un abreviatūrās:

II Remittance Advice (REMADV);

• Payment Order (PAYORD) vai PAYEXT;

• Credit Advice (CREDV);

- • Extended Credit Advice (CREEXT);

Mii # Debit Advice (DEBADV).

Pirmajā pakalpojuma posmā preču pārdevējs nosūta savai bankai PAYORD vai PAYEXT, nobeidzot operāciju ar FINPAY. Pirms nosūtīt FINPAY, pārdevēja bankai

ir jāsaņem ienākošais samaksas rīkojums (orderis /payment order/), jāizdara izmaiņas debita rēķina informācijā un jāpievieno nomaksas (klīringa /clearing/) informācija, kas var arī ietvert valūtu maiņas operāciju un samaksas iekasēšanu (deduction) par to. Tad pārdevēja banka nosūta FINPAY.

S.W.I.F.T. paketē ietilpst šādi pakalpojumi:

• datu un ziņojumu uzkrāšana uz divām nedējām "on-line" un sešiem mēnešiem "off-line";

• ziņu atrašana pēc MT 105 un MT 106 sistēmām;

• ziņu saškirošana pēc prioritātes un references (reference) numuriem; sūtījumu standartizēta identifikācija un autentiskuma pārbaudes (authentication) iespējas ar GENCOD palīdzību. Jebkurš dokuments, kas neiztur autentiskuma pārbaudi, tiek automātiski noraidīts. Kodu atslēgas (keys) tiek savstarpēji divpusēji saskaņotas starp korespondējošajām bankām;

• lietotāju aizsardzība apakšgrupās. Bankas ārpus šīm grupām nevai" ne nosūtīt, ne saņemt ziņojumus;

iespēja izvēlēties informācijas nosūtīšanas veidus (subsets of

Krauc viena lielākajām firmām, kas īsteno uzņēmējdarbības elektroniskos datoru sakarus un datoru pakalpojumus, vcBRUNIPASSO, kas radīta 1949. gadāLionā. Tās tirdzniecības apjoms ir 240 miljoni franku (24 miljoni angļu mārciņu). Šī sistēma kontrolē 15 000 korespondentu, 12 000 produktu, kas tiek apstrādāti "National Logistics Centre", un 14 000 sakaru līniju, no kurām 92% strādā 24 stundas. Firmai ir 11 centri — Parīzē, Tulūzā, Bordo, Lillēu.c.

Galvenie EDI FACT dokumenti Francijā ir faili, rīkojumi, akcepts par sūtījuma pieņemšanu (acknowledgment of receipt), piegādes ziņojumi un rēķini (delivery note), rēķini un pavadzīmes (invoice, way-bill), maksas rīkojumi un samaksāšanas apstiprinājumi (payment order/notice ofpayment).

EDIFACT darbojas saskaņā ar šādiem 5 noteikumiem:

1) piegādātāju un patērētāju standartizēta identifikācija "European NAD" noteikumiem pēc firmu reģistra Francijā;

2) operāciju un produktu standartizēta identifikācija;

3) operāciju, to skaitā paziņojumu, cenu, laika, produktu kvalitātes, statistikas elementu, konkurējošo piedāvājumu un vērtējumu caurskatāmība;

4) nepārtraukta finansu datu plūsma abos virzienos un tūlītēja atbilde;

5) starptautiski atklāta sistēma.12»

Datorizētajai starptautiskās tirdzniecības imfinansēšanas sistēmai pastāv zināmi likumiski šķēršļi, lai gan starptautiskā tirdzniecība virzās tikpat lielā mērā uz riteņiem, ar kuģiem un spārniem, kā balstoties uz informācijas apmainu.

m John Chavez, "S:W:I:F:T: and EDI, A Review of Progress to Date", in — Funds Transfer in International Banking, International Chamber of Commerce, Paris (1992) pp. 47 — 63.

129 J. P. Pas so, "WhatEDI Services Does Business Seek from the Banking Sector?", in — Funds Transfer in International Banking, International Chamber of Commerce, Paris (1992) pp. 47 — 71.

likums vai komercprakse var pieprasīt "rakstisku (writing), saistošu dokumentu uz papīra", dažkārt pat pēc noteiktas formas un formāta. Likums var pieprasīt pat vēl vairāk — lai tas būtu autentiski apstiprināts, fiziski pašrocīgi parakstīts (to be given authorization by manual signiture). Tā Lielbritānijas Likums par vekse-vekseli raksturo kā "beznosacījumu vienas personas otrai adresētu rakstisku rīkojumu, kuru parakstījusi vekseli dodošā persona". Arī Ženēvas Konvencija par vekseļiem pieprasa, lai šis dokuments būtu rakstisks un parakstīts.

Dators var izdrukāt jebkuru dokumentu vai tā kopiju jebkurā formātā, bet tas ir pretrunā ar likuma noteikumu, kas pieprasa "rakstisku" dokumenta oriģinālu. Lietojot datoru, neviens nebūs "oriģināls", un dators arī nevar pārsūtīt pašu paraksta "oriģinālu". Toties tas var veikt elektronisku autentiskuma, sava veida "elektroniskā paraksta" pārbaudi. Tomēr likums to var neakceptēt.

Tā dators var pārraidīt visus datus, kas nepieciešami konosamentam, bet nevar savam elektroniskajam ziņojumam likumā noteikta trasējama un pārdodama

dokumenta (negotiability) raksturu. Šāds raksturs ir tikai pašam fiziskajam dokumentam ar fizisku parakstu, nevis datora izdrukai.

ICC INCOTERMS 1990. gadā ne visai sekmīgi mēģināja tikt galā ar šo fiziskā paraksta problēmu, pieļaujot to aizvietot ar "elektronisko datu apmaiņas dokumentu" (electronic data interchange (EDI) message). Tomēr pēc likuma tas tad vairs nav trasējams konosaments, bet gan vienīgi netrasējama pavadzīme (way-bill). Izeja var būt meklējama daudzos ietvertajā atsaucē uz pušu starpā iedibināto

praksi, uz to, ka puses savstarpēji viena otra pazīst un savstarpēji viena otrai uzticas. Šī noteikuma gaismā datora izdruka var tikt uzskatīta par likumiski spēkā esošu dokumentu, kas pusēm dod rīcības brīvību, ciktāl tā nav pretrunā ar likumu vai sabiedrības interesēm. Šāda elektronisko datu apmaiņa starp partneriem notiek uz savstarpējas vienošanās

BANKU A TBILDĪBA DA TORIZĒTĀS FONDU PĀRVEDUMU SISTĒMAS APSTĀKĻOS

9

Gan Lainbankas, gan Bankas "Baltija" skandāli pierāda, ka Latvijas tiesību sargāšanas sistēma nepavisam nav ne gatava, ne spējīga nodrošināt valsts un klientu intereses LR domicilēto banku starptautiskās, datorizētās darbības apstākļos, īpaši tad, praktiski brīvu fiziskas naudas pārvadāšanu.

Šīs tēmas apspriešanu var sākt no izejas punkta, ka elektroniskie fondu pārvedumi tehniski nav nekas vairāk kā automatizēta ziņu apmaiņa starp banku un to klientu datoriem. Elektroniskos fondu pārvedumus (electronic fund transfer — EFT) var definēt kā tehnisku maksājumu veidu, kura apstākļospilnīgi vai daļēji izpaliek tādu rakstisku

11,1 Bills of Exchange Act.

131 Bernard H. Webbe, "The Legal Obstacles to Efficient Use of EDI , " in — Funds Transfer in International Banking, International Chamber of Commerce, Paris (1992) pp.

maksājumu rīkojumu un to izpildes dokumentu izmantošana, kuri tiek apstiprināti ar autentiskiemparakstiem. Šos dokumentus pilnībā aizvieto ar datoru apstrādātiem elektroniskiem signāliem. Šīs informācijas apmaiņa notiek starp bankām, kā arī starp bankām un to fiziskajiem vai korporatīvajiem klientiem.

Attiecības starp pusēm EFT apstākļos balstās uz līgumiem pat tajos gadījumos, kad izmanto magnētiskās maksas kartītes vai automātiskos kases aparātus (point of sale terminals — POST, automated teller machines — ATM). Arī elektromagnētisko sakaru īstenotās attiecības starp bankām un to klientiem balstās uz kontraktiem.

Būtībā visi šie kontrakti risina vienas un tās pašas problēmas:

• pakalpojumu noteikumus; 4.

• sistēmas īpašnieka vai valdītāja pienākumus, ieskaitot konfidencialitāti;

• pušu saistības zudumu vai zādzību gadījumos;

• operāciju drošību vai uzticamību, jo fiziska paraksta uz datorizētā dokumenta

nav.

Kā raksta Beļģijas Datora likumdošanas centra, kas atrodas Nami pilsētā, direktora vietnieks Ksavjers Tunis^1-", pasaules juristi ix zināmā mērā satraukti un apjukuši, saskaroties ar milzīgo datorizētās naudas un informācijas plūsmu, kas rada jaunus riskus gan klientam, gan

Dokumenti, piemēram, čeku pārvedumi (check trunction), var būt arī "puselek-troniski" (semi-electronic). Šajā gadījumā pastāv klienta parakstīts rakstisks dokuments, tomēr fiziski no bankas uz banku tas netiek pārsūtīts. Bankas tikai apmainās ar informāciju par šo dokumentu. Tas izslēdz parasto paraksta autentiskuma pārbaudes iespēju galā. Šīs un magnētiskās (magnētiskās

kredītkartes) informācijas apmaiņas ir pilnīgi neiespējams pielietot

fundamentālās, tradicionālās pārbaudes un atbildības nodrošināšanas metodes. Tāpēc vairākās valstīs ieviestas centralizētas sistēmas, kā operāciju

apmaiņas centrs Beļģijā"* — CED, Francijā — SĪGITAIREun Savienotajās Valstīs — CHIPS. i

Vairākās valstīs un to apvienībās likumdošanā šajā jomā ir izdarīti kodificēšanas mēģinājumi. Tā ASV federālajā Fondu elektronisko pārvedumu likumā, kas stājās spēkā 1980. gada 10. maijā, noteikts, ka "elektroniskais fondu pārvedums (electronic funds transfer) nozīmē fondu jebkuru pārvedumu, izņemot čeku, vai citus uz

papīra rakstītus Šeit amerikāņu likumdevējs ņem vērā vienīgi rīkojuma

izdošanu, kurš jāizpilda pircējam, un ignorē starpbanku attiecības, kuras regulē UCC

4.A pants, kas reglamentē ar vairumtirdzniecību saistītus pārvedumus (wholsale transfer).

Tomēr Eiropas 1987. gada 8. decembra un 1988. gada 17. novembra rekomendā-cijas^135 vienpusēji orientētas uz samaksu ar magnētiskās kartītes palīdzību.

XavierThunis, Centre on Computer Law, Namy.

"'' Centre tor the Exchange of Clearing Operations.

'«Electronic Fund Transfer Act (1990), Sec. 906(6).

1,5 European Code for Good Conduct Relating to Payment by Card.

EFT• GALVENIE RISKI

EFT ir saistīti ar šādiem galvenajiem riskiem.

1. Nauda var tikt pārvesta, kad persona, kam dotas uz to tiesības, nav šādu rīkojumu devusi (no order of the authorised transferor). Tas var notikt vai nu finansu institūcijas kļūdas, vai parasti krāpšanas gadījumā, kad trešā puse izmanto elektronisko pieeju likumīgā īpašnieka fondiem, lai izdarītu prettiesisku pārvedumu.

2. Likumīgais īpašnieks korekti dod EFT rīkojumu, taču šis rīkojums tiek vai nu

vai krāpšanas dēļ nekorekti izpildīts vai nu pēc summas, vai attiecībā uz adresātiem.

3. īstais rīkojums visos aspektos ir un paliek pareizs, bet banka vai nu to neizpilda, vai izpilda ar novēlojumu, piemēram, datoru vai nolaidības dēļ.136

Tomēr šī darba autoram jāpapildina, ka Latvijas praksē ir bijuši visai bieži precedenti, kad variantā ir bijis iemesls aizdomām par krāpšanu. Nauda no ārvalstu korespondējošās bankas uz kādu no Latvijas komercbankām tiek pārvesta, taču klientam mēnešiem ilgi tiek sniegta atbilde, ka tā aiz nezināmiem iemesliem "neesot ienākusi". Ir pamats domāt, ka pa to laiku, kamēr nauda it kā "tiek meklēta", patiesībā tā ir tikusi Latvijā aizdota ar īstermiņa kredīta noteikumiem ātrai tirdzniecības operācijai ar lieliem procentiem.

Šāda nauda parasti tiek Latvijā atdota tikai pēc vairāku mēnešu ilgas kuras laikā ārvalstu korespondējošā banka vienmēr atbild, ka pārvedums ir nosūtīts, paziņojot precīzu laiku un datumu. Šī darba autoram personīgi bijajārisina precedents, kad 1993. gadā Latvijas Universitāte līdzīgā kārtā nevarēja caur Rīgas Komercbanku saņemt pārvedumu no ANO Augstākā komisāra pārstāvniecības bēgļu jautājumos Stokholmā par "Rokasgrāmatas par bēgļu statusu" tulkošanu un izdošanu.

Pasaules prakse rāda, ka minētie riski ir saistīti ar lieliem zaudējumiem, konkrēti ar visas pārvedamās naudas vai tās daļas zaudējumu, intereses procentu zaudējumu, kontrakta pazaudēšanu vai soda naudām, kas izriet no kontrakta noteikumiem par laikus veiktiem maksājumiem.

BANKU UN KLIENTU A TBILDĪBA EFT GADĪJUMOS

Attiecības starp banku un klientu balstās uz kontraktu, no kura izriet, ka firma vēlas dot bankai nomaksas rīkojumus, izmantojot šim nolūkam automātisko datoru sakara sistēmu ar banku. Šādi kontrakti parasti tiek nosaukti par "elektronisko banku operāciju" vai "finansu telemātikas" (Electronic Banking, Financial Telematic) kontraktiem, kas ietver daudzus noteikumus, kā, piemēram, servisa īstenošana, tā veidi un piekļūšana, sistēmas pieejamība, drošības standarti kā no klienta, tā arī bankas puses jautājumā par ieejas kodu (access codes) turēšanu un periodisku nomaiņu.

136 Xavier Thunis, "Recent trends affecting the banks' liability during electronic funds transfer operations", in — Funds Transfer in International Banking, International Chamber of Commerce, Paris

(1992) pp. 82 — 86. . .

. Kontrakta . parasti, tiek ietvertas.~,šād as. klauzulas, par-ārējiem faktoriem.

1. Banka uzņemas izpildīt savus pakalpojumus arpienācīgu rūpību un centību (due care and diligence). Tomēr banka nav atbildīga par kļūmēm vai anomālijām, kas saistītas ar publisko datoru tīklu bojājumiem.

Tātad pret šiem bojājumiem bankas izturas kā pret forsmažora apstākļiem. Šīs koncepcijas pielietošanu ievērojami paplašina šāda atruna.

2. Banka nekādos gadījumos nav atbildīga par pakalpojumu pārtraukšanu uz laiku apstākļu dēļ, kas ir ārpus tās kontroles, kā, piemēram, tehniski bojājumi, telefonu līniju atvienošana, streiki vai apstākli, kas attaisno šādu atvienošanu, arī esošās aparatūras uzlabošanas darbi. Tomēr banka darīs visu, ko tā spēs, lai šādus pārtraukumus samazinātu līdz minimumam.

Par forsmažora apstākli tiek uzskatīta arī "vīrusa" iekļūšana datoru sistēmā un tās bloķēšana šī iemesla dēļ. Tomēr banku datoriem nepieciešams ieprogrammēt "backup" sistēmu, kas dublē pierakstus un pasargā tos no vīrusa.

3. Fondus pārsūtošā, klientu apkalpojošā banka arī neatbild par starpnieku (intermediary) banku, norēķinu centru (intermediary houses) un norēķinu sistēmu, kā, piemēram, respektīvi trešo pušu izraisītajām kļūmēm.

Jāsaprot, ka atsevišķas šīs trešās puses kā nacionālie norēķinu centri vai sistēmas bankai var būt uzspiestas ar likumu. Bet var arī būt gadījums, kad kāda korespondējošā banka visā norēķinu ķēdē bankrotē, ko iepriekš paredzēt nebija iespējams. No otras puses, naudas pārvedējam zūd tiesības celt prasību (right of action) pret savu banku, un viņam nav nekādu kontraktuālu attiecību ar īsto vainīgo, kas viņam šādas tiesības dotu. Lietas ierosināšana pret trešo pusi, atsaucoties uz deliktu un kaitējumu, piemēram, Beļģijas Civilkodeksa 1382. pantā noteiktajā kārtībā, ir problemātiska no tradicionālo atbildības noteikumu viedokļa.

Daži autori aizstāv pamatotu viedokli, ka uz klientu apkalpojošajām, fondus elektroniskipārvedošajām bankām vajadzētu attiecināt to pašu principu, kaspielietots CMR konvencijāprečupārvadāšanai, pēc kuras "pārvadātājs ir atbildīgs (..) par savu aģentu un jebkuru citu personu, kuras viņš izmanto kravas pārvadāšanai, darbību un bezdarbību (acts and omissions)".

Šim viedoklim varētu lielā mērā piekrist, jo nauda nav nekas vairāk kā prece: kāda atšķirība, kā to pārved — fiziski vai elektroniski. Svarīgi, ka klientam jābūt aizsargātam un viņam ir reāla iespēja iegūt kompensāciju. Banka var tālāk tiesāties ar tām trešajām pusēm, ar kurām tai ir līgumattiecības un kuras šos kontraktus ir pārkāpušas.

4. Atrunas par nesankcionētiem pārvedumiem un operāciju drošību tiek formulētas kā noteikums, ka banka neatbild par servisa pilntiesīgu izmantotāju vai trešo personu prettiesiskas darbības tiešiem vai netiešiem rezultātiem (misuse of service by authorized users or by third parties). Tātad klients pats atbild par savu pilnvarotu vai nepilnvarotu darbinieku un trešo personu krāpniecisku rīcību. Klientam pašam jākontrolē, kas viņa vārdā dod rīkojumus par pārvedumiem. tāpat

atbild par to elektronisko sakaru sistēmas daļu, kas savieno viņa datoru ar bankas datoru.

Kontraktu noteikumi parasti paredz, ka bankas datora izdrukai par klienta fondu pārvedumiem (the log) ir likumiski pienācīga pierādījuma spēks. Tiek prezumēts, ka bankas dators savā izdrukā godprātīgi (faithfully) pieraksta klienta operācijas. Tas nozīmē, ka klients pats atbild par rīkojumiem, arī krāpnieciskiem, kas doti pa datoru tīkliem no adreses (premisses).

Lai krāpšanas operācija piesaistītu bankas uzmanību, tai jābūt acīm redzami vai nu par paaugstinātu summu, vai adresētai neparastam adresātam. Tomēr elektronisko fondu pārvedumu krāpšanas būtība ir tāda, kaparasti šādos gadījumospersonificēti čeki pazūd un paļauties var tikai uz izmantojamās sistēmas kvalitāti.

Ja krāpšana īstenota bankas lietotās datoru vai drošības sistēmas nepietiekamības dēļ, atbildīga ir banka. y4Sk\divpadsmit štati ir pievienojušies UCC 4. A šādai redakcijai par EFT vairumtirdzniecības gadījumos:

"Maksas rīkojums (a payment order), kuru saņēmusi to pieņemošā banka, ir spēkā kā klienta rīkojums neatkarīgi no tā, vai to ir vai nav devusi pilnvarota persona, ja (1) drošības pasākums ir komerciāli attaisnota metode, kas nodrošina pret nepilnvarotu personu maksājumu rīkojumiem (..). Drošības procedūru komerciālā attaisnotība ir likuma jautājums, kuru nosaka, apspriežot no klienta puses bankai izteiktās vēlmes, ieskaitot klienta doto maksājumu rīkojumu bankai normālo apjomu, tipu un biežumu un rīkojumus pieņemošo banku klientam piedāvātās alternatīvas, kā arī klientu parasti lietotās drošības procedūras līdzīgās

Līdz ar to likums uzliek par pienākumu bankai ieviest pietiekamas drošības sistēmu, kurai tādējādi jānovērš krāpšana. Līdzīgu principu akceptējusi

Jurisprudences iekavējuma piemēru dod Evra Korp. pret Šveices banku precedents,Ie Sajā lietā Čikāgas metāllūžņu dīleru firma noslēdza 2 gadu piegādes kontraktu ar Brazīlijas firmu. Pārdevējs nolīga kuģi "Pandora" lūžņu aizvešanai. Pēc čartera noteikumiem ikmēneša maksa par kuģa īri bija jāizdara divus mēnešus uz priekšu uz "Pandoras" īpašnieka rēķina Šveices bankā "Banquede Paris etdesPays-Bas" Ženēvā. Nokavējuma gadījumā "Pandoras" īpašniekam bija tiesības lauzt kontraktu. Pārdevēja parastā metode bija griezties pie "Continental Bank of Chicago", kur firmai bija savs rēķins, ar rīkojumu izdarīt pārvedumu uz rēdera Šveices banku. Čikāgas bankai vajadzēja debitēt pārdevēja rēķinu samaksājamās summas apjomā un nosūtīt teleksu uz savu Londonas biroju tālākpārvedumam (retransmission) uz savu korespondējošo Šveices banku Ženēvā, lūdzot to deponēt šo summu uz kuģa rēdera rēķina "Banque de Paris et des Pays-Bas".

Šveices bankas rēķinu Čikāgā savukārt vajadzēja par tādu pašu summu kreditēt. Kadpārdevējs noīrēja, kuģi, tirgus situācija tam bija labvēlīga. Taču čartera cenas drīz sāka strauji augt, un kuģipašmeks pieprasīja no pārdevēja atbilstošu 27000 USD piemaksu. Priekšmaksai bijajānotiek parastajā kārtībā, bet Čikāgas bankas Londonas filiālei nekādi neveicās nodibināt teleksa sakāms ar savu korespondējošo banku Šveicē.

UCC Art. A4 202(b), (c). A/CN9/W6 VI/WP, p. 39.

Evra Corp. v. Swiss Bank Corp.

Tad viņam izdevās noraidīt maksas rīkojumu citai Šveices bankai, kas to pieņēma. Tomēr šī Šveices banka neko neizdarīja, lai izpildītu maksas rīkojumu un pārvestu naudu uz kuģīpašnieka rēķinu "Banque de Paris et des Pays-Bas". Līdz ar to kuģīpaš-nieks informēja pārdevēju, ka čartera kontrakts tiek lauzts.

Pagāja dienas, bankām neveiksmīgi meklējot pazudušo sūtījumu, kamēr Šveices banka palūdza "Continental" atkārtot teleksu, kas arī notika, bet rēderi apkalpojošā banka atteicās pieņemt pārvedumu no Šveices starpnieku bankas. Arbitri lietā nosprieda, ka rēderis kontraktu ir lauzis likumīgi, jo pārdevējs nebija izdarījis visu iespējamo stāvokļa labošanai.

Tad pārdevējs ierosināja lietu pret Šveices banku ar mērķi atgūt arbitrāžas izdevumus un ļoti izdevīga kontrakta anulēšanas dēļ zaudēto peļņu. Turklāt pārdevējam par kontrakta laušanu bijajāsamaksā soda nauda dubultas čartera apmaksas apjomā. Sakarā ar savstarpējām pretprasībām procesā tika iesaistītas visas lietā iesaistītās bankas. Lietu vienpersoniski izlēma Ilinoisas štata apgabaltiesas tiesnesis bez žūrijas.140

Tiesnesis nolēma, ka lietā jāvadās pēc IHnoisas štata likuma, pēc kura Šveices banka bija nolaidību (negligence), kas bija izraisījusi zaudējumus

pārdevējam 2,1 miljona USD apjomā (15 000 USD arbitrāža, pārējais — zaudētā peļņa un sods par čartera kontrakta laušanu). Tiesa nosprieda, ka ne pārdevējs, ne Čikāgas banka nav vainojama nolaidībā. Apelācijas tiesa šo lēmumu laboja, nospriežot, ka Šveices banku nevarēja uzskatīt par atbildīgu par zaudējumiem, neskatoties uz pieļauto nolaidību, jo tā nebija informēta par īpašiem apstākļiem, ar kuriem šis pārvedums bija saistīts.

Šis precedents bez visa ir saistīts ar likumu kolīzijām, jo saskaņā ar Šveices likumu bankai nevar uzlikt atbildību ne pret vienu personu, ar kura tā nav tiešās līgumattiecībās. Šādu līgumattiecību starp pārdevēju un Šveices banku nebija. Turpretim IHnoisas likums šādu līgumattiecību prasību principu nesatur.

Ar EFTsaista šādus kakēiumus. kuri rodas, ia banka savlaicīgi neveic sūtījumus.

1. Kapitāla un intereses procentu, kā arī pārveduma apmaksas zaudējumi. Pēc ASV likuma tie ir galvenie zaudējumi (general damages). Iepriekš minētajā precedentā pārdevējs nemeklēja tiešo zaudējumu kompensāciju, jo pārvedamā summa nebija pazudusi un maksa par pārvedumu arī nebija jāsamaksā.

2. Nodarījuma seku radītie vai speciālie (consequental, special damage) zaudējumi, kurus rada kontraktu noteikumu neizpilde, kas var novest pie soda naudām vai

ienesīgu kontraktu anulēšanas.

Šajā precedentā IHnoisas apgabala tiesa inkriminēja 2. variantā minēto atbildību, bet apelācijas tiesa — tikai 1. varianta konstrukciju, argumentējot, ka Šveices banka nevarēja paredzēt, ka 27 000 USD rēķina savlaicīga nenomaksāšana varēs radīt vairāk par 2 miljoniem USD zaudējumu, jo tai nebija šādas informācijas. Iespējams, ka šī tiesa balstījās uz tieša līguma (privity) trūkumu starp pārdevēju un Šveices banku. Arī

.....EcraCorp. v. Swiss Bank Corp. - 533 F. Supp. 820NDIII, 1981.

141 Xavier Thunis,op. cit., pp. 90 — 91. . - - -.

pec anglosakšu un Francijas viens no par

saņemšanas priekšnoteikumiem ir šo zaudējumu paredzamība.

Tomēr minētajā precedentā rodas arī šādi būtiski jautājumi: vai starp pārdevēju un Šveices banku nepastāvēja tā sauktās "kvazikontraktuālās attiecības" (quasi-contrac-tual), kādas informācijas nosūtīšana bankai bija pietiekama, lai atzītu par

atbilstošu (adequate notice), un cik praktiska vispār šādas informācijas nosūtīšana var būt apstākļos, kad tās nosūta tūkstošiem. Jebkurā gadījumā pat pēc pašu banku viedokļa ir skaidrs, ka šis precedents nedod pamatu nodarījuma radīto seku kaitējuma lietu risināšanai.

Tālāk rodas arī jautājums, kāds ir no bankas un klienta pieprasāmās rīcības "rūpības" kritērijs. Vispirms tā ir kļūdu pieļaušana. Minētajā precedentā Ilinoisas apgabala tiesa konstatēja, ka no pieredzējušas Šveices bankas puses pieļauta "rupja nolaidība pret teleksa raidījumu". Arī apelācijas tiesa konstatēja tās un arī Čikāgas bankas nolaidību (5 — 6 dienas ilga naudas meklēšana), bet neņēma to vērā kaitējuma radītāja noteikšanā, uzveļot visu nolaidības vainu un zaudējumu ciešanu klientam. Šis rezultāts nav jo elektronisko informācijas līdzekļu lietošanas apstākļos

klients ir tiesīgs paļauties uz precīzu un efektīvu banku darbu. Pareizais spriedums būtu bijis sadalīt atbildību solidāri starp bankām (responsibilite in solidum).[217]

Banku atbildību gadījumā, kad klients tai ziņo par zādzību vai EFT līdzekļa nozaudēšanu, raksturo divi beļģu precedenti.

Bankas atbildība, ja izmaksas netiek apturētas. Beļģijā līgums starp klientu un banku EFT maksājumu no publiskiem termināliem gadījumos (elektroniskās vai magnētiskās samaksas kartītes) balstās uz šādu sistēmu. turētājs uzņemas pilnu

risku par jebkuriem pēc EFT līdzekļa zādzības vai prettiesiskas piekļūšanas šim līdzeklim, vai nepareizas lietošanas līdz brīdim, kad viņš informē banku par to un kad banka paspēj attiecīgi rīkoties norēķinu apturēšanai. Globāli šis princips tiek pielietots attiecībā uz "Mister Cash", "Bancotact", kartītēm un ir ietverts

Eiropas 1988. gada 17. novembra "Vadlīniju" (Guideline) 8.3. un 8.4. pantā, ja kartītes īpašnieka zaudējumi pirms notifikācijas ir 150 ECU ietvaros. Tātad notifikācija pārnes risku. Pēc notifikācijas un bankas korekcijām nepieciešamā laika zaudējumi tiek uzskatīti par bankas vai servisa firmas nolaidību.

Šajā problemātikā Beļģijā par vadošajiem 73 000 beļģu franku zaudējuma gadījumā tiek uzskatīti divi Lježas tiesas precedenti 1984. un 1985. gadā, kad klients pieļāva kļūdu, aiz pārliekas uzticības ļaujot uzzināt savas kredītkartes kodu dēlam. Tiesa šajā gadījumā par vainīgu atzina neuzmanīgo klientu.[218]

Baņķiera atbildībā par sistēmas drošību Beļģijā vadošie ir divi precedenti. Pirmajā klientam svētdienā no automašīnas nozaga somu ar "Postomat" kredītkarti un piezīmju kur bija kartes PIN kods. Klients gribēja pastu informēt

nekavējoties, taču pasts bija slēgts. zaglis tikmēr no klienta "Postomat" rēķina nozaga 40 000 franku.. Tiesa vainu pilnīgi uzlika pastam, jo sistēma nedeva pilnīgas drošības iespēju.[219]

Rūpības pienākums starp bankām (obligation of diligence) un datoru kļūdas nozīme īpaši izpaužas starpbanku starptautiskajos norēķinos ar čekiem, kuriem rīkojuma saņēmējs nevar pārbaudīt parakstu autentiskumu. ASV šajā jomā attiecībās starp rīkojuma devēju un depozīta bankām darbojas "pusnakts noteikums" (midnight deadline rule), ar kura saprot laika periodu, kurā jāiekļauj as maksas rīkojumu izpildošajai bankai, atdodot nederīgu (unhonoured) čeku.

Tomēr UCC atļauj atkāpties no šī noteikuma šādos gadījumos: sakaru pārtrūkšana; karš; ārkārtējā situācija vai citi apstākli ārpus bankas kontroles. i

Portsitijas bankas precedentā^220 atminas traucējumi "American National Bank" datorā pilnīgi atņēma tai spēju rīkoties. Tādēļ vairākus čekus atdeva pēc likumā noteiktā laika notecējuma. Tiesa nosprieda, ka "American National Bank" nav vainojama nolaidībā. Uz manuālo sistēmu no datoru sistēmas pāriet tā vairs nevarēja, jo tāda šajā bankā vairs nepastāvēja. Brīdī, kad šī banka saprata, ka tās datora atmiņu izlabot vairs nevarēs, tā nekavējoties vērsās pie korespondējošajām bankām pēc to "back-up" pierakstiem.

Tomēr amerikāņu tiesas pieprasa savām bankām arvien precīzāku darbu. Tā Bleika lietā^221 tiesa nolēma, ka lielais čeku skaits, kurus vajadzēja apstrādāt Ziemassvētku periodā, kopā ar automātiskās pasta sūtījumu mašīnas darba apstāšanos nebija neparedzams elements, kas šo banku varēja atbrīvot no atbildības.

Modrības problēma saistīta ar akreditīvu EFT precedentiem starpbanku attiecībās gadījumos, kad krāpniecisku rīkojumu devis "neīsts" (bogus) vai nepilnvarots rīkojuma devējs. Krāpšana izdodas, kad depozīta turētāja banka kreditē uzdoto rēķina numuru, nepārbaudot, vai tas tiešām pieder pareizajam klientam, vai arī nepievēršot uzmanību atšķirībām. ASV precedentu tiesības nedod vienādu atbildi uzjautājumu, kura banka tādā gadījumā vainojama nolaidībā.

Securities Funds precedentā^222 rīkojumu nosūtošo banku piekrāpa persona, kura, viltojot klienta Bušmena (Bushman) parakstu, pārveda 2 017 957, 50 USD uz "John Bushman Trustee // 2044/']" rēķinu. Rīkojumu saņēmusī banka kreditēja šo numuru bez attiecīgās pārbaudes. Krāpnieki noņēma šo naudu no rēķina un pazuda ar to. Rīkojumu nosūtījusī banka kompensēja Bušmenam un ierosināja lietu pret rīkojumu saņēmušo banku. Tiesa vainu uzvēla pēdējai, ka tā nebija izrādījusi pietiekamu rūpību, lai salīdzinātu numuru ar vārdu, un lika tai samaksāt otrai bankai zaudējumus.

Bradford Trust divi "mākslinieki" noorganizēja dārglietu pirkšanu

Hjūstonasfirmas "Colonial Coins" par 800 000 USD, kurus abi krāpnieki it kā solījās "apmaksāt" naudu "viņu" Trust bankā uz "Colonial

Coins" rēķinu "Texas' American Bank Houston". Sajā nolūka uz "Bradford Trust Co"

banku tika nosūtīts viltots rīkojums, kurā banka tika lūgta nopirkt it kā kādam Rošefortam piederošas akcijas par 80 000 USD un pārvest uz viņa rēķinu nr. 057—141 šo naudu. Patiesībā rēķins piederēja "Colonial Coins". Tā kā šim Rošefortam nebija rēķina "TexasAmerican Bank Houston", tad "Bradford TrustCo" banka deva rīkojumu savai korespondējošajai bankai "State Street Bank" izdarīt pārvedumu, kuru izdarīja ar FEDWIRE sistēmas palīdzību.

Saņēmusipārvedumu, "Texas American Bank Houston" informēja " Colonial Coins", ka tās rēķins ir bet tā piegādāja dārglietas kas pazuda bez

pēdām. Krāpniecība atklājās, kad banka informēja īsto Rošefortu par nobeigumu darījumā, kuru viņš nebija ierosinājis. "Bradford TrustCo" banka atdeva protestējo

šajam Rošefortam naudu un ierosināja lietu pret naudas saņēmēju — "Colonial Coins" apkalpojošo banku "Texas American Bank Houston" — nolūkā atgūt naudu. Sākotnēji tiesa atbildību sadalīja solidāri starp bankām, bet apelācijas tiesa šo lēmumu atcēla, pilnībā uzveļot vainu nosūtošajai bankai, jo tai bija visvairāk darīšanu ar blēžiem. Tā šī tiesa atbrīvoja saņemošo banku atbildības par numuru un vārdu

nesalīdzināšanu. Sis lēmums ticis daudz gan cildināts, gan kritizēts.

UNCITRAL Juridiskajā rokasgrāmatā^1*" šajā jautājumā uzsvērts, ka EFT kārtībā čeku saņēmusī banka praksē spēj pārbaudīt tikai tā numura sakritību. Naudas pārvedēja vārdu nav iespējams pārbaudīt ari magnētisko vai elektronisko kartīšu izmantošanas gadījumos tirdzniecības namos un bankomātos. Atliek vienīgi pievērst īpašu uzmanību lielu summu un personīgajiem pārvedumiem.

Starpbanku EFT tīklu noteikumi visdetalizētākie atbildības jautājumos ir

S.W.LF.T. sistēmā.

Bet CHIPS 15. noteikumā teikts, ka "Clearing House" nav atbildīga jebkuras puses priekšā par ikvienu zaudējumu, saistību vai izmaksu, ko tā cietusi no "Clearing House" darbības vai bezdarbības, kas izriet no sistēmas datu uzkrāšanas, izsniegšanas vai autentizācijas pārbaudes kļūmes attiecībā uz nomaksas vai administratīva rakstura ziņojumu, kuru izraisa sistēmas kļūme pareizi pierakstot divpusējos limitus vai pareizi aprēķinot debita ierobežojumus.

Vienīgais izņēmums no šī noteikuma ir sistēmas izmantošana krāpšanas nolūkos. Šo risku nosedz CHIPS apdrošināšana 25 miljonu USD robežās uz precedentu (16.b noteikums).

Precedentos citē gadījumu, kad CHIPS sistēmas kļūmes dēj 5000 USD pārtapa 1 miljonā. Ja rīkojumu saņēmēja banka šo summu izsniedz vai pārved, neatklājot tā ir atbildīga.

Pretēji tam S.W.I.F.T. sistēma pēc savu noteikumu 21.5.1. panta pieļauj ierobežotu atbildību gadījumos, kad apsolītais pakalpojums netiek veikts, tā uzņemoties "atbildību par visa sava starptautiskā tīkla darbību no brīža, kad dati tiek šajā tīklā ievadīti". Sistēma atbild par darbības ātrumu, ziņas steidzamību, drošību, konfidencialitāti, pierakstu kvalitāti, to numerāciju, kļūdu atklāšanu, servisa pieejamību 7 dienas nedēlā

4’ UNCITRAL Legal Guide.

24 stundas diennaktī, • -nolaidību, krāpšanu, kura vainojami-sistēmas- darbinieki vai sistēmas darbību nodrošinošie kontraktori; sistēma atbild par trešo personu, kuras nestrādā sistēmā, bet par kurām sistēma nes riska atbildību, pastrādāto krāpšanu.

Tomēr, lai patērētāji varētu šai sistēmai uzlikt atbildību par zaudējumiem, tam jānotiek saskaņā ar "Lietotāju rokasgrāmatu".150 Šī atbildība ierobežota 3 miljardu beļģu franku ietvaros vienam precedentam. Abas minētās sistēmas atsakās no atbildības līdzīgos forsmažora apstākļos.

Turpretim sistēmas klienti ir atbildīgi par savu ziņu kvalitāti un to kvalitatīvu novadīšanu līdz sistēmas datoram. Klientiemjābūt pieejamiem no 8 rītā līdz 6 vakarā. Tiem jāpielieto ziņu pierakstu dublēšanas "back-up" sistēmas un zināmas ziņas jāpārbauda, bet sistēmas jādara zināmas steidzami.

Nosūtošā banka atbild līdz ziņas saņemšanas brīdim, bet S.W.I.F.T. atbild līdz brīdim, kad sistēma to nodod ziņu saņēmējai bankai, kura atbild no tās brīža.151

TRANSNACIONĀLO KORPORĀCIJU FINANSēSANAS POLITIKA

Transnacionālās korporācijas (TNK)'" finansē savus meitas uzņēmumus vai nodaļas ārvalstīs ar mērķa investīciju palīdzību"3 vai dod tām aizņēmumus, tādējādi pārvedot pāri nacionālajām robežām lielas naudas summas korporatīvo mērķu sasniegšanai. TNK loti elastīgi pārvieto savus kapitālus uz turieni, kur ir uzņēmējdarbībai vislabvēlīgākā nodokļu, tiesiskā, mikroekonomiskā vide un iespējami mazāka valdības kontrole. Investīciju mērķa valstis nereti ierobežo ārvalstu TNK peļņas izvešanu. TNK tiecas apiet šos ierobežojumus, vai nu reinvestējot kapitālu, vai arī pieprasot loti augstu cenu par tehnoloģijas nodošanu, izejvielu vai komplektējošo detaļu piegādi meitas uzņēmumam.

Investīciju mērķa valsts var uz to atbildēt ar summas ierobežošanu, kas var tikt samaksāta par tehnoloģiju, un pieprasīt, lai komponenti un izejvielas tiktu pirktas vietējā tirgū. Jaunattīstības valstis bieži ir radikāli iebildušas pret šo TNK cenu mākslīgās transformācijas praksi (transfer pricing practices), kuras rezultāts pēc grāmatvedības šķiet loti minimāls, pelna ir loti neliela vai ari tās nav nemaz. Šīs politikas dēļ filiāles pelnās it kā nav, bet mātes uzņēmums strādā ar lielu pelnu. Daži Rietumu autori apgalvo — TNK piekopj šādu politiku tāpēc, ka jaunattīstības valstīs esot augsti pelņas nodokļi vai arī peļņas izvešanas ierobežojumi, organizē ar valūtas kontroles mehānismu palīdzību. Jaunattīstības valstis bieži sanikno arī tas, ka šādas TNK prakses dēļ vietējiem akciju turētājiem dividendes praktiski neizmaksā. Diemžēl šādu mākslīgu

1,0 Users Handbook.

m XavierThunis, op. cit., pp. 9 3 — 1 08.

152 Angliski izmanto ka šo, ta arī apzīmējumu "daudznacionālie uzņēmumi" (multi-national

enterprizes — MNE).

153 par šo tuvāk sk. — Bojārs J., Vilne V.. Starptautiskās investīcijas. — Rīga: Starptautisko attiecību

institūts, 1995. IH * "* cenu pacelšanas praksi TNK pielieto ne . tikai jaunattīstības valstīs. ASV, Austrālija, Kanāda, Japāna ir izveidojušas Klusā okeāna nodokļu administrācijas asociāciju (Pacific Association of Tax Administration), kuras uzdevums ir apkarot šo TNK mākslīgo cenu politiku, kuras nolūks ir izvairīties no nodokļu maksāšanas. Diemžēl jaunattīstības valstu kontrole pār šo mākslīgo cenu politiku nav bijusi pārāk efektīva daļēji tāpēc, ka jaunattīstības valstis nav izrādījušas lielu interesi sadarboties ar industriāli attīstītajām valstīm ar mērķi sargāt investējošās valsts nodokļu intereses, un daļēji tāpēc, ka TNK informācijupar korporatīvofondupārvedumiem tiecas saglabāt slepenībā:--1

Šeit atliek piebilst, ka TNK prakse Latvijā ir tieši tāda vai līdzīga, kad vai nu mātes uzņēmuma Latvijā peļņa tiek noformēta uz "0", vai ar tiek uzrādīti zaudējumi, bet peļņa koncentrējas meitas uzņēmumā ārvalstīs, vai arī LR strādā TNK meitas uzņēmums, bet peļņa koncentrējas ārvalstīs, īpaši agrāk aprakstītajās "nodokļu paradīzes" vai ofšora zonās. īpaši uzskatāma šeit ir "Cable and Wireless" prakse, kas ar 1994. gada Lattelekom līgumu ir praktiski pilnīgi pārņēmis savā kontrolē Latvijas telekomunikācijas un kas tikpat kā visu nepieciešamo aparatūru un komplektējošās detaļas, ieskaitot pat telefonu būdiņas un cementa plāksnes zem tām, piegādā no ārzemēm par ļoti augstām cenām, ņemot vēl 5% par starpniecību uņ pieprasot saviem speciālistiem Latvijā tik augstas algas, kādas tie savās mājās nesaņem. Tas viss, protams, notiek uz Latvijas telefonu pakalpojumu pircēju un LR nodokļu maksātāju tā

centralizēti "izpumpējot" lielus līdzekļus no Latvijas. Šī darba autors jau pietiekami daudz rakstījis par to Latvijas presē.

UNCITRAL PARAUGNOTEIKUMI PAR STARPTAUTISKAJIEM KREDĪTU PĀRVEDUMIEM

UNCITRAL arī 1992. gada 15. maijā Ņujorkā pieņēma Pataugnoteikumuspar starptautiskajiem kredītupān'cdumiem:* Šie paraugnoteikumi dod unificētu skaidrojumu daudziem iepriekš skartiem jēdzieniem un risinājumus iepriekš apskatītajām problēmām.

Paraugnoteikumupielietošanasjoinapēc 1. panta ir jebkurš kredīta pārvedums, kad nosūtītāja un saņēmēja bankas atrodas dažādās valstīs.

Likumu kolīziju jautājumi diezgan neparastā kārtībā reglamentēti parindena Y kur noteikts, ka pušu tiesības un pienākumus, kas izriet no maksas rīkojuma (payment order), reglamentē pušu izvēlētais likums. Ja izvēle nav notikusi, noteicošais ir pieņēmējas bankas (receiving bank) valsts likums (1.).

T omēr 1. punkta pēdējais teikums neietekmē jautājumu par to, kāds likums nosaka jautājumu gadījumos, kad patiesais maksas rīkojuma nosūtītājs (actual sender) [acīmredzot domāts pirmais ķēdes galā] var saistīt prezumēto vai pastarpināto pārsūtītāju (purported sender) (2.). Šī noteikuma sakarā valstīs, kur ir vairākas

IMR. E. Folsom, op. cit., pp. 143 —145.

155 See in UNIDROIT Revue de Droit Uniforme (Uniform Law Revue, Rome (1992) Vol. II, p. 31).

teritoriālas vienības ar atšķirīgu likumdošanu, katra šī vienība tiek uzskatīta par atsevišķu valsti [3(a)], bet banku nodaļas un atsevišķi ofisi dažādās valstīs tiek uzskatīti par atsevišķām bankām (b).

Definīcijās "kredīta pārvedums" izskaidrots 2. pantā kā "operāciju sērija, kas sākas ar iniciatora (originators) maksas rīkojumu, kura ir nodot fondus benefi-

ciārija (beneficiary) rīcībā. Termins ietver jebkura maksas rīkojumu, kuru izdod iniciatora banka vai jebkura starpniece banka un kura ir izpildīt iniciatora maksas rīkojumu. Maksas rīkojums, kas tiek izdots, lai īstenotu kārtējo maksas rīkojumu (šo darbību ķēdē. — /. B.), tiek uzskatīts par cita kredīta pārveduma operācijas dalu" (a).

Bet "maksas rīkojums" nozīmē nosūtītāja jebkuras formas beznosacījumu (un-instrukciju bankai nodot beneficiārija (tātad fondu

saņēmēja. — J. B.) rīcībā fiksētu vai nosakāmu naudas summu (b), ja

"(i) saņēmēja banka jākompensē, debitējot nosūtītāja vai citādi saņemot

samaksu no nosūtītāja, un

(ii) instrukcija nenorāda, ka samaksa jāizdara pēc benefīciārija pieprasījuma.

nekas neaizliedz instrukciju uzskatīt par maksas rīkojumu tikai tāpēc, ka tā dod beneficiārija bankai direktīvu glabāt tāda beneficiārija fondus, kam nav šim nolūkam šajā bankā īpaša rēķina, līdz brīdim, kad beneficiārijs pieprasīs samaksu;

(c) "iniciators" (originator) nozīmē personu, kas ir pirmā maksas rīkojuma vai kredīta pārveduma rīkojuma devējs;

(d) "beneficiārijs" nozīmē iniciatora maksas rīkojumā apzīmēto personu, kurai kredīta pārveduma rezultātājāsaņem fondi;

(e) "nosūtītājs" nozīmē personu, kas izdod maksas rīkojumu, ieskaitot iniciatoru un jebkuru nosūtošo banku;

(f) "saņēmēja banka "(receiving bank) nozīmē banku, kas saņem maksas rīkojumu;

(g) "starpniece banka" nozīmē jebkuru citu pieņemošo banku, izņemot iniciatora banku un beneficiārija banku;

(h) "fondi" vai "nauda'ietver kredītu rēķinā, ko tur banka, un arī kredītu, kas ir denominēts monetārajā vērtībā, kuru noteikusi starpvaldību institūcija vai divu vai vairāku valstu līgums, ja šie paraugnoteikumi netiek pielietoti pretrunā ar starpvaldību institūcijas vai starptautiskā līguma noteikumiem;

(i) "autentizācija" (authentization) nozīmē līguma noteiktu procedūru, kas nosaka, vai maksas rīkojumu vai tā labojumu (amendment), vai maksas rīkojuma atsaukšanu (revocation) devusi persona, kura tiek identificētā kā nosūtītājs;

(j) "bankas diena" (Banking day) nozīmē to dienas daļu, kuras laikā banka veic apspriežamās darbības;

(k) vienas vai divu dienu periodu, kas sākas pirmajā

dienā, kad maksas rīkojumu var izpildīt saskaņā ar 11.(1) pantu, un beidzas pēdējā dienā, kad to izpildīt saskaņā ar šo pantu;

(1) "izpilde"kamēr tā skar saņemošo, bet ne beneficiārija banku, nozīmē tā maksas rīkojuma izdošanu, ar kuru jāizpilda maksas rīkojums, kuru saņem to saņemošā banka;

Šeit domāts, ka instrukcija nav ierobežota ne ar kādiem papildu nosacījumiem, tā ir absolūta.

(m) "interese" nozīmeTesaistīto fondu vai -naudas- laika vērtību- (time val-ue-)-, kura, ja nav citādi nolemts, tiek aprēķināta pēc tādas likmes un no tādas bāzes, ko parasti iesaistītajiem fondiem un naudai pieņem banku sabiedrība."

Tomēr 3. pants nosaka: ja instrukcija nav maksas rīkojums, jo tā ierobežota ar priekšnoteikumiem, bet banka, kas to saņēmusi, to izpilda, izdodot beznosacījumu maksas rīkojumu, tad no tā brīža instrukcijas nosūtītājam ir tādas pašas tiesības un pienākumi saskaņā ar šiem paraugnoteikumiem kā maksas rīkojuma nosūtītājam un pret instrukcijā noteikto beneficiāriju jāizturas tā kā pret maksas rīkojuma beneficiāriju

Šie paraugnoteikumi nereglamentē nedz bankas saņemtās nosacījumiem pakļautās instrukcijas izpildīšanas laiku, nedz arī jebkuras nosacījumu ierobežotas instrukcijas, nosūtītāja tiesības vai pienākumus, kas atkarīgi no nosacījumu izpildīšanas (2.).

4. pants noteic, ka, izņemot citus šo paraugnoteikumu principus, kredīta pārveduma pušu tiesības un pienākumus var mainīt ar līgumu.

Paraugnoteikumu II daļa reglamentē pušu pienākumus.

5. pants "Nosūtītājapienākumi" noteic, ka nosūtītāju saista maksas rīkojums vai tā labojums vai atsaukums, ja tos ir nosūtījis viņš vai cita ar viņu saistīta pilnvarota persona (1.).

2. Gadījumos, kad maksas rīkojumu vai tā labojumu vai atsaukumu autentizē ar cita paņēmiena palīdzību, nevis vienkārši salīdzinot parakstus, prezumētais (pastarpi — nātais) nosūtītājs, kuru nesaista šī panta 1. dala, tomēr ir saistīts, ja

(a) šī autentizācija šajos ir komerciāli attaisnota drošības metode pret prettiesiskiem (unauthorised) maksas rīkojumiem un

(b) pieņemošā banka ar šādu autentizāciju ir apmierināta.

3. Pusēm nav atļauts piekrist tam, ka prezumēto (purported) nosūtītāju saista šī panta 2. dala, ja autentizācija šajos apstākļos nav komerciāli attaisnota.

4. Prezumēto nosūtītāju tomēr nesaista šī panta 2. daļa,ja viņš pierāda, ka saņēmējas bankas saņemto maksas rīkojumu nosūtījušas citas personas, izņemot

(a) prezumētā nosūtītāja esošais vai bijušais darbinieks vai

(b) persona, kuras attiecības ar prezumēto nosūtītāju atviegloja šai personai iespēju autentizācijas procedūrai.

Iepriekšējais teikums nav spēkā, ja pieņēmēja banka pierāda, ka maksas rīkojums radies tādas personas darbības rezultātā, kas autentizācijas procesam

prezumētā nosūtītāja kļūdas

5. Nosūtītāju maksas rīkojums saista tādā tā redakcijā, kā to saņēmusi saņēmēja banka. Tomēr nosūtītāju nesaista kļūdains (erroneous) dublikāts vai kļūda maksas rīkojumā, ja

(a) nosūtītājs un saņēmēja banka ir vienojušies par kļūdainu dublikātu un kļūdu atklāšanas maksas rīkojumos procedūru un

(b) šīs procedūras pielietošana noved vai tai bijajānoved pie kļūdaina dublikāta vai kļūdas atklāšanas.

6. pants "Samaksa saņemošajai bankai" nosaka, ka nosūtītāja saistību nomaksa saņemošajai bankai saskaņā ar 5. (6.) pantu notiek:

(a) ja saņemoša banka pie sevis kad notiek samaksas pārveduma debitēšana; vai

(b) ja nosūtitājs ir banka un netiek pielietota ši panta (a) daļa, tad:

(i) ja tiek pielietota metode, kad nosūtītāja radītajam kredītam jāparādās viņa rēķinā saņēmēja bankā; ja ši metode netiek pielietota, tad bankas dienā, kas seko tai dienai, kad kredīts ir pieejams lietošanai un saņēmēja banka par to uzzina, vai

(ii) ja tiek pielietota metode, kad nosūtītāja radītajam kredītam jāparādās saņēmēja bankas rēķinā citā bankā, vai ja šī metode netiek pielietota, tad tajā bankas dienā, kas seko dienai, kad kredīts top pieejams lietošanai un saņemošā banka uzzina par to, vai

(iii) tiek izdarīts galīgais norēķins (final settlement) par labu saņemošajai centrālajā bankā, kurā saņemošā banka tur savu rēķinu, vai

(iv) kad galīgais norēķins tiek izdarīts par labu saņemošajai bankai saskaņā ar

(a) noteikumiem par fondu pārvedumu sistēmu, kas garantē saistību izlīdzināšanu starp partneriem divpusēji vai vienpusēji, vai i

(b) divpusēju līgumu ar nosūtītāju, vai

(c) ja netiek pielietots ne (a), ne (b) apakšpunkts, bet likums (vai šie paraugnotei-kumi, no teksta nav skaidri saprotams. — J. B.) nosaka citu kārtību.

7. pants "Maksas rīkojuma pieņemšana vai noraidījums (acceptance or rejection) no saņēmējas bankas puses, kas nav beneficiārija banka"noteic, ķa (2) saņēmēja banka

(akceptē) nosūtītāja rīkojumu šādos iespējami visagrākajos laika periodos:

(a) kad banka saņem maksas rīkojumu, ja sūtītājs un banka ir vienojušies, ka banka izpildīs sūtītāja maksas rīkojumus brīdī;

(b) kad banka paziņo sūtītājam par rīkojuma akceptu;

(d) kad banka izdod maksas rīkojumu, kura ir izpildīt saņemto maksas rīkojumu;

(e) kad laiks paziņojumam par noraidījumu saskaņā ar 3. dalu ir notecējis un paziņojums nav dots.

3. Saņemošajai bankai, kas neapstiprina samaksas rīkojumu, ir jāpaziņo par šo atteikumu (give notice of rejection) ne vēlāk kā bankas dienā, kas seko aiz izpildes termiņa izbeigšanās, izņemot gadījumus, kad

(a) samaksa jāizdara, debitējot nosūtītāja rēķinu kurā pieejamo fondu uz nepietiek samaksas rīkojuma izpildīšanai;

(b) nomaksas jāizdara ar citiem līdzekļiem, vai

(c) sūtītāja identifikācijai nav pietiekamas informācijas.

4. Maksas rīkojums zaudējis spēku, ja tas saskaņā ar šo pantu nav ne pieņemts, ne noraidīts pirms piektās bankas darba dienas beigām pēc izpildes termiņa izbeigšanās.

8. pants "Saņemošās bankas, kas nav beneficiārija banka, pienākumi" deklarē: "2. Saņemošai bankai, kas akceptē maksas rīkojumu, saskaņā ar šo rīkojumu ir jāizdod savs maksas rīkojums pantā noteiktajā laikā vai nu beneficiārija bankai, vai starpniecei bankai saskaņā ar saņēmējas bankas maksas rīkojuma noteikumiem, kas satur pietiekamu informāciju kredīta pārveduma pienācīgai īstenošanai.

3. Ja saņemošā banka nolemj, ka nosūtītāja instrukcijām, kas identificē starpnieci banku vai izmantojamo fondu pārvešanas sistēmu, kura jāpielieto, īstenojot kredīta pārvedumu, sekot nav vēlams vai ka sekot šādām instrukcijām nozīmētu uzņemties papildu pārmērīgus izdevumus vai maksas rīkojuma izpildes nokavējumu, tad tiek uzskatīts, ka šī banka rīkojusies saskaņā ar šī panta 2. dalu, ja pirms izpildes termina notecēšanas tā pajautājusi nosūtītājam, kādus tālākus pasākumus tai vajadzētu veikt."

4. Kad tiek saņemta instrukcija, kas varētu būt uzskatāma par maksas rīkojumu, bet nesatur tam pietiekamus datus, vai kas ir maksas rīkojums, bet to nevar izpildīt nepietiekamu datu dēļ, tomēr sūtītāju var identificēt, tad saņēmējai bankai jāpaziņo sūtītājam par šo nepietiekamību pantā pieprasītajā laikā.

5. Kad saņēmēja banka noskaidro informācijas nepietiekamību /neatbilstību/ (inconsistency) attiecībā uz pārvedamo naudas summu, tad tai 1 1 . pantā noteiktajā laika periodā par šo nepietiekamību jāpaziņo nepietiekamās informācijas atsūtītajam, ja viņš ir identificējams. Jebkura interese, kas jāsamaksā saskaņā ar

pantu par neinformēšanu saskaņā ar šo panta daļu, tiks atskaitīta (deducted) no jebkuras intereses, kas jāsamaksā saskaņā ar 17.(1.) pantu par šī panta 2. daļas neizpildi.

9. pants "Maksas rīkojuma apstiprinājums vai noraidījums no beneficiārija bankas puses" paredz, ka beneficiārija banka apstiprina maksas rīkojumu šādos iespējami ātrākos terminos:

(a) tad, kad banka saņem maksas rīkojumu, ja nosūtītājs un banka ir vienojušies, ka banka izpildīs maksas rīkojumus to saņemšanas brīdī;

(b) brīdī, kad banka nosūta sūtītājam paziņojumu par akceptu;

(c) kad banka pie sevis debitē nosūtītāja samaksas rīkojuma apmaksāšanas kārtībā;

(d) kad banka kreditē beneficiārija vai citādi nodod fondus beneficiārija rīcībā;

(e) kad banka paziņo beneficiārijam, ka viņam ir tiesības izņemt fondus vai izmantot kredītu;

(f) kad banka citādi izmanto kredītu atbilstoši maksas rīkojumam;

(g) kad banka kreditē beneficiārija parādu šai bankai vai izlieto to atbilstoši tiesas rīkojumam (order ofthe Court) vai citas kompetentas institūcijas rīkojumam; vai

(h) kad laiks paziņojumam par atteikumu saskaņā ar 2. dalu ir notecējis, bet paziņojums nav dots.

2. Beneficiārija bankai, kas neakceptē maksas rīkojumu, ir jāpaziņo par akcepta atteikumu ne vēlāk kā nākamajā bankas dienā pēc izpildes termiņa notecējuma, izņemot gadījumus, kad

(a) maksājumi jāizdara, debitējot beneficiārija bankā nosūtītāja un tur nav pieejami pietiekami fondi maksas rīkojuma izpildīšanai;

(b) maksājums jāizdara ar citiem bet tas nav izdarīts; vai

(c) sūtītāja identifikācijai nepietiek informācijas.

3. Maksas rīkojums zaudē spēku, ja tas nav nedz apstiprināts, nedz noraidīts saskaņā ar šī panta noteikumiem pirms piektās bankas darba dienas beigšanās pēc izpildes termiņa beigām.

10. pants "Beneficiārijabankas pienākumi" liekošai bankarpec maksas rīkojuma akceptēšanas nodot fondus beneficiarija rīcībā vai arī citādi izmantot kredītu ar maksas rīkojumu un likumu, kas reglamentē attiecības starp banku un beneficiāriju (1.).

2. Kad ir instrukcija, kam vajadzētu būt domātai kā maksas rīkojumam, bet šim pietrūkst nepieciešamo datu, lai tas varētu būt maksas rīkojums, vai

tas ir maksas rīkojums, bet nevar tikt īstenots nepietiekamo datu dēļ, tomēr sūtītāju var tad beneficiarija bankai jāpaziņo sūtītājam par datu trūkumu pantā

noteiktajā termiņā.

3. Kad beneficiarija banka atklāj informācijas nepietiekamību jautājumā par pārvedamo naudas summu, tai 11. pantā noteiktajā termiņājāinformē sūtītājs par datu nepietiekamību, ja sūtītāju var identificēt.

4. Kad beneficiarija banka atklāj nepietiekamību informācijā, kas nepieciešama

noteikšanai, tai pantā noteiktajā terminā jāpaziņo sūtītājam par

nepietiekamību, ja viņu var identificēt.

"5. Izņemot gadījumus, kad maksas rīkojums nosaka citu kārtību, beneficiārija bankai! 1 . pantā noteiktajā izpildīšanai nepieciešamajā termiņājāpaziņo beņeficiārijam, kam nav šajā bankā, kas viņam tur fondus, ja bankai ir pietiekama

šādam paziņojumam."

5. daļas formulējums ir visai neskaidrs, taču acīmredzot izprotams tādējādi, ka bankai, kam sūtītāja maksas rīkojums uzdod ar beneficiāriju, jāpaziņo pēdējam par fondu pārvedumu viņam uz šo

11. pants "Saņēmējai bankai noteiktie termiņi maksas rīkojuma izpildei un informācijas sniegšanai" liek izpildīt maksas rīkojumu tā saņemšanas bankas dienā vai nākamajā dienā. Tomēr, ja

1.(a) nomaksas diena ir noteikta rīkojumā, tad rīkojums šajā dienā ari ir jāizpilda; bet, ja

(b) maksas rīkojums noteic datumu, kad fondi jānodod rīcībā, un šis datums parāda, ka bankai vēlāka maksas rīkojuma akceptēšana un

izpildīšana ir iespējama, rīkojums jāizpilda šajā dienā.

2. Ja saņemošā izpilda rīkojumu bankas dienā pēc tā

izņemot rīcību saskaņā ar šī 1. (a) (b) dalu, saņemošajai bankai jāizpilda

savas saistības par summu (for the value) rīkojuma saņemšanas dienā.

3. S aoēmej a banka, kurai uzliktas saistības izpildīt maksas rīkojumu tā akceptēšanas brīdī saskaņā ar šo paraugnoteikumu 7.(2)(e) pantu, jāizpilda saistības par summu nākamajā dienā pēc maksas rīkojuma un dienā,

(a) kad maksājums ir jāizpilda, debitējot sūtītāja saņēmējā un uz šī

rēķina ir pieejami pietiekami lieli fondi, lai samaksātu saskaņā ar maksas rīkojumu, vai

"(b) kad maksājums jāizdara ar citiem līdzekļiem, maksājums jau ir izdarīts" ("where payment is to be made by other means, payment has been made"). [Šīs dajas formulējuma neskaidrības dēļ tas pilnībā citēts oriģināla valodā.]

"4. Paziņojums, kas jādod saskaņā ar 8. panta 4. vai 5. dalu vai 10. panta 2., 3. vai

4. dalu, jādod tajā kad izpildes termiņš beidzas, vai iepriekšējā dienā

pirms tās dienas, kas seko aiz dienas, kad termiņš beidzas."

"5. Maksas rīkojumu saņemošajai bankai, kas rīkojumu saņēmusi pēc tam, kad jau beidzies tās šāda veida rīkojuma izpildes termiņš (cutt-offtime), ir tiesības izturēties pret šādu rīkojumu kā pret tādu, kas saņemts nākamajā dienā pēc tam, kad tai šāda tipa rīkojums jāizpilda."

6. Ja saņemošajai bankai pieprasa veikt darbību dienā, kad tā šādas darbības neizdara, tad tai pieprasītā darbībajāizdara nākamajā dienā, kad banka ar to nodarbojas.

12. pants "Atsaukums"noteic, ka (1.) sūtītājs maksas rīkojumu nedrīkst atsaukt, izņemot gadījumus, kad atsaukuma rīkojumu saņem cita saņemošā, bet ne beneficiārija banka laikā un veidā, kas ir pienācīgi, lai dotu saņemošajai bankai saprātīgu iespēju rīkoties pirms izpildes pēdējā termiņa notecēšanas un pirms dienas, kad maksas rīkojums jāizpilda saskaņā ar 11. panta 1. daļas (a) un (b) punktu.

2. Sūtītājs maksas rīkojumu nevar atsaukt, izņemot gadījumu, kad beneficiārija banka to saņem laikā un veidā, kas dod šai bankai saprātīgu iespēju rīkoties pirms pēdējā brīža, kad kredīta pārvedums ir izpildīts, un līdz tās dienas sākumam, kad fondiem jābūt nodotiem beneficiārija rīcībā.

3. Neskatoties uz šī panta 1. un 2. dajas noteikumiem, sūtītājs un saņēmēja banka var vienoties, ka maksājumi, kurus sūtītājs nodod bankai, uzskatāmi par neatsaucamiem vai ka atsaukšanas rīkojums ir spēkā vienīgi tad, ja tas ir saņemts pirms laika, kas noteikts šī panta 1. un 2.

4. Atsaukuma rīkojums jāautentizē.

5. bankai, kas nav beneficiārija banka un kas izpilda rīkojumu, vai beneficiārija bankai, kas akceptē maksas rīkojumu, par kura ir ienācis valīds atsaukums, šāds maksas rīkojums nav jāpilda. Ja kredīta pārvedums ir jau noticis, bankai jāatdod atpakaļ (shall refund) jebkurš tās saņemtais maksājums.

6. Ja atdotās naudas saņēmējs (recipient) nav kredīta pārveduma iniciators, viņam šī nauda jāpārved tā īstajam nosūtītājam.

7. Banka, kam jāizdara kompensācijas operācija sūtītājam, tiek atbrīvota no šī pienākuma tādējādi, ka tā atdod naudu tieši iepriekšējam sūtītājam.

8. Iniciators, kuram ir tiesības uz naudas atgūšanu šajā pantā noteiktajā kārtībā, var atgūt (may recover) naudu no jebkuras bankas, kurai ir pienākums atdot naudu šajā pantā noteiktajā kārtībā, ja vien banka to jau nav izdarījusi. Banka, kuras pienākums ir atdot naudu, ir atbrīvota no šī pienākuma, ja tā naudu jau atdevusi pašam iniciatoram. Pēdējais noteikums attiecas uz jebkuru maksājumu ķēdē iesaistīto banku.

9. Šī panta 7. un 8. daļas noteikumi neattiecas uz banku, ja tie ierobežo bankas tiesības vai pienākumus saskaņā ar jebkura fondu pārvešanas sistēmas līgumu vai noteikumu.

[Protams, šeit domātas iepriekš apskatītās fondu pārvešanas sistēmas, piemēram, tādas kā S.W.I.F.T. u.c]

10. Ja naudas pārvedums ir izpildīts, bet saņemošā banka izpilda maksas rīkojumu, saskaņā ar kura efektīvs atsaukuma rīkojums ir saņemts, tad saņemošajai bankai ir tiesības atgūt no beneficiārija kredīta summas pārvedumu.

Sūtītāja vai iniciatora nāve, maksātnespēja, bankrots, tiesību un rīcības nespēja (incapacity) pati par sevi vēl nenozīmē maksas rīkojuma atsaukumu vai sūtītāja rīkojuma spēka apturēšanu.

12. Šī panta noteikumi, tiek pielietoti, arī attiecībauz. maksas . rīkojumu labojumiem.

III daļa "Nokavētu vai nepareizu kredītu pārvedumu sekas".

13. pants "Palīdzība"jebkurai saņemošajai bankai uzliek par pienākumu palīdzēt iniciatoram un katrai nākamajai nosūtošajai bankai pabeigt kredīta pārveduma procedūru.

14.pants "Kompensācija"noteic (1.):ja kredīta pārvedums nav pabeigts, iniciatora bankai ir pienākums atdot iniciatoram jebkuru no viņa saņemtu maksājumu kopā ar interesi, skaitot no maksājuma dienas līdz tā atdošanai. Iniciatora bankai un katrai nākamajai saņēmējai bankai ir pienākums atdot jebkuras fondus, kurus tā ir samaksājusi saņēmējai bankai, kopā ar interesi iepriekš minētajā apjomā.

2. Šī panta 1. daļas noteikumus nedrīkst grozīt ar līgumu, izņemot gadījumus, kad godprātīga iniciatora banka citādi nebūtu pieņēmusi noteiktu maksājuma rīkojumu ar to saistītā ievērojamā kredīta pārveduma riska dēļ.

3. Saņemošajai bankai arī nav jāizdara kompensācija šī panta 1. daļā noteiktajā kārtībā, ja tā pati to nevar iegūt tāpēc, ka kāda no starpniecēm bankām, caur kuru nauda tika pārvesta, ir pārstājusi izdarīt maksājumus vai arī likums tai aizliedz atdot naudu. Sūtītājs no attiecīgās starpnieces bankas var atgūt naudu patstāvīgi.

4. Banka, kuras pienākums ir atdot naudu sūtītājam, tiek atbrīvota (is discharged)

šī pienākuma, ja tā naudu atmaksā tieši iepriekšējam sūtītājam. Šis noteikums

attiecas uz jebkuru banku visā maksājumu

6. Šī panta 4. un 6. daļas (6. daļā jaunu principu nav) noteikumi netiek pielietoti, ja tie ierobežo bankas tiesības vai pienākumus saskaņā ar jebkuru fondu pārvešanas sistēmas līgumu vai noteikumu.

15. pants "Nepietiekamas samaksas labojums" nosaka: ja saņēmēja banka izdara maksājumu, kas ir mazāks par maksas rīkojumā noteikto un tas izdarīts citādi, nekā iekasējot samaksu par saviem pakalpojumiem (deduction of charges), tad tai jāizdod jauns maksājuma rīkojums, kas nosedz trūkstošo starpību.

16. pants "Pārmaksājuma restitūcija" (restitution of overpayment) nosaka: ja saņēmējas bankas pabeigta kredīta pārveduma rezultātā tās akceptētajā maksas rīkojumā noteiktā summa ir pārsniegta, šai bankai ir tiesības atgūt starpību no benefi-ciārija.

17. pants "Atbildība ar interesi" (liability for interest) (1.) nosaka, ka saņēmēja banka, kas nerīkojas saskaņā ar savām saistībām pēc 8. (2.) panta, ir atbildīga benefi-ciārija priekšā, ja kredīta pārvedums ir pabeigts. Saņemošās bankas pienākums ir samaksāt interesi par maksas rīkojumā noteikto summu par nokavējuma laiku, kas radies, šai bankai pienācīgi nepildot savus pienākumus Ja nokavējums skar vienīgi dalu no maksas rīkojumā noteiktās summas, interese jāmaksā par šo nokavēto summu.

2. Šī interese par iekavējumu principā pienākas un nododama pa

banku no vainīgās bankas viņam.

4. Saņēmēja banka, kas nedod ziņojumu 8. panta 4. vai 5. daļā noteiktajā kārtībā, maksā interesi nosūtītājam par jebkuru no viņa 5. panta 6. daļā noteiktajā kārtībā saņemto maksājuma summu par laiku, kamēr tā turējusi pie sevis maksājumu.

5. Beneficiarija banka, . kaanenosutazinojumu. 10., panta 2., 3. vai 4. daļa noteiktajā kārtībā, maksā sūtītājam interesi par jebkuru šī panta 5., 6. daļā noteiktajā kārtībā izdarītu maksājumu par laiku no maksājuma dienas līdz dienai, kad tā dod nepieciešamo ziņojumu.

6. banka atbild beneficiarija priekšā ar likumu, kas noteic attiecības starp viņiem, par jebkuru 10. panta 1. vai 5. daļā. noteikto saistību neizpildīšanu.

7. Pušu savstarpējās atbildības līmeni var variēt saskaņā ar to starpā noslēgto līgumu, kas var balstīties uz banku starpā pieņemtajiem darbības standartiem. Banka var piekrist paaugstināt, bet ne samazināt savas atbildības līmeni iepretim iniciatoram vai beneficiārijam, kas nav banka.

18. pants "Kompensāciju ekskluzīvisms" (exclusivity of remedies). "17. pantā noteiktās kompensācijas ir izsmejošas, un nekāda cita veida kompensācijas, kas varētu izrietēt no tiesību doktrīnām, nav iegūstamas 8. vai 10. panta pārkāpumu gadījumos, izņemot jebkuru kompensāciju, kas varētu pastāvēt, kad banka nepareizi izpildījusi vai nav izpildījusi maksas rīkojumu (a) ar īpašu nodomu radīt zaudējumus vai (b) aiz nolaidības, apzinoties, ka var tikt radīti zaudējumi."

IV daja "Kredīta pārveduma pabeigšana" reglamentēta tikai 19. pantā ar tādu pašu nosaukumu. Panta 1. daļā noteikts, ka "kredīta pārvedums ir pabeigts brīdī, kad beneficiarija banka akceptē maksas rīkojumu beneficiarija labā. Kad kredīta pārvedums ir pabeigts, tad beneficiarija banka ir parādā (indebted) beneficiārijam summu pašas akceptētā maksas rīkojuma apjomā. Pabeigšana citādi neietekmē attiecības starp beneficiāriju un banku.

2. Kredīta pārvedums ir pabeigts, neskatoties uz to, ka maksas rīkojuma summa,

akceptējusi banka, ir mazāka par iniciatora maksas rīkojumu tāpēc,

ka viena vai vairākas starpnieces bankas iekasējušas maksu par saviem pakalpojumiem. Kredīta pārveduma pabeigšana neierobežo (shall not prejudice) nekādas beneficiarija tiesības saskaņā ar pielietojamo likumu, kas reglamentē viņa tiesības saņemt no iniciatora šo banku iekasēto summu par tās pakalpojumiem."

Tātad šos UNCITRAL detalizētos noteikumus ieinteresētas puses var vienoties pielietot savā starpā fondu starptautisko pārvedumu reglamentācijai.

Būtībā kaitējumi un to atlīdzināšanas kartība tiek skaiti tikpat ka katra šīs monogrāfijas nodaļā, izskatot atšķirīgu tiesībattiecību reglamentāciju. Pastāv kaitējumi, kas izriet no jebkuriem pārvadājumu veidiem un transporta līdzekļu sadursmēm, un šie precedenti ir analizēti nodalās par starptautiskajiem pārvadājumiem. Ir kaitējumi, kas izriet no kontraktu noteikumu pārkāpšanas, piemēram, piegāžu nokavēšanas, nepildīšanas vai kontrakta laušanas vispār.

Bieži atsevišķi izskata ars kaitējumus, kurus radījušas nekvalitatīvas preces (product liability) vai pakalpojumi, kā arī fizisko un juridisko personu un valsts institūciju darbība. Līdz ar to šajā nodaļā būs iespējami daži netieši atkārtojumi. Jāņem vērā arī tas, ka vieni un tie paši tiesu precedenti dažkārt daudzos avotos tiek izmantoti dažādu regulējumu ilustrācijai. Tomēr kaitējumiem un to atlīdzināšanai dažādās SPT apakšnozarēs ir arī zināmas kopīgas iezīmes, kuras šajā nodaļā arī tiks apkopotas. Tā kā iepriekšējās nodaļās tika mazāk uzmanības veltīts ar produktu kvalitāti saistītajiem kaitējumiem, šajā nodaļā tie tiks apskatīti plašāk. Protams, kā vienmēr, šajā nodaļā liela uzmanība tiks veltīta procesuālajiem jautājumiem un Eiropas Savienības konvencionālajiem aktiem, kas saistīti ar Latvijas tieksmi integrēties ES un nepieciešamību jau laikus saskanot savu likumdošanu ar ES tiesību normām.

XVI nodala

KAS IR KAITĒJUMS?

Ne LCL, ne LPSR Civilkodekss kaitējuma definīciju tā vispārējā nozīmē nesatur. Taču vairākus kaitējuma veidus LCL reglamentē visās to niansēs. Piemēram, 1651. pantā noteikts, ka "nokavējumar saistības izpildīšanas vai izpildījuma pieņemšanas pret-tiesīgs novilcinājums".

Vairāku citu valstu tiesībās kaitējumu jautājumus reglamentē detalizēti. Tā

ASV civilistisks kaitējums (tort) ir ārpuslīguma (noncontractual) prettiesisks nodarījums, par ko tiesa nosaka atlīdzību vai kompensāciju (remedy).

ASVar kaitējumajēdzienu šīs nodaļas izpratnē saprot kaitējumu, kas nav saistīts ar kontrakta laušanu vai pārkāpšanu (other then breach of contract). Lai kvalificētu kādu darbību kā kaitējumu, tai jāsatur vairāki nepieciešami elementi. Tā kaitējuma kvalifikācijai nepieciešams nodarījums (wrong), ar ko saprot prettiesisku citas personas

interešu pārkāpumu (illegal- invasion of another person's- interests). Šādi pārkāpumi savukārt iedalāmi kriminālajos (par kuriem mēs šeit nerunāsim) un civilajos.

ASV izšķir apzinātus, neapzinātus (neuzmanīgas rīcības izraisītus) un stingras atbildības kaitējumus (intentional, negligent and strict liability torts). Ja pastrādāts apzināts tiesībpārkāpums, cietušajam ir tiesības uz lielāku mantisku atlīdzinājumu par to, kas tikai atlīdzinātu viņam radīto kaitējumu (repairs damages). Šādu atlīdzinājumu jau sauc par sodošu atlīdzinājumu (punitive damages).

Pie apzinātajiem kaitējumiem pieskaita tādus, kurus rada piekaušana vai uzbrukums (battery, assault). Par uzbrukumu ASV tiesības uzskata situāciju, kad upuris ir tiesīgs pamatoti uzskatīt, ka tam sekos agresīvs fizisks kontakts. tiesībpārkāpumus

turklāt uzskata par kriminālnoziegumiem, no kuriem izriet arī civilistiska atbildība.

Pie prettiesiskiem kaitējumiem (torts) vispārējā tiesību sistēmā pieskaita arī prettiesisku arestu vai brīvības atņemšanu (arrest, inprisonment) un apzinātu iejaukšanos citas personas privātajā dzīvē (invasion of privacy), par kuru dažkārt var uzskatīt pat iejaukšanos personas Šādos gadījumos, piemēram, lietu

var ierosināt, ja kāda firma bez atļaujas izmanto privātas personas vārdu vai personīgo līdzību pelņas nolūkos, lieto bez atļaujas (unauthorized) kādas ievērojamas personas fotogrāfiju reklāmā vai arī bez atļaujas publicē par kādu personu ļoti privātu informāciju.

Citspiemērs irNeiderapretGeneral Motors lieta.' Tās būtība iršāda: autoeksperts un automašīnu drošības idejas aizstāvis Neiders savāca materiālus par General Motors automašīnu trūkumiem un nolēma publicēt par tiem grāmatu "Nedroša pie jebkura ātruma". Neidera ietekmēšanas nolūkā General Motors aģenti sāka terorizēt autoru, noklausīties viņa telefonsarunas, sāka dažādu viņa lietu izmeklēšanu u.c. Neiders iesūdzēja General Motors tiesā un procesu uzvarēja, jo tiesa nosprieda, ka firma prettiesiski iejaukusies viņa personīgajās lietās, tāpēc viņam radīts kaitējums.

Personas privātās dzīves aizsardzībai ASV vairāki likumi, piemēram,

Privātās dzīves likums^223 un Likums par godīgu ziņošanu par personas kredīta stāvokli.

Pie torts tipa kaitējumiem ASV pieder arī

prettiesiska, nežēlīga nevainīgas personas kriminālvajāšana (malitious prosecution);

• garīgs un emocionāls traucējums (mental and emotional disturbance), kas izpaužas nepieļaujamā uzvedībā, kura grauj citas personas garīgo un emocionālo līdzsvaru;

• krāpšana (deceit), kad persona apzināti izkropļo faktus (misrepresentation), tā piespiežot citam uzņēmējdarbībā rīkoties noteiktā veidā un radot tam zaudējumus;

9 citas personas kustamā vai nekustamā īpašuma tiesību pārkāpums (trespassing to), radot kaitējumu šīs personas interesēm neatļauti svešu ielaužoties tā automašīnā vai pretēji īpašnieka gribai lietojot piederošas lietas);

* • nekustama vai • • kustama • īpašuma prettiesiska pārņemšana (conversion) sava valdījumā vai kontrolē, ko uzskata par nopietnu pārkāpumu;

sabiedriskās kārtības vai privātā miera traucējums vai uzmācība (public, or private nuissance), kas, piemēram, ir ielu kustības, tiesību izmantot publiskos parkus neattaisnots traucējums vai traucējums, izjūt privātīpašumā, piemēram, pārmērīgs troksnis vai smaka;

* negodīga tirdzniecība (unfair trade practices), piemēram, krāpniecisks (fraudulent) mārketings vai preču ārējā izskata krāpnieciska imitācija (wrongful immitation of physical appearance of goods). Kontinentālajā tiesību sistēmā pēdējos minētos jautājumus reglamentē tiesību nozarē "Patērētāju tiesību aizsardzība".

TIESU PIEKRITĪBA JEB JURISDIKCIJA KAITĒJUMU PRECEDENTOS

Kaitējumu precedentos jurisdikciju, protams, katrā konkrētā tiesībattiecību gadījumā nosaka atbilstošā starptautiskā konvencija, valsts kolīziju norma vai tās "iekšējais" likums par jurisdikciju.

Viens no vadošajiem starptautiskajiem dokumentiem šajājautājumā ir 1968. gada Briseles Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildīšanu civilajās un komerc-kura tuvāk analizēta arī "Starptautiskais civilprocess". Latvija šajā Kon

vencijā nepiedalās. Konvencijas mērķis tās pieņemšanas laikā bija unificēt jurisdikcijas noteikumus EEC^224 valstu vidū procesa iztiesāšanas stadijā (at the adjudicative stage), kā arī unificēt, vienkāršot un pēc iespējas samazināt to noteikumu skaitu, kas nepieciešami dalībvalstu tiesu spriedumu atzīšanai un izpildīšanai.

Konvencija piemērojama vienīgi EEC to valstu starpā, kas to ratificējušas. Šo valstu vidū ir kā kontinentālās — civilās, tā arī vispārējās tiesību sistēmas valstis. EJTA valstis šajā sistēmā tika inkorporētas ar konvenciju, kura tuvāk apskatīta "Starp

tautiskais civilprocess".

Briseles konvencija atbilstoši tās pantam tiek piemērota vienīgi lietām, kas tiek uzskatītas par civilajām un komerciālajām. Respektīvi, tiem gadījumiem, kur atbildībā par produktu kvalitāti piemērojamas krimināltiesību normas, Briseles konvencija nav piemērojama.5

Briseles konvenciju interpretē atbilstoši Briseles konvencijas 1971. gada Interpretācijas protokolam.[225] Arī Eiropas Tiesa Luksemburgā (European Court of Justice) ir taisījusi vairākus spriedumus, kas ir saistīti ar Konvencijas interpretāciju.[226] Piemēram, Anglijas tiesām, interpretējot Konvenciju, jāseko minētajiem Eiropas Tiesas spriedumiem, kuri šajā valstī ir saistoši galīgajos spriedumos.

Briseles konvencija pec tas 2.(1) panta garantē jurisdikciju tas valsts tiesām, kuras atbildētājs ir domicilēts. neņemot vērā vina pilsonību. Domicila noteikšanai Konvencijas 52. pants piedāvā šādus vairākus kolīziju noteikumus:

a) ja jāpārbauda, vai domicils atrodas tajā dalībvalstī, kas ir tiesas valsts, tiesai jāpiemēro lex fori domicila koncepcija;

b) ja domicils nav tiesas valstī, tad, lai noteiktu domicilu jebkurā citā dalībvalstī, jāpiemēro tās valsts likums, kuras domicils jānoskaidro;

c) jebkurā no abiem diviem iepriekšējiem gadījumiem atkarības domicilu noskaidro atbilstoši pilsonības likumam.

Jalieta skar firmas un apvienības, Konvencijas 53.(1) pants nosaka, ka Konvencijas pret to atrašanās vietu (seat) izturas līdzīgi kā pret domicilu un šo atrašanās vietu nosaka atbilstoši katras dalībvalsts starptautisko privāttiesību noteikumiem.

Pēc Briseles konvencijas viens no tiesu piekritības jeb jautājuma, kuras tiesas jurisdikcijā pārņemams dotais strīds, noteikšanas principiem ir kaitējuma radīšanas vietas princips (harmful event ofthe tort).

Pēc Konvencijas 5.(3) panta pat gadījumos, ja atbildētājam ir domicils vai firmas atrašanās vieta ārvalstī, viņu var iesūdzēt dalībvalsts tiesā "lietās, kas ir saistītas ar kaitējumu, deliktu vai kvazideliktu (tort, delict, quazidelict) tās valsts tiesās, kur noticis kaitējumu radījušais notikums".

Tā Kalfelisapret Srēderu lieiāH prasītājs mēģināja ierosināt lietu Vācijas tiesās pret atbildētāju Vācijas banku un tās nodaļu Litksemburgo, pieprasot atbildību par kontrakta saistībām un negodīgu iedzīvošanos (contractual liability and unjust enrichment in respect of the loss sustained) par prasītājam zināmā vietā radītajiem zaudējumiem un par akciju biržas brokera darbību operācijās ar sudrabu, kas notika ar Luksemburgas meitas uzņēmumu — Vācijas mātes uzņēmuma starpnieku un šā uzņēmuma amatpersonu. Luksemburgas atbildētāji apstrīdēja Vācijas tiesujurisdikciju arī pēc 5.(3) panta, argumentējot, ka lietas būtība neskāra kaitējumu šī noteikuma izpratnē.

Pēc Vācijas Augstākās tiesas pieprasījuma Eiropas Tiesai taisīt iepriekšēju spriedumu (preliminary ruling ) par 5.(3) panta interpretāciju pēc 1971. gada Interpretācijas protokola Eiropas Tiesa nosprieda, ka

(a) lietas par kaitējumu, deliktu vai kvazideliktu pēc 5.(3) panta nedrīkstēja uztvert kā vienkāršu vēršanos pie vienas vai otras iesaistītās dalībvalsts nacionālā likuma, bet tām bija autonoma Savienības jēga, principiāli atsaucoties uz Konvencijas

un vispārējiem uzdevumiem, lai nodrošinātu, ka vienveidīgs risinājums tiktu pieņemts visās dalībvalstīs. Šādai neatkarīgai kaitējuma definīcijai bijajāietverjebkura prasība, kas mēģināja apšaubīt atbildētāja saistības un kas netika aptverta ar to lietu jēdzienu, kuras bija saistītas ar kontraktu pēc 5.(1) panta. Tāpēc atbildība par produktu kvalitāti tiek ietverta pēdējā plašākajā formulējumā.

Kalfelisv. Schroder Case 189/87 (1988) The Times, 5 October.

Eiropas Tiesa izteica viedokli, ka šis spriedums nozīme, kaprasitāji varētu iesniegt atsevišķi savas prasības daļas, kas bija un kas nebija saistītas ar kaitējumu (tortuous and non-tortuous parts of their claims), pret atbildētāju dažādās dalībvalstu tiesās, kurām šajās lietās bija jurisdikcija. Tomēr tika norādīts, ka 5. pants (tāpat kā 6. pants) stingri jāuztver (was to be strictly construed) kā tāds, kas atkāpās no 2. panta vispārējā domicila principa, neskatoties uz neērtībām, tas radīja. Turklāt tiesa nosprieda, ka prasītājs varēja visu savu prasību kopā iesniegt atbildētāja domicila tiesā pēc 2. panta. Tajā pašā laikā lietu pārtraukšanas vai ar to saistītos iesniegumus (stay or related actions) varēja iesniegt dažādās dalībvalstu tiesās pēc 22. panta principa.

Kā redzams arī no tālākajiem šajā nodaļā izklāstītajiem precedentiem, būtiski ir noskaidrot vietu, kur noticis kaitīgās sekas radījušais notikums, atbilstoši Konvencijas

5.(3) pantam. Ar produktu kvalitāti saistītajās lietās var būt vesela kede notikumu dažādās valstīs, jo preci ražo vienā, pārdod otrā, bet patērē trešajā valstī.

Bier BVlietā^227 Eiropas Tiesa deva pragmatisku risinājumu. Šajā lietā holandiešu prasītāji gribēja franču atbildētājus iesūdzēt Holandes tiesā pēc 5.(3) panta par savai lauksaimniecības uzņēmējdarbībai radīto kaitējumu, apgalvojot, ka atbildētājs bija piesārņojis Reinas ūdeņus Francijā, kas tālāk plūda uz Holandi. Šo saindēto ūdeņu izmantošana laistīšanai bija radījusi kaitējumu Holandes lauksaimniekam.

Pēc Holandes tiesas iesnieguma Eiropas Tiesa nosprieda, ka gan vieta, kur tika radīts kaitējums, gan notikums, kas bija par iemeslu šim kaitējumam, kaut arī tas bija saistīts ar divām dažādām vietām, tomēr 5.(3) panta izpratnē veido "vietu, kur notika kaitīgās sekas radījušais notikums". Tāpēc prasītājam bija iespēja atbildētāju

tiesā jebkurā no šīm abām vietām.

Eiropas Tiesa nenorādīja precīzi tikai uz vienu kaitējuma radīšanas vietu, respektīvi, ne uz vietu, kur tika piesārņots Reinas ūdens, ne to, kur no tā iestājās negatīvās sekas. Ja praksē prasītājs būtu iesniedzis prasību abās minētajās vietās, turklāt vairākās tiesās, lietu būtu tiesīga iztiesāt tikai tā tiesa, kura pirmā jurisdikciju (first seised

jurisdiction). Pārējo tiesu pienākums būtu bijis atteikt jurisdikciju pēc principa alibi pendens"[228].[229]

Tomēr Bier BV lieta pārāk apmierinošu skaidrojumu nedod par to notikumu ķēdes posmu, kur kaitējums pirmo reizi radīts, nevis izjusts, un kuram jāpievērš īpaša uzmanība.

Minister Investments Ltd pret Ii jundai lietā^2 nevīžīgi sagatavots sertifikāts tika nosūtīts uz Koreju (vai Franciju), bet tas tika saņemts un to pieņēma par pareizu Anglijā. Lietā cita starpā bjajānoskaidro, kurš no šiem notikumiem ietvēra kaitējuma radīšanu prasītajam- 5.(3) panta - izpratne.' Tiesnesis • J.- Steins.. (Stayn) - vispārējā koncepcijā pieņēma Eiropas Tiesas nostāju Bier BV lietā, tomēr nosprieda, ka kaitējuma būtība (substance of the tort) bija notikusi Anglijā, kur nevīžīgais padoms bija saņemts un uz kuru tur paļāvās, nevis Korejā vai Francijā, kur notika pats nevīžības akts un no kurienes nepareizā informācija tika saņemta.

Tomēr arī pret šo spriedumu jāizturas piesardzīgi, jo tas prasītājiem dod daudzus atbalsta punktus, kur kaitējumu radījušā notikuma vieta (causative event) un paša kaitējuma vieta bija tik

Konvencijas 5.(5) pants dod iespēju pārņemt jurisdikciju tās valsts tiesām, kur atrodas atbildētāja domicils vai firmas nodala, aģentūra vai cits veidojums (branch, agency or other establishment), ja prasība skar šīs nodaļas, aģentūras vai cita veidojuma darbību.

Jēdzienam "nodaļa, aģentūra vai cits veidojums" Eiropas Tiesas precedentu tiesības, piemēram, De BiompretBoijeru lieiā,y' piešķir šādas raksturojošas īpatnības:

(a) fiksēta, pastāvīga uzņēmējdarbības vieta;

(b) pakļautība mātes uzņēmuma kontrolei;

(c) autonomijas pakāpe no mātes

(d) tiesības saistīt, uzlikt atbildību par savu darbību mātes

(e) no mātes uzņēmuma juridiskas personas tiesību neesamība. Somafera pret Sār-Ferngas lietā" Eiropas Tiesa deva zināmu skaidrojumu

jēdzienam "operācijas" 5.(5) panta izpratnē, kurā tika skaidroti

(a) menedžmenta akti, arī personāla pieņemšana darbā;

(b) komercoperācijas (transactions) un

(c) nekontraktuālās darbības.

No veselā saprāta viedokļa šo sarakstu, protams, varētu paplašināt, ietverot tajā ari produktu pārdošanu ārvalstīs un vai aģentūru izveidošanu ārvalstīs.

Līdzatbildētān ( c o d ef e n d a n ts), trešās puses un pretprasības. Pēc Briseles konvencijas 6.(1) panta atbildētāju var iesūdzēt tiesā jebkurā vietā, kur jebkuram atbildētājam ir domicils.

6.(2) pants dod iespēju iesniegt prasību pret trešajām pusēm tiesā, kas pārņēmusi savā jurisdikcijā pamatprocesu (original proceedings).

6.(3) pants dod iespēju celt pretprasību, kas izriet no tā paša kontrakta vai faktiem, uz kuriem ir balstīts notiekošais pamatprocess (original claim is pending).

Par prasību, kas iesniegta pret trešajām pusēm, Eiropas Tiesas izlemtajā Kongress Agentur Hagen lietā'1 pretēji 6.(1) un 6.(2) panta noteikumiem jurisdikcija pār trešajām pusēm tiek pat tad, ja galvenajam atbildētājam nav domicila dalībvalstī. Turklāt

6.(2) pants nepieprasa no nacionālajām tiesām garantēt atbrīvošanu no šādām pret trešajam pusēm celtajam prasībām.. Tas paliek nacionālo procesuālo tiesību izlemšanai ar noteikumu, ka Konvencijas efektivitāte šajā ziņā netiek pārkāpta un tās piemērošana netiek bloķēta tāpēc, ka trešā puse rezidē vai ir domicilēta ne tajā valstī, kur notiek pamatprocess.

6.(2) panta uzdevums ir mēģināt novērst manipulācijas ar jurisdikciju, izslēdzot tās iespēju tiesā, kur tai citādi būtu bijisjānotiek. Tā, piemēram, ja produkta kvalitātes process ir pret franču ražotāju, kas citādi nebūtu pakļauts angļu tiesas jurisdikcijai, nav domājams, ka prasītājs — patērētājs celtu prasību nevis pret galveno vaininieku — franču ražotāju, bet gan pret angļu firmu, kuru franču ražotājs nolīdzis sliktās preces reklamēšanai Anglijā. Pēdējā gadījumā vainīgā franču firma pilnīgi absurdi izrādītos par trešo pusi.

Jautājumā par jurisdikciju pār līdzatbildētājiem skaidri izteiktu ierobežojumu pēc

6.(1) panta nav. Tomēr tajā pašā jau minētajā Kalfelis pret S rēderu ftete Eiropas Tiesa ir izteikusi savu viedokli arī par Konvencijas 6.(1) pantu. Lai pēc tā varētu iegūt jurisdikciju, jābūt pietiekamai saiknei (sufficient connection) starp iesniegumiem pret katru atbildētāju, lai novērstu atbildētāju nepareizu noraidīšanu to domicila valsts tiesās. Ar to Eiropas Tiesa atbalstīja domicilu kā galveno konvencionālo jurisdikcijas pamatu un 6. pantu kā izņēmumu no šā pamatnoteikuma.

Iepriekšējie un aizsardzības pasākumi (provisional and protective measures). Konvencijas 24. pants piešķir jurisdikciju jebkuras dalībvalsts tiesai, lai garantētu ieskaitot aizsardzības, pasākumus, kas ir pieejami atbilstoši dalībvalsts tiesībām, pat ja citas dalībvalsts tiesai ir jurisdikcija šajā jautājumā pēc būtības (as to its substance). Tātad, lai arī produktu kvalitātes process pēc tā būtības var tikt ierosināts Francijas tiesā, Anglijas tiesa var garantēt Mareva tipa arestu (Mareva injunction)"1 (īpašuma) uz atbildētāja rēķiniem. Francijā, lai sekmētu franču tiesas sprieduma izpildi Anglijā.

Nacionālās jurisdikcijas pamati. Konvencijas 4. pants ar dažiem izņēmumiem nosaka: ja atbildētājam nav domicila dalībvalstī, tiek piemēroti nacionālās likumdošanas noteikumi par jurisdikciju. Konvencijas pamati jurisdikcijai netiek pakļauti ierobežojumiem pēc forum non conviniens^17 principa pat konkurējošas "nedalībvalsts" tiesas jurisdikcijas gadījumos^18, kas varētu būt arī apstrīdams viedoklis.19

m Process, kas ir balstīts uz iepriekšēju (interlocutory) tiesas procesa laikā taisītu aizliedzošu spriedumu, ar kuru tiesa aizsargā kreditora tiesības, kad parādniekam, vienalga, vai viņš ir vai nav tiesas valsts rezidents, ir rēķins vai cits īpašums tiesas valstī. Šis rēķins vai īpašums, kas nepieciešams prasības nodrošināšanai, tiek iesaldēts vai arestēts. 8ā procesa pamatojums meklējams Mareva Compania naviera SA (1975) 2 Lloyd's Rep 5o9. precedentā.

pēc piekritības nepiemērotā, nepareizā tiesa. .- ...

11 S & W Berisford pic v. New HAMPSHIRE INSURANCE [1990] 2 ALLER 321.

19 Kaye P., op. rit, pp. 21—25.

KAITĒJUMU AR ĀRVALSTU ELEMENTU ĪPATNĪBAS VISPĀRĒJĀ TIESĪBU SISTĒMĀ UN KAITĒJUMU LIETĀS PIEMĒROJAMAIS LIKUMS

Anglijas tiesā var ierosināt lietu par kaitējumu (an action is brought on a tort), kas radīts ārvalstīs (foreign torts), bet šādā gadījumā tiesas uzdevums ir noteikt tiesību sistēmu, pēc kuras tiks reglamentētas pušu tiesības un pienākumi. To var izdarīt pēc daudziem principiem, taču visvairāk vai nu pēc lex loci delicti commissii-", vai arī lex fori 1 principa. Izvēli visbiežāk izdara starp šiem diviem principiem vai arī piemēro to kombināciju. Jaunākais viedoklis ir, ka lieta par ārvalstīs izdarītu kaitējumu jātiesā (should be adjudged) pēc tās valsts likuma, ar kuru kaitējumam ir visciešākais sakars (most significant connection).22

No LCL kolīziju normām līdzīgā gadījumā jāpiemēro 20. panta noteikumi, ka "saistība, kas nepamatojas uz līgumu, apspriežama satura un seku zinā pēc tās vietas likuma, kur radies tas pamats, no kura izriet saistība. Saistība, kas izriet no neatjautas darbības, apspriežama pēc tās vietas likuma, kur neatļautā darbība izdarīta'" Kā minēts tālāk, līdzīga kārtība ir Šveicē.

Tiesāt kaitējuma precedentu vienīgi saskaņā ar lex fori likumu nozīmētu iegūt visnepiemērotāko un pārsteidzošāko rezultātu.23 Tāpēc izsvērtu priekšlikumu dod Deisijs un Moriss, uzsverot, ka jautājums, vai darbība ārvalstī ir vai nav kaitējums, par ko var ierosināt lietu Anglijā, atkarīgs no kopīgas tās valsts likuma darbības, kur šis akts ir pastrādāts (lex loci delicti commissii), un Anglijas likuma (lex fori) vai īpašos gadījumos citas valsts likuma, ja tam ir visciešākā saistība ar precedentu un tā pusēm.24

Piemērojot vienīgi tiesas valsts likumu, varētu rasties netaisnīgs rezultāts, kad atbildētāju notiesā par darbību, kas nodarījuma pastrādāšanas vietā nemaz nav tiesībpārkāpums (is innocent act). Ja tiesai būtu iespējams piemērot vienīgi savas valsts likumu, atbildētājam būtu tieksme tiesai meklēt tieši valsti (forum shopping), kur attiecīgā darbība nav tiesībpārkāpums vai arī kur likums pret būtu visliberālākais

salīdzinājumā ar nodarījuma (wrong) vai kaitējuma radīšanas vietas likumu.

Lex loci delicti commissii princips tiek piemērots daudzās valstīs, ieskaitot ASV, Franciju un Vāciju, taču tā dominēšana sāk samazināties. ASV kolīziju tiesībās šis princips ir atmests jau vairākumā štatu. Arī Anglijā šis princips nekad nav pilnībā ieguvis pārsvaru, kaut arī tas ir izmantots daudzos precedentos. Anglijā lex loci delicti principu parasti piemēroja, ja tas sakrita ar britu likumu. Tomēr jebkurā gadījumā jautājumu par to. vai nodarījums ir vai nav tiesībpārkāpums, apspriež pēc tās valsts likuma, kur notikusi attiecīgā darbība vai bezdarbība.3

Latin. — tās valsts tiesību sistēma, kur noticis delikts. u Latin. — tiesas valsts likums.

2S Dicey and Morriss on The Conflict of Laws, Vol. 2, p. 1358.

23 P. M. North, J. J. Fawcett, "Cheshire and North's Private International Law", p. 529.

24 Dicey and Morriss on The Conflict of Laws, p. 1358.

B Babcock v. Jackson, see — Dicey and Morriss, ibid., pp. 1359— 1360.

Tas arī ir viegli saprotams. Ja persona noklust autoavārijā, piemēram, Latvijā, tad tā, dabiski, uzskata, ka jautājumu par to, vai un kas vainīgs šajā avārijā un kāda būs vainīgā atbildība, izskatīs saskaņā ar Latvijas likumu, kaut gan abas avārijā iesaistītās puses var arī būt no dažādām ārvalstīm. Tomēr, ja divi angli kopā ceļo pa Latviju un te sastrīdas, rupji aizskar viens otra pašcieņu, uzbrūk viens otram (assault) vai pat izkaujas, tad Latvijas likuma izšķirošais raksturs šā kaitējuma iztiesāšanā nebūt nav pārliecinošs. Tāpēc daži angļu autori uzskata, ka ir apšaubāms, vai visos gadījumos ārvalstu kaitējums jātiesā saskaņā ar tās valsts likumu, kur tas nodarīts.

S o tēzi auto a w S r iju precedentos apstiprina a r i B a b k o ka pret Dieksonu lieta-6 ASV, kad divi Ņujorkas iedzīvotāji (prasītājs bija līdzbraucējs atbildētāja automašīnā (gratituous passenger)) devās brīvdienu izbraukumā uz Kanādu, kur viņi Ontario štatā nokļuva avārijā, kurāprasītājs guvafizisku kaitējumu. Saskaņā ar Kanādas Ontario provinces likumu autovadītājs neatbild par kaitējumu, kas tiek radīts līdzbraucējam neuzmanības dēļ.. Turpretim Ņujorkas likumi viņu no šīs atbildības neatbrīvo. Sajā lietā prasītājs pēc tiesas lēmuma sekmīgi ieguva kompensāciju no atbildētāja par viņam radīto kaitējumu, jo tiesa nosprieda, ka šis precedents visvairāk saistīts ar Ņujorkas likumu, tāpēc ka abi braucēji pastāvīgi dzīvoja Ņujorkā un atbildētāja automašīna arī bija reģistrēta, apdrošināta un tika turēta garāžā Ņujorkā. Līdz ar to pēc tiesas viedokļa pušu savstarpējās tiesības un pienākumi sakarā ar kaitējumu bija jāizlemj pēc Ņujorkas likuma.

Tiesa šajā gadījumā pat nepievērsa uzmanību tam, vai mašīnas un

vadītājs vienā personā (host driver) bija vainīgs avārijā vai ne. Tiesa izskatīja vienīgi jautājumu par viņa tiesiskajām ar (guest passenger).

Tieši pretējā Kella pret Hendersonu lietā^230 — precedentā, kur avārijā Ņujorkā bija iekļuvuši divi kanādieši, — Ņujorkas 2. apgabala tiesa arīpiemēroja Ņujorkas likumu. Tas vispirms liecina, ka ASV tiesas allaž tiecas piemērot savu likumu.

Vēl sarežģītāks bija Bernharda pret Haraha klubu precedents^2", kad prasītājs tika ievainots autoavārijā Kalifornijā sadursmē ar cita kalifornieša kurš

bija piedzēries Nevadā, atbildētājam piederošā klubā. Pēc Kalifornijas likuma "lavemas turētājs" ir atbildīgs likuma priekšā, ja viņšpārdod alkoholiskus dzērienus iereibušai (i n t o csi cated ) personai, kaspēc tam ievaino prasītāju. Nevadā šāda likuma nav. Tiesa nosprieda, ka likumi šajā gadījumā aizsargā tavernu turētāju

intereses, betKalifornija, tiešipretēji, bija ieinteresēta aizsargāt personas, kas guvušas kaitējumu tās teritorijā, un piemēroja savu, tātad tiesas štata likumu.

Līdz ar neapmierinātību, kuru iepriekš minētajos pretrunīgajos precedentos radīja gan lex fori, gan lex loci delicti separāta pielietošana, vispārējā tiesību sistēmā radās jautājums, kāds ir pareizais kaitējuma likums (proper law of torts).

normas par kas saistīti ar

reglamentē 1971. gada Hāgas Konvencija par satiksmes negadījumos piemērojamo likumuJ*

Konvencija ir piemērojama civilajiem nekontraktuālajiem kaitējumiem, kuri izriet no satiksmes negadījumiem (1. panta 1. d.) uz autoceļiem (2. <l)

Konvencija nav piemērojama šādu personu un veidu atbildībai:

(1) transporta ražotājiem, pārdevējiem un remontētājiem;

(2) atbildībai par ceļu stāvokli un no tā izrietošo drošību;

(3) aizvietojošajai atbildībai, izņemot transporta īpašnieka, principāla vai saimnieka atbildību;

(4) vainīgo personu savstarpējai atbildībai;

(5) jautājumiem, kas skar apdrošināšanas sabiedrības;

(6) lietās pret sociālās apdrošināšanas institūcijām vai lietās, kuras ierosina šīs institūcijas un publiskie garantiju fondi (2. p.).

Konvencijas 3. pants nosaka par piemērojamo negadījuma vietas likumu (3. p.), izņemot:

a) kad negadījumā iesaistīta tikai viena citā valstī reģistrēta mašīna — šādos gadījumos piemēro mašīnas reģistrācijas vietas likumu;

• par autovadītāju, īpašnieku vai jebkuru citu personu, kura kontrolē satiksmes līdzekli vai interesi tajā;

• par pasažieri — upuri vai personu, kas negadījuma laikā atradās ārpus mašīnas un pastāvīgi dzīvo transporta reģistrācijas valstī;

kad vairākiem upuriem piemērojamo likumu nosaka katram

b) ja negadījumā iesaistīti vairāki transporta līdzekļi, a) principu piemēro tikai tad, kad tie ir reģistrēti vienā valstī (4. p.).

3. un 4. pantā minētos principus piemēro ari kravas mašīnas radītajiem kaitējumiem.

Precēm ārpus mašīnas radītos kaitējumus reglamentē negadījuma vietas likums

(5. p.).

Piemērojamais likums nosaka

(1) atbildības pamatus un ietvarus (bases & extent);

(2) atbildības izņēmumus;

(3) kaitējuma veidus un ietvarus (kinds & extent);

(4) vai prasības tiesības var cedēt vai mantot (assigne or inherit);

(5) personu loku, kuras var pieprasīt atlīdzinājumu (claim damage);

(6) principāla atbildību par sava aģenta, kā arī transporta īpašnieka (master) atbildību par sava kalpotāja (servant) rīcību;

(7) prasības iztiesāšanā piemērojamā procesuālā likuma priekšrakstus un noilguma (prescription or limitation) noteikumus (8. p.).

Kaitējumu cietušajiem ir tiesības celt prasību tieši pret vainīgās personas apdrošinātāju (right of direct action against the person liable), ja to pieļauj sadursmes vietas valsts starptautiskās tiesības vai arī kontrakta vadošais likums (9. p.). No iepriekš

Convention on the Law Applicable to Traffic Accidents, see — Hague Conference.., p. 143.

minēto principu pielietošanas var atteikties vienīgi tad, ja tas ir skaidri izteikti pretrunā ar publisko politiku (10. p.).3"

Iepriekš minētie ASV tiesu precedenti atstāja zināmu ietekmi arī uz Anglijas tiesu spriedumiem, taču tās izrādīja daudz elastīgāku kompromisa pieeju. Tā iegūta, interpretējot vairāk nekā 100 gadu veco tiesneša Villisa (Willes J.) spriedumu Filipsa pret Eiri lietā.' '• Šajā spriedumā noteikts vispārējais princips, pēc kura Anglijā var pamatot lietu (found a suit) par kaitējumu, kas radīts ārzemēs (committed abroad). Šajā nolūkājāizpilda divi priekšnoteikumi. Pirmkārt, kaitējumam jābūt tāda rakstura, par kuru var ierosināt lietu arī Anglijā (actionable if committed in England). Otrkārt, nodarījumam jābūt tādam, nevar attaisnot arī ar tās valsts likumu, kur tas

pastrādāts.

So lēmumu Lordu palāta papildināja Boisapret Čaplinu lieia:, kad divas britu amatpersonas, kas strādāja pagaidu darbā Maltā, tur nokļuva autoavārijā. Saskaņā ar Maltas likumu prasītājam bija tiesības tikai uz atlīdzinājumu par viņam radītajiem materiālajiem zaudējumiem (pecuniary loss), kas bija vienīgi 53 angļu mārciņas. Tomēr pēc angļu likumiem prasītājam pienācās arī sāpju nauda, respektīvi, atlīdzība par pārciestajām sāpēm (pain and suffering), 2000 mārciņu apjomā. Lordu palāta vienbalsīgi nolēma, ka precedentā jāpielieto angļu likums. Turklāt katrs no pieciem lordiem (theirLordship 's) savu individuālo viedokli argumentēja pilnīgi citādi.

Tā lords Hodsons uzskatīja, ka šeit ir darīšana nevis ar procedūras, bet gan lietas būtības faktoru, tāpēc kā publiskās politikas elements elastīgi jāpielieto Filipsa pret Eiri precedents, ievērojot arī ASV Atjaunotā privāttiesību likuma^33 principu.

Lords Gests (Guest), otrādi, sāpju naudas pieprasīšanu kvalificēja parprocesuālu jautājumu, kurjāvadāspēc tiesas valsts, respektīvi, Anglijas, nevis kaitējuma vietas valsts pienācīgā likuma.

Lords Vilberforss (WHberforce) savukārt argumentēja ar jebkuru pierādījumu trūkumu par to, ka Maltā šajā precedentā būtu piemērojuši savu likumu.

Turpretim lords Pīrsons (Pearson) apgalvoja, ka Filipsa pret Eiri precedenta princips šeit vispār nav piemērojams. Tā vietā jāpiemēro tiesas valsts likums.34

Lordu palātas lēmumu šajā precedentā interpretē tādējādi, ka, no vienas puses, tiesa tiecās vairāk piemērot kaitējuma radīšanas vietas likumu, ierobežojot tradicionālā angin lex fori principa dominanti. No otras puses, tiesa tiecās dot cietušajam pienācīgu kompensāciju. Turklāt aiz visa bija jūtams kaitējuma pienācīgā likuma noteiktības meklējums un tieksme pēc elastīga lēmuma Lordu dažādie argumenti

vienā un tajā pašā precedentā ekspertiem lāva izdarīt secinājumu, ka turpmāk jebkura zemākas instances tiesa var brīvi izvēlēties par paraugu ikvienu no iepriekš minētajiem

*' Hague Conference.., pp. 143 — 14/

31 Phillips v. Eyre (1870) LR 6 QB 1.

32 Boys v. Chaplin (1971) AC 356.

3'" Restatement Act.

34 P. M. North, J. J. Fawcett, pp. 5 3 0 - 5 3 5.

precedentiem. Tas, protams,- labi -parada vispārējās tiesību sistēmas precedentu tiesību negatīvo pusi salīdzinājumā ar kontinentālajām tiesībām, kas balstās uz likumu.

Tomēr racionālākie slēdzieni, kas izriet no Boisa pret Caplinu lietas, ir šādi.

1. Filipsa pret Eiri precedents ir papildināts tādējādi, ka pamatjautājums kaitējuma lietās ārvalstīs ir šāds — vai abās valstīs, respektīvi, dotajā ārvalstī un tiesas valstī, par šo darbību var ierosināt lietu tiesā, ko angļi dēvē par "dubultās ierosināmībasprincipu" (double actionability), vai arī atbildētāja rīcība "nav attaisnojama" (whether the conduct of the defendant is actionable or non justifiable).

2. Likums, kas ir spēkā nodarījuma vietā, jāpiemēro elastīgi, ņemot vērā gan likumu, ar kuru kaitējums visvairāk saistīts, gan cietušā tiesības uz zaudējumu atlīdzināšanu.

3. Anglijas likums pieprasa, lai kaitējuma radīšanas vietā nodarījuma sekas būtu civilistiskas dabas atbildība.

Sis princips nostiprināts arMačado pret Fontesu lietu^6, kad prasītājs iesūdzēja atbildētāju Anglijā tiesāpar apmelošanu presē Brazīlijā. Atbildētājs argumentēja, ka saskaņā ar Brazīlijas likumu šāda apmelošana ir kriminālnoziegums un civilprasību par zaudējumu atlīdzināšanu likums tur neparedz. Anglijas tiesa nosprieda prasību par zaudējumu atlīdzību noraidīt, jo tamlīdzīga lieta Brazīlijā nav ierosināma (is not actionable) pēc kaitējuma radīšanas vietas likuma.

Jebkurā gadījumā pilnas skaidrības ne ne precedentu tiesībās

jautājumā par kaitējuma pienācīgo likumu vēl nav.

Ja tiesā ārvalstu precedentā ārvalstu likuma piemērošana netiek pieprasīta

un atbildība saskaņa ar to netiek pierādīta (foreign law of the place of tort is not pleaded and proved), Anglijas tiesas parasti ka ārvalstu likuma saturs ir tāds pats kā

Anglijas likumam.

Līdzīgu normu satur arī LCL 22. pants, kur noteikts: "Kad Latvijas likums atļauj piemērot ārvalsts likumu, tad tā saturu noskaidro Civilprocesa likumos noteiktajā kārtībā. Ja tas nav iespējams, tad ka attiecīgās ārvalsts tiesiskā iekārta

apspriežamajā tiesību nozarē atbilst Latvijas tiesiskajai iekārtai tajā pašā nozarē."

Par vispārpieņemtu principu Anglijā uzskata: ja kaitējums radīts Anglijā un lietu izskata tiesa, tad tā arī precedentā vienmēr piemēro Anglijas likumu, jo abi

divi kolīziju principi — lex fori un lex loci delicti commissii — norāda uz Anglijas likumu.

ikaitēJMms, kas izriet no kontrakta. Kaut arī šīs nodaļas uzdevums nav dziļāk izskatīt tiesiskās problēmas, kas saistītas ar kaitējumiem, kuri rodas no kontraktu pārkāpumiem, tomēr SPT precedentos, kad personu iespējams saukt pie atbildības kā par kontrakta pārkāpumu, tā par parastu ar kontraktu nesaistītu kaitējumu, izdevīgāku strīda izskatīšanas likumu meklējot, prasītājam rodas iespēja apiet kaitējuma radīšanas vietas likumu (by-pass lex loci delicti), orientējot savu prasību nevis uz parasta kaitējuma atlīdzināšanu, bet gan uz zaudējumu atlīdzināšanu, kas radušies no kontrakta pārkāpšanas (by framing his claim in contract instead of in tort). Angļu tiesībās ir iespēja, ka par neuzmanības cl ē i radītu kaitējumu var ierosināt lietu vai nu kā par torts tipa tiesībpārkāpumu, vai par kaitējumu, kas radies līguma pārkāpšanas gadījumā (contractual claim).

Tā dzelzceļa pasažieris, kas ir samaksājis par savu biļeti, (biļete ir pasažiera dzelzceļa pārvadāšanas līgums) un ievainots dzelzceļa katastrofā, var iesūdzēt tiesā Britu dzelzceļa padomi (British Railways Board) pēc savas izvēles vai nu par kontrakta pārkāpumu, vai kaitējumu (sue either in contract or in tort). Tieši tāpat savu darba devēju var iesūdzēt šajā gadījumā arī dzelzceļnieks, izvēloties sev visizdevīgāko likumu.36

PIENĀCĪGAIS PRASĪTĀJS UN PIENĀCĪGAISATBILDEIĀJS

Vispārējās tiesībās izdala arī tādas juridiskas kategorijas kā pienācīgais prasītājs un pienācīgais atbildētājs (proper plaintiff and proper defendant).

Pienācīgais prasītājs SPT ir persona, kas pēc kaitējuma radīšanas vietas un tiesas valsts likuma ir tiesīgs griezties tiesā ar prasību par noteikta ārvalstu kaitējuma atlīdzināšanu. Tā, ja kaitējuma radīšanas vietas likums analogi Anglijas Fatālo nelaimes gadījumu norāda uz nelaimes gadījumā ārvalstīs bojā gājušā pēcnācējiem

kā tā varbūtējiem kompensācijas mantiniekiem, tiem ir tiesības ierosināt lietu Anglijā par kompensācijas saņemšanu. Ja Anglijas lex fori viņiem šādas tiesības nedod, Anglijā par pienācīgajiem prasītājiem viņus atzīt nevar un lietu tur ierosināt viņi nevar.

Arī Austrālijas Augstākā tiesa Kūpapret Bebu lietā ir nostiprinājusi principu, pēc kura tikai gan tiesas, gan kaitējuma radīšanas vietas valsts likumu sakritība (co — existence) var dot prasītājam tiesības ierosināt lietu.

Līdzīgs rezultāts tika iegūts Skotijā Rosa pret Sinhji'precedentā*9, kurā sieviete ierosināja lietu par to, ka viņu it kā bija pavedinājis (seduced) atbildētājs. Pēc lex loci delicti satura šā tiesībpārkāpuma subjekts varēja būt tikai sievietes tēvs vai darba devējs. Tomēr Ontario provincē, kur šī nepilngadīgā sieviešu kārtas persona dzīvoja, likums noteica, ka nepilngadīgais, kas pastāvīgi dzīvo Kvebekā, nevar iegūt kompensāciju Ontario par kaitējumu, kas radīts Kvebekā, jo saskaņā ar Kvebekas likumu lietu varēja ierosināt vienīgi viņas audzinātājs (tuteur), kuršpildīja viņas pilnvarnieka (trustee) funkcijas. Turklāt šī kārtība piederēja pie materiālajām (substantive law), nevis procesuālajām normām (procedure).

Pienācīgais atbildētājs. Lai gūtu panākumus ārvalstu kaitējuma lietā, prasītājam jāpārliecina tiesa par to, ka, ja prettiesiskā darbība, no kuras viņš cietis un par kuru vēlas saņemt kompensāciju, būtu pastrādāta Anglijā, tā dotu viņam tiesības no konkrētā

3,1 Dicey and Morriss, ibid., p. 1365.

3 ; English Fatal Accidents Act.

m Koop v. Bebb. —_

*' Rossv. Sinhje(1891) 19 R. 31. .

šo atlīdzību saņemt. Saistība ar tiesību šo

principu sauc par deliktuālo rīcībspēju jeb kapacitāti (delictual capacity). Saskaņā ar šo principu atbildētājam jābūt spējīgam izdarīt kaitējumu (must be capable of committing the tort) kā saskaņā ar lex tā arī lex locus delicti likumu un jābūt spējīgam atbildēt par to. Tā, piemēram, nepieskaitāmais nevar būt atbildētājs civillietā. Turklāt var būt zināms, ka atbildētāja pastāvīgās dzīvesvietas likums lietā nav piemērojams.

Ja kaitējums ir radīts valstī, pēc kuras likuma atbildētājs par doto darbību vai bezdarbību nav saucams pie atbildības (is not delicti prasības celšana pret

viņu Anglijā būs bez panākumiem.

Korporāciju deliktuālā rīcībspēja tiek vērtēta pēc tiem pašiem principiem. Jautājumu par korporāciju tiesībspēju izlemj saskaņā ar to inkorporācijas vietas likumu un tās valsts likumu, kur dotā darbība notiek. Taču tiesiskās sekas gadījumā, ja korporācija dara kaut ko ultra vires, bez šaubām, nosaka lex causae. Šis princips paredz arī t.s. aizvietojošo atbildību (vicarious liability), pēc kuras dotā darbība ir saistīta ar atbildību kā tiesas, tā arī nodarījuma valstī.

Kaitējumu lietās parasti piemēro kaitējuma radīšanas vietas — lex loci delicti commissi — likumu. Šā likuma piemērošana šķita dabiska tāpēc, ka kaitējuma fakta noteikšanai pēc teritoriālā principa visērtāk piemērot tās valsts likumu, kur attiecīgais fakts noticis, vērā ne kaitējuma radītāja ne pilsonību.

Krimināltiesībās ikviena valsts īsteno savu teritoriālo jurisdikciju pār noziegumiem, kas notikuši tās teritorijā. Bet no krimināltiesībām civiltiesībās un SPT

kaitējumu lietu iztiesāšana ir kļuvusi loti sarežģīta. Tehnoloģijas attīstība ir radījusi iespēju izdarīt prettiesisku darbību vienā valstī, bet tās kaitīgās sekas ir vērojamas pavisam citā valstī.

Tā kā starptautiskajos darījumos arvien lielāku nozīmi iegūst apdrošināšana, šis apstāklis ir novedis pie apsvēruma, ka kaitējumos vadīties pēc to izdarīšanas vietas likuma ne vienmēr ir vislabākais risinājums, jo zaudējumus vienalga apmaksā apdrošinātājs.

Piecdesmitajos gados amerikāņu juristi mēģināja ierosināt labāku principu — to valstu vai štatu interešu salīdzinājumu, kurām (kuriem) ir apsvērumi, lai to likums tiktu piemērots dotā kaitējuma lietā. Šo metodi ASV tiesas nereti lieto vēl tagad, tādējādi tiecoties noskaidrot kaitējumam piemērojamo likumu (proper law of the tort). Šī metode neatcēla veco lex loci delicti commissi, bet vienīgi tiecās dot līdzekli, kā mazināt ar tā pārmērīgi vienkāršotu pielietošanu saistītās neērtības.

Viens no likuma lex loci delicti commissi modifikācijas variantiem ir tāds, ka piemēro tās valsts likumu, kur izjūtamas kaitējuma sekas (where the effects occur), jo šim likumam ir visciešākā saikne ar pašu kaitējumu. Kā piemēru var minēt gadījumu, kad operatora nolaidības dēl no kāda Baltkrievijas uzņēmuma Daugavā tika iepludināta indīga viela, kā kaitīgās sekas visai dzīvajai dabai izjuta daudzus simtus kilometru tālu visā upes lejastecē.

ft/ KAITĒJUMA RADĪŠANAS VIETA

Iepriekš izklāstītie apsvērumi liek arī nākt pie slēdziena, ka, lai noskaidrotu kaitējuma pareizo likumu, būtiski ir arī atrast to vietu, kur kaitējums radīts vai tiesībpārkāpums izdarīts (place of wrong). Anglijā šo jautājumu angļu tiesas vienmēr izšķirs saskaņā ar Anglijas likumu.[231]

Tā vienā no vadošajiem — Metāli und Rohstoff precedenta^232 Šveices firma Anglijā iesūdzēja tiesā divas amerikāņu firmas, cita starpā ari par kontrakta pārkāpšanu, kas notika vairāku firmas vadības sapulču laikā Ņujorkā, kur piedalījās arī šo firmu meitas uzņēmuma AMLpārstāvji. AML, kas darbojās arī kā prasītāja brokeris, pārkāpa kontraktu Anglijā, ar ko tur radīja nopietnus zaudējumus prasītājam. Anglijas Apelācijas tiesā radās jautājums par to, kurā valstī patiesībā kaitējums tika radīts, un nosprieda, ka tas noticis Londonā, kaut gan kontrakta pārkāpumi bija notikuši Ņujorkā.

Tā kā tiesa pieņēma, ka kaitējums radīts Anglijā, atbildība par to tika noteikta pēc Anglijas likuma. Šāda atbildība pēc Ņujorkas štata likuma nebūtu iestājusies. Tāpēc angļu eksperti uzskata, ka tiesa šajā gadījumā apzināti un ne visai godīgi meklēja iespēju piemērot Anglijas likumu.

Turklāt, ja angļu tiesa uzskata par nepieciešamu dotā ārvalstu precedenta izlemšanā pielietot ārvalstu tiesības, tā var piemērot likumus, kā arī paražas un pat satiksmes noteikumus, piemēram, par transporta ātruma ierobežojumiem. Turklāt pusei, kas atsaucas uz ārvalstu likumu, tiek uzlikts par pienākumu argumentēt ar to un, ja nepieciešams, arī pierādīt tā pastāvēšanas faktu, saturu un pušu darbību tā ietvaros (plead and prove it).[233]

Pēc minētā Metāli und Rohstoff precedenta angļu eksperti secina, ka ekonomiskajos kaitējumos (economic torts) to kompensācija tiek noteikta pēc tās vietas likuma, kur notiek "industriālā vai uzņēmējdarbība", kurā šis kaitējums tiek izjusts.

Patenta tiesībās Anglijas patenta turētāja tiesības nevar tikt pārkāptas ar rīcību Francijā — un otrādi — Francijā reģistrēta patenta vai Eiropas patenta (European patent) tiesības nevar tikt pārkāptas Anglijā. Tātad Francijas patenta turētājs nevar ierosināt Anglijā lietu par darbību Anglijā, kas pārkāpj viņa Francijas patenta tiesības, ja šis patents nav reģistrēts arī Francijā, jo patentam ir teritoriāla darbība.[234]

I Kastrija pret Skibafirmu lietā^235 Vācijā izgatavotas mašīnas lietotājs guva no tās

ievainojumus Anglijā. Tiesa šajā gadījumā uzskatīja par rupju pārkāpumu to, ka vācu firma bija pārdevusi šo mašīnu Anglijā, neinformējot pircējus par tās defektiem. Kaitējums bija radīts Anglijā, un tiesa tā atlīdzināšanai izvēlējās Anglijas likumu, tādejādi atņemot atbildētajam iespeju izyeleties likumu,.pec kura viņš no atbildības varētu izvairīties.

Tā Šveices SPT Kodeksa 142. pantā noteikts, ka prettiesisko darbību (unlawful act, l'acte illicite, unerlaubte Handlung) reglamentējošais likums noteic īpašu rīcībspēju izdarīt šādu darbību, tās priekšnoteikumus, atbildības ietvarus (scope of liability, ētedue de la responsibilitē) un atbildīgo personu (1. d.).

Jāņem arī vērā drošības un rīcības noteikumi (regulations of safety and conduct, regies de securiteet de comportement, Sicherheits- und Handlungsvorschriften) darbības vietā (2. d.).46

Reputācijai daudzas personas pievērš lielu uzmanību. Tāpēc ikvienam ir tiesības būt aizsargātam pret nepatiesu reputācijas pazemošanu (false disparagement of their reputations). Publicēts ir pazemojošs (disparaging), ja tas tiecas pazemināt

personas cienu, ar kādu pret viņu izturas trešās personas vai sabiedrība kopumā. Šo tiesībpārkāpumu iedala mutiskā goda un cieņas pazemošanā (slander) un rakstiskā apmelošanā (defamation).47

TāBatapreiBatu'" lietāparapmelošanu atbildētājs Cirihē uzrakstīja apmelojošas

vēstules un nosūtīja tās uz adresēm Londonā. Pirmās instances tiesa Anglijā nolēma, ka kaitējums pastrādāts Šveicē, kur vēstules uzrakstītas, līdz ar to atbildētājs bija ārpus angļu jurisdikcijas. Tomēr Anglijas Apelācijas tiesa nolēma, ka apmelojošās vēstules nonāca līdz lasītājam, respektīvi, "tika publicētas", tiesībpārkāpums tika pabeigts un kaitējums radīts Londonā, līdz ar ko pielietojams Anglijas likums.

Šveices SPT Kodeksa pantā noteikts, ka prasībās par personas tiesību pārkā

pumiem (claims of violations of the right of personality,

izmantojot masu informācijas līdzekļus, īpaši radio un televīziju vai citus sabiedrības informācijas līdzekļus, noteicošais ir likums, kuru izvēlas cietusī puse (damaged party) šādi:

(a) tās valsts likums, kur cietušajam ir parastā rezidence, ja kaitējumu radījušajai pusei (damaging party, outer du dommage, Urheber) vajadzēja paredzēt, ka sekām bija jābūt šajā valstī;

(b) kaitējuma radītāja uzņēmējdarbības vai parastās dzīvesvietas likums;

(c) tās valsts likums, kur izjustas kaitīgās sekas, ja kaitējumu radījušajai pusei vajadzēja paredzēt, ka sekām bija jābūt šajā valstī.

2. Tiesības pārstāvēt pretējo viedokli (right to present the opposing view, droit de reponse a l'econtre, Gegendarstellungsrecht) periodiskajā izdevumā ekskluzīvi noteic tās valsts likums, kur tas tiek izdots.

Krāpšanas gadījuma,' kad krāpšanas elementus saturēja konosaments (bill of lad— ing) un tas tika izrakstīts un izsniegts klientam ASV, tiesa uzskatīja, ka kaitējuma radīšanas vieta ir ASV, un pielietoja tās likumu. Daimonda lietā krāpnieciski materiāli tika nosūtīti pa teleksu. Anglijas Apelācijas tiesa, atsaucoties uz to, ka šie materiāli saņemti Anglijā, pēc tiem saņēmējs aplami rīkojās un tika piekrāpts šajā valstī, nolēma pielietot Anglijas, nevis tās valsts likumu, no kuras dokumenti tika izsūtīti (šajā gadījumā Bahamu salas).[236] •. - nmß

Kā redzams, piemērojamā likuma noteikšanai, ari Vācijā, izmanto gan darbības vietas, gan seku vietas (Handlungsort, Erfolgsort) likumu. Tomēr parastos apstākļos, ja kaitējums izdarīts vienā valstī, bet abām pusēm ir viens domicils vai parastā dzīvesvieta citā valstī, ari šā kaitējuma gadījumā visiem aspektiem tiesas parasti pielietos domicila likumu, atzīstot, ka tam ir ciešāka saistība ar lietu, uzskatot to par kopējo seku vietu (Erfolgsort).

Kā jau redzams no Šveices likumdošanas piemēra, kaitējumos ne vienmēr tiek pielietota imperatīva, vienpusēja norāde, parasti tā ir dispozitīva un vismaz divpusēja. Citos gadījumos tiesa var uzskatīt, ka lietai ir tik cieša saistība ar kontraktu, ka kaitējuma iztiesāšanā pielietos kontrakta vadošo likumu, pat ja līgumā nav īpašas atrunas par kaitējumos pielietojamo likumu.

Tātad pasaulē nav vienotas prakses ne kaitējuma radīšanas vietas, ne visciešākās saiknes ar kaitējumu principa pielietošanā. Kaitējumos, kuri radīti tirdzniecībā, pielieto tās valsts likumu, kurā atrodas tirgus, kurā ir izjusts šis kaitējums. Tā Šveices SPT Kodeksa 136. pantā noteikts, ka prasībās, kuras izriet no negodīgas konkurences, vadās pēc šā principa (1. d.).

Ja prettiesiskais akts ir vērsts tikai pret cietušā darbības interesēm (operational interests, intērēts d'eneterprise, betriebliche Interessen), tad pielieto tās valsts likumu, kurā atrodas cietušā uzņēmums (2. d.).

137. pantā turpināts, kaprasībāspar konkurences ierobežošanu (restraint of com — petition, entrave a la concurrence, Wettbewerbsbehinderung) arī ievēro cietušā tirgus valsts likumu (1. d.). Bet, ja šo prasību reglamentē ārvalsts likums, Šveicē nevar piešķirt nekādu citu kompensāciju ārpus tās, kāda pienāktos pēc Šveices likuma.[237]

NEUZMANĪBAS RADĪTIE KAITĒJUMI

LCL 1644. pantā ir noteikts: "Kas nodara otram kaitējumu bez ļauna nolūka, ja viņš par šo kaitējumu ir vainojams, pielaiž neuzmanību. ,..

Neuzmanība irrupjaun viegla." • - v—

i i LCL 1645. pantā savukārt noteikts, ka "neuzmanība ir rupja, ja kāds rīkojas augstākā mērā vieglprātīgi un nevērīgi vai mazāk rūpējas par viņam uzticētām svešām lietam un darīšanām neka par savam paša, vai arī uzsāk tādu darbību, kuras kaitīgums un bīstamība nevarēja un nedrīkstēja viņam palikt nezināmi.

Zaudējumu atlīdzības un citu civiltiesisku seku zinā rupja neuzmanība pilnīgi pielīdzināma ļaunam nolūkam."

LCL 1646. pants par vieglu neuzmanību atzīst "tās rūpības un čaklības trūkumu, kāda vispārjāievēro krietnam un rūpīgam saimniekam".

Šiem noteikumiem ir zināma līdzība ar A^Vlikumdošanu, kas paredz neuzmanības radītu kaitējumu (negligent tort). Neuzmanība kā kaitējums (negligence, negligent tort) ASV ir neuzmanīga uzvedība, kas rada kaitējumu citas personas interesēm." Tieši šie kaitējumi veido vislielāko tiesas procesu skaitu Savienotajās Valstīs. Neuzmanības radītie kaitējumi paredz vainu (fault). Taču ne visi kaitējumi, kas satur vainas elementu, saistīti ar atbildību.

;; Pret personu, kas vainīga neuzmanības radītā kaitējumā, nepielieto soda sankcijas (punitive damages) kā apzināta, ar nodomu radīta kaitējuma gadījumā. Šajos precedentos kompensē tikai pašu neuzmanības radīto kaitējumu, lai kompensētu aizskartajai pusei radītos zaudējumus, piemēram, izremontētu tam autoavārijā sabojāto automašīnu vai, kā amerikāni saka, lai "darītu ievainoto pusi atkal veselu" (to make the injured party "whole again").

Pie neuzmanīgo kaitējumu gadījumiem ASV pieskaita arī uzraudzības vai kopšanas saistības pārkāpumu (duty of care), tiešu iemeslu, cēloņsakarību, kad pēc darbības vai bezdarbības tāda! rodas tiešas negatīvās sekas (causation or proximate cause, or causa proximo et non remota spectatur^52), vai bojājumu, zaudējumu, sāpināšanu vai kaitējuma radīšanu (damage, loss, harm).

Neuzmanības noskaidrošanā svarīga nozīme ir arī principam res ipsa loquitur, kad "lieta runā pati par sevi", piemēram, kad mēs atrodam maizē ieceptu peli vai stiklu.

Neuzmanības gadījumi, īpaši autoavārijās, paredz situāciju, kad ne tikai viena puse ir vainīga, bet arī otra zināmu šo negadījumu sekmējošu neuzmanību

(contributory negligence), atbildētāja advokāts vienmēr cenšas pierādīt (last clear chance is well established line to charge of contributory negligence).

Dažas tiesas piekopj neuzmanību salīdzināšanas (comparative negligence) metodi, mēģinot noskaidrot, kuras puses neuzmanība bijusi lielāka.

Advokāti bieži tiesā argumentē arī ar riska uzņemšanās koncepciju (assumption of risk), pēc kuras persona apzinās, ka, risku, tā pieļauj kaitējuma iespēja

mību, taču dara to brīvprātīgi.

Vispārējā tiesību sistēmāpar neapzinātu kaitējumu nav atbildīgi tiesību subjekti, kas bauda imunitāti. Pie tiem ASV pieskaita žēlsirdības organizācijas un valdību, pēc vecā angļu principa — "karalis nevar izdarīt neko ļaunu" (King can do no wrong). Tomēr pēdējā laikā šī koncepcija tiek apstrīdēta, jo bieži žēlsirdības organizācijas ir

11 J. L. Frascona, "Business Law", pp. 54—61.

2 Pēdējais latin. — tiešas, tūlītējas, nevis tālākā laika gaitā manāmas sekas radošs iemesls. Pretstats tam ir causa remota, kad iemesls ir pastarpināts un sekas ir laikā attālinātas.

lielas, nodarbojas ar un var par to radītajiem

kaitējumiem.

Varas iestāžu imunitāte (sovereign immunity) pret atbildību par neuzmanīgas darbības radītu kaitējumu vispārējā tiesību sistēmā var izpausties pat pašvaldību

sadegušas prasītāja mēbeles. Tiesa izlēma par labu atbildētājam, argumentējot, ka Dievidkarolīnā joprojām spēkā suverēnās imunitātes doktrīna.

Tomēr pēc ASV Federālā likuma par kaitējumu atlīdzināšanu federālo valdību var saukt pie atbildības par neuzmanīgas darbības radītu kaitējumu (negligent torts), bet ne par apzinātu kaitējumu (intentional or strict liability torts). Arī vairākums no augstākā oficiālajām valdības amatpersonām ASV bauda imunitāti, ja vien

viņu darbība nav saistīta ar noziedzīgiem, ļaunprātīgiem motīviem (malice).54

Absolūtā atbildība par kaitējumu (strict liability) iestājas, ja persona rīkojas ar sevišķas bīstamības objektiem, nav pieļāvusi neuzmanību, bet kaitējums tomēr radies. Šādu darbību vispārējā tiesību sistēmā dēvē par bīstamu rīcību vai nodarbošanos (hazardous activity).

pats princips tiek attiecināts arī uz dzīvniekiem, par kuru atbild to

īpašnieks zvērudārzos).

Kompensācija strādājošajiem (workmen's compensation), kas ir nodarbināti ar bīstamību saistītās ražotnēs, pēc ASV Strādājošo kompensācijas likumiem^55 uzliek darba devējam pienākumu samaksāt strādātājam par jebkuru viņam darba vietā radītu kaitējumu, izņemot apzināti paša radītu (self-inflicted).

Atbildība par bīstamības objektu, piemēram, kosmosa kuģu vai lidaparātu,

radīto kaitējumu ir izskaidrota J. Bojāra monogrāfijas "Starptautiskās tiesības" nodalās "Kosmosa tiesības" un "Gaisa tiesības".

bīstamības kravu pārvadājumus reglamentē īpašos starptautiskajos

līgumos.

Piemēram, Šveices SPT Kodeksa 130. pantā noteikts, ka "jurisdikcija par kaitējumu, kuru radījusi vai kas radies no piegādes (shipment), piekrīt Šveices

tiesām kaitējumu radījušā notikuma (damaging event, evenement dommageable, schadigendes Ereignis) [1. dala] vietā.

Ja šī vieta nav noskaidrojama, jurisdikciju nosaka šādi:

(a) ja jāatbild kodolspēkstacijas operatoram (operator, I'exploitant, Inhaber), tad Šveices tiesai spēkstacijas atrašanās vietā;

M Copelandv. Housing Authority of Spartanburg, S.E. 2d408(S.C. 1984)

** J. L. Frascona, "Business Law", pp. 6 2 — 6 5. m State Workmen's Compensation Laws.

(b) ja atļaujas tad Šveices

domicila vai izvēles domicila (elected domicile)."56

Pēc panta puses pēc kaitējumu radījušā notikuma vienmēr var vienoties, ka

tiks pielietots tiesas valsts likums (law of the place of the court applies, droit du for, Recht am Gerichtsort, itāl. dirtto del foro).

ATBILDĪBA PAR PRODUKTU KVALITĀTI

Atbildība par produktu kvalitāti (product liability, responsibilit'e du fait d'un produit, itāl. vizi di un produtto, zviedr. konsumentratt) attīstītajā pasaulē ir viens visplašāk izplatītajiem atbildības veidiem par kaitējumu. Personām, kas lietojušas nekvalitatīvus produktus, tiek radīts kaitējums, kura tās pieprasa kompensēt. Tomēr prasītājam bieži praksē grūti pierādīt, ka ir izlaidis produkciju, kas

zem noteikta vispāratzīta standarta, nerūpējoties par patērētāja interesēm.

Piemēram, ja cilvēks autoavārijā mašīnas tehniskā defekta dēļ un gribēja

dabūt kompensāciju, viņam jāpierāda, ka, montējot šo mašīnu, neuzmanību darbā pie konveijera automehāniķis. Pat ja to izdevās pierādīt, vēl bija jāpierāda, ka

arī pats autobraucējs nav neuzmanību (contributory negligence). So sarežģīto

procedūru tiesas tagad apiet, pielietojot stingrās vai absolūtās atbildības (strict liability in tort) doktrīnu pret tiem, kas izlaiž produkciju tirgū.

Tomēr šo doktrīnu pielieto tikai dažās jomās. Turklāt kompensācijas iegūšanai starp ražotāju un personu, kas izvirza pretenzijas par preces kvalitāti, jābūt tiešam kontaktam (privaty). Piemēram, ja prasītājs preci ir pircis nevis no ražotāja, bet gan no starpnieka, tad nekādu prasību pret ražotāju celt viņš nevar. Pakāpeniski tiešā kontakta doktrīnu sāka pielietot attiecībā uz medicīniskajiem preparātiem un saindētu pārtiku. Pēdējā laikā ASV pakāpeniski pārgājuši uz doktrīnu, ka patērētājs vairākās jomās jau var iesūdzēt ražotāju bez nepieciešamības pierādīt tiešo kontaktu. Patlaban kustamā īpašuma ražotāji, kam vajadzēja zināt, ka to produkcija bija no paša sākuma bīstama (inheritably dangerous), ir absolūti atbildīgi par to kaitējumu, kuru šis kustamais īpašums (chattel) radījis, izņemot gadījumus, kad viņi iepriekš ir brīdinājuši pircējus. Tā, piemēram, uz iepakojuma, kas satur indi, jābūt par to uzrakstam. Ražotāja pienākums ir arī iepazīstināt patērētāju ar drošības noteikumiem, kas jāievēro, apejoties arjebkuru potenciāli bīstamu iekārtu vai aparatūru.

Ražotāji atbild arī tad, ja viņu neuzmanīgi ražotā produkcija rada ievērojamu kaitējumu (bodily harm) patērētājam.

Prasības lietās par sliktu produkciju vai nepareizu tās aprakstu (claims based on deffect or deffective discription) pēc Šveices SPT Kodeksa 135. panta izskata pēc cietušās puses izvēlētā šādi:57

l.(a) pēc tās valsts likuma, kur cietušajai pusei ir uzņēmējdarbības vieta, bet, ja tādas nav, pēc viņa pastāvīgās dzīvesvietas likuma vai

(b) tas valsts likuma, kur produkts ir izņemot gadījumus, kad

radījusī puse pierāda, ka produkcija "nonākusi šajā tirgū bez tās piekrišanas".

2. Ja prasības lietās par sliktu produkciju vai nepareizu tās aprakstu reglamentē ārvalstu likums, Šveicē nevar nekādu citu kompensāciju (no damages can

be awarded), izņemot to, ko var piešķirt pēc Šveices likuma par tādu pašu kaitējumu.58

Konvencionālas normas šajā jomā veido 1973. gada 2. oktobra Hāgas Konvencija par produktu kvalitātei pielietojamo likumu^59. Latvija šajā Konvencijā nepiedalās.

Konvencija reglamentē jautājumu par pielietojamo likumu kājautājumā par gatavā produkta ražotāja (manufacturer ofa finished product) [1. p.], tā arī dabiskā produkta ražotāja, remontētāja, noliktavas turētāja atbildību komerciālajā ķēdē vai produkcijas izplatīšanā (producers of a natural product, repairers, warehousmen in the commercial chain or distribution) [3. p.], kuru ir radījis produkts, ieskaitot atbildību, kura izriet no nepareiza produkcijas apraksta, atbilstoša tā kvalitātes raksturojuma, īpatnībām un kvalitātes (misdiscription, failure to give adequate notice ofits qualities, characteristics and adequate use) [1. p.].

Konvencija neparedz atbildību gadījumos, kad "īpašums precē vai tiesības

lietot produktu" (property in or the right to use) tieši pāriet no pārdevēja — kaitējuma radītāja (seller-tortsfeasor) pie cietušā pircēja (buyer-victim) neatkarīgi no procesa rakstura.

Ar terminu Konvencijā pēc tās 2. p. (a) izprot dabiskos un rūpnieciskos

produktus, gan nepārstrādātus, gan pārstrādātus (natural or industrial whether raw or manufactured), kustamus un nekustamus.

Ar terminu tiek domāts bojājums, ievainojums vai ekonomiskie

zaudējumi (damage, injury, economic loss); tomēr Konvenciju nepielieto attiecībā uz kaitējumu pašam produktam un ar to saistītajiem ekonomiskajiem zaudējumiem, izņemot gadījumus, kad tas ir saistīts ar citiem zaudējumiem (b).

Konvencijas 4. p. pielietojamo likumu izvēli pēc cietušā (a) vai atbildētāja

(b) pastāvīgās rezidences vietas vai vietas, kur produktu iegādājusies persona, kas no tā cietusi "tieši", kā arī pēc atbildētāja uzņēmējdarbības vietas (5. p.). likums pēc 8. p. nosaka

(1) atbildības pamatus un ietvarus;

(2) pamatus izņēmumiem no atbildības, jebkurus atbildības ierobežojumus un atbildības sadalīšanu;

(3) kaitējuma veidus, par kuriem saņemama kompensācija;

(4) kompensācijas veidus un ietvarus;

(5) jautājumu par to, vai prasības tiesības var cedēt vai mantot (whether a right to damages may be assigned or inherited); - .:

Switzerland's Private International Law Statute, pp.

59 Hague Convention on the Law Applicable to Products Liability. See — Hague Conference on Private

International Law.., p. 192.

Latin. — savstarpēju. • ,

(6) personas, kas var pieprasīt par savu tiesību

(7) principāla atbildību par sava aģenta rīcību un darba devēja atbildību par darba ņēmēju rīcību;

(8) to, kā pienākums ir pierādīt faktus (burden of proof);

(9) priekšrakstu un ierobežojumu noteikumus.

Pēc 9. p. tomēr dominējošie ir valstī noteiktie rīcības un drošības noteikumi (rules of conduct and safety).

KAITĒJUMI UZ JŪRAS

Šī problemātika visai pamatīgi apskatīta "Jūras tiesības", tomēr šeit tiks

apskatīti daži īpaši aspekti. Lai izlemtujautājumu par kaitējumiem uz jūras (maritime torts), nepieciešams noskaidrot, vai tie notikuši atklātājūrā vai kādas valsts teritoriālajos jo tiesas izvēlas likumus, pēc kuriem tās izskata kaitējumus, kas izdarīti uz kuģa atklātā jūrā un valsts teritoriālajos ūdeņos, pēc dažādiem principiem. Turklāt tiesās šā tipa kaitējumu izlemšanā tiek piemēroti arī precedenta

principi ar tā labojumiem Boisapret Čaplinu lietā.

Par kaitējuma vietu (place of tort) biežāk tiek uzskatīta piekrastes (littoral) valsts, nevis karoga valsts. Skotu tiesas (Scottish Court of Session) Mackinnon v. Iberia Shipping Co lietā? noraidīja uz veselo saprātu balstītu apsvērumu, ka atšldrība starp kuģiem radītajiem "ārējiem" (external to the ship) kaitējumiem un tiem kaitējumiem, kam ir vienīgi iekšējas sekas respektīvi īpatnības, kuras ietekmē kuģu kaitējumus atklātājūrā (on the high seas), būtu jāizplata arī uz kaitējumiem iekšējos

Anglijas Augstākajai tiesai (High Court) ir jurisdikcija ierosināt lietu (entertain an action) par prettiesisku rīcību vai kaitējumiem (injurious acts) atklātā jūrā, neskatoties uz to, ka abas lietā iesaistītās puses (litigants) ir ārvalstnieki. Tomēr zināmas grūtības rada piemērojamā likuma izvēle pušu tiesību un pienākumu noskaidrošanai.

Nav šaubu par to, ka darbības kvalificēšanai uz viena kuģa borta pielie

tojams karoga valsts likums (law of the — lex jo starptautiskajās tiesībās

kuģis tiek uzskatīts par kaut līdzīgu peldošai salai, kur dominē karoga valsts likumi.

Ja nodarījums noticis uz kuģa un lietu izskata angļu tiesa, tā vienmēr pielietos

Anglijas likumus. Analogā situācijā ar Latvijas kuģi Latvijas tiesa pielietos LR likumus. Bet, ja nodarījums noticis uz ārvalsts kuģa un lieta tiek izlemta Anglijas tiesā, ja tiks pielietota analoģija ar kaitējumu, kas izdalīts ārvalstu teritorijā, tad tiesa pielietos

gan sava, gan ārzemju kuģa karoga valsts likuma kombināciju pēc šajā nodaļā iepriekš minētā dubultā principa, ja darbība ir prettiesiska, respektīvi, tāda, par

kuru var ierosināt civilprasību (actionable) kā Anglijā, tā karoga valstī.

Gadījumā, kad karogs pieder federatīvai valstij, kur ir pārstāvētas dažādas likumdošanas, kā, piemēram, ASV un Kanādā, karoga likums nozīmē tā štata vai provinces likumu, kur kuģis ir reģistrēts. Tomēr nevajag domāt, ka karoga likums

Mackinnon v. Iberia Shipping Co Ltd. (1954) 2 Lloyd's Rep 372.

noteiks jebkuru izdarīto gadījuma pielietojamo likumu. Var

viegli iedomāties gadījumu, kad neuzmanīgas kuģošanas dēļ (negligent navigation) kuģis sabojājis sakaru kabeli atklātājūrā (submarine cable). Protams, likuma izvēle šajā "ārējā kaitējuma" gadījumā no precedenta, kad uz kuģa būs izcēlies

"iekšējs" kautiņš (assault).

Visparastākajā "ārējā" precedentā — divu kuģu jūras sadursmē (collision) — tiek pielietotas vispārējās jūras tiesības (general maritime law), kā tās tiek īstenotas jebkurā valstī. Tādā gadījumā nekāda Anglijas un kuģa karoga valsts likuma kombinācija netiks pielietota. Visi jūras sadursmju jautājumi ir communis iuris^238 problēmas. Tomēr "vispārējās jūras tiesības" (general maritime law) kā absolūti visu atzīts normu kopums dzīvē neeksistē. autori uzsver, ka patiesībā ar šo terminu apzīmē vienīgi Anglijas

tiesību dalu, kura noteikta likumos un precedentos (reitereited decisions) un kura pielieto jūras strīdu (maritime disputes) atrisināšanai. Tas ir normu kopums, kuru pielieto visos gadījumos, izņemot tos, kur starptautiskie līgumi noteic citu kārtību.[239]

Anglijas tiesiskā kārtība noteic, ka daudzos gadījumos, kad tas neskar kuģu sadursmes, bet gan kaitējumu, ko kuģis rada trešajām personām, pielieto iepriekš minētā Filipsa pret Eiri precedenta principus ar tā labojumiem pret lietā. Citos

gadījumos šo precedentu normu pielietošana ir absolūti neiespējama.

Tā, ja, piemēram, divi vai vairāki dažādu valstu kuģi atklātājūrā iesaistīti strīdā par iegūšanu, praksē būtu neiespējami pielietot katra kuģa karoga valsts likumu,

jo darbība, kas var būt tiesiska vienā valstī, var izrādīties prettiesiska otrā. Respektīvi, par vienota likuma pielietošanu šajā gadījumā varētu runāt vienīgi tad, ja visas prettiesiskās darbības būtu notikušas tikai uz viena no diviem vai trim kuģiem.

Vispārējo jūras tiesību darbībasjoma (sphere of authority) angļu tiesnešu slēdzienos aprakstīta tik vispārējiem vārdiem, ka varētu — tā aptver visus uz jūras izdarītos

kaitējumus, ieskaitot tos, kas noteikti Anglijas Fatālo nelaimes gadījumu un

izriet, piemēram, no sadursmes starp Latvijas traleri un Panamas tankkuģi pie ASV krastiem.

Pēc šiem apsvērumiem noteikumus (rules), kas ir Anglijas tiesās likumu

izvēlei, kuri tiek pielietoti uz jūras radītu kaitējumu izlemšanai, var formulēt šādi.

Prasītājam, kas cel prasību Anglijā par nodarījumu, kurš noticis uz viena ārvalsts kuģa, jāpierāda, ka atbildētāja darbība bija prettiesiska pēc šā kuģa karoga valsts likuma un ka tā ir prettiesiska arī pēc Anglijas likuma.

2. Jebkuri citi atklātājūrā notikuši prettiesiski akti, par kuriem cel prasību Anglijā, jāizlemj vienīgi pēc jūras tiesībām (sued upon in England must be tested solely

by English maritime law).[240]

Nodarījumi atklātājūrā. Ja kuģi atklātā jūrā nodara kaitējumu, piemēram, jūras kabelim, naftas urbumu platformai vai citām jūras iekārtām, precedentu izlemj pēc

"~— kuģa karoga likuma.. Šo pašu principu pielieto ari, kadjanosaka .atbildība par kaitējumu, ko atklātā jūrā uz kuģa kāda persona nodara citai personai, kuģim vai tā kravai. Šādā gadījumā, piemēram, ja darbība notiks uz angļu kuģa, to izskatīs angļu tiesa pēc Anglijas likuma. Ja prettiesiskā darbība notiks uz Latvijas kuģa, to izskatīs Latvijas tiesa pēc Latvijas likuma. Respektīvi, civilprasību varēs ierosināt vienīgi, ja būs noticis tiesībpārkāpums pēc karoga un attiecīgi arī tiesas valsts likuma.

Tā, ja pārkāpums būs noticis uz britu kuģa, kas nav reģistrēts Lielbritānijā, lai prasību varētu celt Anglijā, nepieciešams, lai attiecīgā darbība būtu prettiesiska kā ar tā arī ar kuģa reģistrācijas vietas likumu.

Ja kaitējums tiek nodarīts jūras naftas ieguves platformām vai citām piekrastes valsts stacionārajām iekārtām tās kontinentālajā šelfā, kur piekrastes valsts īsteno savas suverēnās tiesības, lietu izskata pēc piekrastes valsts tiesībām, kaut arī no jūras tiesību viedokļa tā ir atklātā jūra. Anglijas autori šo normu attiecībā uz savu kontinentālo šelfu uzskata par pašu par sevi saprotamu, bet gadījumā, kas noticis citas valsts kontinentālajā šelfā, — par neobligātu.

Ja lietu par divu ārvalstu (pat viena karoga) kuģu sadursmi atklātā jūrā izskata angļu tiesa, tā obligāti pielieto angļu likumu, neņemot vērā konvencionālās normas un pat neskatoties uz to, ka karoga valstī šajā lietā prasību nevarētu celt.

Tā vadošajā Chartered Mercantile Bank precedentā^241 prasītājs ierosināja lietu pret diviem holandiešu kuģiem, kas bija sadūrušies atklātājūrā. Tiesa nolēma, ka lietu vajag izskatīt nevispēc Anglijas vispārējām tiesībām, bet gan pēcjūras tiesībām, kas ir dala no Anglijas vispārējām tiesībām.

Jūras sadursmju radītos kaitējumus Anglijas tiesas izskata pēc pasaulē vispārpieņemtajiem navigācijas noteikumiem. Tomēr tiesa turklāt vēl arī pielieto tos angļu tiesību principus, kas tiek izmantoti pastarpinātas atbildības un zaudējumu (vicarious liability and damages) precedentos. 1979. gada Anglijas Jūras tirdzniecības kuģniecības likuma noteikumus angļu tiesas pielieto, izlemjot jebkuru karogu kuģu avārijas."

Ja precedents noticis citas valsts teritoriālajos ūdeņos, tad, lai lietu varētu izskatīt Anglijas tiesā, nodarījumam jābūt prettiesiskam kā pēc angļu, tā teritoriālo ūdeņu valsts likuma (lex loci delicti). Šādā gadījumā karoga valsts likumam nav nozīmes arī jūras sadursmes izlemšanai. Šis princips tika noteikts Anglijas Apelācijas tiesā Mary Moxham*- precedentā, kad angļu kuģis spāņu ūdeņos uzskrēja piestātnei. Tas pats princips tiek pielietots, ja divi ārvalstu kuģi saduras svešos teritoriālajos ūdeņos.

Cita lieta, ja uz kuģa, kas atrodas citas valsts teritoriālajos ūdeņos, pastrādāts "iekšējs" civilistisks kaitējums, piemēram, kravai vai personai uz kuģa, un nodarījumam nav nekāda sakara ar piekrastes valsti. Dažas tiesas tādā gadījumā, piemēram, ASV Laurusenapret Larsenuprecedentā™, uzskatīja par pareizu lemt pēc karoga valsts likuma.7"

KAITĒJUMU ATLĪDZINĀŠANAS UN SODA ATRUNAS STARPTAUTISKĀS TIRDZNIECĪBAS UN PIEGĀŽU KONTRAKTOS

Kaitējumu atlīdzināšanas un soda atrunas (liquidated damages and penalty clauses) ir atrunas, kuras parasti ietver starptautiskās tirdzniecības un piegāžu kontraktos. Tā kā šo atrunu būtība ir saistīta ar kaitējumu un atlīdzinājuma par to kārtību, tad šis jautājums tiks apskatīts šajā apakšnodaļā, bet nodaļā "Starptautiskās tirdzniecības tiesības" tas dziļāk netiks analizēts.71

Kaitējumu atlīdzināšanas un soda atrunas noteic, ka puse, kas laikā nav izpildījusi īpašas saistības, par kurām tās vienojušās kontraktā, cietušajai (agrieved) pusei izmaksā zināmu naudas summu. Šīs soda vai kompensācijas naudas summas ir sekmēt

kontrakta izpildi vai arī kompensēt kontrakta neizpildes vai izpildes iekavējuma radītos zaudējumus.

Kontrakta pārkāpums, par kuru var iestāties sankcija, var izpausties kontraktā noteikto saistību neizpildīšanā vai tā izpildes nokavējumā (non-fulfilment or delayed fulfilment). Atruna var saturēt pircēja saistības nopirkt preci vai piegādātāja pienākumu piegādāt preci (purchasers commitment to purchase or the supplier's commitment to make goods available), vai abus šos pienākumus.

Šie noteikumi ietverti daudzu valstu likumdošanā. Tie var arī saturēt obligātās normas (mandatory restrictions) par to, ka noteikumi par jebkurām ar kontrakta izpildi saistītām soda naudām nav spēkā. Zaudējumus radījušajai pusei tikai tie jāatmaksā. Dažkārt tiesām ir tiesības samazināt šo kompensācijas vai soda naudas summu, par kuru puses ir vienojušās. Citās valstīs tiesām ir tiesības palielināt pēc kontrakta iekasējamo summu, ja patiesie zaudējumi ir izrādījušies lielāki. Parasts ir arī noteikums par to, ka zaudējumi nav jāatmaksā par neizpildītām saistībām, ja puse nav vainīga dotajā neizpildē.

Šīs atrunas nodalāmas no kontraktu atrunām, kurās atmaksājamā summa tiek ierobežota (clauses limiting the am out recoverable as damages), no atrunām par papildu (alternative) saistībām, kā arī no atrunām, kurās ir ietverti noteikumi par tirdzniecības disbalansa izlīdzināšanu ar naudas papildu plūsmu palīdzību (liquidate through cash payments imbalances in the flow of trade). Pēdējai līdzīgu metodi izmanto

bartera tirdzniecībā.

69 Lauritzen v. Larsen, 375 U.S. 571 et seq. ( 1 953).

7“ Dicey and Morriss, ibid., pp. 1414—1415.

71 Šī apakšnodaļa sagatavota pēc UNCITRAL d ivpusejās starptautiskas tirdzniecības juridiskās rokasgrāmatas; sk. — UNCITRAL Legal Guide on International Countertrade Transactions, United Nations, N.Y. (1993).

līgumu sagatavošana interesants ir noteikums par to, vai, pieprasot noteiktu kompensācijas summu, beneficiārijs (beneficiary) pēc tās šanas uzskatāms par atteikušos no otras puses saistību izpildes. Parasti uzskata, ka pēc tam, kad beneficiārijs ir atrunāto kompensācijas summu, vairs nevar

pieprasīt no pretējās puses nekādu papildu saistību izpildi.72

Fiksētas kompensācijas summas atrunas ietveršanai abpusējās tirdzniecības vai piegāžu kontraktos ir zināmas priekšrocības salīdzinājumā ar parastajām atrunām par zaudējumu segšanu, jo pēdējo precīzu summu tiesā bieži ir grūti un pat dārgi pierādīt. Justīcijas izmaksas var būt ļoti lielas, īpaši, ja pusēm sava pozīcija ir jāpierāda arbitrāžas vai tiesas procesos. Turklāt kompensācijas summu, kuru pietiesās tiesa vai izlems arbitrāža, precīzi paredzēt nav iespējams.

Ietverot atrunāfiksētās kompensācijas summu (agreed sum), par kuru ir panākta vienošanās, vienlaikus tiek izlemts arī atbildības maksimālais apjoms (liability limit). Bet šī metode nav ērta abpusējās tirdzniecības darījumos, kad tiecas izvairīties no liekiem naudas pārvedumiem, piemēram, bartera tirdzniecībā. Kad vainīgā puse izjūt valūtas trūkumu, puses ir tiesīgas kontraktā vienoties par atrunātās kompensācijas summas segšanu ar preču papildu piegādēm.

Atrunātās summas lielumu var noteikt kā absolūtajos skaitļos, tā ari procentos no saistību apjoma. Summas nomaksai var būt neatkarīgs garants, piemēram, banka. Garantiju apjomam jābūt (in line with) ar saistību kopējo apjomu. Sama

zinoties saistību kopapjomam, samazinās arī garantiju summa.

Kad kompensācijas summa noteikta par preču piegādes iekavējumu, atrunāto summu, kura jānomaksā, fiksē ar zināmu maksu palielinājumu par katru nokavējuma laika periodu (increments for specified time). Kontraktā var paredzēt, ka arī pēc kompensācijas naudas summu izmaksāšanas pašai piegādei tomēr jānotiek. Kontraktā var ietvert arī atrunu, cik liela ir maksimālā (cumulative) kompensācijas summa, kā arī rekomendēt noteikumu par to, ka beneficiārijam ir tiesības atteikties no kontrakta brīdī, kad kontrakta pārkāpšanas kumulatīvā summa ir sasniegta.

Arī summas noteikšana var radīt zināmas grūtības, jo ilgtermiņa apmaiņas tirdzniecības līgumos konkrēta kontrakta noslēgšanas laiku ir grūti fiksēt, īpaši, ja vienošanās par konkrēto partiju notikusi mutiski. Jebkurā gadījumā šai atrunātajai, fiksētajai kompensācijas summai jābūt tik lielai, lai beneficiārijs no nokavējumiem neciestu pārāk lielus nekompensētus zaudējumus. Tomēr kompensācijas summai navjābūt tik mazai, kas būtībā stimulē kontrakta nepildīšanu [kas var notikt tad, ja kompensācijas summa ir vienlīdzīga vai zemāka par to, saistītā puse (obligated party) ieekonomētu, ja laikā

nepildītu], bet gan tādai, kas sekmē tā pildīšanu. Taču kontraktājāizvairās arī tiekties noteikt pārmērīgas kompensācijas summas, jo tas var atgrūst potenciālos Turklāt pārspīlētu summu noteikšana ir bezjēdzīga arī no tā viedokļa, ka tās var pasludināt par spēkā neesošām tiesa vai arbitrāža. Un, visbeidzot, potenciālā zaudētāja puse tad var tiekties kompensēt šos paredzamos, ar soda naudām saistītos zaudējumus, nosakot attiecīgi augstākas preces cenas, ja minētā puse ir piegādātājs, vai pārāk zemas, ja tā ir pircējs.

Atrunātās summas iegūša na parasti - iespējama, ja prasības iesniegšanai nav nokavēts noilgums, kuram arī jābūt noteiktam līgumā. Parasti tas var būt 30 dienas pēc saistību laika izbeigšanās (expiry). Piegādes vai maksāšanas termini visai preču partijai var būt sadalīti dalās un apakšperiodos (subpenccis) katrai daļai. Tādā gadījumā jāvienojas arī, vai un kādas šādiem apakšperiodiem puses nosaka to iekavējuma vai pārkāpuma kompensācijas summas.

Tiesas process kompensāciju iegūšanai prasa laiku un naudu. Tāpēc abpusēja eksporta kontraktos (counter-export) puses var vienoties par kompensācijas summu ieturēšanu no šīs operācijas apgrozījuma. Beneficiārijs var pieprasīt kompensācijas summu izmaksāt arī garantējošajai bankai, ietverot šādu noteikumu garantijas līgumā.[242]

KUKULI JEB SLEPENĀS KOMISIJAS NAUDAS

Korupcijajeb kukuļņemšana ir īpatnība, kas piemīt likumdošanas (parlamenta), izpildvaras (valdības), pašvaldību un pārējā birokrātiskā aparāta amatpersonām, kuras īsteno valsts publisko varu. Dažās valstīs par korupciju tiesā arī jebkuru personu, kas pilda, piemēram, tulka, eksperta vai auditora oficiālas funkcijas un ir tās ļaunprātīgi izmantojis.

Džozefs Naije (Nye) arī uzskata, ka "korupcija ir rīcība, kas atšķiras no normālas publisko^1'1 pienākumu pildīšanas un pārkāpj noteiktus personīgās ietekmēšanas noteikumus, privāti dodot priekšrocības savas ģimenes, klana vai noteiktas personu grupas (kliķes) interesēm, tiecoties iegūt par to mantisku labumu vai sava statusa paaugstinājumu". Ar to parasti saprot kukuļņemšanu un prettiesisku iedzīvošanos (missappropriation).

Būtībā korupcija ir loti izplatīta arī uzņēmējdarbībā, tur tā tiek dēvēta par kukuļiem vai slepenajām komisijas naudām, kas tiek pretēji uzticības personas jeb

firmas pārstāvja pienākumiem (bribe or secret commission in breach of his fiduciary duty), j o aģentam ir jāatskaitās principālam par saviem ienākumiem. Šajā nodaļā mūsu uzmanība būs veltīta tieši korupcijai, kas ir saistīta ar ar

augstākā līmeņa korupciju un Latviju saistīti piemēri ir apskatīti jau nodaļā "Juridiskās personas". Nav šaubu, ka korumpētas amatpersonas vai firmas aģenta rīcība var radīt lielu materiālu kaitējumu kā valsts, tā arī principāla interesēm. Tāpēc korupcijas un starpniecības naudu juridiskās būtības noskaidrošanai starptautiskajā praksē Latvijai ir liela nozīme.

Uzņēmējdarbībā, ja aģents ir rīkojies slepus no principāla un pretēji tā interesēm, to parasti dēvē par slepenu komisijas naudu. Naudu aģentam samaksāt kas nav korumpējoši, tomēr arī šādā gadījumā aģenta principālam, respektīvi, firmas īpašniekam, ir tiesības to atprasīt (remedy). Šāda kārtība principālam ne tikai izvairīties no dārgas auditorpārbaudes jeb izmeklēšanas, bet dod iespēju gan atgūt

aģenta paņemto kukuli jeb slepeno komisijas naudu, gan arī jebkura īpašuma vērtības pieaugumu, kurā tas ir bijis ieguldīts. Šāda gadījuma piemērs var būt situācija, kad aģents principāla — kreditora uzdevumā atgūst īpašumu no maksātnespējīga parādnieka, un šī atgūšana var būt kā pilnīga, tā arī tikai daļēja.[243]

Listera pret Stabsu lietā^244, kas bija saistīta ar korupciju, Anglijas Apelācijas tiesa nolēma, ka principālam pret aģentu bija nevis īpašuma tiesību prasība un nevis attiecības starp beneficiāriju un viņa aģentu, bet starp viņiem bija kreditora un parādnieka attiecības. Tiesa šajā lietā noteica principu, kas tika vēlāk pielietots jebkurai peļņai, kuru aģents ieguva pretēji saviem pārstāvja pienākumiem.

Vēlagrākā kukuļņemšanas Metropolitan Bankpret Heironu lietā^245Apelācijas tiesa rīkojās līdzīgi, un vēlāk daudzās kukuļņemšanas un komisijas naudu lietās tiesās visā Britu impērijā šis princips tika uzskatīts par nostiprinātu angļu tiesībās (settled of English law).

Viens no īpašuma tiesību doktrīnas (equity also equitable doctrine) pamatprincipiem lietās, kā tas tika konstatēts ir tas, ka

1) aģents (fiduciry) nav tiesīgs nostādīt sevi tādā stāvoklī, kad viņa personīgās intereses ir konfliktā ar viņa pienākumiem (interešu konflikts);

2) aģents bez principāla ziņas nedrīkst iegūt personīgos ienākumus no savu dienesta pienākumu pildīšanas.

Aģents, kurš ņem kukuļus, pārkāpj abus šos principus. Minētā doktrīna nebalstās uz krāpšanas vai ļaunprātības prezumpciju grūti pierādīt), bet uz vienkāršo ienākumu radīšanas faktu, kā tas tika noteikts Brejapret Fordu lietā^1", respektīvi, uz pesimistisku, bet reālistisku cilvēka dabas izvērtējumu. Aģents nedrīkst padoties kārdinājumam. Ja viņš to dara, tad ir atbildīgs principāla priekšā, pat ja principāls pats šo peļņu nebūtu varējis iegūt.

Aģents var šādus papildu ienākumus iegūt, gan pārdodot viņa rīcībā esošu ar amata funkciju pildīšanu saistītu konfidenciālu informāciju, gan arī izmantojot savu aģenta stāvokli sava principāla īpašuma pārvaldnieka kapacitātē. Pārkāpuma būtība šajā gadījumā nav tik daudz tur, ka aģents rīkojies ar informāciju, kura piederēja principālam, kā

apstāklī, ka viņš rīkojies pretēji principāla interesēm. Listera pret Stabsu lietas juridiskais princips tiek pielietots ne tikai kukuļņemšanas, bet arī no principāla slepenu ienākumu iegūšanas gadījumos. Aģents nav atbildīgs principāla priekšā, ja iegūst pelņu uz

trešo personu ārpus doto aģenta funkciju pildīšanas, bet ir atbildīgs, ja viņš iegūst

slepenus ienākumus no principāla īpašuma, kuru pēdējam ir tiesības

Iznomāta īpašuma uzticības persona, kura ieguvusi personīgo pelņu no nomas atjaunošanas, kā arī minoritāšu akciju turētāju uzticības personu aģenti, kuri nopērk pārpalikušās akcijas personīgās pelņas nolūkos, aģenti, kuriem bijajānopērk īpašums principāla uzdevumā, bet viņi nopērk to sev, uzņēmuma direktors, kurš ir saņēmis no akcionāra dāvanā šā uzņēmuma akciju paketi no uzņēmēja, ar kuru notika šā uzņēmuma pirkšanas sarunas*1, firmu direktori, kuri paši ieguvuši kontraktu, atsakot savai firmai iespēju to iegūt^82, — visos minētajos gadījumos tiesas ir uzskatījušas attiecīgās personas no tiesību par aģentiem, kas, rīkojoties pretēji principālu interesēm, ieguvuši personīgo peļņu, kuru principālam bija tiesības atgūt, un tiesas arī pieņēma attiecīgus lēmumus, jo tās uzskatīja, ka starp pusēm bija principāla un uzticības personas attiecības (constructive trust).

Kukuļdošanas un komisijas naudu lietās tiek pielietota arī restitūciju doktrīna, kuras piekritēji ierosina nošķ.irt atsevišķi atbildētāja prettiesiskas iedzīvošanās lietas (unjust enrichment), kad prasītājam tiek atņemts vai samazināts viņa īpašums (not a constructive trust). Ja aģenta ienākumi neveidojas no kukuļa, tie ir ienākumi, kuri viņam bija jārada savam principālam.83

Lodžikrouza lieta^4 futbola kluba prezidents vienojāspar 12 gadu licenci uz savu autostāvvietu tikai par nomas naudu un bez prēmijas (at a rent but not premium). Pircējs par licenci samaksāja 70 000 angļu mārciņu nevis klubam, bet gan prezidenta kontrolētaiMenassalasofšorafirmai. Darījums tika noslēpts līdzdirektoriem. Klubs

tiesāpieprasīja atsaukt licenci, uzstājot, ka šī nauda bija kukulis vai slepena komisijas nauda. Prezidents un pircējs korupcijas faktu noliedza. Tiesa konstatēja, ka viņi melo, un nosprieda, ka maksājums ir kukulis, jo arījurists, kas noformēja darījumu, nevarēja dotpar to sakarīgu paskaidrojumu. «'> -. ,r .,•>&

Viens no tālākajiem pamatprincipiem bija noteikts tiesneša Deningsa spriedumā RīdingapretA.G. lietā*5 šādi: "Aģentam nedrīkst atļaut saglabāt jebkuras priekšrocības, kuras viņš iegūst no noteikuma pārkāpuma." Šādā gadījumā principāls iegūst satis-fakciju pat tad, ja viņš nav cietis zaudējumus. Tiek dota priekšroka tam, ka principāls iegūst papildu ienākumus, nevis tam, ka iegūst aģents vai viņa kreditori. Šo principu pielieto attiecībā uz jebkuru aģenta slepenu ienākumu. Kukulis šādā gadījumā tiek uzskatīts par principāla īpašuma dalu.

Industries lietā^1"' tiesnesis konstatēja, ka aģentapiekukuļošanas gadījumā likums

uzskata, ka principāls ir cietis zaudējumus vismaz kukuļa apjomā.

m Re Caerphilly Colliery Co., Pearson's Case.

82 Cookv. Deeks (1916) A. C. 554.

83 Sir Peter Millet, op. cit., pp. 52 — 55.

84 Logicrose Ltd. v. Southend United Football Club (1988) 1 W.L.R. 1257.

• Reading v. A.G. (1948) 1 K.B. 268 at p. 275.

Industries & General Mortgage Co. Ltd. v. Lewis.

Pēc angļu likumdošanas, juristiem, īpašuma aģentiem un personām, kuras darbojas 1986. gada Finansu dienesta likuma^87 ietvaros, "klienta naudajānošķir no savējās".1*8

Tirdzniecības kontraktos korupcijas mehānisms var būt dažāds. Angļu jurists Džons Berds uzskata, ka starp kukuli un slepenu komisijas naudu nav nekādas starpības. Piemēram, preču pirkšanas kontrakta sagatavošanas sarunu laikā A saņem komisijas naudu no B par to, lai vinš pārliecinātu savu principālu C nopirkt preces no B, kura finansiālais stāvoklis ir katastrofāls. Ja preces tiek nopirktas par nelielu cenu, A ir vainojams kukuļņemšanā, bet C neko nezaudē. Tomēr parāsūpārdevējspieliek kukuļa naudu preces cenai, līdz ar to principālam tas rada attiecīgus zaudējumus.

Hovendena pret Milhofu lietā*" tiesnesis Romers nosprieda, ka Anglijas tiesas vienmēr ir stingri nosodījušas un, kad varējušas, ir notiesājušas aģentu kukuļošanu, tām ir stingra nostāja par to, kas ir

Salforda korporācijas lietā", kas bija saistīta ar korupciju, lords Ešers (Esher) nosprieda, ka nekas tiesībās nevar būt krāpnieciskāks, bīstamāks un apkaunojošāks, tāpēc likums to tā sodīja. Ja aģents kukuli no trešās personas, vienalga, vai viņš

to sauc par komisijas naudu vai citādi, par sava uzdevuma pildīšanu principālam, tad viņam par to jāizstāsta principālam un jāatdod viņam šī nauda. Kukuļņemšana no aģenta puses ir skaidri izteikta krāpšana.

Kukuļņemšana var būt arī neapstrīdams pamats kontrakta pasludināšanai par spēkā neesošu, kā AmalgamatedIndustrials lietā^91.

Derek Randall Enferprises lietā^93 firmas likvidators noskaidroja, ka uzņēmuma direktors un akcionārs R. ir saņēmis kukuli 78 000 angļu mārciņu apjomā un nolicis to uz sava bankas rēķina. Likvidators uzstāja, ka šī summa nozagta firmai, R. tika arestēts par zagšanu, un šo summu tiesa viņam konfiscēja par labu firmai.

Jau iepriekš minētajā Lodžikrouza lietā tiesa nosprieda, ka gan kluba direktors, gan stāvvietas pircējs ir vainojami krāpšanā, bet kluba direktoram kukuļa summa tika konfiscēta.

Anglijā, ja uzņēmuma direktors ziņo principālam, ka saņēmis komisijas naudu, un firma viņam piedod, viņu neuzskata par vainīgu kukuļņemšanā. Šādus "piedošanas" jautājumus izskata direktoru padomē vai akcionāru kopsapulcē atkarībā no tā, kādas pilnvaras pēc firmas statūtiem ir noteiktas šīm institūcijām.

m Financial Services Act 1986.

88 Sir Peter Millet, op. cit, pp. 56—60.

m RomerL. J.

im John Birds, "The Perspective from Company and Commercial Law", in — The Frontiers of Liability pp. 6 5 — 73.

91 Salford Corporation v. Lever (1891) 1 Q.B. 168.

9- Amalgamated Industrials Ltd. v. Johnson & Firth Brown Ltd, see —Times, 15 April 1981.

IS DerekRandall Enterprises (1990) B.C.C. 749.

IEVADS

"" Starptautiskais civilprocess ir viena no svarīgākajām SPT kursa sastāvdaļām. Tajā parasti iekļauj visai daudz apakštēmu, piemēram: "Starptautiskā šķīrējtiesa"; "Tiesu piekritība"; "Valstu nacionālo tiesu procesuālās īpatnības SPT precedentos"; "Ārvalstu tiesību satura noskaidrošana un pielietošana"; "Ārvalstu juridisko dokumentu noformēšana un atzīšana"; "Ārvalstu tiesu un arbitrāžu lēmumu izpildīšana". Šajā nodaļā tiks apskatītas visas šīs apakšdisciplīnas, tiesiskās palīdzības jautājumus ieskaitot. Būtībā tādas tēmas kā "Kolīziju tiesības" un "Publiskā kārtība" arī pieder pie starptautiskā civilprocesa, bet tās jau tika apskatītas šīs monogrāfijas sākumā.

XVII nodala

.

STRĪDU izšķiršanas veidi

9

Strīdu veidi jeb procesi kā starptautiskajās publiskajās tiesībās, tā arī

SPT ir dažādi. Tie, sākot ar mazākas eskalācijas procesiem, var būt šādi: sarunas starpniecība, samierināšana, ekspertu izvēle, arbitrāža, minitiesa, nacionālā un, visbeidzot, arī starptautiskā tiesa.

Starptautiskajās publiskajās tiesībās pamatā izmanto šādas strīdu atrisināšanas metodes: sarunas starpniecība, samierināšana, arbitrāža un, beidzot, starptautiskā tiesa.

Starptautiskajās privāttiesībās savukārt izmanto šādas strīdu atrisināšanas sarunas starpniecība, samierināšana, ekspertu izvēle, arbitrāža, minitiesa, nacionālā un, visbeidzot, arī starptautiskā tiesa.

AlternattvSs strīdu atrisināšanas metodes ir tās, kas nav saistītas ar tiesu vai arbitrāžu. Tādu procesuāli vienkāršu strīdu metodi kā sarunas šajā

neizskatīsim.

Samierināšanas (conciliation) noteikumi izstrādāti un 1980. gadāpienemti UNCITRAL. Šo metodi citu starpā piemēro arī Starptautiskā tirdzniecības kamera (International Chamber of Commerce — ICC), kuras ietvaros tie pieņemti 1988. gada 1. janvārī.

Starpniecības procedūra paredz lielāku iejaukšanos nekā samierināšana.

Starpniecības gadījumā sarunas pēc pušu izvēlētas konfidenciālas procedūras vada starpnieks, kurš tām arī palīdz panākt vienošanos. Šī procesa sākumā puses var vienoties

par īpašu procedūru un starpnieka lomu, dokumentu uzrādīšanas kartību, konfiden-cionalitātes noteikumiem un gala dokumenta parakstīšanu. Bez atsevišķa līguma lēmums starpniecībā nav spēkā, jo ikviena no neapmierinātajām pusēm var pirms šāda līguma noslēgšanas pieprasīt šī strīda izskatīšanu pārnest uz arbitrāžu vai tiesu.

Starpniecības process parasti ietver pušu noklaušināšanu, kas var notikt arī atsevišķi vienai no otras, argumentu novērtēšanu, varbūtējo lēmumu meklēšanu un tā pieņemšanu. Starpniecība ir viena no divām metodēm, kuru pielieto Starptautisko investīciju strīdu izšķiršanas centrs, un tuvāk to apskatīsim tālāk. Starpniecības noteikumi arī izstrādāti un pieņemti 1994. gada 1. oktobrī Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijas (World Intellectual Property Organization — WIPO) ietvaros Ženēvā.

Kā samierināšana, tā starpniecība parasti ir brīvprātīgas procedūras ar savām īpatnībām procesa ietvaros.

Hibīdais vai divpakāpju process ir process, kas viena strīda izskatīšanā var ietvert kā starpniecību, tā arī arbitrāžu, pēdējo pielietojot tad, ja visus jautājumus neizdodas atrisināt samierināšanas procesa ietvaros. Arbitrāža kā pēdējais etaps ir nepieciešama arī, lai strīda atrisināšanas rezultātā tiktu pieņemts obligāts lēmums.

Ekspertu noteikšana (expert determination) pēc savas būtības ir līdzīga arbitrāžai, taču tās process ir vēl ātrāks un lētāks. Šajā gadījumā divas puses strīda izšķilšanai pieaicina neitrālu trešo personu, kas ir eksperts dotajājautājumā. Šādi atrisina samērā vienkāršus strīdus, piemēram, par cenām vai preču kvalitāti. Arī eksperta lēmums ir saistošs un reti kad apstrīdams, izņemot trešajā valstī. Šī metode nav saistīta ne ar īpašu procesu, ne liecinieku pieaicināšanu.[246]

STARPTAUTISKĀ ŠĶĪRĒJTIESA JEB ARBITRĀŽA

Pastāv divi galvenie alternatīvi strīdu izšķiršanas starptautiskās justīcijas veidi — starptautiskā arbitrāžajeb šķīrējtiesa (ang 1. — arbitration, franc, arbitrage, vāc. Schiedsgericht, Latvijas likumdošanā parasti lieto terminu — šķīrējtiesa) un starptautiskā tiesa (ajudication).

kā strīdu metodi pielieto gan starptautisko publisko,

piemēram, ASV un Irānas savstarpējo prasību arbitrāža (U.S. Iran Claims tribunal), gan SPT, gan iekšējo civiltiesisku strīdu vienas valsts ietvaros, pēdējā gadījumā

gan izņemot ģimenes un mantošanas tiesību sfēra, kur strīdus izšķir tiesas.

Kā arbitrāžas, tā arī starptautiskās tiesas lēmumi pusēm ir vienādi saistoši. Starp — tautiskajās tiesībās arbitrāža ir līdztiesīgs starptautiskās justīcijas veids. Starpība ir vienīgi tā, ka arbitrāža (angl. arbitral tribunal or panel) vairākumā gadījumu nav pastāvīga institūcija. Tomēr pastāv arī pastāvīgās vai tā saucamās institucionālās arbitrāžas.

Arī Latvijas Civilprocesa kodeksa (LCPK) 3. pielikuma 2. pantā ir noteikts, ka šķīrējtiesu var izveidot konkrēta strīda izskatīšanai vai arī tā var darboties pastāvīgi.

28. panta visuma līdzīgi vispārpieņemtajai starptautiskajai praksei noteikts, ka "strīdu, kas radies no civiltiesiskajām attiecībām, Latvijas Republikas likumos, starpvalstu vai starptautiskajos līgumos paredzētajos gadījumos, kā arī pusēm vienojoties, var nodot izspriešanai

Arbitrāžas principiālā atšķirība no tiesas irtā, ka arbitrāžas sastāvu, pielietojamās procesuālās un materiālās normas nosaka pašas strīdā iesaistītās puses. Turpretim starptautiskās tiesas process notiek pastāvīgā tiesas institūcijā, kurai ir pastāvīgs sastāvs un kura darbojas, balstoties uz savām pastāvīgām procesuālām normām, un pielieto materiālās starptautisko tiesību normas.[247]

Starptautiskajam uzņēmējam arbitrāžasniedzšādasacīm redzamaspriekšrocības salīdzinājumā ar tiesas procesu:

1) kontrakta puses var uzticēt savu strīdu pēc pašu izvēles atlasītiem arbitriem;

2) tā kā puses dzīvo dažādās valstīs ar dažādām tiesību sistēmām un tradīcijām, tad tās var nevēlēties griezties nevienas puses nacionālajā tiesā, kaut arī vairumā no tām komerciālās tiesas darbojas labi un efektīvi izpilda savus spriedumus;

3) uzņēmēji dod priekšroku sprieduma galīgumam salīdzinājumā ar tiesu skrupulozo precizitāti, bet arbitrāžas spriedums parasti vismaz formāli ir galīgs, turpretim tiesas spriedumu var vairākas reizes pārsūdzēt, kas ievilcina tiesvedību;

4) arbitrāžas sēde ir slēgta un nenotiek atklātā tiesā, bet "jūtīgās" lietās tā ir liela priekšrocība;

5) starptautiskās konvencijas garantē starptautisko arbitrāžu spriedumu izpildīšanu, kas dara to samērā vienkāršu.

Fakta un tiesību jautājumi. Arbitrs nosaka kā lietu faktisko pusi, tā arī tiesību jautājumus. Bet tajos nedaudzajos gadījumos, kad, piemēram, Anglijā tiesai ir tiesības pārskatīt arbitrāžas spriedumus saskaņā ar gada Arbitrāžas likumu, tiesa apstip

rinās faktus, kā tos noskaidrojis arbitrs, un aprobežosies tikai ar tiesību pārskatīšanu.

Gadījumos, kad strīds skar tikai faktus, piemēram, preču kvalitāti, arbitrāžai nr milzīgas priekšrocības. Daudzas no šīm tā saucamajām "kvalitātes arbitrāžām", īpaši tām, kuras organizē vairums lielo tirdzniecības asociāciju, notiek ātri, to izmaksas ir lētas, un tās reti tiek pārsūdzētas tiesās. Citos gadījumos, kad strīds skar tīri tiesību jautājumus, piemēram, dokumentu pareizību pēc formas, bieži lētāks un ātrāks tiesas process un pusēm ir izdevīgāk griezties komerciālajā tiesā.

Bieži strīds skar gan fakta, gan tiesību jautājumus. Šajās, tā saucamajās "jauktajās arbitrāžās" (mixed arbitrations) arbitru spriedumu tiesībujautājumos tiesa var pārskatīt (is subject to judical revue), bet faktajautājumus tiesa var pārskatīt tikai tad, ja spriedums ir acīm redzami aplams (absurd). Tipiski šādas jauktās arbitrāžas gadījumi ir ekonomiskās neveiksmes vai vilšanās (frustration) gadījumi, kad likums dod tiesības lauzt kontraktu. Šādos precedentos apstākļi, kas noved līdz neveiksmei, ir fakta jautājumi, bet jautājums par to, vai šie fakti ir pietiekami, lai apmierinātu neveiksmes tiesisko testu (frustration test), tādējādi dodot tiesības patraukt kontraktu, ir vienīgi tiesību jautājums, kā to lords Diploks (Diplock) konstatēja Pioneer Shipping lietā'. Lai izvairītos no lietas divkāršas izskatīšanas šādu iemeslu dēļ arbitrāžā un tiesā, Anglijā, ja puses to vēlas, tās par vienīgo arbitru un arbitrāžas tiesas priekšsēdētāju var iecelt Komerciālās tiesas tiesnesi.4

Tikai pastāvīgajās arbitrāžās ir savas pastāvīgās procesuālās normas, kuras tomēr var pielietot arī ad hoc arbitrāžas. Pastāvīgās arbitrāžas darbojas uz savu statūtu vai nolikuma, kā arī pastāvīgo procesuālo normu vai reglamenta pamata. Tās var būt gan atklātas, gan slēgtas.

Atklāto, pastāvīgo arbitrāžu kompetences vai izšķiramo strīdu raksturs nav ierobežots, un šīm arbitrāžām piekrīt visi strīdi, kurus tām puses brīvprātīgi nodod ar starptautiskajā līgumā vai kontraktā ietverto arbitrāžas atrunu vai pēc citas vienošanās. ir vienīgi noteikta rakstura civilistiskie strīdi, kuri pēc attiecīgās valsts likumdošanas piekrīt vienīgi tiesām. Pie šādām arbitrāžām pieder Amerikas Arbitrāžu asociācija, Londonas Starptautiskā arbitrāža, Starptautiskā tirdzniecības palāta, Stokholmas Tirdzniecības palātas arbitrāža un daudzas citas.

Pastāvīgo arbitrāžu priekšrocība ir augsts prestižs klientu vidū, labi zināms process, stabils arbitru sastāvs, augsta arbitru profesionalitāte, arbitru godīgums, visumā ātri, labi sagatavoti un novadīti procesi pat apjomīgās lietās.

Pastāvīgo arbitrāžu trūkumi ir lielāka dārdzība un mazāks procesa elastīgums nekā ad hoc arbitrāžām.

Tā LR CPK 3. pielikuma 1. pants noteic, ka izskatīšanai šķīrējtiesā var nodot jebkura strīdu, izņemot tos, kuri radušies no darba un ģimenes attiecībām. Šis noteikums ir pretrunā ar Latvijas Darba likuma kodeksa 227. pantu, pēc kura izlīgšanas komisijai, šķīrējtiesai vai tiesai var nodot strīdus parjaunu darba apstākļu noteikšanu vai pašreizējo grozīšanu.

ASV — gluži otrādi — darba līgumi absolūtā vairākumā satur atrunu par strīdu nodošanu Darba arbitrāžai (Labour Arbitration).5

Pie starptautiski plaši pazīstamām atklātajām arbitrāžām pieder, piemēram, Tirdzniecības palātas arbitrāža Parīzē. Pie Latvijas šī tipa arbitrāžām var pieskaitīt Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kameras Privatizācijas aģentūras starptautisko

šķīrējtiesu un Rīgas Starptautisko šķīrējtiesu.

Pastāvīgās īpašās kompetences arbitrāžas parasti tiek dibinātas noteiktiem strīdu sastāviem un preču grupām. Pie tām, piemēram, pieder arbitrāža (par to būs

runa tālāk), kas izskata tikai investīciju strīdus, kā arī Amerikas Arbitrāžas asociācijas Celtniecības industrijas arbitrāža (AAA Construction Industry Arbitration).

Slēgtā tipa arbitrāžās ir ierobežots pušu loks. Pie šīm arbitrāžām piederjau minētā ASV—Irānas arbitrāža.

Delokalizetasjeb "denacionalizētās"'arbitrāžas (de-localised, de-nationalised,

floating) pretstatā pastāvīgajām šķīrējtiesām ir tādas, kuras nav tieši saistītas ne ar kādu konkrētu valsti, ne tiesību sistēmu, bet parasti tiek izveidotas saskaņā ar starptautiskā līguma vai SPT kontrakta arbitrāžas atrunu un kuru izveidošanas iespējas zūd līdz ar līguma notecēšanu jeb kontrakta izbeigšanos.

Ad hoc arbitrāžas ir tādas šķīrējtiesas, kuras izveido tikai viena noteikta strīda izšķiršanai.

ARBITRĀŽAS KĀ STARPTAUTISKO STRĪDU IZŠĶIRŠANAS METODES VĒSTURISKĀ ATTĪSTĪBA '

Arbitrāža ir viena no vecākajām pasaulē pielietotajām starptautisko strīdu izšķiršanas metodēm. Šī metode tika pielietota Senās pilsētvalstīs ne tikai attīstītas strīdu izšķiršanas sistēmas ietvaros, bet grieķi bija noslēguši arī daudz starpvalstu līgumu, paredzēja vai nu visu, vai noteikta veida strīdu nodošanu arbitrāžai.

Tāpat par un zināmā mērā arī par tiesību pieminekli uzskatāmajā

skandināvu sāgā, kurā aprakstīts vikingu laikmets, daudzviet loti detalizēti

aprakstīta vikingu šķīrējtiesa Islandē, tās terminoloģija, kura saglabājusies arī tagadējā Skandināvijas valstu likumdošanā, izveidošanas principi un process/'

Viduslaikos arbitrāžas tika pielietotas neregulāri, galvenokārt pāvesta arbitrāžas veidā — papal arbitration). Taču gandrīz visi viduslaiku starptautisko tiesību

klasiķi, Grociju un Vatelu ieskaitot, atbalstīja arbitrāžas izmantošanu. Kaut arī arbitrāža ieguva aizvien lielāku lomu kā civilprocesa veids strīdu izšķiršanā starp tirgotājiem, jaunajos laikos tā starptautiskajās attiecībās neieguva vispārizplatītas strīdu izšķiršanas metodes lomu līdz 1974. gadam, kad t.s. Dzeja līgums (Jay's Treaty)7 paredzēja arbitrāžu kā strīdu izšķiršanas formu attiecībās starp ASV un Lielbritāniju.

viens saskaņā ar šo līgumu notikušais arbitrāžas lēmums deva iespēju iegūt kompensāciju vairāk nekā 500 privātiem prasītājiem.

Kopš šī līguma amerikāņu interese par arbitrāžu strauji pieauga un arbitrāžas (klauzulas) tika ieslēgtas daudzos ASV starptautiskajos līgumos. Tā Amerikāņu un meksikāņu kopējā komisija (arbitrāža), kas tika izveidota saskaņā ar 1848. gada Gvadelupas līgumu, izskatīja ap 2000 prasību, no kurām 1700 noraidīja. Ļoti veiksmīgs Amerikai bija Alabamas precedents', pēc kura ASV ieguva 15,5 USD kompensāciju par konfederātu kreisera "Alabama", kuru pēdējiem bija aizdevusi Lielbritānija, radītajiem zaudējumiem.

Sk. — "Njalssaga" dažādos tās izdevumos.

Džons Džejs ir viens no slavenajiem ASV "dibinātājiem tēviem", ievērojams ASV diplomāts. 1 7 8 9 — 1795 — ASV Augstākās tiesas priekšsēdētājs. 1794. gadā no ASV puses vadīja sarunas līguma noslēgšanai ar Lielbritāniju par draudzību un tirdzniecību.

Arbitrāžas atruna ir starptautiskā līguma vai kontrakta noteikums par strīdu, kas radušies sakarā ar šo līgumu, izšķiršanu arbitrāžas ceļā.

Alabama Claims (Geneva, 1872). • — >~ [248]

Jau 1875. gada privātais Starptautisko . tiesību institūts uzrakstīja Starptautiskas arbitrāžas procedūras noteikumus.

Taču plašāka vispasaules mēroga arbitrāžas kā metodes atzīšana notika tikai ar 1899. gada Hāgas miera konferenci. Tās rezultātā tika pieņemta 1899. gada Hāgas Konvencija par starptautisko strīdu mierīgu izšķiršanu," 1907. gadā šī Konvencija tika pārskatīta. Konvencija iedibināja Hāgas Starptautiskās šķīrējtiesas pastāvīgo palātu (Permanent Court of International Arbitration, angļu saīsinājums — PCA)12.

Patiesībā līgums ne klasiska tipa tiesu, ne arbitrāžu (tribunal) neiedibināja.

sastāvs veidojās no Konvenciju parakstījušo četru valstu iesniegtajiem četru personu sarakstiem. Kad kādu strīdu nodeva izskatīšanai PCA, katra no pusēm no šī sastāva izvēlējās divus arbitrus, no kuriem tikai viens drīkstēja būt strīdā iesaistītās valsts pavalstnieks. Visi četri arbitri kopā izvēlējās superarbitru (umpire). Katrā precedentā tika veidots jauns sastāvs. Lai iedarbinātu šo mehānismu, radās nepieciešamība noslēgt arī vairākus divpusējos līgumus.

Neskatoties uz samērā vienkāršo šķīrējtiesas sastāva veidošanas un lētāku nekā tiesām procedūru, PCA izskatīja visai nedaudz lietu — 14 precedentus no 1902. līdz gadam, to skaitā Nūfaundlendas zvejniecības strīdu starp ASV un Lielbritāniju 1910. gadā. Vislielāko skaitu precedentu — ap 70 000 — ir izskatījušas 40 jauktās pēc Pirmā pasaules kara, kurās tika izskatītas pretenzijas starp Antantes un Vācijas—Austrijas alianses valstu pavalstniekiem.13

Senas arbitrāžas tradīcijas ir arī Vācijā, kas tika pielietotas jau pirms Pirmā pasaules kara kopējo arbitrāžas tribunālu izveidošanai starp Vācijas pavalstīm, Austroungāriju, Dāniju, un Nīderlandi.

Latvijas pirms Otrā pasaules kara noslēgtie starptautiskie līgumi daudzos gadījumos arī paredzēja arbitrāžu.

Tā 1927. gada 10. oktobrī starp Latviju un PSRS tika noslēgta Konvencija par šķīrējtiesām tirdznieciskās un civillietās.14

gada 14. janvārī tika noslēgts līgums starp Latviju un Amerikas

Savienotajām Valstīm.15 Līgums patiesībā pamatā bija domāts publiskas dabas strīdu tomēr civilistiska rakstura strīdus tā teksts arī būtībā neizslēdza. No piekritības viedokļa interesants ir šā līguma II pants, kurā noteikts:

"Uz šā līguma noteikumiem nevar atsaukties attiecībā uz strīdiem, kuru priekšmets

(a) ietilpst katras Augstās Līgumslēdzējas puses jurisdikcijas piekritībā,

(b) aizskar trešo valstu intereses,

G. von Glahn, "Law Among Nations", Fifth Ed., pp. 530 — 53 1.

11 Convention for the Pacific Settlement of International Disputes.

12 Permanent Court of Arbitration (PCA).

13 Ibid., pp. 53 1 — 532.

14 W. — 1 928.— 13. jūl.

15 Treaty of Arbitration between Latvia and United States of America. Sk. — VV. — 1930. — 27. martā. — 2. I pp.

(c) stāv sakara vai ai/skar Amerikas Savienoto Valsta tradicionālo stāvokli visos Amerikasjautājumos, ko parasti nosauc par Monro doktrīnu,

(d) stāv sakarā ar Latvijas pienākumu ievērošanu saskaņā ar Tautu Savienības Līgumu vai ietver sevī šo pienākumu ievērošanu."

VALSTU PAMATNORMAS PAR ARBITRĀŽU

Latvijā pirms Otrā pasaules kara šķīrējtiesas darbību detalizēti no kompetences līdz lēmumu izpildei reglamentēja Civilprocesa likuma (CPL) nodaļas par samierināšanas kārtību īpaša apakšnodaļa.

Šķīrējtiesas jautājumus reglamentē arī LCL, tajā skaitā 1601. panta 3. daļā, pēc kura puse — ieguvējs zaudē tiesības celt prasību pret atsavinātāju, ja viņš nav laikā aicinājis to piedalīties prāvā, ielaidies izlīgumā vai nodod lietu izskatīt Šķīrējtiesa ir minēta arī LCL 1892. un 1902. pantā. Visumā šķīrējtiesa LCL pēc tās lēmumu spēka pielīdzināta tiesai.

Šķīrējtiesa kā strīdu izšķiršanas institūcija līdzvērtīgi tiesai ir minēta arī ; • Likuma par ārvalstu ieguldījumiem Latvijas Republikā 16. pantā;

• Likuma par darba koplīgumiem 16. pantā, kā arī

• Likumā par autortiesībām un blakustiesībām.

Pēc neatkarības atgūšanas šķīrējtiesai atbilstošas funkcijas Latvijā sākotnēji īstenoja Saimnieciskā tiesa. Saskaņā ar 1991. gada 27. novembra Likuma par Saimnieciskās tiesas procesu^249 1. pantu bija noteiktas tādas strīdu izskatīšanas institūcijas kā pastāvīgi funkcionējošas arbitrāžas vai pēc pušu iniciatīvas radītas šķīrējtiesas, kuras pašas noteica savus nolikumus un reglamentus.

Tā kā Saimnieciskās tiesas darbība nebija pārāk sekmīga, tad to 1995. gadā likvidēja un noteikumus par to izslēdza arī no 1992. gada 15. decembra Likuma par tiesu varu.17 Šī likuma 8. pants saimniecisko strīdu un strīdu starp juridiskajām personām kompetenci nodeva tiesai, ja puses šajā lietā nebija griezušās šķīrējtiesā.

AFTederālās likumdošanas arbitrāžai veltītās normas ietvertas Arbitrāžas likumā'11, kā ari atbilstošos štatu un civilprocesuālajos kodeksos. Tomēr vairums starptau

tisko arbitrāžu darbojas saskaņā ar federālo Arbitrāžas likumu neatkarīgi no tā, kur Savienotajās Valstīs šī arbitrāža notiek. Arī vairāki štati procesuālajās normās vadās no FAA

Amerikas Arbitrāžas asociācija (American Arbitration Association — sniedz

administratīvos un arbitra ieteikšanas pakalpojumus, kā arī piedāvā telpas 36 lielpilsētās arbitrāžām, kas notiek pēc AAA, vai noteikumiem. Sanfrancisko

un Honolulu AAA ir izveidojusi Āzijas un Klusā okeāna centru starptautisko biznesa strīdu izšķiršanai. Tiesas palīdz nodrošināt arbitrāžas ar lieciniekiem un dokumentiem.

federālā apgabala un Kalifornijas štata tiesām ir tiesības izpildīt arbitrāžas līgumus un lēmumus. Arbitrāžas lēmumi ir galīgi. Iespējas atcelt arbitrāžas lēmumus

ir ierobežotas ar atsaukšanos uz procesuāliem un pienācīga procesa noteikumiem (procedural and due process challenges).

Kad starptautiskie arbitri un ar arbitrāžas procesu saistītās personas iebrauc ASV un izbrauc no tām, viņi netiek nopietniem ierobežojumiem un no viņiem

netiek pieprasīti un nodevas. Valūtas ierobežojumi nepastāv.

Lēmumi, kas pieņemti ASV, tiek izpildīti arī citās un Panamas līguma

valstīs. Lēmumi citās valstīs tiek īstenoti atkarībā no vietējiem starptautiskās pieklājības noteikumiem un divpusējiem līgumiem.

ASV piedalās šādos starptautiskajos arbitrāžas dokumentos: 1970. gada Ņujorkas konvencijā; 1965. gada ICSID konvencijā."

Austrijā noteikumi par Austrijas Arbitrāžu tika iekļauti civilprocesuālajā likum-došanājau XIX gadsimta otrajā pusē. 1974. gadā Federālā ekonomikas palāta izveidoja arbitrāžas centra starptautiskajiem komerciālajiem strīdiem. 1985. gada CPK

nosaka arbitrāžas tribunālu kompetenci, bet pats CPK tagad reglamentē kā nacionālo, tā arī starptautisko arbitrāžu darbību. SPT Federālie statūti, tāpat kā Tieslietu akts, arī reglamentē arbitrāžu

Beļģijā, pamat ojoties uz 1966. gada Eiropas padomes Eiropas Konvenciju par vienotu arbitrāžas likumu nodrošināšanu,-' arbitrāžu darbību reglamentē 1972. gada Juridiskā kodeksa 6. dala.

Francijā arbitrāžas noteikumi bija paredzēti jau 1806. gadā spēkā nākušajā CPK. Šīs likumdošanas modernizācija un noteikumu izveidošana nacionālajām

un starptautiskajām arbitrāžām tika panākta 1980. gadā ar jauna arbitrāžas likuma iekļaušanu CPK 4. grāmatas pantā.

Patlaban ievērojamākā šīs valsts starptautiskā arbitrāža ir Parīzes Starptautiskās tirdzniecības palātas (kameras) arbitrāža.

Francijas tiesībās nacionālās arbitrāžas tiek no starptautiskajām. Pēdējās

tiek definētas kā tādas, kas "īsteno starptautiskās komercintereses". Pusēm starptautiskajās arbitrāžās ir gandrīz neierobežota brīvība izvēlēties savus arbitrus. Parasto tiesu iejaukšanās un atbalsts šādiem procesiem ir minimāls.

Starptautiskās arbitrāžas lēmuma īstenošanai nepieciešama Francijas tiesas izsniegta ekzekvatūra. Starptautiskās arbitrāžas lēmumu Francijā var atcelt vai pārskatīt tikai ar šīs valsts tiesas spriedumu. Pamati šādam lēmumam ir visai ierobežoti: nav bijis arbitrāžas līguma;

• arbitru iecelšana nav notikusi pareizi; arbitrs pārsniedzis savas pilnvaras; mutiskais process nav noticis;

• pārkāptas starptautiskās publiskās politikas normas.

No starptautiskajiem arbitriem un ar arbitrāžas procesu saistītajām personām, kad viņi iebrauc Francijā un izbrauc no tās, nepieprasa vīzas un nodevas. Lēmumus neapliek ar nodokļiem un nodevām.

m Survey of International Arbitration Sites (1993) pp. 113—114.

211 SmitH., PechotaV., "The World Arbitration Reporter", Columbia Univ. (1986/1987) Vol. 2.

21 European Convention Providing for a Uniform Law on Arbitration.

Lēmumi, kas pieņemti Francijas starptautiskajās arbitrāžās, tiek īstenoti visās citas konvencijas valstīs.

citās valstīs, kas nav konvencijas dalībnieces, atkarīga no

starptautiskās pieklājības (comity) un divpusējiem līgumiem.

Strīdu atrisināšanai starp Francijas un Vācijas uzņēmējiem 1985. gadā Parīzē un Diseldorfā vienlaikus tika izveidota Francijas un Vācijas Tirdzniecības un rūpniecības kamera (COFACI).

Francija piedalās šādos starptautiskajos arbitrāžas dokumentos: 1928. gadaŽenēvas protokolā; 1931. gada Ženēvas konvencijā; 1958. gada Ņujorkas konvencijā; 1967. gada konvencijā un 1966. gada Eiropas konvencijā.22

pamatnormas par arbitrāžu koncentrētas gada Arbitrāžas

likumā ar tā papildinājumiem (50 gada (75 AA) un 1979. gada Arbitrāžas

likumā (79 AA).

Lielbritānijas tiesas atbalsta un uzrauga Anglijas un Velsas, bet ne Skotijas arbitrāžas. Tās piespiedu kārtā ievieš arbitrāžas līgumus un lēmumus, arbitra,

nodrošina liecinieku klātbūtni un dokumentu iesniegšanu, kā arī garantē iepriekšējos aizsardzības pasākumus. Apelāciju iesniegšana tiesās notiek par tiesību jautājumiem, kad puses ir par to vienojušās vai arī tiesa garantē apelācijas tiesības.

Nacionālajās arbitrāžās apelācijas tiesības var izslēgt ar pušu vienošanos tikai pēc arbitrāžas procesa beigām. Tās var izslēgt arī arbitrāžas līgumā par starptautiskajām arbitrāžām, ja tās neskar jūras, apdrošināšanas un preču kvalitātes strīdus.

Ja apelācijas tiesības ir izslēgtas, tad arbitrāžas lēmumu var atcelt tiesa, bet vienīgi arbitra (misconduct) gadījumā.

Lielbritānijā ir vairākas arbitrāžas institūcijas, kas sniedz administratīvus pakalpojumus un iecel arbitrus. Londonas Starptautiskā arbitrāžas tiesa to dara vienīgi tikai, ja arbitrāža notiek saskaņā ar tās vai arī Arbitrāžas noteikumiem.

No starptautiskajiem arbitriem un ar arbitrāžas procesu saistītajām personām, kas iebrauc Lielbritānijā un izbrauc no tās, nepieprasa vīzas un nodevas. Lēmumus neapliek ar un nodevām.

Lēmumus, kas ir Anglijā, atzīst un piespiedu kārtā īsteno arī citās

konvencijas valstīs. Lēmumu, kas nav pieņemti konvencijas valstīs, atzīšana

atkarīga no vietējām paražām un divpusējiem līgumiem. Anglijas arbitrāžas lēmumus var arī pārvērst par tiesas spriedumiem un īstenot kā tādus ES valstīs. Skotijas arbitrāžas noteikumi no Anglijas tiesībām.

Lielbritānija piedalās šādos starptautiskajos arbitrāžas dokumentos: 1924. gada Ženēvas protokolā; gada Ženēvas konvencijā; 1975. gada konvencijā;

1966. gada ICSID konvencijā.24

Nīderlandē arī ir senas šķīrējtiesas tradīcijas, kuras tika sistematizētas 1838. gada kodeksā un modernizētas 1986. gadā, ietverot jaunu nodalu "Arbitrāža" CPK. Šīs valsts likumi nerada īpašas starp nacionālo un starptautisko arbitrāžu.

22 Survey of International Arbitration Sites (1993) p. 366.

23 Arbitration Act (as amended), saīsināti angļu valodā — 50 AA.

Survey of International Arbitration Sites (1993) pp.

Centrālā arbitrāžas institūcija šajā valstī- ir Nīderlandes Arbitrāžas institūts, kas ir kompetenta dažādu veidu strīdos un darbojas pēc 1979. gada Arbitrāžas noteikumiem. Bez tā pastāv vairāk nekā 100 arbitrāžu, kas ir specializētas pa preču un pakalpojumu grupām.

Arbitrāžas prakse, neminot strīdā iesaistītās puses, jau kopš 1919. gada tiek izgaismota īpašā žurnālā, kurā publicē arī rakstus par citiem aktuāliem šķīrējtiesas jautājumiem.

Vācijā arī ir senas šķīrējtiesas tradīcijas. 1933. gadā Vācijā tika pieņemts Arbitrāžas likums par privātajiem strīdiem, kuros iesaistīta valsts un zemes, kas ļauj valstij, pavalstīm un to publiskajām institūcijām slēgt arbitrāžas vienošanās ar privātām personām.

Vācijas procesuālā likumdošana par arbitrāžu pamatā koncentrēta CPK 10. grāmatā par arbitrāžas procesu, kā arī jaunajā SPT likumā (Gesetz zur Neuergebung cles internationalen Privatrechts). Arbitrāžas līgumu slēgšanas kārtība noteikta Civilkodeksā (BGB). Arbitrāžas jautājumus attiecīgās kompetences ietvaros reglamentē arī speciālie likumi, piemēram, Autortiesību aizsardzības akts, Biržu likums, Likums par tirdzniecības prakses ierobežojumiem un Tiesnešu likums, kas reglamentē arī samierinātāju un šķīrējtiesas tiesnešu kvalifikācijas jautājumus.

Daudzu valstu, tādu kā Austrālija, Bulgārija, Honkonga, Kanāda, Kipra, Lielbritānija, Nīderlande, Peru, Skotija, Spānija un Šveice, arbitrāžas likumdošana pamatā vai daļēji balstīta uz UNCITRAL Parauglikumu par arbitrāžu.25

Šveicē arbitrāžas likumdošana pamatā noteikta Federālajā Starptautiskās arbitrāžas likumā, 1988. gada Starptautisko privāttiesību kodeksa 179.— 194. pantā un Starpkantonu arbitrāžas konkordātā (concordat).

Kā federālā valstī Šveicē arbitrāža līdz 1989. gadam vadījās no kantonu likumdošanas. Tikai 1989. gadā, kad stājās spēkā Šveices SPT kodekss, tika pieņemti vienoti, federāli arbitrāžas standarti. Par starptautisko arbitrāžu Šveicē tiek uzskatīta arbitrāža, kad vismaz vienai procesa pusei nav domicila vai pastāvīgās rezidences Šveicē arbitrāžas līguma noslēgšanas laikā. Starpkantonu konkordāts, kas ir spēkā visos kantonos, izņemot Lucernu, turpina reglamentēt nacionālo arbitrāžu, un to var piemērot starptautiskajai arbitrāžai, pusēm rakstiski par to vienojoties.

Ženēvai, Cīrihei, Bāzelei, Bernei un citām lielākajām Šveices pilsētām ir senas starptautisko arbitrāžu tradīcijas, arī starp ārvalstu pusēm. Tirdzniecības palātas un Cīrihē sniedz arbitru rekomendācijas un procesa administrēšanas pakalpojumus.

Arbitrāžas lēmumus var apstrīdēt tikai ierobežotos, pamatā ultra vires, procesuālo normu un publiskās politikas pārkāpumu gadījumos. Ja pusēm nav ne domicila, ne rezidences, ne uzņēmējdarbības Šveicē, tad tās var rakstiski vienoties noraidīt Šveices tiesu iejaukšanos arbitrāžas lēmumu atcelšanas kompetencē vai arī ierobežot to vienā vai nedaudzos īpašos gadījumos. Šajā gadījumā lēmums tiks uzskatīts par ārvalstu lēmumu un tas tiks izpildīts Šveicē pēc konvencijas noteikumiem.

Šveice piedalās šādos starptautiskajos-arbitrāžas-dokumentos: 1928. gada Ženēvas protokolā un 1931. gada Ženēvas konvencijā, 1965. gada Ņujorkas konvencijā un 1965. gada ICSID konvencijā.[250]

Zviedrijā arbitrāžas noteikumi pamatā reglamentēti 1929. gada Likumā Nr. 145 par ar tā labojumiem, 1929. gada Likumā Nr. 147 par ārvalstu

līgumiem un ar tā labojumiem.

Šķīrējtiesas lēmumu izpildīšanas kārtība ir noteikta Tiesu lēmumu izpildīšanas kodeksa 3. nodaļas 15. paragrāfā^251 un 1966. gada Likumā Nr. 735 par šķīrējtiesas lēmumu izpildi zināmos starptautiskos investīciju

Stokholmas tirdzniecības palāta sāka piesaistīt starptautisko klientūra, kad tā uzsāka savu darbību kā arbitrus rekomendējoša institūcija strīdos starp ASV un PSRS pēc UNCITRAL procedūras. Palāta sniedz pakalpojumus arī pati pēc saviem procedūras noteikumiem un darbojas kā arbitrus ieteicoša institūcija arī citos gadījumos. Šajā palātā ir pieejami angliski runājoši juristi gan padomdevēju, gan arbitru pienākumu pildīšanai.

Zviedrijā šķīrējtiesu lēmumu apelācija iespējama, vienīgi atsaucoties uz godīga procesa noteikumu pārkāpumiem. Tiesas sniedz palīdzību liecinieku un

dokumentu nodrošināšanā. Ierobežojumi, nodokli un nodevas procesa pušu iebraukšanai vai dokumentu ievešanai Zviedrijā nepastāv. Arbitrāžu lēmumi, kas pieņemti Zviedrijā, ir izpildāmi piespiedu kārtā Ņujorkas konvencijas valstīs. Valstīs, kas nav konvencijas dalībnieces, to izpilde atkarīga no labas gribas un

divpusējiem līgumiem.

Zviedrija piedalās šādos starptautiskajos arbitrāžas dokumentos: 1929. gada Ženēvas konvencijā un protokolā, 1972. gada Ņujorkas konvencijā un 1965. gada ICSID konvencijā.31

KONVENCIONĀLO NORMU ATTĪSTĪBA PAR STARPTAUTISKAJĀM ARBITRĀŽĀM

Pirmais daudzpusējais Tautu Savienības līgums par vispārējo arbitrāžu bija 1923. gada 24. oktobra ŽenēvasProtokolspar arbitrāžas atrunām'1, kuru bija parakstījusi, bet nebija ratificējusi pirmskara Latvija un kurš pirmskara avotos minēts kā Protokols par noteikumiem. Šā dokumenta bija novērst nacionālo

likumu kolīzijas arbitrāžas jautājumos. Pēc šā Protokola dalībvalstīm bija jāatzīst savu tiesību subjektu arbitrāžas atrunu likumība.

Protokols neietvēra -definīciju, kas bija šie tiesību subjekti, un nerisināja ne pienācīgā vai vadošā likuma, ne arī arbitrāžu lēmumu izpildes jautājumus, atstājot pēdējā garantijas lex fori valsts zinā. Protokolā bija ietverti tādi arbitrāžas principi kā labā griba un balstīšanās uz lex fori likumu.

Tālākās starptautiskās kodifikācijas gaitā 1927. gadā tika pieņemta Ženēvas Konvencija par ārvalstu arbitrāžas lēmumu izpildi" , kurā varēja piedalīties vienīgi valstis, kas bija ratificējušas Ženēvas protokolu. Šī iemesla dēļ Latvija Konvencijā nepiedalījās. Konvencijā piedalījās lielākā dala Eiropas valstu, un tā atstāja lielu iespaidu uz šo valstu likumdošanas tālāko attīstību.

Pēc šīs Konvencijas arbitrāžas lēmumu izpildi garantē pēc arbitrāžas atrunas vadošā vai lex fori, vai arī lēmuma izpildes vietas likuma.

Galvenais Konvencijas trūkums bija tas, ka netika panākta vienošanās par arbitrāžas lēmumu neatkarību no lex fori likumiem.

1954. gada 1. marta Hāgas Konvencija par civilprocesu stājās spēkā 1957. gadā. Latvija pievienojās tai 1992. gada 15. decembrī. Latvijai tā stājās spēkā 1993. gada 12. septembri.

1958. gadā ANO Starptautisko tiesību komisija sagatavoja un nodeva Ģenerālajai ^wnbte)a.Abfoāžas]m>cesaparmgMteUmmLatv'ija līdz 1997. gada 1. maijam

tiem nebija pievienojusies. Šie noteikumi tuvāk tiks apskatīti apakšnodaļā par arbitrāžas procesu.

1958. gada 10. jūnijā tika pieņemta Ņujorkas Konvencija par ārvalstu arbitrāžu lēmumu atzīšanu un izpildP', kas bija universāla rakstura dokuments, kurš pārsniedza Ženēvas konvenciju pēc sava regulējuma Latvija tajā piedalās no 1992. gada

11. marta. Latvijai tā spēkā no 1992. gada 13. jūlija.36

Šī Konvencija dod jebkurai dalībvalstij tiesības paziņot, ka tā piemēros Konvencijas noteikumus, ja arbitrāžu spriedumi taisīti otras līgumslēdzējas valsts teritorijā (I p.). Puses apņemas arī atzīt arbitrāžas līgumus (II p.).

Puses apņemas atzīt arbitrāžas spriedumus, kas taisīti otras dalībvalsts teritorijā, kā obligātus un izpildīt tos atbilstoši savām procesuālajām normām, iekasējot ne augstākas nodevas kā izpildot nacionālo arbitrāžu spriedumus p.).

Šā sprieduma atzīšanu un izpildīšanu var atteikt pēc zaudējušās puses pieprasījuma un pierādījumu iesniegšanas par to, ka

• kāda puse nav bijusi rīcības spējīga;

arbitrāžas līgums nav bijis spēkā pēc tās valsts likumdošanas, kurai puses šo līgumu vai pēc tās valsts likuma, kur spriedums taisīts;

• zaudējusī puse nav noteiktā veidā informēta par arbitru iecelšanu vai procesa laiku; ' [252] spriedums taisīts par strīdu, kas nav paredzēts arbitrāžas izlemšanai vai ir pretrunā

ar arbitrāžas līgumu;

• arbitrāžas- sastāvs vai process neatbilst līgumam vai tas valsts likumdošanai, • kur arbitrāža notikusi;

# spriedums nav galīgs vai nav atzīts, vai arī ir paturēts vai atcelts ar tās valsts kompetento iestāžu lēmumu, kur tas taisīts vai arī kuras likumdošana tikusi piemērota;

tās valsts kompetenta iestāde, kur tiek pieprasīta atzīšana un izpildīšana, noskaidro, ka strīda objekts pēc šīs valsts likumdošanas nevar būt par arbitrāžas izskatīšanas priekšmetu vai ir pretrunā ar šīs valsts publisko kārtību (V p.).

1961. gadā Ženēvā noslēgta Eiropas Konvencija par starptautisko komerciālo kurā piedalās vairākums Eiropas valstu un kuru izstrādāja AN O Ekonomikas komisija Eiropai. Viens no šīs Konvencijas bija novērst kolīzijas

starp Rietumeiropas un sociālistisko Savstarpējās ekonomiskās palīdzības padomes (SEPP) valstu likumdošanu, kā arī sekmēt Eiropas tirdzniecības attīstību.38 Latvija līdz 1997. gada maijam šajā Konvencijā nepiedalījās.

Konvencija atļauj dalībvalstīm nodot savstarpējos strīdus jebkurai ad hoc jeb pastāvīgajai arbitrāžai. Ja puses nevar vienoties par arbitrāžas sastāvu, tad pastāv Speciālā komiteja (Special Committee) trīs locekļu sastāvā, no kuriem vienu ieceļ ICC, otru valstis, kur ICC nacionālās komitejas nepastāv, bet priekšsēdētājs ir šo grupu pārstāvis rotācijas kārtībā: tas nomainās ik pēc diviem gadiem. Speciālā komiteja ieceļ arbitrus un (umpires), kā arī izlemj procesuālus jautājumus, ja kontraktā

par tiem noteikumu nav un puses par tiem nevar vienoties.

ANO Ekonomikas komisijas Eiropai Arbitrāžas noteikumus*' ir izveidojusi ANO Ekonomikas komisija Eiropai, un tie pieņemti 1966. gadā. Tos var pieņemt kontraktē-jošās puses. ir palīdzēt pusēm izveidot arbitrāžas tribunālu, ja tās nevar

savstarpēji par to vienoties. Šim nolūkam tās izvēlas noteiktas "ieceļošās institūcijas" (designating authority), kas ir nacionālās tirdzniecības palātas. Ja arbitrāžas sastāvs noteiktā laikā nav izveidots, prasītājs var griezties pie noteiktas ieceļošās institūcijas, lai tā ieceltu arbitra vai superarbitru. Šī "kompetentā ieceļošā institūcija" tiek noteikta kontraktā. Ja tajā šīs atrunas nav, prasītājs var griezties pie Speciālās komitejas, kas izveidota saskaņā ar Eiropas 1961. gada Arbitrāžas konvenciju, lai tā ieceltu arbitrus un superarbitru. Lielbritānijā šī ieceļošā institūcija ir Britu tirdzniecības palātu asociācija.4"

Konvencijapar investīciju strīdu izlemšanu starp valstīm un citu valstu pilsoņiem (Latvija līdz 1997. gada 1. maijam nepiedalījās) tika noslēgta pēc Pasaules bankas iniciatīvas, lai garantētu investīciju piesaistīšanu jaunattīstības valstīm, 1965. gada 18. martā.41 Saskaņā ar Konvencijas 1. pantu izveidots Starptautiskais investīciju strīdu izlemšanas centrs (International Centre for Settlement of Investment Disputes kas atrodas Pasaules bankā un darbojas ar samierinātāju un arbitru kamerām

(Panel of Conciliators "and " Panel "of" Arbitrators). "Abas "kategorijas četru cilvēku sastāvā katru ieceļ katra no Konvencijas dalībvalstīm. Pasaules bankas prezidents, būdams vienlaikus Centra administratīvās padomes priekšsēdētājs (Chair), var iecelt 10 papildu katrā no kamerām. Kamera strādā 6 gadus un ir atjaunojami savos amatos.

Saskaņā ar līgumu Centrs var uzņemties jurisdikciju jebkurā strīdā starp dalībvalsti un personu (plašā nozīmē), kurai ir citas valsts piederība (nationality), gadījumos, kad puses rakstiski "vienošanās formā" (agreement) nodod strīdu Centram.

Puses ir tiesīgas izdarīt izvēli starp samierināšanās procedūra (conciliation) arbitrāžu. Samierināšanās kamera veido samierinātājs (conciliator) un kameras nepāra skaitā pēc pušu vienošanās. Ja puses nevar vienoties par skaitu, tad tic

ir trīs un priekšsēdētājs (Chair) pēc konsultācijām ar pusēm tos ieceļ pats.

Pēc tāda paša principa veido arī arbitrāžu, kura izvēlas savas darbības procesuālās normas pati. Ja puses nevar vienoties par likuma izvēli, tad izvēlas vienas strīdā iesaistītās puses likumu gan kolīziju normām, gan tā materiālajām normām un nepieciešamās starptautisko tiesību normas (nav teikts — kuras, it kā domātas vietējās [host] — ./. B.). Arbitrāžas lēmumi (award) ir saistoši, pusēm tie jāatzīst un precīzi jāizpilda savā teritorijā līdzīgi nacionālās tiesas lēmumiem.

Vienā no pēdējiem lēmumiem Francijas Kasācijas tiesa, atceļot Parīzes Apelācijas tiesas lēmumu, garantēja ICS© lēmuma atzīšanu, neskatoties uz tā zināmām pretrunām ar Francijas likumu. ICS© strīdu izšķiršanas procedūra patlaban kļuvusi par dominējošo, un tā iekļauta jau pāri par 300 investīcijas līgumu arbitrāžas noteikumos. ICSID noteikumus var ietvert arī nacionālā likumdošana, kā tas noteikts jau vairāk nekā 100 šīs Konvencijas dalībvalstīs. Latiņamerikas valstis Konvencijai nepievienojas.[253]

Cits Eiropas Padomes mēģinājums risināt arbitrāžas jautājumus bija Eiropas Konvencija par vienveidīgu arbitrāžas likumu, kura tika atklāta parakstīšanai gada 20. janvārī.[254]

Līgums par daudzpusējās investīciju garantijas aģentūras izveidošanu noslēgts gadā. Latvija līdz gada maijam tajā nepiedalījās. ar šo Līgumu

garantiju turētāju strīdi ar aģentūru notiek arbitrāžā. Strīdi starp dalībvalsti un aģentūru, pēc Konvencijas 57. panta un II Pielikuma (Annex II), tiek izlemti sarunu, samierināšanas procedūrās un labas gribas garā (negotiations, conciliation in good faith). Pēdējā gadījumā samierināšanās procedūras dalībniekam savs viedoklis rakstiski jāizklāsta ziņojumā 180 dienu laikā. Pretējai strīdā iesaistītai pusei, kas saņem šādu ziņojumu, uz to jāatbild 60 dienu laikā. Puses nav tiesīgas atteikties no samierināšanas procedūras, ja minētās procesuālo darbību laika normas ir izturētas. Procesuālie izdevumi (fees) pusēm jānes solidāri.

Puses var izvēlēties arī arbitrāžu, sk. Konvencijas II pielikuma 4. p. (Annex II,

4), piesūtot notu otrai pusei (notice). Otra puse 30 dienu laikā paziņo par sava arbitra izvēli. 30 dienas no otrā arbitra izvēles pusēm jāvienojas par (arbitral tribu

nal) prezidentu. Ja 60 dienu laikā puses nespēj vienoties par prezidenta kandidatūra,

tad to iecel Starptautiska investīciju strīdu izlemšanas centra prezidents. Ja arī viņam tas neizdodas, tad prezidentu iecel ANO Starptautiskās tiesas priekšsēdētājs.

Ja arbitri izvēlēti, no tiem atteikties nevar. Procesa laiku un vietu nosaka arbitrāžas prezidents. Arbitrāža pati nosaka savas procesuālās normas, bet vadās pēc arbitrāžas procesa, kas noteikts saskaņā ar šo Konvenciju.

Lemjot arbitrāža vadās pēc šīs Konvencijas, aģentūras papildnoteikumiem, pielietojamām starptautisko tiesību normām, dalībvalstu likumiem un investīciju kontrakta. Šķīrējtiesa var lietu izlemt pēc principa ex aequo et bono", ja aģentūra un attiecīgajā strīdā iesaistītā puse tam piekrīt. Arbitrāža nedrīkst pieņemt non lēmumu, pateicoties normu trūkumam vai ierobežotajam raksturam dotajājautājumā (silence or obscurity ofthe law).

godīgijāuzklausa abas puses. Visi lēmumi (awards) jāpieņem ar balsu vairākumu, tie irjāpamato, jānoformē rakstiski, tie jāparaksta vismaz diviem arbitriem, nododot kopiju katrai pusei. Lēmums ir galīgs, saistošs (final, binding) un nav pārsūdzams, vai pārskatāms.

Ja starp pusēm izraisās diskusija par lēmuma jēgu, tad katra no pusēm sešdesmit dienu laikā no tā pieņemšanas var no arbitrāžas prezidenta rakstiski pieprasīt izskaidrojumu. Prezidents sešdesmit dienu laikā no jauna sasauc to pašu sastāvu. Ja tas nav iespējams, iepriekšminētajā kārtībā izveido jaunu arbitrāžu, kas var lēmumu papildināt (may stay enforcement of the award) interpretācijas garā.

Arbitrāžas lēmums atzīstams un īstenojams piespiedu kārtā katras dalībvalsts teritorijā līdzīgi vietējās tiesas spriedumam saskaņā ar vietējām procesuālajām normām. Arbitriem honorārus maksā pēc ICSID likmēm, puses tos sedz solidāri.[255]

kā strīdu institūcija noteikta arī daudzos speciālajos līgumos,

kas tieši nereglamentē starptautisko juridisko procesu, piemēram, ANO 1978. gada Konvencijā par preču pārvadājumiem pa jūru^256 (Hamburgas noteikumi), kas tuvāk analizēta "Jūras tiesības".

No pārējiem universālajiem arbitrāžas dokumentiem var minēt arī 1975. gada Amerikas Konvenciju par starptautisko komerciālo

STARPTAUTISKO ORGANIZĀCIJU UN TIRDZNIECĪBAS PALĀTU ARBITRĀŽAS

UNCITRAL pašai nav savas arbitrāžas, bet šī organizācija ir sekmējusi vairākus pasākumus, kas ir būtiski palīdzējuši unificēt starptautisko arbitrāžu noteikumus. UNCITRALArbitrāžas noteikumus*4 izstrādāja AN O Starptautisko tirdzniecības tiesību komisija (U.N. Commission on International Trade Law), bet ANO Ģenerālā asambleja tos apstiprināja 1976. gada 15. decembrī. Šie noteikumi ir kļuvuši loti populāri pasaulē. Tos gandrīz vienmēr pielieto ad hoc un loti bieži arī pastāvīgās arbitrāžas, lai aizpildītu robus savos noteikumos.

Šiem noteikumiem nevienā valstī nav likuma spēka. Tomēr tos var izvēlēties kotraktējošās puses, ietverot norādi par šo noteikumu pielietošanu kontrakta arbitrāžas atrunā, pēc kuras jebkurš strīds, pretrunas vai prasības, kas no kontrakta vai ir

saistītas ar šo kontraktu vai tā pārkāpumu, apturēšanu vai spēkā neesamību, jānokārto arbitrāžas eeJā atbilstoši UNCITRAL Arbitrāžas noteikumiem. Puses var arī pievienot šādus noteikumus:

(a) arbitrāžu institūcija būs (institūcijas vai personas identifikācija);

(b) arbitru skaits būs (viens vai trīs);

(c) arbitrāžas vieta būs (pilsēta vai valsts);

(d) valodas, kas tiks pielietotas arbitrāžas procesā, būs... .

Galvenā UNCITRAL noteikumu īpatnība ir tā, ka neviena arbitrāža nevar nenotikt tāpēc, ka puses nevar vienoties par arbitriem vai arī arbitri kādu iemeslu nav spējīgi darboties. Ja puses nav varējušas vienoties ne par vienu arbitrus institūciju

vai arī institūcija nespēj iecelt arbitrus 60 dienu laikā no pušu pieprasījuma

saņemšanas, tad Hāgas Pastāvīgās arbitrāžas tiesas (Permanent Court of arbitration) ģenerālsekretārs nosaka arbitrus institūciju (designate the appointing au

thority).

Ja puses nevar vienoties vai nav vienojušās par arbitrāžas vietu, tad to nosaka paši arbitri (tribunal). Ieceltai arbitrāžai ir tiesības lemt par iebildēm, ka tai nav jurisdikcijas dotajā lietā, kā arī lemt par to, vai kontrakts, kura dalu veido arbitrāžas atruna, pastāv vai nepastāv un vai tas ir vai nav spēkā. Šajos arbitrāžas atruna tiek uzskatīta

par līgumu, kas nav atkarīgs no pārējiem kontrakta noteikumiem. Fakts, ka

kontrakts pats par sevi nav spēkā (is null and void), vēl ipso facto nenozīmē, nav spēkā arī arbitrāžas atruna.

1980. gadā ANO pieņēma UNCITRAL Samierināšanas noteikumus^1", kuriem ANO Ģenerālā asambleja deva savu rekomendāciju 1980. gada 4. decembrī. Šie Noteikumi tiek pielietoti vienīgi tad, ja puses ir par to vienojušās. Samierināšanās procedūra notiek tad, ka uzaicinātā puse ir tam piekritusi. Pēc Noteikumu 3. panta samierinātāju skaits var būt no viena līdz trim. no UNCITRAL arbitrāžas noteikumiem samie

rinātāja piespiedu iecelšanas procedūra nepastāv. Samierinātājs var ierosināt samierināšanas procedūru, kuru puses var pieņemt vai arī noraidīt [4.(2) pants]. Puses samierināšanas procesa laikā negriezties tiesā tikmēr, kamēr tas nav nepieciešams pušu tiesību aizsardzībai. Noteikumos nav minēts, kas ja procedūra nav sekmīga.

1985. gadā tika pieņemtas UNCITRAL parauga tiesības (parauglikums) par starptautisko komerciālo arbitral,u;H kuras ANO Ģenerālā asambleja 1985. gada

s' UNCITRAL Concilliation Rules.

m UNCITRAL Model Law on International Commercial Arbitration.

11. decembrī attiecīgi ņemt starptautiskas komercijas

un inkorporēt savā likumdošanā vai praksē. Tagad tas, protams, skar arī Latvijas Tie harmonizē dažādu tiesību sistēmu arbitrāžas normas, neizveidojot jaunu arbitrāžas institūciju jaunas obligātas normas.

1980. gadā Parīzē Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (Organization for Economic Cooperation and Development) sastāvā esošā Starptautiskā enerģētikas aģentūra izveidoja Starptautiskās enerģētikas aģentūras strīdu izšķiršanas centru (International Energy Agency Dispute Settlement Centre).

Starptautiskās tirdzniecības palātas arbitrāža Parīzē (International Chamber of Commerce — ir pasaulē pazīstamākā tirdzniecības strīdu institūcija

arbitrāžā, kurai tirgotāji loti uzticas. Tā ir nevalstiska, ICC radīta institūcija. Tās adrese ir 38 Cours Albert 75008 Paris France. Arbitrāžas procedūras noteikumi un

izcenojumi ir publicēti Brochure No.

ICC noteikumi pieņemti 1975. gadā. ICC pielieto kā samierināšanas, tā arī arbitrāžas noteikumus, kuru piemērošana ir precīzijānosaka arbitrāžas atrunā. Puses atrunā var arī noteikt pielietojamo nacionālo likumu. Arbitrāža pēc ICC noteikumiem iespējama kā ICC dalībniekiem, tā arī tiem, kas nav ICC dalībnieki.

Samierināšanas procedūra notiek trīs samierinātāju sastāvā, kurus iecel ICC prezidents. Samierināšanas procedūras jurisdikciju var iegūt kā ar ICC nacionālās komitejas starpniecību, tā arī griežoties tieši

Arbitrāžas procedūra. Ja samierināšanas procedūra nav bijusi sekmīga, tad strīdu nodod arbitrāžai, kura tiek ierosināta tāpat kā samierināšanas procedūra. Neviens konkrēta procesa samierinātājs nevar tajā pašā lietā tikt iecelts par arbitra. Pati Arbitrāžas tiesa strīdus Ja puses par arbitriem nav vienojušās, tad šī tiesa izvēlas ICC

nacionālo komiteju un pieprasa tai ierosināt arbitru kandidatūras. Nacionālajām komitejām parasti ir kompetentu personu, kas var pildīt arbitru funkcijas, Vienpersonisko arbitru, kā arī superarbitru iecel no trešās, neieinteresētās valsts.

Diena, kad saņem pieprasījumu pēc arbitrāžas procesa (request for arbitration), Sekretariātā tiek uzskatīta ari par procesa sākšanas dienu. Pēc ICC noteikumu^52 8.(3) un (4) panta arbitrāža vispirms pārliecinās par arbitrāžas atrunas esamību, ar kuru strīds tiek nodots tieši šai arbitrāžai. Šajā gadījumā arbitrāža jau lemj par savu jurisdikciju, kas nezūd tāpēc vien, ka dotais kontrakts nav spēkā ab initio, ja vien pati arbitrāžas atruna ir spēkā.

ICC noteikumi ir pašpietiekami (self sufficient), un process šajā arbitrāžā var notikt bez jebkādu nacionālo tiesību līdzdalības. ICC arbitrāžas trīs pamatnoteikumi ir šādi.

1. Pirms procesa arbitrs sagatavo ieteikumu noteikumus (terms of reference) un, ja iespējams, iegūst zem tiem pušu parakstus. ieteikumu ir skaidri noteikt

strīda priekšmetu. •

2. Pirms arbitrs paraksta spriedumu, viņš tā projektu (draft) nosūta ICC Arbitrāžas tiesai Parīzē pārbaudei (scrutinity). Šā pasākuma ir pārliecināties par to, ka spriedums tiks izpildīts piespiedu kārtā tajā valstī, kur šī izpildīšana tiks pieprasīta.

ICC Court of Arbitration Rules.

3.Arbitrāžas izmaksas ar iepriekš depozītu abas puses nosedz

dalās. Šis noteikums ļauj izvairīties no galvojumu nepieciešamības par samaksu.

Tiek uzskatīts, ka spriedums tiek taisīts vietā, kur notiek arbitrāžas process.5-1 Noteikumu 24.(1) pants paredz, ka spriedums ir galīgs. Piemēram, Anglijā tiesībujautājumā to pēc 1979. gada Arbitrāžas likuma pārskatīt nedrīkst, apstiprina arī Anglijas tiesas. ICC precedenti tiek publicēti kā jauns lex avots.

kopā ar Starptautisko kuģniecības komiteju Maritime International —

CMI) Parīzē ir iedibinājušas Starptautiskojūras arbitrāžas komiteju (International Maritime Arbitration Committee), kura pielieto 1979. gada Arbitrāžas noteikumus.[257]

Londonas Starptautiskās arbitrāžas tiesa ir trīspusēja organizācija, kuru atbalsta Londonas Tirdzniecības palāta, Londonas Sitijas korporācija un Sertificēto arbitru institūts (City of London Corporation, Chartered Institute of Arbitrators), kurš arī vada šo arbitrāžu. Šīs arbitrāžas miteklis atrodas Londonas Starptautiskās arbitrāžas centrā, un tā darbojas pēc Londonas Starptautiskās arbitrāžas tiesas noteikumiem.[258] Tās adrese ir šāda: 75 75 Cannon Street, London EC4N 5BH.

Atrunā par strīda nodošanu šai arbitrāžai tiek pieprasīts ietvert šādus noteikumus.

• Jebkuri strīdi, kas izriet no kontrakta vai ir saistīti ar šo kontraktu, ieskaitot jebkurus jautājumus par tā pastāvēšanu, spēku un apturēšanu (termination), jānodod un galīgi jāatrisina arbitrāžā ar Londonas Starptautiskās arbitrāžas tiesas

kas tiek uzskatīti par ietvertiem šajā arbitrāžas atrunā.

• Atrunā var pielietot šādus noteikumus.

Šā kontrakta vadošais likums ir...

• Tribunāls sastāvēs no... (viena vai trijiem) arbitriem, divus no tiem ieceļot pusēm. Arbitrāžas vieta būs...

t» Arbitrāžas valoda būs...

Tiesa ir sagatavojusi vairākus no prominentiem starptautiskajiem arbitriem sastāvošus Maksa Londonā ir samērīga.[259]

ARBITRĀŽAS ATRUNAS

Arbitrāžas jurisdikcijas pamats ir arbitrāžas vienošanās jeb tā saucamās arbitrāžas atrunas (arbitration clause). Praksē i * «r vismaz trīs veidu arbitrāžas atrunas vai līgumus (arbitral agreements).

Pirmā ir divpusējā vai daudzpusējā starptautiskā līgumā ietvertā arbitrāžas atruna. Šajā gadījumā atrunas ir dot to strīdu izšķiršanas metodi, kuri var

rasties dotā līguma interpretācijas un pielietošanas laikā.

Latvijas- un- PSRS 1927. gada Konvencijas par šķīrējtiesām tirdznieciskās- un civillietās 2. pantā bija noteikts, ka šķīrējtiesas nolīgumam jāsatur

"2) norādījums par šķīrējtiesas sastādīšanas veidu. Sķīrējtiesaijāsastāv ne mazāk kā no diviem tiesnešiem, katrai pusei ievēlot vienu, un minēto tiesnešu ievēlētā superarbitra;

3) norādījums par šķīrējtiesas sēdekli... Šķīrējtiesas sēdeklis strīdos, kuri skar nekustamas mantas un ēkas, noteikts pēc strīda objekta atrašanās vietas."59

Šis ir sens un vispārpieņemts princips. Arī tagad parasti šķīrējtiesas sastāvu izveido trīs cilvēku sastāvā. Katra no pusēm izvirza vienu savu pārstāvi, bet trešo izvēlas pēc savstarpējās vienošanās. Ja šādu vienošanos nav iespējams panākt, tad superarbitru var uzticēt izvēlēties ANO Starptautiskās tiesas priekšsēdētājam vai arī kādai citai prominentai starptautiskai amatpersonai. Ja puses par superarbitru tomēr nekādi vienoties nevar, tad nekāda vienveidīga starptautiski akceptēta metode, kā to izvēlēties, nepastāv.

1927. gada Latvijas un PSRS Konvencijā par šķīrējtiesām noteikts: ja puses divu nedēlu laikā nevar vienoties par trešo šķīrējtiesnesi, tad 3. panta 2) dala paredz, ķa "uz viena vai otra tiesneša lūguma pamata superarbitru iecel orgāns, kuram piekrīt tiesnešu iecelšana".

Arbitru skaits dažādās starptautiskajās šķīrējtiesās var būt dažāds, bet jebkurā gadījumā tam kopš seniem laikiem jābūt nepāra.6" Tā 1981. gada ASV un Irānas strīdā"1 trīspusējais arbitrāžas sastāvs bija 9 cilvēki.

Dažos gadījumos pielieto tā saucamās ad hoc šķīrējtiesas, kuras izveido tikai viena, konkrēta precedenta izskatīšanai. Taču atsevišķu ad hoc arbitrāžu procesi ir ievilkušies veselas desmitgades.62

Citkārt arbitrāžas atruna paredz strīda nodošanu kādai pastāvīgas darbības arbitrāžai, kāda, piemēram, ir Stokholmas Starptautiskā arbitrāža, Londonas Starptautiskā arbitrāža vai Starptautiskās tirdzniecības palātas arbitrāža Parīzē.03

Anglijā jautājumu par to, kādai arbitrāžai lietu nodot, var izlemt Tirdzniecības palātas prezidents vai kāda no profesionālajām asociācijām.

Starptautiskajā praksē, līdzīgi kā tas noteikts minētās 1927. gada Latvijas un Krievijas Šķīrējtiesas konvencijas 1. pantā, "šķīrējtiesas nolīgums izslēdz iespējamību izšķirt tiesisku strīdu valsts tiesās vai citās valsts iestādēs ja vien starp pusēm nav norunāts kaut kas cits".

Tomēr vairumā valstu zināmas kategorijas lietas šķīrējtiesā nodot nevar. Arī Latvijas un PSRS 1927. gada Konvencijas par šķīrējtiesām tirdznieciskās un civillietās panta pēdējā noteica, ka nevar nodot lietas par "personīgā

un dzimtas tiesību jautājumiem, strīdiem, kuri izceļas no (personīga) darba līguma

» W. — 1 9 2 8.— 1 3. jūn. —Nr. 130. •*« ; 'M «

Survey of International Arbitration Sites, Third Ed., American Arbitration Association (! 9 9 3 ) p. 44.

11 U.S. — Iranian Claims Tribunal.

" T. Burgenthal, H. G. Maier, ibid., p. 72.

63 London Court of International Arbitration, Court ofArbitration of the International Chamber ofCom-. merce, see — Dicey and Morriss, ibid., p. 536.

attiecībām, lietam, kuras kaut zina saistītas ar noziegumiem un strīdiem par īpašuma tiesībām uz nekustamu mantu un ēkām un strīdiem par zemes lietošanu saskaņā ar Līgumslēdzēju Pušu likumiem".64

Tā minētās Latvijas un PSRS 1927. gada Konvencijas par šķīrējtiesām tirdznieciskās un civillietās 1. pants pieprasīja "rakstisku vienošanos par šķīrējtiesu, kuru noslēdz tirdznieciskās un citās civillietās... vienalga, vai vispārējā līgumā, vai atsevišķā nolīgumā... lai strīdus, kas no līgumu tiesiskajām attiecībām".

vienošanās bija atzīstamas par spēkā esošām bez tālāka formulējuma, ciktāl pirms šķīrējtiesas nolīguma noslēgšana to pašu tiesisko attiecību taisīts tiesas lēmums.65

Šķīrējtiesas atruna bieži ir ietverta, piemēram, starptautiskās tirdzniecības, SPT un arī tā saucamajos diametrālajos līgumos starp valsti un juridisku personu. Tā, piemēram, 1993. gada līgumā starp Latviju, Lattelekom un telekomunikāciju apvienību Tilts Communications par institūciju noteikta Stokholmas arbitrāža.

Otrs arbitrāžas līgumu veids ir līgumi, kuru vienīgais uzdevums ir noteikt visu iespējamo strīdu izšķiršanas metodi, kādi vien tie pušu starpā rastos nākotnē. Pie šī tipa līgumiem pieder minētā 1899. gada Hāgas Konvencija par starptautisko strīdu mierīgu izšķiršanu, kā arī 1928. gada Ģenerālais akts par starptautisko strīdu mierīgu izšķiršanu ar tā 1949. gada labojumiem, kā arī iepriekš minētais 1930. gada Šķīrējtiesas līgums starp Latviju un ASV.

Trešā kategorija veidojās no arbitrāžas līgumiem, kas ir noslēgti, lai atrisinātu kādu pušu starpā jau pastāvošu, aktuālu strīdu, kuru nav izdevies atrisināt citiem Tā gadā tika izveidota arbitrāža un Irānas savstarpējo pretenziju

izskatīšanai, kad tika gāzts šahinšahs un šajā valstī pie varas nāca ortodoksāls musulmaņu režīms.66 Līgumu daļa, kur ietverta piekrišana arbitrāžai, tiek dēvēta par t.s. kompromisu (compromis).

ar Anglijas likumu arbitrāžas atruna kontraktā veido patstāvīgu līgumu, kas saistīts ar galveno līgumu, t.i., kontraktu, kura dalu tas veido.67

Viens no starptautiskās arbitrāžas pamatnoteikumiem ir pušu pirms strīda vai strīda laikā izteiktā piekrišana nodot to arbitrāžai (consent to arbitrate, the compromis), bez kuras konflikta arbitrāžā nav iespējama. Arbitrāžas līgums satur vienošanos

par arbitrāžas sastāva izveidošanu (arbitral panel), ja par to iepriekšējā vienošanās nav bijusi. Līgumā noteikts, kādas problēmas tajā tiek izlemtas, kādi ir procedūras noteikumi (rules of procedure to be followed), un definēti pušu pasākumi arbitrāžas lēmuma atzīšanai un izpildei (to abide by and implement the award). Tā kā kompromiss ir saistošs starptautiskais līgums, tad puses atteikšanās to izpildīt veido starptautisko tiesību īpašu pārkāpumu. Absolūtā vairākuma starptautisko arbitrāžu lēmumu puses izpilda brīvprātīgi.

«W.— 1 928.— 13.jūn. —Nr. 130.

65 VV. - 1 9 2 8.- 13.jol.

fe Sk Declaration Concerning the Settlement of Claims by the Government of the United States of America and the Government of the Islamic Republic of Iran of January 19, 1981, 10 int'l Leg. Mat.

230(1981).

117 Dicey and Morriss, "The Conflict of Laws", Eleventh Ed., London (1987) p. 536.

* -Arbitrāžas - 'hgumaspēks-pēcformas izriet no vairākām prasībām • (formal • validity requirements), un šis spēks principā balstīts uz divu veidu likumiem. Līguma neatbilstības pirmā veida likumiem sekas ir tās, ka līgums nav spēkā (nullity). Neatbilstība otrā tipa likumiem noved tikai pie tās likumdošanas pielietošanas, kura sekmē arbitrāžu. Šveicē™, Beļģijā^69, Francijā,7" Holandē^71 un ASV^72, kā arī pēc UNCITRAL Paraugnolikumu 7.(2) panta arbitrāžas līgums nav spēkā, ja tas nav sastādīts rakstiskā formā. Tāpat tas ir Vācijā pēc Tirdzniecības likumu ja puses ir tirgotāji, kas piedalās

tirdzniecībā.74

Anglijā tiek pielietots otrais princips. Arī Zviedrijā, ja arbitrāžas līguma rakstiskā forma nav pareiza, tad tas vēl neatņem arbitrāžas līgumam spēku. Zviedrijā tiesas lielāku uzmanību pievērš arbitrāžas līguma esamībai nekā tā formai.75 Tomēr, ja arbitrāžas līgums nav rakstiskā formā, tad Anglijā 1950., 1975. un 1979. gada Arbitrāžas likumi tam netiek pielietoti un vadās pēc precedentu tiesībām. Arī konvencijas

un 1961. gada Eiropas Konvencijas par starptautisko komerciālo arbitrāžu^76 noteikumi satur otro principu, kura ir vienīgi sekmēt Konvencijas noteikumu pielietošanu.

Tā konvencijas II pantā ir teikts: "(1) Katrai dalībvalstij jāatzīst rakstiska

vienošanās .. "

Diemžēl konvencijas panta versijas un franču valodā ir

teksts par arbitrāžas līguma tekstu arī kontrakta vai arbitrāžas

līguma tekstus, kas veidojas no vai telegrammu apmaiņas, bet no franču teksta

tas neizriet.[260] .

Tomēr valstu juridiskās tradīcijas ir visai dažādas. Tā, piemēram, Itālijas likumdošana izšķir tā saucamās formālās arbitrāžas (arbitratio rifuole) un neformālās jeb brīvās arbitrāžas (arbitratio libero). Katrai no tām ir savas īpatnības. Turklāt pēc Itālijas tiesībām arbitrāžas priekšlikums vēstules vispārējos noteikumos adresātam

nav saistošs, ja viņš skaidri izteikti tam

Tātad var izdarīt secinājumu, ka arbitrāžai ir konsensuāla forma. No tā izriet secinājums, ka arbitrāžas līguma galvenais kritērijs ir abpusēja piekrišana nodot strīdu arbitrāžai. Turklāt arbitrāžas atruna būtībā ir viena līguma ietveršana otrā, piemēram, iekļaujot noteikumu par arbitrāžu konosamenta proformā.8"

Concordat Suisse sur l'arbitrage (SAC), Art. 6. . *"»Hnl

*" Code judiciarie, Art. 1677.

70 Nuevau Code de procedure civile ( N. C P . C ) .. . . . .,«!

71 Burgerlijke Rechtsvorderling, Art 1021.

72 Arbitration Act 1925, § 1.

73 Handelsgesetzbuch- . *

74 Sk. an Zivilprozessordnung (ZPO), Art. 1027.

Holmback U., "Commercial Arbitration in Sweden", Stockholm ( 1980) pp. 49 1, 496. European Convention on International Commercial Arbitration.

ARBITRĀŽAS- PROCESA UZSĀKŠANA, TĀS SASTĀVA IZVEIDOŠANA UN NORAIDĪŠANA

Kājau iepriekš minējām, konkrētas arbitrāžas jurisdikcijas pamatā ir starptautiskā publiskā, SPT līguma vai kontrakta arbitrāžas atruna vai, ja tādas nav, atsevišķa arbitrāžas vienošanās vai piekrišana (consent) nodot lietu konkrētai arbitrāžai.

Pēc ANO Arbitrāžas paraugnoteikumu 8. panta, ja apņēmība uzsākt arbitrāžas procesu vai jebkurš papildu nolīgums satur noteikumus, kas ir pietiekami kompro-misam^81 , un arbitrāžas sastāvs ir izveidots, tad jebkura no pusēm ar iesniegumu var nodot strīdu arbitrāžai un process var sākties.

Kompromiss. Pēc ANO 1958. gada Arbitrāžas procedūras paraugnoteikumu*1

2. panta, ja kontraktā vai starptautiskā līgumā tas vēl nav noteikts, pirms procesa uzsākšanas pusēmjāpanāk tā saucamais kompromiss, kur vismazjāietver šādi elementi:

(a) vienošanās par strīda nodošanu arbitrāžā;

(b) strīda būtība un jautājumi, par kuriem puses nespēj panākt vienošanos;

(c) arbitrāžas izveidošanas metode un arbitru skaits.

Kompromisam vēl turklāt jāietver jebkuri citi pusēm vēlami noteikumi, tajā skaitā

(i) pielietojamo tiesību un principu normas, kā arī tiesības, ja tās tiek pielietotas, izlemt lietu pēc principa ex aequo et bono;1"

(ii) arbitrāžas tiesības dot pusēm rekomendācijas, ja tādas tiek dotas;

(iii) tiesības arbitrāžai noteikt pašai savas procesuālās normas;

(iv) arbitrāžas procedūras normas, kā arī tiesības (ja tās tiek dotas) pārkāptjebkurus kompromisa noteikumus, kuri kavētu pieņemt lēmumu;

(v) arbitru skaits kvorumam (quorum), kas nepieciešams, lai varētu notikt sēde;

(vi) lēmuma pieņemšanai balsu skaits un

(vii) lēmuma nepieciešamais laiks;

(viii) arbitru tiesības pieņemt individuālos (dissenting) lēmumus to aizliegums;

(ix) procesa laikā lietojamā valoda;

(x) izdevumu sadalīšanas noteikumi;

(xi) pakalpojumi, kurus varētu pieprasīt no AN O Starptautiskās tiesas.

Arbitrāžas izveidošana un arbitru izvēle. Pēc MRAP noteikumu 3. panta nekavē —

joties pēc vienas strīdā iesaistītās puses pieprasījuma nodot lietu arbitrāžā pie

arbitrāžas sastāva (constitution) atbilstoši kompromisam vai arī īpašam

līgumam (1. daļa).

Ja arbitrāža nav izveidota triju mēnešu laikā pēc strīda nodošanas arbitrāžai, arbitrāžas sastāvu pēc jebkuras puses pieprasījuma izveido vai pabeidz izveidot ANO Starptautiskās tiesas priekšsēdētājs. Ja nevar to izdarīt vai ir kādas strīdā

Ar kompromisu šeit ir domāts nevis izlīgums par strīda priekšmetu, bet gan arbitrāžas atrunas noteikums par strīda nodošanu šķirejfiCMH.

82 Model Rules of Arbitration Procedure — MRAP. in — The Work of the International Law Commission, Fifth Ed., U.N. (1996) pp. 174- 175.

83 Latin. — nevis pēc likuma normas, bet gan pēc pušu labuma. Šo principu pielieto, ja dotajam precedentam nav atrodama atbilstoša tiesību norma, respektīvi, pastāv tiesiskais vakuums.

iesaistītas puses pilsonis, tad to izdara vīna vietnieks. Ja arī viņš to nevar izdarīt, tad sastāvu izveido vecākais ANO Starptautiskās tiesas tiesnesis, kurš nav dalībvalsts pilsonis (2. d). Arī arbitrāžas veidošanas principu noteic kā 2. d. Arbitrāžas sastāvam jābūt nepāra skaita un ne vairāk kā 5 arbitriem (3. d.).

Ja superarbitro (president) ievēlē pušu izvēlētie arbitri, tad sastāvs uzskatāms par izveidotu pēc viņa ievēlēšanas. Ja puses nav spējīgas ievēlēt superarbitru, to dara 2. d. noteiktajā kārtībā.

Līdzīga arbitrāžas sastāva komplektēšanas kārtība tiek piemērota arī ICSID arbitrāžā.

Starptautiskās tirdzniecības palātas (ICC) un Londonas Starptautiskās arbitrāžas tiesas (LCIA) noteikumi paredz, ka pušu izvēlētie arbitri šīm arbitrāžām ir jāapstiprina, bet AAA noteikumi ļauj pusēm izvēlēties arbitrus no sava saraksta.

Izvēloties arbitru, ir iānem vērā tādas viņa rakstura īpatnības kā kompetence, pacietība, spēja iedziļināties sarežģītās detaļās, uzklausīt puses, kontrolēt procesu, dot pamatotus norādījumus procesa gaitā un pieņemt pamatotu lēmumu. Var uzticēt lietas izskatīt arī vienam arbitram.

Godīga procesa pamatprincips ir tāds, ka arbitriem jābūt neatkarīgiem, godīgiem un pret abām pusēm jāizturas vienādi. Pēc arbitru izvēlēšanās privāti sakari starp viņiem nav atļauti.

Ja sastāvs ir izveidots, tam jāpaliek nemainīgam līdz pat procesa beigām (4. panta

1. daļa), izņemot ārkārtējus apstākļus. Arbitrus, kurus iecēlusi ANO Starptautiskā tiesa, nomainīt nevar (3. d.). Puse var nomainīt savu arbitru vienīgi, ja process vēl nav sācies. Ja process jau ir sācies, puse var nomainīt savu arbitru tikai ar otras puses piekrišanu (2. d.). Ja procesa laikā kāds no arbitriem nomirst, zaudē rīcības spēju vai atsakās no amata (incapacity or resigne), viņu nomaina tādā pašā kārtībā, kādā viņš tiek iecelts (5. pants).

Vairākums tiesību sistēmu pieļauj arbitru noraidīšanu. Arbitrus var noraidīt vai atsaukt pēc tiem pašiem apsvērumiem kā tiesnešus, un tie ir šādi: mantiskā ieinteresētība procesa iznākumā vai tuvas attiecības ar kādu no pusēm. Tāpēc arbitra pienākums ir informēt puses parjebkura apstākļa pastāvēšanu, kas varētu būt par iemeslu viņa noraidīšanai. Šādu arbitru nedrīkst iecelt un viņš pats nedrīkst piekrist savai iecelšanai bez abu pušu piekrišanas. fa

Ja puses nevienojas par citu risinājumu, tad pēc Amerikas Arbitru asociācijas noteikumiem gadījumā, ja kāds no arbitriem nomirst, atsakās no sava amata vai arī tiek atcelts, process tiek apstādināts.84

Minētā 1927. gada Latvijas un PSRS Līguma 4. pantā līdzīgos apstākļos paredzēts divu nedēļu laikā iecelt jaunu arbitru. Pēc ШАР 6. panta par šādas rīcības motīviem var būt

1) fakts, kas atņem personai tiesības būt ieceltai par arbitra un kam vajadzēja būt zināmam pirms arbitra iecelšanas vai arī kas noslēpts krāpšanas dēļ. Lēmumu par noraidīšanu pieņem citi arbitrāžas locekļi;

Survey of International Arbitration Sites (1993) p. 44.

2) fakts; ka arbitrs ir viens vai arī noraidāms superarbitrs, ja nav citas vienošanas. Lēmumu par viņa noraidīšanu pieņem ANO Starptautiskā tiesa.

Procesu uzskata par uzsāktu ar brīdi, kadjebkurš no arbitriem dod pirmo procesuālo komandu (4. panta 4. daļa).

Pēc MRAP noteikumiem arī pēc arbitrāžas sastāva izveidošanas puse var atteikties uzsākt arbitrāžas procesu, ja tā kompromisa vai arbitrāžas vienošanās noteikumus uzskata par nepietiekamiem (insufficient). Šādā gadījumā pati arbitrāža lemj, vai kompromisa pamatnoteikumi (essential elements) ir pietiekami. Pietiekamības gadījumā arbitrāža (tribunal) lemj par nepieciešamajiem pasākumiem procesa uzsākšanai vai turpināšanai. Pretējā gadījumā arbitrāža dod pusēm rīkojumu saprātīgi ilgā laikā pieņemt vai papildināt kompromisu (8. p. 1. d.).

Ja strīds ir izskatāms šajā arbitrāžā, bet puses trīs mēnešu laikā nespēj panākt kompromisu, arbitrāža ir tiesīga pēc jebkuras puses priekšlikuma uzsākt procesu (2. d.).

ARBITRĀŽAS PROCESS

Tātad ikviens arbitrāžas process sākas ar vienas puses otrai pusei adresētu rakstisku prasību izskatīt lietu arbitrāžā. Ja arbitrāžas atruna paredz strīdu nodot pastāvīgajai arbitrāžai, tad pusei, kas ierosina sākt izskatīt strīdu, jānosūta pieteikums šai arbitrāžai, kura pēc tam par procesa laiku informē abas puses.

Ja otra puse atsakās atbildēt uz iesniegumu uzsākt procesu, pamatojoties uz to, ka iepriekš minētie kompromisa noteikumi nav izpildīti, tad pati arbitrāža var lemt, vai starp pusēm jau pastāv pietiekama vienošanās par tā pamatelementiem pēc vadošā likuma, piemēram, ANO Pamatnoteikumu 2. panta. Apstiprinājuma gadījumā arbitrāžai ir jānosaka nepieciešamie pasākumi arbitrāžas procesa uzsākšanai vai atjaunošanai. Pretējā gadījumā arbitrāžai jādod pusēm rīkojums pabeigt vai noformulēt kompromisu tik ilgā laikā, tā uzskata par saprātīgu.

Ja arī pēc tam puses netiek galā ar šo uzdevumu, trīs mēnešu laikā pēc tam, kad puses ir par nespēju panākt vienošanos, arbitrāža uzsāk procesu pēc jebkuras

puses iesnieguma.*

Katras arbitrāžas procesam nopietni jāgatavojas. Sajā nolūkā jāiepazīstas ar pielietojamās arbitrāžas procesuālajiem noteikumiem un pielietojamo arbitrāžas likumu, kas parasti ir arbitrāžas vietas nacionālais likums (lex loci arbitri). Turklāt jāprognozē arī tas, kā dotais process tiks vadīts, tāpēc savlaicīgi ir jāiepazīstas arī ar to tiesību sistēmu arbitrāžas noteikumiem, no kurienes nāk procesā dalību ņemošie arbitri.''6

Arbitrāžas procesam vispārējā un civilajā tiesību sistēmā ir zināmas

Vispārējā tiesību sistēmā arbitrāžā parasti ir viena sēde (hearing), kurā process ir mutisks, un tai ir noteikta forma. Arbitri darbojas samērā mazaktīvi. Pierādījumu iesniegšana ir pušu pienākums, un dokumentu konfidencialitāte netiek ievērota.

m Tekstu sk. "The Work ofthe International Law Commission".., p. 178.

AIJA Law Library. Evidence in International Arbitration Proceedings, Doderecht (1996) p. 7.

Lielbritānij āarbitri var - pieprasīt pusēm ierasties uz procesu un iesniegt dokumentus, bet Augstākā tiesa (High Court) nodrošināt liecinieku klātbūtni un dokumentu iesniegšanu arbitrāžā piespiedu kārtā [50 AA § 12(4)].1,7 * •

Ja arbitrāžas atruna to neaizliedz, arbitri var pieprasīt liecību ar zvērestu vai apstiprinājumu (testimony under oath or affirmation) un vadīt šo pasākumu procesu [§ 12(2). (3)].

Augstākajai tiesai ir plaša kompetence dot rīkojumus par dokumentu izprasīšanu, izmeklēšanu, dot rakstisku liecību (evidence by affidavit), nopratināt lieciniekus ārpus savas jurisdikcijas un saglabāt īpašumu [§ 12(6)]. Lai gan šos pasākumus puses nevar noraidīt, tiesas tos uzskata par diskrētiem un neīsteno, ja puses šīs funkcijas ir nodevušas arbitram.

Saskaņā ar Arbitrāžas likumiem iesniegumi (applications) irjānodod Komerctiesas nodaļai (Commercial Court Division, Part of the Queens Bench Division ofthe High Court). Komeretiesa ir kompetenta atbilstoši rīkoties ar iesniegumiem, tomēr sarežģītās lietās, kas ir saistītas ar apelācijām un spriedumu piemērošanu, var būt

Civilajā tiesību sistēmā procesa sākotnējā un vissvarīgākā daļa ir rakstiskā, kuru veido dokumentu iesniegšana un to izskatīšana. Mutiskā procesa dala var būt atkārtota, arbitri procesu vada aktīvi, bieži ar neformālām metodēm.

Piemēram, Francijā starptautiskās arbitrāžas pusēm ir pilnīga brīvība noteikt sēžu procesuālos noteikumus pēc ad hoc principa vai arī pēc jebkuras valsts procesuālajām tiesībām. Pēc Francijas CPK 1494. panta arbitri paši ir tiesīgi noteikt savus procesuālos noteikumus, kad franču procesuālās normas netiek piemērotas (CPK 1495. p.).

Francijas procesuālie noteikumi nepieprasa nodot zvērestus. Tomēr arbitri var uzaicināt puses sniegt liecības un uzrādīt dokumentus. Bet tie nevar izdot rīkojumus īpašuma aizturēšanu jeb arestu vai atvešanu uz procesu piespiedu kārtā (injunctions or subpoenas), iegūstot šādu tiesu palīdzību procesa laikā.

Nav ierobežojumu ekspertu pieaicināšanai vai konfrontācijai (cross-examination). Arbitri nevar izdot rīkojumus par kādas puses tiesību ierobežojumu uz laiku vai ari tās īpašuma saistīšanu (respektīvi, tiesību ierobežošanu rīkoties ar to noteiktā veidā), vai procesa administratoru iecelšanu (temporary restraining orders or orders of attachment or to appoint receivers). Tādējādi tā saucamie iepriekšējie tiesību nodrošināšanas pasākumi (provisional remedies) iespējami vienīgi ar tiesu

Zviedrijā arbitrāžas atrunas pielietošanu var pieprasīt jebkura no pusēm (Arbitru likuma §). Arbitriem arī jādod iespēja pusēm izklāstīt savu lietu mutiski vai rakstiski (14. §). Arbitri var uzaicināt lieciniekus un ekspertus un pieprasīt dokumentus, bet nevar nodrošināt to klātbūtni vai pieprasīt no tiem zvērestus (15. §). Turpretim Zviedrijas apgabaltiesas var piespiedu kārtā nodrošināt nepieciešamo personu klātbūtni un likt tām ar zvērestu apstiprināt savas liecības. Tomēr tiesu palīdzība arbitrāžai var ieildzināt procesu uz vairākām nedēļām vai mēnešiem atkarībā no apstākļiem. Ierobežojumu uzaicināt uz arbitrāžas procesu lieciniekus, kā arī tos nopratināt vai konfrontēt nav. Principi par pasākumiem ir līdzīgi kā

87 Arbitration Act 1950 (as amended) (50 AA) § 12(4).

ss Survey of International Arbitration Sites.., pp. 114 — 1 j5.

m Survey of International Arbitration Sites.., pp. 44 — 45. m Lag (1929:145) om skiljemim.

Arbitrāžas _ procesu noteicošās normās. Pušu uzdevums ir izvēlēties ne tikai arbitrāžas atrunu, bet arī tās procesu reglamentējošu likumu. Vadoties pēc pušu gribas autonomijas principa, puses ir tiesīgas ne tikai noteikt kontrakta vadošo likumu, bet arī arbitrāžas procesuālās normas vai vadošo procesuālo likumu. Parastos apstākļos tas notiek, izvēloties valsti, kur notiek process.

Parasti procesuālo normu izvēle notiek automātiski, izvēloties arbitrāžas vietas valsti. Ja kontraktā noteikta arbitrāžas vieta un nav noteikts tās procesuālais likums, tad prima facie" pieņem, ka izvēlēta arbitrāžas vietas likumdošana, spriežot, ka tas ir ar arbitrāžu visciešāk saistītais likums.

Vaitvortaprecedentā^32pēc tam, kad lords Vilberforss (Wilberforce) bija noskaidrojis, ka Skotijas likums bija kontrakta pienācīgais likums, radās jautājums, kādas tiesības reglamentēja arbitrāžas procesu. Ja pienācīgais likums bija Skotijas, tad nevarēja būt runa par Anglijas procesuālo normu pielietošanu arbitrāžā. Bet, ja kontrakta pienācīgais likums bija angļu, tad radās interesants stāvoklis. Pirmām kārtām bija jānoskaidro, vai bija iespējams, ka arbitrāžas procesuālais likums atšķiros no kontrakta pienācīgā likuma.

Lords Vilberforss izteica viedokli, ka Anglijas arbitri ir izšķīruši daudz, strīdu par kontraktiem, kuru pienācīgais likums bijis ārvalstu. Tika nolemts, ka angļu tiesa nav tiesīga īstenot uzraudzību pār Skotijā notikušu arbitrāžu, neskatoties uz to, ka gan kontrakta, gan arbitrāžas atrunas likums bija angļu un būtu neparasti, ja šis arbitrāžas no procesuālā viedokļa nebūtu vadījušāspēc Anglijas Arbitrāžu likuma, izņemot strīdus, kurus Starptautiskā komercijas kamera, kaut arī tur varēja pielietot Anglijas

procesuālās normas. Vilberforss uzskatīja, ka arbitrāžām bija jāvadās pēc tā paša principa kā tiesām, kuras savam procesam pielietoja lexfori likumu kopš lorda Broug-hama sprieduma Dona pret Lipmanu lietā^11.

Ja angļu kontrakta puses noteic arbitrāžu Šveicē, Cīrihē, tad Anglijas tiesības noteiks arbitrāžas atrunas spēku, interpretāciju un sekas, kā arī tās jurisdikcijas ietvarus. Bet arbitrāžas procesu, ieskaitot to, ciktāl šī arbitrāža ir tiesu kontrolei

controle), tādā gadījumā nosaka Šveices tiesības, jo Šveice ir visciešāk saistīta ar šo procesu (most closely connected) un būtu augstākā mērā neērti noturēt arbitrāžas procesu valstī A, pielietojot tajā valsts B procesuālās normas.'4

Arī Bank Mellatprecedentāmtika izlemts, ka "pastāv pamatprincips, ka saskaņā ar SPT noteikumiem, ja kontraktā nav noteikts citādi, arbitrāžas procesuālais likums ir pašas arbitrāžas likums neatkarīgi no tā, vai arbitrāža ir Anglijā, Skotijā vai kādā citā ārvalstī" (the fundamental principle is that under our rules of private international

law, in absence of any contractual provision to- the contrary, the procedural (or curial) law governing arbitrations is that of the forum of the arbitration, whether this be in England, Scotland or some foreign country). »

Tomēr pēdējā laikā parādījušās arī t.s. "delokalizitās,peldošās vai denacionalizētās arbitrāžas" (de-localised, floating, de-nationalised). Saskaņā ar šo arbitrāžu principu arbitrāžu procesuālās tiesības autonomi izvēlas puses un tām nav jāsaskan ar arbitrāžas vietas valsts likumu. Taču Anglijā šo principu neatzīst.

Arī ASVtiesībās pieprasa procesuālo normu izvēlē jebkāda veida stingru saistību (substantional relationship) ar pašu darījumu, kas var būt kontrakta sastādīšanas vietas, biznesa vietas, pušu domicila vai inkorporācijas vietas likums. ASV Vispārējā komerciālajā kodeksā noteikts: ja transakcija ir saistīta kā ar vienu, tā otru pusi, puses ir tiesīgas izvēlēties jebkuras puses likumu.97

No procesuālā un normatīvo avotu viedokļa nacionālās no starptautiskajām arbitrāžām pirmām kārtām atšķiras ar to, ka nacionālajās arbitrāžās, procesam notiekot vienas valsts ietvaros, pamatā pielieto nacionālās tiesības.

Turpretim starptautiskās arbitrāžas, kuras uzskata par "nenacionālām, transnacio-nālām vai peldošām" (transnational, floating), pielieto savas procesuālās normas. Ir arī formāli nacionālas arbitrāžas, kuras būtībā pilda starptautisko arbitrāžu funkcijas, kā, piemēram, Jūras arbitrāža Londonā.

Pēc vispārpieņemtā principa katra arbitrāža pati pieņem savas procesuālās normas, kuras pamatā balstās uz nacionālajām procesuālajām normām. Tomēr ir zināmas procesuālās normas, kuras pasaulē plaši pielieto arī citās arbitrāžās. Pie tādām pieder UNCITRAL noteikumi, Starptautiskās tirdzniecības palātas, Nīderlandes Arbitrāžu institūta u.c. procesuālās normas. Ad hoc arbitrāžas var pašas savas procesuālās normas arī nepieņemt, bet kādas konvencionālās vai arī noteiktas pastāvīgās arbitrāžas

procesuālās normas.

Plaši izplatīta ir prakse, kad pie nacionālajām tirdzniecības palātām ir izveidotas arbitrāžas, kas darbojas kā starptautiskās, bet strādā pēc sava procesa, kurš balstīts uz dotās valsts tiesībām. Šādas arbitrāžas darbojas pie Cīrihes Tirdzniecības palātas, Zenēvas Tirdzniecības un industrijas palātas, Milānas Tirdzniecības palātas un Parīzes Tirdzniecības

Par noteiktā strīdā pielietojamām procesuālajām normām un procesa vadīšanu puses savstarpēji vienojas. Pastāvīgajās arbitrāžās procesu vada (administrē) dotā arbitrāža-pēc saviem pastāvīgajiem noteikumiem, bet ad hoc gadījumā arbitri paši vienojas par procesa vadību.

Arbitrāža, kas pati noteic savu kompetenci, 8. panta 1. daļā minētajā gadījumā var interpretēt kompromisu un citus dokumentus, uz kuriem šī kompetence ir balstīta (9. pants).

Ja kompromisā nav noteikuma par procesa laikā lietojamo valodu, tad pēc ANO 1958. gada Paraugnoteikumu 13. panta procesa valodu nosaka paši arbitri. Puses savai

'"Dicey and Morriss, ibid., pp. 539 — 540.

97 Eugen F. Scoles, Peter Hay, pp. 644 — 649.

9•• a u a Law Library. Evidence in International Arbitration Proceedings, UK ( 1 9 9 5 ) p. 7.

pārstāvībai procesā iecel aģentus, kās darbojās ka starpnieki (intermediares) starp tribunālu un pusēm (14.1. p.). Turklāt pušu uzdevumā procesā var piedalīties arī padomnieki un advokāti (14.2. p.), kas tribunālam var dot jebkurus paskaidrojumus mutiski un rakstiski, iesniegt iebildumus un protestus, un arbitrāžas lēmumi šajos jautājumos ir galīgi (14.3. p.).

Arbitriem ir tiesības aģentiem, padomniekiem un advokātiem uzdot jautājumus un pieprasīt izskaidrojumus, kas tomēr netiek tulkoti kā tribunāla viedokļa izpausme (14.4. p.).

Pēc ANO 1958. gada Paraugnoteikumiem arbitrāžas process notiek divās fāzēs: rakstiskajā (pleadings), kad puses apmainās ar memorandiem, kontrmemorandiem un atbildēm uz jautājumiem, kā arī nepieciešamajiem dokumentiem, un mutiskajā (hearings), kuru veido pušu mutiska argumentācija un paskaidrojumi arbitriem. Ikviena tribunālam iesniegtā dokumenta apstiprināta kopijajānodod arī otrai pusei (15. p.).

' Sēdes vada superarbitrs, un tās ir atklātas vienīgi tad, ja puses tā nolemj. Sēžu protokolus paraksta superarbitrs un sekretārs (registrar or secretary). Pieraksti tiek saglabāti (16. p.).

Kad rakstiskā procesa dala ir pabeigta, tribunālam ir tiesības pieņemt vai noraidīt jebkuru rakstisko dokumentu tālāko iesniegšanu bez otras puses piekrišanas. Tomēr pusēm ir tiesības pieprasīt, lai tām atsevišķos jautājumos būtu arī tiesības iesniegt rakstiskas atbildes (17.1. p.).

Tribunālam ir tiesības pieprasīt pusēm iesniegt jebkurus nepieciešamos dokumentus un sniegt visus vajadzīgos paskaidrojumus (17.2. p.).

Tribunālam ir tiesības lemt par pierādījumu pienemamību, to vērtību (admissability ofthe evidence & its probative value), jebkurā laikā pieaicināt ekspertus un uzaicināt lieciniekus, kā arī apmeklēt vietu, kas ir saistīta ar procesu (to visit the scene connected with the process) [18.1. p.]. Pusēm irjāsadarbojas ar tribunālu, kam savukārt ir tiesības ņemt vērā, kā puses ievēro šā panta 1. daļas noteikumus (2.).

Ja kompromisā nav noteikts citādi, tribunāls var lemt parjebkurām blukusprasībūm (ancilliary claims), kuru izskatīšana ir nepieciešama strīda galīgai un kuras

tas uzskata par no strīda galvenās būtības (inseparable from the sub

ject-matter of the dispute) [19. p.].

Ja tas uzskata, ka steidzami apstākli to pieprasa, tribunālam ir tiesības noteikt iepriekšējos pasākumus otras puses tiesību aizsardzībai (20. p.).

Debatesformāli var uzskatītpar slēgtām, kad puses tribunāla kontrolē ir beigušas izteikt (present) savu viedokli (21.1. p.).

Atjaunot debates pat pēc to slēgšanas tribunālam ir tiesības jebkurā laikā līdz sprieduma taisīšanai, ja ir atklājušies jauni tādas dabas pierādījumi, kuriem varbūt izšķkoša nozīme, vai arī ja tribunāls pēc pamatīgas apspriešanas nāk pie slēdziena, ka atsevišķus jautājumus nepieciešams noskaidrot tuvāk (21.2. p.).

gadījumus, kad prasītājs atzīst, ka taisnība ir atbildētājam (soundness of the defendants case), procesa pārtraukšana no prasītāja puses (discontinuance of the proceedings) nav pieļaujama bez atbildētāja piekrišanas (22.1. p.).

Puses var pārtraukt procesu (discontinue) pēc savstarpējas vienošanās, un tribunālam tas jāņem vērā (22.2. p.).

Ja puses panāk savstarpēju izlīgumu• (reach • settlement), tad arī tas tribunālam jāņem vērā, un tribunāls, ja uzskata to par piemērotu, ar pušu piekrišanu var izlīgumu ietvert savā spriedumā (23. p.).

PIELIETOJAMĀS TIESĪBAS

Pielietojamo tiesību noteikšana visumā pieder pie procesajautājumiem, tomēr tā veido atsevišķu, principiālu problēmu un tāpēc tiks izskatīta šajā atsevišķajā apakšnodaļā.

Visumā arbitrāžas procesā pielietojamo tiesību avoti ir tie paši, kas SPT vispār. Tie ir šādi: starptautiskie līgumi, tajā skaitā starptautisko organizāciju statūti, starptautiskās un lokālās paražas, valstu likumdošana, kā arī pastāvīgo arbitrāžu statūti, reglamenti un procedūras noteikumi.

Kā procesuālās, tā materiālās normas arbitrāžai noteic strīdā iesaistītās puses.

Ja puses arbitrāžas ppienācīgo likumu nav izvēlējošās, tad to nosaka vai nu kontrakta pienācīgais likums, kas ir vispārējo tiesību sistēmas princips, vai arī tās valsts likums, kur arbitrāžas process notiek. Pēdējais princips tika pielietots Hamlina precedentā'"-' un vairākās citās lietās. Kaut arī šī koncepcija ir labi pamatota, tomēr tā nav neapstrīdama, jo Anglijas Lordu palāta ir uzsvērusi, ka arbitrāžas atruna ir tikai viens no vairākiem arbitrāžas pienācīgo likumu noteicošajiem faktoriem.1"" tos

Šī prezumpcija nedarbojas tad, ja puses nevar vienoties par arbitrāžas sastāvu un to veido kāda no starptautiskajām institūcijām, piemēram, ANO Starptautiskās tiesas priekšsēdētājs. Šādos gadījumos kontrakta un līdz ar to arī arbitrāžas pienācīgo likumu noskaidro, ņemot vērā daudzus ar kontraktu saistītus apstākļus, kas tuvāk aprakstīts nodaļā "Kontraktu tiesības".

Ja puses nodod strīdu kādai pastāvīgai arbitrāžai noteiktā valstī, tad šīs valsts tiesības arī var pieņemt par arbitrāžas pienācīgo likumu.1"1

Pastāv loti daudz patēriņa preču standarta pirkšanas un pārdošanas kontraktu noteiktās preču grupās, kuros jau ir noteikta piesaiste pie zināmas tiesību sistēmas, kā tas ir, piemēram, Graudu un pārtikas produktu tirdzniecības asociācijas (Grain and Feed Trade Association — GAFTA) ietvaros, kur strīdus izskata Londonas arbitrāžā.

Jautājums par arbitrāžas izvēli, lēmuma spēku, tās procesuālajām normām, arbitrāžas kompetenci var rasties pirms paša procesa, tā laikā vai arī pēc tā. Var

gadīties tā, ka, neskatoties uz vienošanos nodot strīdu arbitrāžā, viena no pusēm griežas tiesā. Ja process notiek valstī, kur neviena no pusēm ar uzņēmējdarbību nenodarbojas, zaudētāja puse var atteikties lēmumu izpildīt. Turpretim uzvarējusī puse tieksies panākt lēmuma izpildi. „ , av . -v , igļg

"Hamlyn v. Talisker Distilery [1894] A.C. 202.

180Compagnie Tunissienne de Navigation SA. v. Compagnie d'Armement Maritime S.S. [1971]. A.C.

Tāpēc pirmām kārtām jāizlemj jautājums.par to,ļ«?c kāda likuma nosakapašas arbitrāžas atrunas saturu, jo zaudētājs, apstrīdot arbitrāžas lēmumu, var arī atsaukties uz to, ka šī likuma norma vai izvēle nav ievērota. Var rasties arī šaubas, vai dotajai arbitrāžai vispār bija tiesības izlemt šo precedentu. Šos jautājumus noteic likums, kas piemērojams arbitrāžas izvēlei vai atrunai (the proper law of the arbitration agreement). Parasti likumu, kas piemērojams arbitrāžas izvēlei, nosaka pēc tās pašas tiesību sistēmas, kuru pielieto, sastādot kontraktu "‘, kura sastāvdaļa ari ir arbitrāžas atruna.

Taču var arī būt izņēmuma gadījumi, kad arbitrāžas atrunu nenosaka tas likums, pēc kura vadās, sastādot kontraktu. Tomēr vadošā tendence ir pakļaut gan kontraktu, gan arbitrāžas atrunu tās valsts likumam, kur notiek arbitrāža. Šī prezumpcija saskaņā ar Lordu palātas lēmumu tomēr nedarbojas, ja kontraktā nav arbitrāžas atrunas vai arī ja kontraktā ir noteikums par to, ka arbitrāžas vietu nosaka paši arbitri vai kāda neatkarīga institūcija. gadījumos kontraktu un arbitrāžas izvēles noteikumus

nosaka tradicionālā kārtībā.

Arbitrāžas izvēli noteicošais likums nosaka arbitrāžas kompetenci, lēmuma spēku un interpretāciju. Šis likums nosaka, vai arbitrāžas lēmums pusēm ir saistošs, pat ja viena no pusēm uzstāj, ka kontrakts nav spēkā, ir apstrīdams vai vispār prettiesisks (void, voidable or illegal). Šis likums nosaka tāpat, vai iespējams pārnest uz doto strīdu arbitrāžas atrunas noteikumus no cita kontrakta starp tām pašām pusēm vai vienu no tām un trešo pusi.

precedentā, kur kontrakts bija sastādīts saskaņā ar tiesībām, bija arbitrāžas atruna, kas neparedzēja arbitrāžas vietu, bet noteica, ka arbitrāžai jābūt ne vēlāk kā 90 dienas pēc strīda rašanās. Kad šis termins bija notecējis, prasītājs griezās Anglijas tiesā saskaņā ar šīs valsts 1950. gada Arbitrāžas likuma 27. panta noteikumiem, kur bija paredzēta iespējamība griezties arbitrāžā arī pēc termiņa notecēšanas, ja citādi puse varētu nonākt pārmērīgās grūtībās.

Tiesa nosprieda, ka tai ir tiesības pagarināt pretenziju termiņu, lai gan pati arbitrāža būtu varējusi notikt arī citā valstī un to varēja izveidot saskaņā ar Starptautiskās tirdzniecības palātas arbitrāžas noteikumiem. Tiesa, pamatojot savu jurisdikciju, atsaucās uz to, ka arbitrāžas atrunā bija noteikts pielietot tiesības. Precedentā

tiesa nosprieda, kajautājumu par to, vai pretenziju termins pagarināms vai ne, nevarēja noteikt ar vēl nezināmas arbitrāžas valsts tiesībām. Tās varēja noteikt saskaņā

ar tās valsts tiesībām, pēc kurām bija sastādīts

Arbitrāžas pielieto vispārpieņemtās starptautisko tiesību normas, ja kontraktā nav noteikts citādi. Līdz ar to viens no dominējošajiem arbitrāžas izveidošanas noteikumiem ir pušu gribas autonomija (party autonomy). Šis princips radās jau XIX gadsimtā, tomēr tas nav vienīgais princips, jo tas pieļauj pusēm izvairīties no tiesas valsts sociālās un publiskās kārtības ievērošanas. ASV tiesības ierobežo pušu gribas autonomiju tiesību sistēmas izvēlē tādējādi, ka izvēlētajai tiesību sistēmai

102 Par 1o sk. nodaļā "Saistību tiesības".

m International Tanak & Pipe SA.K. v. Kuwait Aviation Fuelling Co. K.S.C.

H .'Dicey and Morriss, ibid., pp. 537 — 539.

jabut vismaz kaut kādai saistībai . vai . nu ar pusēm, vai pašu darījumu (transaction). Tāpat Amerikā pušu gribas autonomijas principa pielietošana nedrīkst novest pie tādu tiesas valsts svarīgu politikas noteikumu pārkāpumiem (important policies of the forum of the state), kuri citādi būtu jāievēro. Šo noteikumu ietvaros pušu gribas autonomijas principu ASV atzīst saskaņā ar vairākiem likumiem.1"5

Turpretim kontinentālo tiesību valstīs (civil law countries) tiesas noteic kompetentās tiesības Vietējās tiesības pielieto vienīgi subsidiāri, kad citādi pielietojamā

ārvalstu likuma saturu noteikt nav iespējams. Šāda kārtība noteikta, piemēram, Austrijas Federālajā starptautisko privāttiesību likumā. Austrijā puses ir brīvas pielietot ari likumu, kam nav tiešas saistības ar Analoga kārtība ir arī saskaņā

ar šīs valsts Starptautisko privāttiesību likumu.1"8

Vācijā puses var izvēlēties un pielietot likumu, kas ir klajā pretrunā ar imperatīviem citādi pielietojama vācu likuma noteikumiem. Tomēr Vispārējo tirdzniecības noteikumu likums^1"9 nosaka, ka, izvēloties ārvalstu likumu, šai izvēlei jābūt attaisnotam pamatam."" Austrijā šajā zinā nedrīkst pielietot ārvalstu likumu, kas pārkāpj imperatīvas Austrijas patērētāju un darba tiesību normas. Francijā saskaņā ar tās jaunā Civilprocesa kodeksa normām puses bauda gribas autonomiju.

Ja Amerikā puses izmanto pušu gribas autonomiju vienīgi, lai noteiktu likumu, kas reglamentē kontrakta sastādīšanu un interpretāciju, to gribas autonomija nav ierobežota^ A A A A A A A A A «iļp re c e de ntā'" kravas piegādes kontrakta reglamentācijai un interpretācijai pielietoja likumu, kaut arī šī krava bija jāpārved no Pakistānas uz ASV ar Grieķijas kuģi. Tātad kontraktam nebija nekādas saistības ar angļu likumu. Tomēr ASV tiesa pielietoja Anglijas likumu kā atbilstošu (proper) kravas piegādes nokavēšanas lietā (suit for delay of delivery), kaut arī tas noveda pie sprieduma, kas bija pretrunā ar Amerikas likumu.

Pušu gribas autonomijai tomēr ir savas robežas, ja izvēlētais likums rupji un būtiski pārkāpj tiesas valsts publiskās kārtības pamatnormas ("strongly" and "fundamentally"). Nenozīmīgas ārvalstu likuma netiek ņemtas vērā. Tomēr zināmas diskusijas, lai varētu noraidīt pušu gribas autonomiju, rodas, mēģinot tiesā noskaidrot, nozīmē "rupji" un "pamatnormas". Citās tiesās, noraidot pušu gribas autonomiju, mēģināts argumentēt ar terminu "amorāli" (immoral) vai arī "taisnīgums un sabiedriskā labklājība".

Precedentu tiesības pieprasa, lai izvēlētajam likumam tomēr būtu kaut kāda saistība ar darījumu (transaction), kā, piemēram,

m See Para. j 87 of the Restatement, Second; Universal Commercial Code.

Latin. — saskaņā ar saviem pienākumiem.

107BGB 1,1978, No. 304.

108 Rabeis Zeitschrift 716, 7 3 8- 3 9 (1978). n -

109 E. F. Scoles, P. Hay, "Conflict of Laws", St. Paul. Minn. (1986) pp. 634 — 635. . > m*rv» •

110AGB-Gesetz 234 No. 8 (1977).

"' Helenic Lines, Limited v. Embassy of Pakistan.

112 Crawford v. Seattle, Renton & Southern way Co., Wash. 628, P. 1155 (1915). See - Eugen F. Scoles, Peter Hay, p. 644. •,. - . m -t ,enc -

ARBITRAŽAS LĒMUMA PIEŅEMŠANA,TĀ SPĒKS, INTERPRETĒŠANA, ATCELŠANA UN IZPILDĪŠANA PIESPIEDU KĀRTĀ

Lēmumu pieņemšana. Pēc ANO 1958. gada Paraugnoteikumu 11. panta arbitrāža nevar pieņemt non liquet lēmumu, pamatojoties uz to, ka šajājautājumā nav piemērojamu tiesību normu.

Pēc 12. panta visus lēmumus pieņem ar tribunāla sastāva balsu vairākumu. Pēc Anglijas 1979. gada Arbitrāžas likuma sadaļas l(6)(a) arbitriem savs spriedums ir jāpamato (shall state reasons). Ja tas nav izdarīts vai arī nav izdarīts pietiekami detalizēti un pamatoti, tiesnesis, kas pieņem lēmumu par arbitrāžas sprieduma izpildīšanu, var pēc šā likuma sadaļas l(5)(a) superarbitram pieprasīt to izdarīt.11'

Sprieduma spēks. Jautājumu, vai arbitrāžas lēmums ir vai nav spēkā, tā sekas un interpretāciju (validity, effect and interpretation) nosaka likums vai tiesību sistēma (the proper, governing or applicable law), pēc kuras vadās arbitrāža. Lai lēmumu varētu izpildīt piespiedu kārtā, tam, piemēram, Anglijā, jābūt spēkā saskaņā ar arbitrāžas procesu noteicošo likumu, tātad parasti tās valsts likumu, kur process notiek. Šis pats likums nosaka arī, vai arbitri v ar vai nevar taisīt spriedumu pēc principa ex equo et bono. Ja spriedums ir spēkā pēc tā procesuālā likuma, tad Anglijā tiek uzskatīts, ka tas ir spēkā. Vispār Anglijā tiek uzskatīts, ka spriedumam jābūt spēkā pēc kaut kāda — vienalga, Anglijas vai ārvalstu — likuma.

Ja arbitrāžas līgumā nav noteikts citādi, arbitrāžas lēmums (arbitral award, decree) pusēm ir saistošs, nav pārsūdzams un tas irjāpilda.

Ja puses par to ir vienojušās vai to nosaka arbitrāžas valsts likums, tad nav spēkā arbitrāžas spriedums, kas pieņemts pēc tam noteiktā termiņa. Piemēram, pēc Zviedrijas likumdošanas, ja abas puses rezidē Zviedrijā, arbitrāža nedrīkst ilgt vairāk par sešiem

mēnešiem.[261]

Pēdējā laikā, kad vairāk tiek pielietotas tā saucamās "delokalizētās" arbitrāžas, tiesneši ir ierosinājuši, ka šo arbitrāžu gadījumā, kad tās pielieto nevis noteiktas valsts, bet gan lex likumu, šāds spriedums ir spēkā un to var

Sprieduma spēku var apstrīdēt (validity of the award may be challenged) pēc ANO 1958. gada Paraugnoteikumu 35. panta jebkura puse uz šādiem pamatiem:

(a) tribunāls ir pārsniedzis savas pilnvaras;

(b) arbitra

(c) lēmums nav pamatots vai arī rupji pārkāpti procesa noteikumi;

(d) nav spēkā arbitrāžas vai kompromisa noteikumi.

Tā pēc (a) principa, atsaucoties uz ultra vires^1 precedentu, tika apstrīdēts arbitrāžas lēmums slavenajā 1931. gada ASV un Lielbritānijas robežu strīdā^262, kad arbitrāžas

\645i

lēmumu atteicas atzīt abas puses, pamatojoties uz to, ka arbitrs — Holandes karalis bija pārsniedzis instrukcijas, kas bija noteiktas kompromisā.

Ja trīs mēnešu laikā no dienas, kad sprieduma spēks ticis apstrīdēts, puses nav vienojušās par citu tribunālu, tad pēc minētajiem ANO Starptau

tiskā tiesa ir tiesīga pasludināt, ka dotais spriedums pilnībā vai daļēji nav spēkā. Iepriekš 35. panta (a) un (c) apakšpunktos minētajos gadījumos spēks jāapstrīd sešu mēnešu laikā pēc korupcijas vai tādu faktu atklāšanas, kas dod tiesības pieprasīt, ka spriedums nav spēkā. Jebkurā citā gadījumā pieteikuma noilgums ir desmit gadu no sprieduma pasludināšanas (rendering the award) [36.2. p.].

Tiesa var apturēt sprieduma izpildīšanu piespiedu kārtā pēc ieinteresētās puses iniciatīvas, kamēr tiek izskatīts iesniegums par sprieduma pasludināšanu par spēkā neesošu (grant a stay of execution pending the final decision on the application for annulment), to pieprasa apstākļi [36.3. p.].

Ja ANO Starptautiskā tiesa ir pasludinājusi spriedumu par spēkā neesošu, tad strīdu nodod citam pēc pušu vienošanās izveidotam arbitrāžas tribunālam. Ja šādas vienošanās nav, rīkojas Paraugnoteikumu 3. pantā noteiktajā kārtībā.

Arbitrāžas lēmumu var pārskatīt (judical revue) saskaņā ar AN O Arbitrāžas paraugnoteikumu 38. panta 1. dalu pēc jebkuras puses ierosinājuma, pamatojot to ar tāda jauna nozīmes fakta atklāšanos, kas nebija zināms ne tribunālam,

pieņemot spriedumu, ne pusei, kas ierosina to pārskatīt, un šī nezināšana nebija saistīta ar šīs puses nevīžību (negligence).

Pieteikuma noilgums ir seši mēneši no jaunā fakta atklāšanās un jebkurā gadījumā ne mazāk kā desmit gadi no sprieduma pieņemšanas (rendering award) [38.2. p.].

Pirmajā instancē tribunāls lemj par minētā fakta pastāvēšanu un tālāk par pārskatīšanas prasības pieņemšanu (admissibility) [38.3. p.]. Ja tribunāls nospriež, ka prasība ir pieņemama, tā tālāk lemj par lietas būtību (4.). Ja vien iespējams, lēmums jāpārskata tai arbitrāžai, kas ir pieņēmusi pirmo lēmumu (5.). Ja tas nav iespējams un puses nenolemj citādi, lēmumu pārskata ANO Starptautiskā tiesa (6.). Arbitrāža vai tiesa, kas pārskata lēmumu, var apturēt tā izpildīšanu līdz jaunā lēmuma pieņemšanai

Dažas arbitrāžas atrunas (arbitral clauses), kā minēts piemērā ar ANO Arbitrāžas paraugnoteikumiem, ka saskaņā ar tām izveidoto lēmumus var

pārskatīt ANO Starptautiskā tiesa. Taču arbitrāžas lēmumu nevar apstrīdēt pēc apelācijas termiņa notecēšanas.12"

Anglijā tiesa arbitrāžas spriedumu var pārskatīt loti ierobežotos gadījumos pēc 1979. gada Arbitrāžas likuma. Dažos kompromisā labi noteiktos gadījumos puses var pilnīgi izslēgt arbitrāžas spriedumu pārskatīšanu tiesās. Tādējādi Anglijas 1979. gada Arbitrāžas likums stipri nosveras par labu arbitrāžas sprieduma galīgumam. Tiesa arbitrāžas lēmumu var pārskatīt pēc jebkuras puses apelācijas iesniegšanas Augstākajā tiesā jebkurā tiesību jautājumā šādos gadījumos:

(a) ja tam piekritusi otra puse; .

(b) ar tiesas atjauju, ja noskaidro, ka attiecīga tiesību noskaidrošana

pašos pamatos ietekmētu vienas vai abu arbitrāžas procesā iesaistīto pušu tiesības.

Praksē abas puses vienlaikus loti reti pieprasa pārskatīt arbitrāžu lēmumus tiesā. Parasti to dara tikai zaudējusī puse, bet tai nav neapstrīdamu tiesību pieprasīt pārskatīt arbitrāžas lēmumu. izlemt ir tiesīga vienīgi tiesa.

Tā saucamajās Nemas vadlīnijās (Nemo guidelines), kuras ir formulētas atbilstoša nosaukuma precedentā^263 un tika izskaidrotas Antaios kompānijas parastie kontrakti (one-off contracts), kuriem ir tikai viena notikuma nozīme, no kontraktiem, kas ir saistīti ar vispārēju nozīmīgumu (involving a question of general importance). Pēc vadlīnijām pārskatīšanas iemesls facie "acīmredzama

netaisnība" (obvious wrong), kam par piemēra lords Diploks (Diplock) min Suecas kanāla slēgšanu. Augstākā tiesa apelācijas iesniegumu, ja lēmuma pār

skatīšana "nevarētu radīt ievērojamu ekonomiju" un "ja nav apmierinātas

likuma prasības".[264]

Sprieduma interpretēšana tā jēgas un ietvaru noskaidrošanai, ja starp pusēm par to pastāv domstarpības, pēc ANO Paraugnoteikumu 33. panta i, dakts notiek trīs mēnešu laikā no sprieduma pēc jebkuras puses prasības, kas tiek iesniegta tai

pašai arbitrāžai. Ja tas nav iespējams un iepriekš minētajā laikā puses nav vienojušās par citu risinājumu, strīdu var nodot ANO Starptautiskajai tiesai pēc jebkuras puses prasības (33.2. p.).

Interpretācijas pieprasījuma gadījumā tribunāls vai ANO Starptautiskā tiesa var lemt, vai un cik tālu sprieduma izpildīšana tiek apturēta, kamēr tiek izskatīts tā interpretācijas jautājums (33.3. p.).

lēmuma atcelšanā pamatjautājums ir kompetence. Pēc principa, ja tiesa noskaidro, ka arbitram lietā nav bijusi jurisdikcija, tā atcel arbitra lēmumu un pusēm atliek vai nu nodot lietu jaunā arbitrāžā, vai arī vietējā tiesā.[265]

Francijas, Holandes, Šveices un ASV tiesām ir tiesības atcelt (to set aside) arbitrāžu lēmumus, kas šo valstu teritorijā. Līdzīgus uz arbitrāžas vietu

balstītus likumdošanas principus satur arī daudzu citu valstu likumdošana un UNCITRAL Paraugnoteikumu 1.(2) pants. Francijas un Šveices likumdošana šo principu attiecina uz arbitrāžas lēmumiem, kas pēc šo valstu procesuālajām

normām. Pēc Francijas Jaunā CPK 1504. panta arbitrāžas spriedums, kas pieņemts Francijā starptautiskajā arbitrāžā, var tikt atcelts, pamatojoties uz procesuālajām normām. Pēc 1505. panta prasība par arbitrāžas sprieduma atcelšanu jāiesniedz tā reģiona apelācijas tiesā, kur spriedums pieņemts. Līdzīgs princips tiek ievērots ari Holandē.[266]

Pēc 1985. gada 13. maija Likuma tiesām nav tiesību atcelt arbitrāžas

lēmumu, gadījumus, kad viena no pusēm ir fiziska persona— pilsonis vai pastāvīgi dzivo Beļģija — vai. puse ir firma,, kas izveidota pec Beļģijas likuma, vai tai ir galvenā mītne vai nodaļa (seat or a branch) Beļģijā.126

Ārvalstu arbitrāžu sprieduma izpildīšana piespiedu kārtā vairākumā valstu notiek tāpat kā nacionālo arbitrāžu spriedumu izpildīšana saskaņā ar vietējo procesuālo likumdošanu, ja šis spriedums ir galīgs un spēkā esošs.

Lai ārvalstīs pieņemtu lēmumu varētu izpildīt piespiedu kārtā pēc Anglijas 1 950. gada Arbitrāžas likuma II daļas in personām'", tam pusēm, piemēram, Anglijā no angļu tiesību viedokļa jābūt galīgam un saistošam (final and binding). Vai lēmums ir galīgs no angļu viedokļa, nosaka arbitrāžas procesa likums vai arī tās valsts likums, kur lēmums ir pieņemts. Šis princips tiek pielietots vispārējās tiesību sistēmas valstīs.'3

Tomēr ārvalstu arbitrāžu lēmumu izpildīšanai pastāv arī zināmi priekšnoteikumi. Piemēram, Anglijā pēc 1950. gada Arbitrāžas likuma tiek izpildīti . ' «uz arbitrāžas līguma pamatoti spriedumi;

«s spriedumi, kas skar vismaz vienu personu, kura pakļauta britu monarha jurisdikcijai, ja arbitrāžas vietas valstī pret Angliju tiek ievērots abpusības princips, respektīvi, tur tiek īstenoti angļu arbitrāžu spriedumi (likuma 35. sadala).

Anglijā pirms ārvalstu arbitrāžas sprieduma izpildīšanas nepieciešams iepriekš saņemt sprieduma izpildīšanas orderi (enforcement title) [citās valstīs — ekzekvatūru] no tiesas pēc 1950. gada Arbitrāžas likuma 36. sadaļas. Tomēr, kājau iepriekš minēts, piespiedu kārtā tiek īstenots tikai galīgs un spēkā esošs spriedums. Ārvalstu spriedumi, kas izteikti naudas summā, izpildāmi pēc šā likuma 26. panta un sterliņu mārciņās. Ja ārvalstu arbitrāžas lēmumam pēc šīs pašas valsts likuma nepieciešams tiesas spriedums, arī Anglijas tiesa var iepriekš pieprasīt šīs valsts tiesas spriedumu, bez kura šādam arbitrāžas lēmumam Anglijā nebūs nekāda spēka.

Ārvalstu arbitrāžas spriedumu izpildīšanas priekšnoteikumi Anglijā pēc 1950. gada Arbitrāžas likuma 37. sadaļas un arī citās vispārējās tiesību sistēmas valstīs atbilstoši to likumdošanai vēl ir šādi:

(a) spriedums taisīts saskaņā ar arbitrāžas līgumu, kas tā pieņemšanas brīdī bija spēkā saskaņā ar tā pienācīgo likumu;129

(b) spriedumu taisījis tribunāls, kas noteikts līgumā vai arī izveidots pēc pušu vienošanās;

(c) spriedums taisīts atbilstoši arbitrāžas procesa pienācīgajam likumam;

(d) spriedums ir galīgs valstī, kur tas ir

(e) spriedums ir taisīts lietā, kura pēc Anglijas likuma var nodot Konvencionālo arbitrāžas spriedumu izpildei (enforcement of Convention awards)

Anglijā noteikta nedaudz atšķirīga kārtība, un tā skar tikai ANO 1958. gada Ņujorkas

'-" Amending the Belgian Code Judiciare, Art 1717.

127 Latin. — attiecībā uz personu.

128 McClean J. D., "Morriss: The Conflicts of Laws"., p. 134.

12'Union Nationale des Cooperatives Agricoles v. Catterall. [ 1959] 2 Q.B. 44, p. 134.

130 Union Nationale des Cooperatives Agricoles v. Catterall.

131 Cit. pēc Morriss J. H. C, North P. M., "Cases and Materials on Private Internationa] Law", London (1984) p. 211.

Konvencijas par spriedumu atzīšanu un izpildīšanu^267 valstīs taisītos

spriedumus. Šādus spriedumus pēc 1975. gada Arbitrāžas likuma 3. un 6. sadaļas īsteno Anglijā un Velsā vai nu ar tiesas spriedumu (by action), vai arī saskaņā ar gada

Arbitrāžas likuma 26. sadalu.

Ikvienu konvencionālo spriedumu Anglijā uzskata par saistošu, un uz to var atsaukties šīs valsts tiesās. Pusei, kas grib panākt konvencionālā sprieduma izpildi, irjāiesniedz

(a) sprieduma oriģināls, kura autentiskums ir attiecīgi konstatēts (duly authenticated) vai kura kopija atbilstoši apstiprināta;

(b) arbitrāžas līguma oriģināls vai atbilstoši apstiprināta tā kopija;

(c) ja spriedums ir svešvalodā, — tā tulkojums, kuru ir apstiprinājis zvērināts tulks, diplomātiskais vai konsulārais aģents.

Konvencionālā sprieduma izpildīšanu nedrīkst atteikt, izņemot gadījumus, kad persona, pret kuru šis spriedums ir taisīts, saskaņā ar 1975. gada Arbitrāžas likumu pierāda, ka

(2)(a) pēc tai pielietojamā likuma persona, pret kuru taisīts spriedums, nav bijusi tiesībspējīga;

(b) arbitrāžas līgums pēc tam pielietojamā likuma nebija spēkā, bet, ja tas nav skaidrs, tad pēc tās valsts likuma, kur spriedums taisīts;

(c) puse nav bijusi pienācīgi informēta par arbitra iecelšanu vai procesu vai arī jebkā citādi nav bijusi spējīga izklāstīt savu viedokli; vai

(d) spriedums skar jautājumus, kas ir ārpus arbitrāžas līguma; vai

(e) arbitrāžas sastāvs vai tās process nebija atbilstošs arbitrāžas līgumam, bet, ja līguma nav, tad process atbilstošs arbitrāžas vietas likumam; vai

(f) spriedums pusēm vēl nav saistošs vai ir atlikts vai apturēts pēc tās valsts likuma, kur tas taisīts, un lēmumu par to ir pieņēmusi pēc šīs valsts likuma kompetenta institūcija;

(3) spriedums taisīts par lietu, kas nav nododama arbitrāžai.

(4) Ja no sprieduma taisīta par lietu, kas nav nododama arbitrāžai, tas ir izpildāms kuras objektu iespējams nodot

Anglijā nekonvencionālo ārvalstu arbitrāžas spriedumu var atteikties izpildīt šādos gadījumos:

(a) pēc arbitrāžas līguma šiem arbitriem nebija jurisdikcijas;[268]

(b) spriedums ticis panākts krāpnieciskā

(c) sprieduma izpildīšana būtu pretrunā ar Anglijas publisko politiku;[269]

(d) process, kā rezultātā spriedums tika pieņemts, ir bijis pretrunā ar dabiskajām

tiesībām.137

Francijā pēc CPK 1477. un 1478. panta gan starptautisko, gan nacionālo arbitrāžu spriedumu izpildīšanai nepieciešams pamatots tiesas lēmums (exequatur accompanied by reasons). Arī atteikumam pec CPK 1478. panta jabut pamatotam. Noilgums apelācijai ir 30 dienas no apstrīdamā lēmuma. Tomēr ekzekvatūru garantējošs lēmums nav tieši pakļauts tiesas pārskatīšanai. Tas ir vienīgi anulējams (CPK 1488., 1504. p.).'a

STRĪDU IZSKATĪŠANAS NOTEIKUMI LATVIJAS INVESTĪCIJU AIZSARDZĪBAS LĪGUMOS

Arbitrāžas noteikumi ietverti arī Latvijas Investīciju aizsardzības līgumos. Latvija noslēgusi daudz šādu līgumu, un to noslēgšanajoprojām turpinās. Tie ir samērā līdzīgi, tāpēc šajā apakšnodaļā tiks analizēta tikai daļa no tiem.

Latvijas 1993. gada 20. aprīļa Investīciju aizsardzības līguma ar Vāciju™ 10. pantā noteikta strīdu izskatīšanas kārtība starp dalībvalstīm, arī starpvaldību sarunās un pušu izveidotā Ja puses nevar vienoties par tās trešo locekli,

izveido ANO Starptautiskās tiesas priekšsēdētājs, tā vietnieks vai, ja tie ir pušu pilsoņi, viens no tiesas

Ja abas puses ir 1965. gada 18. marta Vašingtonas Konvencijas par ieguldījumu (investīciju) strīdu izskatīšanu starp valsti un citas valsts pilsoni dalībnieces, tad strīdu var izskatīt Konvencijas 27. pantā noteiktajā kārtībā.

1992, gada 22. decembra Investīciju aizsardzības līguma arSiwiln 9. pants nosaka strīdu izskatīšanas kārtību starp līgumslēdzēju pusi un ieguldītāju konsultācijās un arbitrāžā. Ja puses nevar vienoties par arbitrāžas priekšsēdētāju, tās var uzaicināt Parīzes Starptautiskās tirdzniecības palātas arbitrāžas tiesas prezidentu "iecelt attiecīgos arbitrus". Var piemērot arī minētās 1965. gada Vašingtonas konvencijas noteikumus. Arbitrāža pati noteic savu procedūru. Puses līgumā atsakās arbitrāžas laikā atteikties no šīs procedūras un pāriet pie strīda izskatīšanas diplomātiskā ceļā.

Minētā līguma ar Šveici 10. pants noteic izskatīt strīdus starp līgumslēdzējām pusēm un arī par līguma tulkošanu diplomātiskā ceļā vai "arbitrāžas tiesā", kuras priekšsēdētāju, ja puses nevar vienoties, ieceļ ANO Starptautiskās tiesas priekšsēdētājs pēc jebkuras puses lūguma. Arbitrāžas lēmumi ir galīgi un nav pārsūdzami.

Līdzīga strīda izskatīšanas kārtība kā līgumā ar Šveici noteikta arī Investīciju aizsardzības līgumā ar

Par strīda starp Latviju un Zieme hi investīciju banku (Nordic Investment Bank) izskatīšanas institūciju par 1994. gada 9. augusta Līguma par Ziemeļu investīciju bankas tiesisko stāvokli Latvijas interpretāciju vai pielietošanu noteikta

arbitrāža pēc līdzīgiem komplektācijas noteikumiem kā iepriekš minētajā līgumā ar

'•H Survey of International Arbitration Sites pp. 45—46.

139 Līguma pilns nosaukums ir Līgums starp Latvijas Republiku un Vācijas Federatīvo Republiku par

ieguldījumu veicināšanu un abpusēju aizsardzību.

..... Latvijas Vēstnesis. — 1994. — 13. aug.— 2. ipp. • '

Pilns nosaukums kā minētais.

142 Latvijas Vēstnesis. — 1994. — 10. martā. — 2. Ipp. ,

143 Latvijas Vēstnesis. — 1 99 4. — 13. aug. — 2. Ipp. • * B " *•

vietai jabut Parīze, ja puses nevienojas par citu vietu. Līguma noteikts, ka "trešajam arbitram ir absolūtas tiesības izlemt visus jautājumus, kad abas puses ir nesaskaņā". • o

Pusēm jāpielieto ICSID Vašingtonas noteikumi (sk. tālāk).144

Šie LR noslēgtie investīciju aizsardzības līgumi nosaka strīdu izskaušanas kārtību starp ieguldītāju un dalībvalsti, kā arī starp dalībvalstīm. Tā investīciju līgumos ar Skandināvijas valstīm"[270] par pirmo minēto strīdu izskatīšanas institūciju ir noteikts Starptautiskais ieguldījumu strīdu izskatīšanas centrs, kas darbojas saskaņā ar 1965. gada 18. marta Vašingtonas Konvenciju par ieguldījumu strīdu izskatīšanu starp valsti un citas valsts pilsoni, vai ad hoc arbitrāžas tiesa, kas izveidota saskaņā ar ANO Starptautiskās tirdzniecības tiesību komisijas arbitrāžas noteikumiem.

Ja abas puses ir 1965. gada Vašingtonas Konvencijas par ieguldījumu strīdu izskatīšanu starp valsti un citas valsts pilsoni dalībnieces, strīdu var izskatīt 27. pantā noteiktajā kārtībā.

Cita informācija par šo līgumu ietverta "Juridisko personu statuss" un

J. V. Vilnes monogrāfijā "Starptautiskās investīcijas".[271]

,.,,.. Arbitrāžas noteikumi paredzēti arī vairākos pirmskara un tagadējās Latvijas tirdzniecības un kuģniecības līgumos, piemēram, 1924. gada 2. jūlija Tirdzniecības līgumā starp Latviju un Holandi,[272] kā arī tā saucamajos diametrālajos līgumos starp Latvijas valsti un ārvalstu investoru. vidū vispirms jāmin lielākie investīciju līgumi.

Tāds ir 1994. gada Lattelekom līgums starp Latvijas valsti un britu-somu kopuzņēmumu Tilts Communications, kurā par strīdu institūciju bija paredzēta Stokholmas arbitrāža.[273]

1995. gada Licences līgumā starp Latvijas Republiku un sabiedrību "Amoco Latvia Petroleum Company" un ''OiieprospekterinaAB" par strīdu izskatīšanas institūciju noteica vienīgi trīs arbitrāžu, kurai bija jādarbojas ar Londonas Starptau

tiskās arbitrāžas tiesas noteikumiem Londonā, ja nebija citas pušu vienošanās. Arbitrāžas lēmums ir galīgs, saistošs un izpildāms arjebkuras puses kompetentās tiesas palīdzību.[274]

LATVIJAS ŠĶĪRĒJTIESAS

9

Latvijas šķīrējtiesu tiesiskais regulējums noteikts CPK 3. Pielikumā "Nolikums par ar tā 1996. gada grozījumiem.[275] Pēc Nolikuma 2. panta var tikt izveidota konkrēta strīda izskatīšanai vai darboties pastāvīgi. Detalizētāks Latvijas

V.657J

šķīrējtiesu darbības regulējums šo rindu sarakstīšanas laika bija izstrādāts tikai "Šķīrējtiesu likuma" projekta līmenī.151

Pēc neatkarības atjaunošanas pastāvīgi darbojošās šķīrējtiesas funkcijas Latvijā zināmā mērā pildīja Saimnieciskā tiesa, kas darbojās uz 1991 gada Likuma par Saimnieciskās tiesas procesu pamata. Šis likums kā strīdu izskatīšanas institūcijas paredzēja arī pastāvīgi darbojošās arbitrāžas un pēc pušu iniciatīvas izveidotas šķīrējtiesas.

Saimnieciskā tiesa savas darbības laikā izpelnījās diezgan lielu kritiku, tāpēc 1995. gadā ar pāreju uz trīspakāpju tiesu sistēmu tā tika likvidēta un tās darbību reglamentējošie likumi tika atcelti, līdz ar to darbība palika ārpus likumdošanas regulējuma.

Latvijā darbojas četras pastāvīgās šķīrējtiesas, no tām divas darbojas pie nevalstiskām organizācijām: Latvijas Komercbanku asociācijas šķīrējtiesa (LKAŠ) — pie Latvijas Komercbanku asociācijas, bet Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kameras šķīrējtiesa (LTRKŠ) — pie Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kameras.

Latvijas Tirdzniecības un rūpniecības kameras šķīrējtiesa, kuras darbības

izskatīšanai šajā nodaļā tiks pievērsta vislielākā uzmanība, izveidota 1991. gadā pēc LTRK Prezidija apstiprināta Nolikuma kā "pastāvīgā šķīrējtiesa pamatojoties uz starptautisko praksi un paražu tiesībām par kā alternatīvu strīdu

veidu" (1.1.). Tā "pieņem izskatīšanai saimnieciskos strīdus, kuri nav pakļauti tiesu ekskluzīvai jurisdikcijai" (Nolikuma 2.4. punkts).

Šķīrējtiesnešus iecel un lietas izskata, pamatojoties uz UNCITRAL Šķīrējtiesas reglamentu, kas apstiprināts ar ANO ĢA 1976. gada 15. decembra rezolūciju 31/98 (Nolikuma 2.1. punkts).

UNCITRAL Šķīrējtiesas reglamentā Hāgas Šķīrējtiesas Ģenerālsekretāram uzticētās funkcijas izpilda LTRK šķīrējdesas Padome (2.3.). Ja puses vienojušās par savstarpēju strīdu izskatīšanu LTRK, tad tiekprezumēts, ka tās ir vienojušās par LTRKS Nolikuma, UNCITRAL Reglamenta piemērošanu un par "LTRK

tiesas Padomi kā kompetento iestādi, ja pušu vienošanās par šķīrējtiesu neparedz citādi"(2.4.).

LTRKŠ "darbu vada šķīrējtiesas Padome, kura sastāv no trīs locekļiem", tos uz diviem gadiem iecel LTRK Prezidijs. Padomes locekli no sava vidus ievēlē priekšsēdētāju. "Šķīrējtiesas Padomes locekļiem jābūt praktizējošiem juristiem, kuri specializējas saimnieciskajās tiesībās." (2.5)

Šķīrējtiesnešus un šķīrējtiesas priekšsēdētājus iecel LTRKŠ Padome, izvērtējot kandidātu profesionalitāti un pieredzi saistībā ar konkrēto lietu (2.7.) un neņemot vērā UNCITRAL Šķīrējtiesas'saraksta procedūru' (2.8.).

Lietu uzskata par uzsāktu, kad atbildētājs saņēmis paziņojumu par šķīrējtiesu saar UNCITRAL reglamenta 2. pantu. "Lietas izskatīšana organizējama ar brīdi, kad prasītājs vai puses iemaksājušas nodevu un nešu honorārus Nolikumā noteikto likmju apmērā" LTRKŠ norādītajā kontā (3.2.).

151 Pagaidām dziļākais pētījums par Latvijas šķīrējtiesām ir Kristīnes Ramzas 1997. gadāLU Starptautisko attiecību institūtā ar atzīmi "9" novērtētais maģistra darbs "Šķīrējtiesu darbība Latvijā pasaules prakses kontekstā", atsevišķas tā atziņas ir ņemtas vērā arī šajā monogrāfijā.

'Šķīrējtiesas atruna, kas iekļaujama līgumos, salīdzinājumā ar iepriekš minēto starptautisko arbitrāžu atrunām ir samērā vienkārša:

" 1 . Jebkurš strīds, nesaskaņa vai prasība, kas no šā līguma vai skar to

tā pārkāpšanu, izbeigšanu vai spēkā neesamību, tiks Latvijas Tirdzniecības

un rūpniecības kameras Rīgā saskaņā ar šīs nolikumu un

reglamentu.

2. Šķīrējtiesnešu skaits būs_(viens vai trīs).

3. Šķīrējtiesas izskatīšanas valoda(s) būs_."

Lietu izskatīšanu organizē LTRKŠ sekretārs un viņa vietnieks, kurus ieceļ LTRK Prezidijs no TRK darbinieku vidus

LTRK lietu izskatīšanā nodrošina šādus pakalpojumus:

* saraksti starp pusēm līdz šķīrējtiesas sastāva izveidošanai un līdz brīdim, kad tiesneši parakstījuši "deklarāciju par neatkarību" (4.1.);

• telpas lietas izskatīšanai, protokolēšanu, tulkošanuuc, pakalpojumus.

Šķīrējtiesas nodevas, tiesnešu honorārus un citus procesuālos izdevumus un maksāšanas kārtību aprēķina pēc LTRKŠ Nolikuma un UNCITRAL Šķīrējtiesas reglamentā noteiktajām likmēm (5.1.).

Šķīrējtiesas nodevas ir samaksa par lietas izskaušanas organizēšanu, izdevumiem saskaņā ar UN CIT RAL Sķīrējtiesasreglamenta 38. panta (c) un (f) punktu un neietver tiesnešu honorārus. LTRKŠ nodevas un tiesnešu honorārus noteic latos atkarībā no prasības summas pēc LB kursa maksājumu dienā.

Nodeva ir no Ls 550 līdz 9400 + 0,05 no summas virs Ls 2 500 000. Tiesnešu honorāri ir no Ls 250 līdz 6000, ja summa ir virs Ls 2 500 000.

LTRKŠ adrese ir Brīvības bulv. 21, LV—1849. Sekretārs Andris Auza. Tel. (371) 7333227, fax. (371) 7820092.

No procesuālo normu viedokļa, "taisot spriedumu, šķīrējtiesnešiem jāvadās no uncitral Sķīrējtiesasreglamenta 38. — 40. pantā noteiktajiem principiem (Nolikuma 5.4. p.) un LTRKŠ reglamenta ar izmaiņām, par kurām puses var rakstiski vienoties (LTRKŠ reglamenta panta punkts).

Ja iepriekšminētie noteikumi ir pretrunā ar likuma (jādomā — Latvijas — /, B.) imperatīvajām normām, tad pielieto pēdējās" (1.2.).

UNCITRAL Reglaments • kas jāpielieto LTRKŠ, procesu uzskata par uzsāktu no dienas, kad atbildētājs saņēmis prasītāja paziņojumu par arbitrāžu (3.2.).

Paziņojumā. jāietver (3.3.)

(a) prasība par strīda nodošanu

(b) pušu nosaukumi un adreses;

(c) atsauce uz atbilstošo šķīrējtiesas atrunu;

(d) atsauce uz līgumu, no kura izriet strīds; ,

(e) strīda raksturojums un summas lielums;

(f) prasības saturs;

(g) arbitra skaits, ja par to nav iepriekšējas vienošanās.

Puses pašas izvēlas savus pārstāvjus, bet to vārdus un adreses paziņo otrai pusei (4. pants). .

Ja puses agrāk par to nav vienojušas un 15 dienu laika nevar vienoties par vienu v--*

arbitru, tad tiek iecelti trīs arbitri (5.). Vienpersonisko arbitru kandidatūras viena puse var ierosināt otrai. Ja trīsdesmit dienu laikā pēc pieteikuma saņemšanas puses par vienpersonisko arbitru nav vienojušās, to ieceļ "kompetentā institūcija". Ja par šo institūciju puses nav vienojušās vai arī ieceļošā institūcija atsakās rīkoties vai neieceļ arbitru 60 dienu laikā, tad jebkura puse var pieprasīt Hāgas Pastāvīgās arbitrāžas tiesas Ģenerālsekretāram iecelt kompetento institūciju (6.2.), kas pēc jebkuras puses prasības pēc iespējas ātrāk ieceļ vienpersonisko arbitru pēc "sarakstu procedūras" (6.3.).

Ja jāieceļ trīs arbitri, katra puse iecel pa vienam, bet tie ievēlē trešo arbitru (7. p.).

Arbitra pienākums ir paziņot par jebkuriem apstākļiem, kas varētu būt par pamatu viņa noraidījumam (9.). Jebkuru arbitru var noraidīt, pamatojoties uz šaubām par viņa neieinteresētību vai neatkarību (10.1.), 15 dienu laikā no viņa iecelšanas (11.1.). Ja puses par noraidīšanu nevar vienoties, par to lemj kompetentā institūcija (12.).

Arbitrāža ir tiesīga lemt par tās noraidīšanu, ieskaitot gadījumus, kad arbitrāžas atrunas vai atsevišķas vienošanās par to nav vai tā nav spēkā (21. panta 1. d.). Tā ir tiesīga arī noskaidrot kontrakta esamību, kura daļa ir arbitrāžas atruna, kas uzskatāma par kontrakta neatkarīgu daļu. Kontrakta spēkā neesamības konstatācija nav saistīta ar automātisku arbitrāžas atrunas atzīšanu par spēkā neesošu (21.2. p.). Jautājumu par noraidīšanu uz jurisdikcijas trūkuma pamata arbitrāža lemj tāpat kā iepriekšējo jautājumu.

UN CITRAL Arbitrāžas reglaments daļēji izskatīts jau iepriekš, tas principiāli daudz neatšķiras no iepriekš šajā nodaļā, detalizēti citētajiem ANO Arbitrāžas paraugnotei-kumiem.

Latvijas Komercbanku asociācijas šķīrējtiesa (LKAS) dibināta 1993. gadā. Tā darbojas uz statūtu, reglamenta un nolikuma par tās izdevumiem pamata. Tās vadošās institūcijas ir kopsapulce un padome, bet darbu organizē sekretariāts, kuru vada LKAS priekšsēdētājs, kas ir personīgi atbildīgs par visu darbību, ieceļ un atceļ

(no viena līdz trim) un sēdes priekšsēdētājus, kā arī pats

var pildīt pēdējo funkcijas. Viņu uz trim gadiem ievēlē un atcel LKA padome pēc LKA prezidenta ieteikuma. Tā pieņem izskatīšanai jebkurus strīdus, izņemot tos, kuri ir tikai tiesu kompetencē. Strīdus izskata stingri konfidenciāli. Iepazīties ar materiāliem var tikai procesa puses, un sekretariāta darbinieki. Pat

lietas materiālus no sekretariāta telpām ir tiesības iznest tikai uz lietas noklausīšanās laiku.

Honorāri ir zemi un atkarīgi no prasības summas, proti, Ls 100

Rīgas Starptautiskās šķīrējtiesas (RSS) darbu pēc statūtiem un 1996. gada reglamenta arī organizē tās Prezidijs, kas sastāv no trim locekļiem. Tā galvenā funkcija ir iecelšana, kad puses nav par tiem vienojušās. Strīdus izskata Prezidija

locekli un tiesneši saskaņā ar RSS Prezidija apstiprinātu sarakstu, tādējādi ierobežojot pusēm izvēli. Ja neviena no pusēm nav ierosinājusi izskatīt lietu trīs sastāvā, tad to izskata vienpersoniski, bet šādā gadījumā pusēm par kandidatūru jāvienojas. Ja tās nevar vienoties, iecel Prezidijs. Ja strīdu izskata trīs

tiesneši, tad katra no pusēm ieceļ vienu tiesnesi un tie ievēlē trešo. Ja puses par trešo tiesnesi nevar vienoties, viņu iecel Prezidijs, kas ieceļ tiesnesi arī tad, ja puse nav izdarījusi izvēli. No 47 izskatītajām lietām 10 bijušas ar ārvalstu puses līdzdalību.152

Privatizācijas aģentūras (PA) Starptautiskā šķīrējtiesa (P'ASS) 1996. gada 9. augustā reģistrēta Uzņēmumu reģistrā kā bezpeļņas SIA. Tā darbojas neatkarīgi no PA, kura kopā ar Latvijas Attīstības aģentūru ir PASŠ dibinātāja.'53

Šķīrējtiesas vadības struktūru veido tās pilnsapulce, kas ir augstākā PASŠ lēmēja un kontroles institūcija; pilnsapulces ievēlētais prezidijs ir vismaz četru cilvēku sastāvā (bez pilnvaru termina ierobežojumiem), kas vada un organizē PASŠ darbu; un pilnsapulces uz trīs gadiem no prezidija locekļu vidus ievēlēts prezidija priekšsēdētājs, kas organizē prezidija darbu un kam ir visas komercuzņēmuma vadītāja funkcijas.

Tiesnešu skaitam pēc reglamentajābūt nepāra. Ja par vienu tiesnesi nevar vienoties, prezidijs ieceļ trīs Tiesnešus puses vai nu izvēlas pašas, vai arī tos

iecel no PASŠ piedāvātā astoņu kandidatūru saraksta. No tiem lielākā daļa ir praktizējoši advokāti.

Viena šķīrējtiesneša honorārs var būt no Ls 40 līdz 3000.

Jūras arbitrāža izveidota starptautiskā fonda "Via Baltica" ietvaros. To dibinot, tika paredzēts, ka tā izskatīs stridus, kas radušies kuģu sadursmju, avāriju, nogrimušu kuģu un mantas izcelšanas, apdrošināšanas, loču, ledlaužu pavadījumu, kuģu izmantošanas, zinātnisko pētījumu, derīgo izrakteņu ieguves, glābšanas darbu, kuģu fraktēša-nas, kravu pārvadāšanas, kā arī starptautiskās jūras tirdzniecības komercdarījumu

Ar LR starptautiskajām būt apmierinātiem vēl ir stipri pāragri. Tam

par iemeslu ir nestabilā likumdošana, SPT un to precedentos kvalificētu juristu trūkums, viņu vājās svešvalodu zināšanas, kā arī hroniskās, ar nepietiekamu valsts finansējumu saistītās juristu sagatavošanas problēmas Latvijā.

TIESU DARBĪBA STARPTAUTISKO PRIVĀTTIESĪBU PRECEDENTOS

!. TIESU PIEKRITfBA

Kājau minējām šīs nodaļas sākumā, SPT pastāv četras galvenās strīdu atrisināšanas procesuālās metodes. Tas ir pušu mierizlīgums, kas nav saistīts ar trešās puses vai jebkādas justīcijas institūcijas līdzdalību, samierināšanas procedūra, kas var arī būt viens no arbitrāžas veidiem, un tiesas process (litigation).

Starptautiskajā civilprocesāpastāv četras izšķirošas, savstarpēji saistītas un cita no citas atkarīgas tiesiskas darbības: tiesas (vai arbitrāžas) piekritības izvēle, piemērojamā likuma noskaidrošana un ārvalstu tiesas sprieduma atzīšana un tā izpildīšana

Skuja V. Uzņēmēji līgumos sāk iekļaut šķīrējtiesas atrunu // DB. — 1997. — 25. marta.

Statūti apstiprināti ar 1996. gada 3 1. jūlija dibinātāju pilnsapulces lēmumu, prot. Nr. 2, reģistrēti

Uzņēmumu reģistrā 9.08.96, Nr. 000330509.

154 Bergholcs J. Jūras arbitrāža (šķīrējtiesa) Latvijā // Jūras Vēstis. — 1994. — Nr. 8. — 3. lpp.

piespiedu-kārtā 7(choice of jurisdiction; choice of law, recognition of foreign court decisions & their enforcement). Atsevišķi var nodalīt piekto — starptautisko tiesisko palīdzību, kas tiek īstenota kā civilistiskajā, tā arī publiskajā sfērā un būtībā lielā mērā ir administratīvas dabas starptautiskais juridiskais pakalpojums.

Tiesu piekritības noskaidrošana ir starptautiskās justīcijas primārais jautājums, ar ko uzsāk jebkuru procesuālu darbību. Jebkura tālākā rīcība atkarīga no kompetentās tiesas noskaidrošanas. Iekams nav noskaidrots, kādu tiesu prasītājs izvēlēsies un kura tiesa uzskatīs sevi par kompetentu, nevar pāriet pie pielietojamo tiesību noskaidrošanas. Bet vienas valsts tiesas spriedumam SPT precedentos nav nekādas praktiskas nozīmes, ja tas jāatzīst un jāizpilda citas valsts teritorijā, kura atsakās to darīt. Uzmanības koncentrācija uz to, lai lēmums tiktu atzīts ārvalstīs, pastiprina tā valīdumu.

Jau Saviņjī rakstīja, ka jurisdikcija un likuma piemērošana ir vienas problēmas, respektīvi, procesa lokalizācijas, divi aspekti.155

Pēc kontinentālās Eiropas tiesību tradīcijām tādi procesuāli jautājumi kā tiesu piekritība un lēmumu atzīšana tiek izskatīti ārpus kolīziju tiesībām. Pilnīgi pretēja nostāja ir ASV, kur tiesu piekritība vai justīcijas kompetence (ajudicaroryjurisdiction, judical competence) ir diskusiju galvenais jautājums. No tiesu piekritības izvēles atkarīga arī kompetento tiesību izvēle (choice of law). Vispārējā tendence ir aizvien vairāk pielietot tiesas valsts likumu lex fori un arvien biežāk atzīt ārvalstu tiesu lēmumus un izpildīt tos ar nacionālo tiesu palīdzību.

Tāda pati nosliece vērojama arī Eiropā, un tas noticis sakarā ar 1968. gada 27. septembra Briseles Konvencijas parjurisdikciju un spriedumu izpildīšanu civilajās un komerciālajās lietās pieņemšanu, tās noteikumu uzlabošanu un izplatīšanu uz EFTA valstīm ar 1988. gada 16. septembra Lugāno Konvenciju parjurisdikciju un spriedumu izpildīšanu civilajās un komerciālajās Tiesu spriedumi, kurus pieņēmušas Konvencijas noteikumiem atbilstošas tiesas, tiek automātiski atzīti un izpildīti dalībvalstu teritorijās neatkarīgi no likuma, kuru tās pielietojušas. Tātad jurisdikcijas pareizība ir tiesu lēmumu atzīšanas kritērijs ar vienu izņēmumu, par kuru būs runa vēlāk.

Arī visi valstu jaunākie SPT likumi, kā, piemēram, Šveices 1989. gada Likums, tiecas sistemātiski aptvert visus šos trīs jautājumus, kā tiek veidota likuma ikviena tiesu piekritība vai kompetence, pielietojamais likums un lēmumu atzīšana.

Jurisdikcijas īstenošana (exercise of jurisdiction) ir viens no valsts suverenitātes izpausmes veidiem. Valstu teritoriālās suverenitātes delimitācija ir starptautisko publisko tiesību reglamentācijas objekts. Pasaules valstu tiesību sistēmu koordinācija

x'5 Friedrich Kari von Savigny, "System des heutigen Romischen Rechts", Vol. VIII, Berlin ( ! 849) S. 77. Cit. pēc F. Vischer, ibid., p. 199. "General Course of Private International Law", p. 199.

Lugano Convention on Jurisdiction and the Enforcement ofJudgements in Civil and Commercial Matters. Tekstu un komentārus sk. — "Lugano Convention on Jurisdiction and the Enforcement of Judgements in Civil and Commercial Matters done at Lugano on September 16, 1988, Text and :;. Explanatory Report", in — Publications de l'lnstitut suisse de droit comparé!, Tome 13, 14, Zurich,

1991.

un jurisdikcijas delimitacija notiek ari publisko' starptautisko tiesību līmeni, vispirms piemērojot pareizo juri sdikcij u -'57

Tomēr starptautiskajās publiskajās tiesībās pagaidām nav izstrādātas vispārējās normas par jurisdikcijas sadales jautājumiem starp valstīm, lai gan šāda nepieciešamība pastāv. Arī imunitātes pret tiesu jautājumos konsensa starptautiskajās tiesībās civilizēto tautu vidū pagaidām nav. Piemēram, Lielbritānijas 1978. gada Likuma par valsts imunitāti 1. pantā ir teikts: "(1) Valsts ir imūna pret Apvienotās Karalistes tiesām, izņemot, kā tas noteikts šā likuma šīs daļas sekojošajos noteikumos.

(2) Tiesai jāīsteno imunitāte, kuru piešķir šī sadaļa, pat ja Valsts (domāts tās pārstāvis. —,/. B.) neierodas dotajā procesā."158 Tomēr, kā to lords Dennings paziņoja Trendeksa lietā^1*' 1977. gadā, valstu prakse imunitātes jautājumā ir dažāda. Taču pagriezienu šajā jautājumā iezīmēja EES Bernes un EFTA Lugāno konvencijas.

Tiesu piekritībai vai kompetencei — facultas iurisdictionis, —

Gerichtbarkeit, augi. — ajudicatorvjurisdiction) ir divi aspekti — pirmkārt, tā veidojas no valstu tiesībām īstenot jurisdikciju savā teritorijā, pamatojoties uz starptautisko publisko tiesību principu par teritoriālo jurisdikciju; otrkārt, tā ir valsts iekšējā tiesu piekritība saskaņā ar tās nacionālo tiesību normām. Eiropas kontinentālajās tiesībās starptautisko publisko tiesību aspekts tiek atdalīts no iekšējo tiesību aspekta, jo uzskata, ka pirmais ir otrā aspekta priekšnoteikums. Vispārējo tiesību sistēmā abi aspekti tiek skatīti kopā.

Tiesu piekritības jautājumos saduras divu valstu — prasītājas un atbildētājas puses valstu — intereses. Tās savstarpēji jāizsver un jālīdzsvaro, par noteicošajiem ņemot starptautisko publisko tiesību Valsts primārās ir ar savu tiesu

sistēmu palīdzību aizsargāt savu tiesisko kārtību, miera un likumību. Jo mazāka ir lietas saistība ar nacionālo teritoriju, jo šī interese ir

Civilo tiesību sistēmā ir vispārēja tieksme paplašināt savas valsts juridiskās kontroles un aizsardzības darbības sfēru un līdz ar to ari tiesu juridisko kompetenci no teritoriālā Prasītājs (claimant) ir ieinteresēts, lai viņam tiesa būtu viegli piee

jama jebkurā valstī un, ja iespējams, lai tā būtu viņa pastāvīgā vai parastā dzīvesvietā, kā arī lai attieksme pret viņa prasību būtu pozitīva.

Bet arī atbildētājs (defendant) negrib aizstāvēties svešā valstī tiesā, kuras valodu, tradīcijas un likumdošanu viņš nepārzina. Tāpēc atbildētāja interesēs ir, lai prasītājs meklētu viņu tā domicila vai rezidences valsti.161 Piemēram, Šveices Konstitūcijas

Anton Hieni, "Jurisdiktion und Jurisdiktionsgrenzen im internationalen Privatrecht", SUR XL! (1985) S. 93.

Sovereign JmunityAct 1978, tekstu sk. —J . H. C. Morriss, P. M. North, "Private International Law", London (1984) pp. 51 — 56.

Trendex Trading v. Central Bank of Nigeria, 1QB (1977) CA, 525 et seq., at 551.

Andreas Heldrich, "Die Interessen bei der Regelung der Internationalen Zustandigkeit", Festschrift fur Hans G. Ficker, Frankfurt, Berlin (1967) 205 at 207.

Jan Kropholler, "Internationale Zustandigkeit", Handbuch des Internationalen Zivilverfahrensrechts, Vol. I, Tubingen (1982) 183 at 209.

59. pants garantē jebkuram atbildētajamta domicila vai parastas uzturēšanās (reziden- - -ces) vietā (habitual residence) tā saucamo "dabisko tiesnesi", kas ir vina domicila tiesnesis. Tā Šveices likumdošana praktiski izslēdz pret atbildētāju jebkuru konkurējošu jurisdikciju.

Anglijas pamatnoteikums ir, ka angļu tiesām ir jurisdikcija in personam, ja atbildētājs atrodas šajā valstī un viņam tur ir izsniegta tiesas pavēste (is served there with a writ). ;

• Sis princips tika apstiprinātsMaharanīpretVildenšteinu precedentā. " Sajā lietā prasītāja — Indijas princese, kas rezidēja Francijā un kam bija saites ar Angliju, Īriju un Indiju. Atbildētājs, kas arī rezidēja Francijā, bija mākslas priekšmetu tirgotājs ar starptautisku reputāciju, un viņam bija biznesa sakari ar Angliju, Īriju, ASV un citām valstīm. Atbildētājs Francijā pārdeva prasītājai gleznu, kuru, pēc viņa vārdiem, bija gleznojis franču mākslinieks Buše (Boucher). Anglijā prasītāja uzzināja, ka gleznas autors nav Buše, Prasītāja Anglijā iesniedza prasību pret atbildētāju, kurā pieprasīja atcelt kontraktu un atmaksāt cenu (issued a writ against the defendant claiming recession of the contract and repayment of the price). Prasītājas aprēķins iesniegt prasību Anglijā bijapamatots ar ātrāku tiesasprocesu un iespēju ar tiesas palīdzību pieaicināt ekspertu.

Atbildētājs ar tiesas pavēsti (pavēli) tika iepazīstināts Askotas rikšošanas sacīkšu laikā Anglijā (the writ was served on the defendant). Viņš pieprasīja tiesai prasību noraidīt (he moved to set it aside), w tiesa arī izdarīja.

Prasītāja iesniedza apelāciju. Lords Dennings nosprieda, ka prasība atbildētājam Anglijā iesniegta pareizi, jo lieta ļoti atšķiras tādas, kad atbildētājs atrodas citā

valstī un pavēste viņam jāpiegādā tur. "Sajā lietā prasītāja ar pilnām tiesībām griezās pēc jurisdikcijas pie mūsu tiesām. ""t

* Aprakstot tā saucamās iegūtās vai paplašinātās jurisdikcijas (acquired, exorbitant jurisdiction) jautājumus ārējā tirdzniecībā, Smithofs raksta:

"Ja eksportētājs jūt, ka viņš ir spiests uzsākt tiesas procesu pret pircēju ārvalstī, tad viņš saskaras ar grūtu izvēli. Vina pirmā vēlēšanās varētu būt uzsākt tiesas procesu parādnieka valstī un panākt spriedumu, kuru viņš varētu izpildīt pret parādnieka īpašumu šajā valstī. Tomēr viņam ir alternatīva iespēja. Zināmos apstākļos viņam ir iespēja iegūt jurisdikciju Anglijas tiesās pret firmām un personām, kas neatrodas Anglijā vai Velsā, pat tajos gadījumos, ja šīs puses nevēlas pakļauties Anglijas jurisdikcijai.

Ja šie priekšnoteikumi tiek izpildīti, eksportētājs var apsvērt iespēju iegūt jurisdikciju un panākt spriedumu Anglijas tiesās un mēģināt to izpildīt pret parādnieka īpašumu Anglijā vai ārvalstīs."

Tālāk vispirms tiks izvērtētas Anglijas tiesas parastās jurisdikcijas iespējas pār ārvalstniekiem. Pēc tam tiks izskatīts vispārējais jautājums par tiesu spriedumu abpusēju

izpildi — Anglijas tiesas ārvalstis un ārvalstu tiesas Anglijas jurisdikcija." Unpec tam — speciālais jautājuma stāvoklis saskaņā ar 1968. gada 27. septembra Briseles Konvenciju parjurisdikciju un tiesas spriedumu izpildi civilajās un komerciālajās lietās,w kuru pieņēmušas EEC valstis,[276] Lielbritānija inkorporējusi savā likumdošanā ar 1982. gada Civilās jurisdikcijas un tiesu spriedumu likumu."*

Prasībās, kas izriet no (arising from) konīraktuālām attiecībām, Anglijas tiesām ir jurisdikcija, ja

1) atbildētājs pakļauj sevi Anglijas tiesu jurisdikcijai;

2) viņš atrodas Anglijā vai Velsā un viņam tur tiek izsniegta tiesas pavēste;

3) tiesas pārņem jurisdikciju (assume jurisdiction) atbildētāja lietā saskaņā ar Augstākās tiesas Pavēles Nr. 75 noteikumu par Admiralitātes procesu, lai gan atbildētājs neatrodas Anglijā. Šos noteikumus tiesas pieņem likumdošanas ietvaros.

Pirmajos divos gadījumos tiesām lietā ir pamatjurisdikcija (original jurisdiction). Trešajā gadījumā, tā kā atbildētājs pats nav pakļāvis sevi Anglijas tiesas jurisdikcijai, tā tiek dēvēta par iegūto (assumed) jurisdikciju.[277]

Eiropas tiesā kontraktu tiesībās tika izskatīts Ivenela pret Švābu precedents‘ kurā prasītājs bija francūzis, kas dzīvoja un strādāja Strasbūrā, kur viņš pārstāvēja vācu atbildētāju firmu. Darba kontraktam beidzoties, viņš iesniedza prasības Francijas tiesās par nesaņemtām komisijas naudām un citām summām. Atbildētāji apgalvoja, ka jebkuri maksājumi tikšot izdarīti Vācijā, kura tāpēc bija izvēlēta par saistību izpildes vietu. Franču tiesa nosprieda, ka Francijas tiesām ir jurisdikcija, tā kā šā tipa strīdā bija jābūt vienai saistību izpildīšanas vietai — kontrakta pamatvielā, kur darba ņēmējs pildīja savus pienākumus.

SPT jurisdikcijas unifikācijas jautājumā neizvirza lielākas prasības kā to, lai būtu saprātīga saistība (reasonable connection) starp tiesu, lietu un pusēm. Ikkatras valsts suverēnās tiesības izlemt jautājumu par tās tiesu jurisdikcijas kompetenci tional competence) nereti noved pie jurisdikciju pozitīvas vai negatīvas īpaši grūti ir pozitīvās kolīzijas gadījumi, kad vairāku valstu tiesas pretendē uz ekskluzīvo iekšējo jurisdikciju vienā un tajā pašā lietā. gadījumā neviena no tām

negribēs atzīt otras valsts tiesas lēmumu, līdz ar to nevienu no tiem neatzīs un neizpildīs piespiedu kārtā otras valsts teritorijā.

Praksē parastāki tomēr ir gadījumi, kad vienā lietā konkurē vairāku valstu jurisdikcijas (concurrentjurisdictions), bet neviena no tām nav ekskluzīva. Tas nozīmē, ka prasītājam ir iespēja izvēlēties starp vairākām kompetentām tiesām, kur iesniegt prasību, un tādējādi meklēt, kura tiesību sistēma viņa lietai ir viņam izdevīgāka. Šo paņēmienu angliski sauc par "forum shopping", tas • tiek uzskatīts par negatīvu parādību. Šādu viedokli ir izteicis lords Reids Atlantic Starprecedentā."» Tomēr Anglijas tiesas apzinās, ka šī problēma pastāv, un atzīst stāvokļa reālos cēloņus, kas izriet no daudziem precedentiem.17"

Jurisdikciju negatīvo kolīziju gadījumi noved pie justīcijas atteikšanas (angl. denial of justice, franc. — cieni de-justice), kas ir smags gan starptautisko cilvēka tiesību, gan SPT pārkāpums un no kā valstīm ir jāizvairās, jo tiesas pieejamība pieder pie tā saucamā minimālo obligāti garantējamo tiesību standarta (minimum rights standard). Lai novērstu negatīvās kolizij as un garantētu šo minimālo tiesību standartu, piemēram, Šveices SPT likuma 3. pantā noteikts: "Ja šis likums negarantē tiesu Šveicē un process arī nevienā citā valstī nav iespējams vai nevar tikt pieprasīts ar saprātīgiem argumentiem, tad tiesas vai administratīvā jurisdikcija piekrīt tām Šveices institūcijām, kurām ar lietu ir ciešākā

Jurisdikcijas jautājumos starp kontinentālo un vispārējo tiesību sistēmu pastāv zināmas tas redzams praksē visplašāk izplatītajās in lietās,

kas noved pie lēmumiem, kuri skar vienīgi (effecting only) puses inter partes^173, kā, piemēram, kontraktu vai deliktu lietās. Vispārējo tiesību sistēmā, piemēram, pievērš lielāku uzmanību tam, lai saprātīgi izlemtu konkrētu lietu un vispirms aizsargātu atbildētāja likumiskās intereses.

Savas īpatnības ir mjurisdikciļas in rem lietās. Vienīgās in rem prasības, kuras var celt Lielbritānijā, ir pret tādām lietām kā kuģis, tā krava vai frakts (cargo or freight), kas ir saistīta ar šo kuģi, lidmašīna vai helikopters. Šīs ir tā saucamās Admiralitātes lietas (Admirality action). Šo lietu galvenais mērķis ir apmierināt prasītāja prasību no lietas vērtības (to satisfy the plaintiffs claim out of res). Procesa in rem būtība Anglijā ir tā, ka Admiralitātes maršals var arestēt (arrest) lietu (res) un tiesa

to var pārdot, lai apmierinātu likumīgu prasību. Vairākumā in rem precedentu lieta netiek Atbildētājs tās vietā parasti iemaksā drošības naudu (bail) vai kādu

vērtspapīru. Bet to nevar izdarīt, ja atbildētājs neakceptē pavēsti un tiesas

jurisdikcijai. Ja tas notiek, process ir tāds pats kā citās in lietās, un prasību

tad apmierina vairs ne tikai drošības naudas vai lietas apjomā.

Pavēle (writ), ar kuru in rem lieta tiek uzsākta pēc tradīcijas, tiek piegādāta

uz attiecīgo īpašumu, un kuģa gadījumā tā tiek uz īsu laiku piestiprināta pie masta vai

"Lord Reid in The Atlantic Star [1974] A.C. 436, 454.

170 British Airways Board v. Laker Airways Ltd. [1985] A.C. 58; Smith Kline & French Laboratories Ltd. v. Bloch [1983] 1W.L.R. 730. • • • m* •

171F. Vischer, ibid., pp. 203-204.

172 Latin. — pret personu. Šo terminulieto, laiapzīmētu procesus, kasuzsākti pret īpašām personām — acto in personam. Šos tiesas spriedumus par īpašumu (equity acts in personam) saista ar seno Anglijas Valsts kancelejas tiesu (Court of Chancery) procedūru, kas izdeva pavēles par personu (upon person) tādējādi, ka attiecīgajai personai tika dota pavēle rīkoties noteiktā veidā vai arī atteikties no zināmas rīcības.

173 Latin. — starppusēm. • ..; ' ,5.:s', OVV;

citur uz ta konstrukcijas ārējās daļas. Pēc tam uz kuģa tiek atstata tas kopija. Ja pavēle tiek nogādāta uz kuģi (serviced) jebkādā citā veidā, piemēram, piesūtīta kapteinim, tad šāda prasības celšana tiek noraidīta pēc formas un nav spēkā, pamatojoties uz to, ka citas personas neesot tikušas informētas par interesi kuģī. Pretēji pavēlei (pavēstei), ar kuru tiek ierosināta lieta in in lietās pavēsti nevar piesūtīt ārpus

dotās valsts jurisdikcijas. Tāpēc parasti laikā, kad pavēle tiek piegādāta, res jāatrodas Anglijā.[278] Nav tiesisku seku tam, ka kuģis pamet Anglijas jurisdikciju pēc tam, kad uz tā ir nogādāta tiesas pavēste, bet gan tam, ka kuģis to dara pirms aresta ordera izdošanas.[279]

Kuģu aresta konvencionālo normu avots ir 1952. gada Briseles Konvencija par jūras kuģu arestu™, kuras normas šajā monogrāfijā sīkāk analizētas nodaļā "Jūras tiesības".

Eiropas valstīs gandrīz visur justīcij a tiek efektīvi garantēta, j a tiek izpildīti zināmi likuma priekšnoteikumi. Šādi fiksēti jurisdikcijas noteikumi mazina iespēju elastīgi pieiet katrai lietai. Jurisdikcijas atteikuma iespēja, atsaucoties uz forum non

conviniens^280 principu kā starptautiskos, tā arī iekšējos precedentos, ietverta vairākuma kontinentālās Eiropas valstu, kā arī Japānas tiesībās. Tie paši tiesu piekritības noteikumi tiek piemēroti kā iekšējās, tā starptautiskās jurisdikcijas iegūšanai.[281]

Tomēr Šveices SPT likuma 29. panta II, 2 daļa atdala starptautiskos precedentus no iekšējiem un nosaka katras kategorijas lietām attiecīgus tiesu piekritības noteikumus.

Francijas Civilkodeksa (Code Civil) 14. un 15. pantā senāk bija noteikts, ka lieta piekrīt šīs valsts tiesai gadījumā, kad vai nu prasītājs, vai atbildētājs ir Francijas pilsonis. Šis princips tika pielietots veselu gadsimtu. Līdz ar to Francijas tiesas atteica jurisdikciju strīdos starp ārvalstniekiem. Ārvalstniekiem tika atteikta procesuālā vienlīdzība (procedural equality) salīdzinājumā ar Francijas pilsoņiem. Tagad Francija no šīs koncepcijas ir atteikusies un ārvalstniekiem procesuāli tiek piešķirts nacionālais režīms.[282]

Tomēr Eiropā tiesas saviem pilsoņiem garantē prioritāru tiesu pieejamību (access) personīgā statusa, ģimenes un mantojumu lietās. Francijā šī prioritāte tiek saglabāta jebkurās lietās. To attaisno ar nepieciešamību dot nacionālo tiesu aizsardzību saviem ārvalstīs dzīvojošajiem pilsoņiem. Tomēr šāda pieeja, kad prasītāja lietu izskata viņa nacionālajā tiesā, negarantē, ka šos tiesu lēmumus atzīs arī citās valstīs. Tāpēc Šveices SPT likums, kas visumā balstās uz domicila principu, laulību šķiršanas (47. p.), dzimšanas (67., 80. p.) un adopcijas lietās (76. p.) atzīst vienīgi prasītāja izcelsmes domicila tiesas kompetenci, ja prasību nevar celt jebkuras puses domicila vietā. Mantošanas lietās (87. p.) izcelsmes domicila jurisdikcija tiek pielietota gadījumos, ja

jurisdikciju vel nav ieguvusi tiesa vai arī ja testamentā nav noteikta Šveices

jurisdikcija vai tās tiesību pielietošana.

Pēc vispārpieņemtā viedokļa nomaksu (naudas) lietās (pecuniary matters) puses var izvēlēties tiesu pēc vienošanās. Pēc pušu gribas autonomijas principa tās var izvēlēties arī tādu jurisdikciju, kurai nav nekāda sakara ne ar vienu no pusēm, ne kontraktu.

Tomēr valstis var šādu izvēli neatzīt, kā tas, piemēram, noteikts Šveices SPT likuma 5. p. 3. d.

Tiesas izvēles noteikumi parasti tiek ietverti galvenajā kontraktā vai līgumā.

Tomēr pastāv vispārpieņemta koncepcija, ka tiesas izvēles jautājums ir līgumā pilnīgi atsevišķs noteikums, kas nodalāms no tā būtības (substantional contract). Tāpat kā iepriekš izskatītajos arbitrāžas gadījumos, ja kontrakts izrādās spēkā neesošs, tas nenozīmē, ka automātiski nav spēkā tajā ietvertie jurisdikcijas izvēles noteikumi.1*"

Izvēloties jurisdikciju, puses normālos apstākļos uzskata, ka tā pati tiesa arī izlems jautājumu par līguma spēku (validity). Tāpēc, dabiski, atzinusi, ka kontrakts nav spēkā, tiesa nevar vienlaikus arī pasludināt, ka tā dotajā lietā nav kompetenta.[283] Jebkura cita pieeja būtu nepraktiska un pat pārsteigtu puses. Izņēmums ir vienīgi krāpšanas ceļā parakstīts līgums. Vienlaikus ar to, ka dotais kontrakts nav spēkā pēc tā būtības, nav spēkā (invalid) arī tā jurisdikcijas izvēle.

Kā ASV Augstākā tiesa konstatēja kuģa Bremen lietā^1*2, jurisdikcijas izvēle, kas apvienota ar piemērojamā likuma izvēli, piedod noteiktību starptautiskajām operācijām un bieži rada iespēju iegūt neitrālu tiesu ar speciālu pieredzi noteiktās lietās. Jurisdikcijas un likumdošanas izvēles noteiktība īpaši vajadzīga tādos masveida kontraktos kā preču piegādes līgumi, kur piegādātājs uzņemas vislielāko risku.

un piemērojamā likuma standarta izvēles noteikumi tiek vienveidīgi ietverti lielu firmu piegādes līgumu proformās. Ja patērētājs ir indivīds vai arī līgumā ir iesaistīta trešā puse, kas bieži vispār nezina līguma detaļas, tad puses nav līdztiesīgas un fiziskām personām vispār nav nekādas izvēles iespējas, kas rada zināmas šaubas par minēto noteikumu spēku līdzīgos standarta kontraktos ar

Likumi, kas veltīti patērētāju tiesību aizsardzībai, kā, piemēram, Šveices SPT likuma 114. pants, kā arī Briseles un Lugāno konvenciju 13. pants, garantē, lai patērētājam būtu pieejama domicila vai rezidences vietas tiesa. Jurisdikcijas nodrošināšana prasītāja dzīvesvietā ir svarīga viņa tiesību garantija, tāpēc minētā Šveices likuma

114. p. 2. d., kā arī Briseles^1"* un Lugano^1 ''konvenciju 15. pants nepieļauj atbildētājam apriori noraidīt (waive in. advance) patērētājadomicila vai rezidences jurisdikciju. Eiropā patērētāja tiesību aizsardzība tiek uzskatīta par svarīgāku nekā piegādātāja sekmīgas uzņēmējdarbības plānošanas stimulēšana.

Tomēr ASVAugstākā tiesa Eulalas Šutes lieiīf'-6nolēma, ka atruna kuģa biļetē par tiesas izvēli ir spēkā, ja tā atbilst godīguma pamatprasībām (requirement of fundamental fairness). Sutu pāris nopirka biļeti uz kuģi no Florida inkorporētas kruīzu firmas, kurā tiesas izvēle Florida bija nodrukāta sīkā drukā, un uzkāpa uz kuģa Losandželosā. Kad kuģis atradās starptautiskajos ūdeņos, Šutepaslīdēja uzpaklāja, kas bija uzklāts uzkuģa klāja, krita unguva ievainojumus. Šute ierosināja lietu (brought action) savā rezidences vietā Vašingtonā. ASVDevītā apgabala apelācijas tiesa atzina tiesas izvēles noteikumus biļetē par spēkā neesošiem, jo inter alia būtu nesaprātīgi pielietot biļetē noteikto jurisdikcijas izvēli, tāpēc ka tā nav bijusi iepriekš apspriesta ar pāri unviņifiziskiunfinansiāli nebija spējīgi tiesāties (pursuing litigation) Florida. >*> Kājau teikts, Augstākā tiesa ar balsu vairākumu atcēla šo lēmumu un nosprieda, ka saprātīgs, neapspriests tiesas izvēles noteikums biļetes veidlapā

(forme) ir pieļaujams. Jautājumā par "godīgumapamatprasību"principa ievērošanu tiesas vairākums izteica viedokli, ka nav pamata aizdomām, ka korporācija noteikusi par tiesas vietu Floridu ar nolūku novērst pasažieru likumisku prasību iesniegšanu un atruna par tiesu nav ietverta biļetē krāpšanas vai piespiešanas rezultātā, jo tiesas noteikums bija uz biļetes nodrukāts.

Atsevišķā viedoklī, ko šajā lietā pasludināja Augstākās tiesas tiesneši Dž. Stevens un Dž. Maršals, tika izteikti pretargumenti, balstoties uz šādiem kontraktu tiesību principiem: 1) tā kāforuma izvēles noteikumi bija iespiesti sīkā drukā, tad pat uzmanīgāki pasažieri pērkot nebūtu to izlasījuši; 2) tā kā, pēc kruīzu firmas noteikumiem, japasažieris nodomāja atteikties no brauciena, tadsamaksātā nauda tam netika atdota unbiļete ietvēra piespiedu faktoru, jo vidusmēra pasažieris, kas pēc biļetes nopirkšanas bija iepazinies ar tās tekstuālajiem noteikumiem, nevarēja atļauties atcelt plānoto atvaļinājumu un atdot biļeti atpakaļ, viņam nebija citas iespējas kā akceptēt kontraktu. Bet, ja visi kontrakta noteikumi navpieņemti brīvprātīgi, ņemotvērāpušu nevienlīdzību kontrakta noteikumu apspriešanas laikā, vienlaikus ar apgrūtinājumu, kuru sagādāja tiesāšanās otrā valsts galā, abi minētie tiesneši izteica viedokli, ka tiesas izvēles noteikums nav izpildāms piespiedu kārtā.

Tas, kas ASV vērojams starpštatu attiecībās, Eiropā iegūst starpvalstu attiecību raksturu. Jāņem arī vērā, ka Eiropas procesuālās tiesības nedod tiesām pilnvaras izvērtēt tiesas izvēles godīgumu. Kontinentālajiem noteikumiem ir vairāk formāls raksturs. Ja atsevišķu kategoriju kontraktos (izņemot līgumus starp piegādātāju un patērētāju) nav īpašu noteikumu, tad kompetenta ir atbildētāja domicila vai rezidences vietas tiesa, pat ja tā ir tālu no prasītāja dzīvesvietas un rada viņam neērtības.

precedentam līdzīga Eiropa tiktu izlemta atkarība no ta, vai tiktu

vai netiktu atzīta par patērētāja kontraktu, un no tā, vai tiesa uzskatītu, ka Šutes ir iepazīstināti ar biļetes saturu. Ja tiktu atzīts pēdējais variants, kompetenta būtu patērētāja dzīvesvietas tiesa. Eiropā tiktu apšaubīts, vai Šutēm bija iespēja atteikties no kontrakta. Parastajām kontraktu tiesībām piemērojamais princips "gribi — ņem, negribi —neņem", pielietojams vienīgi līgumiem, kas neskar patērētāja pirktās pirmās nepieciešamības preces un pakalpojumus.

Tomērjāņem vērā, ka patērētāja kontrakta definīcija dažādu Eiropas valstu likumos un līgumos ir Tā Briseles un konvenciju 13. pantā noteikumi par

patērētājiem tiek attiecināti uz privāto "pēdējo" (final) patērētāju, bet ne uz to, kas ir šā kontrakta puses kā tirgotāji vai uzņēmēji. Šveices SPT likuma 120. p. 1. d. ierobežo piegādes līgumu speciālo noteikumu pielietošanu tikai attiecībā uz "parastām" piegādēm un tādu patērētāju kā atsevišķa persona vai ģimene. Kas ir "parasta" piegāde, likumā nav izskaidrots, taču Višers domā, ka tā neaptver atvaļinājuma ceļojumu biļetes."1" Par sīko druku — Šveices Federālais tribunāls allaž pieprasa, lai tiesas izvēles noteikumi līgumā nebūtu "sīkā drukā un noslēpti

Kā no šā piemēra redzams, citos apstākļos pamatota tiesas teritoriālā jurisdikcija lietas būtības vai tai piemēroto materiālo tiesību ietekmē var izmainīties uz forumu, kas dod priekšroku prasītājam.

Konvencionālās normas tiesu piekritības jautājumos veido saskaņā ar EEC Romas konvencijas 220. pantu. gada septembrī tika noslēgta Briseles Konvencija par

jurisdikciju un spriedumu izpildīšanu civilajās un komerciālajās lietās. ™ 1 Tā stājās spēkā 1973. gada 1. februārī. Konvencijas teksts bija balstīts uz sešu pirmo EEC dalībvalstu tiesību tradīcijām. Briseles konvencijas tekstu papildināja trīs Pievienošanās (Accession) konvencijas.

Pirmā no tām tika 1978. gada 10. oktobrī, tās pieņemšanu

izraisīja EEC paplašināšanās sakarā ar Lielbritānijas, Īrijas un Dānijas pievienošanos tai. Problēmas būtību izraisīja tas, ka visu šo valstu tiesību tradīcijas stipri no

klasiskās civilo tiesību sistēmas tradīcijām, jo pat Skandināvijas valstu tiesību skolai ir savas ļoti senas, tradīcijas un principi. Briseles konvencijas teksts ar 1978.

gada papildinājumiem un Protokolu, kas Eiropas tiesai (European Court) deva iespējas interpretēt Konvenciju, tika integrēts Lielbritānijas likumdošanā ar 1982. gada Civilās jurisdikcijas un tiesu spriedumu likumu.192

1982. gadā tika parakstīta jauna Pievienošanās konvencija, kuras mērķis bija ņemt vērā Grieķijas pievienošanos EES. Šajā nolūkā bijajāizdara tikai minimālas, tehniskas korekcijas.

™F. Vischer, ibid., pp. 209-210.

189BGE 104 la 279; BGE 109 hi 57. fc

Ar šo terminu angļu valodā apzīmē ari tiesu piekritību, piemēram, krimināltiesībās pēc nozieguma pastrādāšanas vietas. Civillietās ar šo terminu apzīmē to dalu tiesas lēmumā, kas deklarē jurisdikcijas vietu.

191 Brussels Convention on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters.

Civil Jurisdiction and Judgments Act.

1988. gada 16. septembri tika parakstīta jauna konvencija, paralēla (Parallel Convention) Briseles tekstam — Lugāno Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildīšanu civilajās un komerciālajās lielās.m Šo Konvenciju parakstīja kā EEC, tā arī EFTA valstis"1, bet EEC valstīm prevalējošs palika Briseles teksts. Šajā nodala galvenā uzmanība veltīta tieši Lugāno konvencijas analīzei, jo Briseles konvencija jau apskatīta nodaļā par kaitējumiem. Līdz 1997. gada 1. maijam Latvija Lugāno konvencijai nav pievienojusies, kas nav savienojams ar plānoto Latvijas integrāciju ES.

1989. gadā tika pieņemta Sansebastjāno konvencija, kas ne tikai nodrošināja Spānijas un Portugāles pievienošanos, bet arī Briseles tekstu ar Lugāno redakciju. Atbilstošas izmaiņas tika izdarītas arī dalībvalstu likumdošanā.

Lugāno konvencija nav Eiropas tiesas interpretācijai.

Lugāno konvencija pēc tās panta tiek piemērota civilajās un komerclietās, lai kāds arī būtu pašas tiesas raksturs. Tomēr tā netiek pielietota nodokļu, muitas un administratīvajos jautājumos, kā arī šādos jautājumos.

1. Fizisko personu statusa un tiesībspējas jautājumos, īpašuma tiesībujautājumos, kas izriet no laulības attiecībām.

2. Bankrota procesos, kas ir saistīti ar maksātnespējīgu sabiedrību vai citu juridisko personu likvidāciju (winding up).

3. Sociālās drošības jautājumos.

4. Arbitrāžas jautājumos.

Konvencija nedod skaidrojumu pamatterminam, kas ir "civilās un komerclietas". Vispārējās tiesību sistēmas valstīs šis termins tā kontinentālās Eiropas nozīmē netiek plaši pielietots. Tur ar šādu terminu saprastu jebkura lietu, kas nav krimināla. Pat vairāk. Ar terminu "civil rights" ASV un Anglijā bieži apzīmē pat pilsoņu politiskās tiesības.

Civilo tiesību sistēmas valstīs civilās un tiek no publisko

tiesību sfēras lietām, taču ari šeit termina "civilās un komerclietas" robežas nav precīzi nosakāmas."5

Jurisdikcijas jautājumos Lugāno konvencijas galvenā piesaiste ir domieils. jo pēc

2. panta personas neatkarīgi no to pilsonības ir tiesājamas tās domicila valsts tiesās. Tomēr arī šā termina definīcija Konvencijā nav dota. Zināmu skaidrību ievieš Konvencijas 52. panta 1. daļā ietvertā visnotaļ saprātīgā norma, kura deklarē: "Lai noteiktu, vai puse ir domicilēta līgumslēdzējā valstī, kuras tiesa ir lietu (whose court

has seised the matter), tiesai jāpielieto šīs valsts iekšējās tiesības."

Ja fiziska persona nav domicilēta valstī, kuras tiesa ir lietu, tad, lai

noskaidrotu, vai persona ir domicilēta citā valstī, jāpielieto tās valsts tiesības (52.2.

1,3 Lugano Convention on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial

Matters, (88/592/EEC), text see — Lugano Convention, Convention on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters, done at Lugano on 16 September, 1988, Text

and Explanatory Report, Publications de l'lnslitul suisse de droit compare, Tome 13, Zurich 1991.

194 Šajā posmā Konvencijai pievienojās Austrija, Beļģija, Dānija, Somija, Vācija, Grieķija, Islande, Īrija,

Itālija, Luksemburga, Nīderlande, Norvēģija, Portugāle, Spānija, Zviedrija, Šveice un Lielbritānija.

l95McClean, op. cit., p. 76.

Lugano Convention, p. 18.

Domicilajautājuma nodala jo šī ir vispusīgi

analizēta nodalās par fizisko un juridisko personu statusu. Pateiksim tikai, ka valstu likumdošana šajā jautājumā ir visai domicils ir cieši saistīts ar rezidenci un, piemēram, Anglijā netiek atzīts bez rezidences.

Attiecībā uz firmām, fizisku personu apvienībām un citām juridiskām personām pēc 53. panta 1. daļas pret to atrašanās vietu [sēdekli] (seat) izturas tāpat kā pret domicilu. Atrašanās vietas noteikšanai tiesa pielieto savas valsts SPT noteikumus.

Konvencijas 5. pants reglamentē speciālās (special) jurisdikcijasautājumius, pēc kuriem pret vienā dalībvalstī domicilētu personu var ierosināt lietu citā dalībvalstī. Šīs piesaistes ir šādas.

• Kontraktu lietās saistību izpildes vietas tiesās (5.1.).

Viens kontraktu lietu precedents šajā apakšnodaļā tika citēts jau iepriekš. Taču Konvencijas 5.1. panta kontekstā nav skaidrs, pēc kādiem kritērijiem vai kolīziju normām noteikt kontrakta izpildes vietu. Tesilija pret Danlopu iietaw Eiropas tiesa saprātīgi nosprieda, ka šis jautājums jāizlemj nacionālajām tiesām, pielietojot savas SPT normas.

• Darba kontraktos, kā noteikts Konvencijas tajā pašā5.1. pantā tālāk, jurisdikcija ir darba parastās izpildīšanas vietā, bet, ja tādas vietas nav, tad darba devēja uzņēmēj — darbības vietā.

Tomēr arī starp darba un citām tiesību attiecībām robeža var būt ļoti neskaidra, kas arī var ietekmēt tiesas izvēli. Tā Mercury Publicity 1ieM'Apelācijas tiesa izskatīja lietu par firmu, kura bija iesaistīta reklāmu aģentūrā žurnālam. Tiesa nosprieda, ka šis tiesībattiecību veids bija ārpus šajā apakšnodaļā iepriekšminētā Ivenelapret Švābu precedenta, kur tiesībattiecības bija jāierobežo ar personīgas dabas lietām, kurās savstarpējais spēku līdzsvars starp saimnieku un viņa kalpotāju varētu būt kritisks.

• Alimentu lietās, kā noteikts Konvencijas5.2. pantā, tiesas kompetence ir alimentu kreditora domicila vai rezidences vietā.

• Personas statusa lietās — tās valsts tiesā, kurai pēc šīs valsts likuma iņurisdikcija šajā lietā, izņemot gadījumus, kad jurisdikcija tiek balstīta pilnībā uz vienas puses pilsonību (5.2. p.).

• Kaitējuma, delikta vai kvazidelikta lietās — kaitējuma radīšanas vietas tiesā (5.3. p.).

Kā redzējām arī no nodaļā par kaitējumiem aprakstītā, minētais Konvencijas princips nav pārāk noteikts. Tā Stera tietāK profesionāls dārzkopis Nīderlandē iesniedza tiesāsūdzībupretatbildētāju — Francijā domicilētu kompāniju —, ka Reinaspiesār-ņotais ūdens, kuru viņš izmantoja laistīšanai, bija radījis viņa augiem kaitējumu, apgalvojot, ka kaitējumus bija radījuši šīs kompānijas notekūdeņi, kurus tā iesūknēja Reina

"Tessiliv. Dunlop A.G. Case 12/76 [ 1976JE.C.R. 1473.

198 Mercury Publicity Ltd. v. Wolfgang Loerke G.m.b.H. see — Lhe Limes, October 21, 1991.

199 Bier v. Mires de Potasse d'Alsace, Case 21/76 [1976] E.C.R. 1735.

no Francijas krasta. Eiropas tiesapec Konvencijas 5.3. panta nosprieda, kaprasītajam bija iespēja celt prasību vai nu tiesā, kur kaitējums bija radīts, tātad Nīderlandē, vai arī tā notikuma vietā, kas bija radījis kaitējumu, — tātad Francijas tiesā. •

li Civilprasību lietās par zaudējumiem un to atlīdzināšanu (damages and restitution), kas balstītas uz darbību, kura dod pamatu (giving rise) kriminālprocesam, pēc Konvencijas 5.4. panta jurisdikcija ir tiesā, kura ir pārņēmusi lietu savā tiesvedībā ar savu likumu.

Strīdos, kas izriet no firmu nodalu un aģentūru darbības, — pēc to atrašanās vietas (5.5. p.).

• Parsamierinātāiiem. pilnvarniekiem vai beneficiārijiem trastulietās, kas radušās no likuma vai rakstiska dokumenta vai noteiktas mutiski, pēdējo vēlāk apliecinot rakstiski, — trastu domicila vietā (5.6.).

• Strīdos, kas izriet no kompensācijas naudas samaksāšanas, kuru pieprasa par kravas vai frakts glābšanu, — tiesā, kura kontrolē šo kravu vai frakti (5.7.) šādi:

(a) arestējusi samaksas nodrošināšanai vai

(b) varētu būt arestējusi, bet ir iemaksāta drošības nauda.

Pēc 6. panta pret dalībvalstī domicilētu personu var ierosināt lietu arī šādi.

1. Valstī, kur šī persona ir viena no atbildētājām jebkura cita atbildētāja domicila vietā.

2. Kā trešajai pusei garantiju lietā (warranty or guarantee) tiesā, kura pārņēmusi pamatjurisdikciju.

3. Pretprasības gadījumā, kas izriet no tā paša kontrakta vai faktiem, uz kuriem balstīta pamatprasība, tiesā, kur tiek izskatīta pamatprasība.

4. ļņ rem prasību lietās^2"", kas saistītas ar kontraktu, nekustamā īpašuma gadījumā pēc īpašuma atrašanās vietas.

• Saistībulietās. kas izriet no kuģa izmantošanas. — tiesā, kurai «jurisdikcija pēc tiesas valsts starptautiskajām tiesībām pants).

• Apdrošināšanas lietās apdrošinātāju, kas domicilēts dalībvalstī, var iesūdzēt pēc viņa domicila (8. panta 1. daļa) vai

A. polises turētāja (policy-holder) domicila vietā (8.2.);

A līdzapdrošinātāja lietā tiesā, kur notiek galvenā apdrošinātāja tiesa;

A ja apdrošinātājam nav domicila dalībvalstī, bet tur ir firmas nodaļa vai aģentūra, pēc to atrašanās vietas (8.4.);

• atbildības vai nekustamā īpašuma apdrošināšanas gadījumos — kaitējuma radīšanas vietā (9. pants) vai vietā, kur cietusī persona ierosinājusi lietu (10.).

7., 8. un 9. panta noteikumus piemēro lietās, kuras cietušais ierosina tieši pret apdrošinātāju, kur tas atļauts (10.2.).

Jurisdikcijas pārbaude. Tiesai, gluži tāpat kā arbitrāžām, sava darbība katrā lietā jāuzsāk ar jurisdikcijas pārbaudi, respektīvi, tai, piemēram, pēc prasības iesniegšanas vispirms jāpārbauda sava jurisdikcija dotajā lietā.

noteiktu īpašumu.

pret

Lietas, kuras prasība tiek

Lugano konvencijas 7. sadaļa ir reglamentēta "Jurisdikcijas un lietas piepemamības (tiesvedībai) pārbaude" (examination as to jurisdiction and admissibility). 19. pantā ir noteikts, ka gadījumos, kad dalībvalsts tiesa nodarbojas ar prasību, kas ir principiāli saistīta ar lietu, kurā otras dalībvalsts tiesai ir ekskluzīva jurisdikcija atbilstoši

16. pantam, tai pašai pēc savas iniciatīvas (of its own motion) jāpaziņo, ka tai nav jurisdikcijas. ta

Ja pret atbildētāju, kas dzīvo vienā dalībvalstī, tiek celta prasība otras dalībvalsts tiesā, bet viņš šīs tiesas sēdē neierodas (does not enter an appearance), tiesai pašai pēc savas iniciatīvas jāpaziņo, ka tai nav jurisdikcijas, izņemot gadījumus, kad jurisdikcija izriet no šīs Konvencijas noteikumiem (20. panta 1. daļa).

Tiesai ir jāaptur process uz tik ilgu laiku, kamēr noskaidrojas, ka atbildētājs ir bijis spējīgs saņemt dokumentu, pēc kura tiek uzsākts process, vai līdzvērtīgu doku— mentu atbilstošā laikā, kas atļauj viņam sagatavot savu aizstāvību, vai arī ka šajā nolūkā visi nepieciešamie soļi ir sperti (20.2. p.).

Šīs tiesu pavēstes ārvalstīs jāpiegādā atbilstoši Hāgas 1965. gada 15. novembra Konvencijas par tiesu un ārpustiesas dokumentu piesūtīšanu ārvalstīs civilajās un komerciālajās 15. pantam, ja dokuments, pēc kura tiek uzsākts process, vai

paziņojums par procesu jāpiesūta ārvalstīs atbilstoši šai Konvencijai (20.3. p.). Tas tā, protams, jādara tad, kad puses pārstāv Hāgas 1965. gada Konvencijas dalībvalstis. Konvencijas teksts tuvāk tiks apskatīts šīs nodaļas apakšnodaļā "SIT dokumentu spēkā esamības priekšnoteikumi".

pendens lietas pendens 2 0 2 related actions) ir tās, kuras angliski apzīmē ar terminu "pending actions", kuras skar zemi vai jebkuru interesi vai prasību pret zemi un kuras Anglijā jāreģistrē uzsākto lietu reģistrā (register of pending actions). Šāda tipa lietās zemes pircēju šī lieta nesaista, izņemot gadījumus, kad viņš ir par to informēts.203

Lugāno konvencijas 8. sadaļas "Lis pendens related actions" 21. pantā ir noteikts: ja process, kas saistīts ar vienu un to pašu iemeslu un starp tām pašām pusēm, ir uzsākts divu dažādu dalībvalstu tiesās, jebkurai citai tiesai, izņemot to, kas pirmā pārņēmusi tiesvedību šajā lietā, pēc savas iniciatīvas jāaptur savs process (stay pro— ceedings) līdz brīdim, kamēr tiek noskaidrota tās tiesas jurisdikcija, kas pirmā ir pārņēmusi tiesvedību (21.2. p.).

Kad tiesa, kas pirmā ir pārņēmusi tiesvedību, ir noskaidrota, jebkurai citai tiesai, izņemot pirmo, ir jāatteic jurisdikcija par labu pirmajai tiesai (21.2. p.).

Šo pašu principu attiecina uz lietām, kas ir saistītas ar galveno procesu (related actions) (22.2. p.).

01 Hague Convention on the Service Abroad of Judical and Extrajudical Documents in Civil or Commercial Matters. Text see — Hague Conference on Private International Law, "Collection of Conventions" (1951 — 1996), Edited by the Bureau of the Conference.

01 Latin. — lieta, kurā process vēl notiek un spriedums nav taisīts.

Curzon L. B., op. cit., p. 325. • • * S P » • • » I

20 3

Jebkura cita tiesa, izņemot to, kas tiesvedību lietā, var

ikvienas puses ierosinājuma atteikt jurisdikciju, ja dotās valsts likums atjauj savstarpēji saistītu lietu apvienošanu (consolidation of related actions) un ja tiesai, kas pirmā pārņēmusi tiesvedību šajā lietā, irjurisdikcija abās lietās (22.2. p.).

Šā panta mērķos par savstarpēji saistītām lietām uzskata lietas, kuras ir tik cieši saistītas, ka ir nepieciešams tās izskatīt un izlemt kopīgi, lai izvairītos no savstarpēji nesaskaņotiem spriedumiem, kuri var rasties no šo lietu izskatīšanas atsevišķos procesos (22.3. p.').

NEPAREIZA TIESAS IZVĒLE

Jurisdikcijas nodošana (prorogācija) [prorogation of jurisdiction] no vienas tiesas otrai notiek tad, kad tiesa iepriekš minētās pārbaudes rezultātā noskaidro, ka tai dotajā lietā vai nu navjurisdikcijas, vai arī citas tiesas jurisdikcija būtu piemērotāka. Lugāno konvencijas 17. panta 1. daļā ir deklarēts — ja puses, no kurām vienai vai vairākām ir domicils dalībvalstī, ir vienojušās, ka noteiktas dalībvalsts tiesai vai tiesām jābūt jurisdikcijai jebkura strīda kas radies vai arī varētu rasties, vai varētu būt

radies saistībā ar noteiktām tiesību attiecībām, šai tiesai vai šīm tiesām jābūt ekskluzīvai jurisdikcijai. Šādam jurisdikciju nodošanas līgumam jābūt

(a) vai nu rakstiskam, vai rakstiski apliecinātam, vai

(b) formā, kas saskan ar praksi, kuru savstarpēji noteikušas puses, vai

(c) starptautiskajā tirdzniecībā vai komercijā — formā, kas saskan ar pusēm zināmu pielietojumu un kontrakta puses, kas ir iesaistītas noteiktā tirdzniecībā vai komercijā, pastāvīgi ievēro.

Kad šāds līgums tiek noslēgts starp pusēm, kas nav domicilētas dalībvalstīs, citu dalībvalstu tiesām nav jurisdikcijas pār to strīdiem, izņemot gadījumus, kad izvēlētās tiesas ir atteikušās no jurisdikcijas.

2. Dalībvalstu tiesai vai tiesām, kurām jurisdikcija ir nodota ar pilnvaru (on which a trust instrument has confered jurisdiction), ir ekskluzīva jurisdikcija jebkurā procesā, kas ir ierosināts pret personu, kura dod rīkojumus savu īpašuma tiesību jautājumos, pilnvarnieku vai beneficiāriju (settlor, trustee, beneficiary), ja lieta skar attiecības starp šīm personām vai viņu tiesības vai pienākumus saskaņā ar pilnvaru.

3. Nav spēkā jurisdikcijas nodošanas līgumi, tad, ja tie ir pretrunā ar šīs Konvencijas

12. vai 15. pantu vai arī ja tiesām, kuru jurisdikciju tie tiecas izslēgt, pieder ekskluzīva

jurisdikcija pēc Konvencijas 16. panta.

5. Individuālo darba kontraktu gadījumos līgumam par jurisdikcijas nodošanu ir tiesisks spēks vienīgi tad, ja tas ir noslēgts pēc strīda izcelšanās.

Tiesas izvēle tiek uzskatīta par nepareizu (improper fora), kad pieprasītajai jurisdikcijai, no vienas puses, ir vājš sakars ar pusēm un dotajām tiesiskajām attiecībām un, no otras puses, ar tiesu. Neparasta vai neobjektīva tiesas izvēle parasti ir saistīta ar prioritāru tieksmi nodrošināt prasītāja intereses un neņemt vērā īpašo atbildētāja interešu nodrošināšanu.

Uzmanīgs prasītājs var pat izjust kārdinājumu vest savu lietu vairāku valstu — pieejamās tiesās vienlaikus. Šādā gadījumā, piemēram, Anglijā atbildētājs varpieprasīt apturēt procesu, lai strīdu varētu izlemt ārvalstu tiesā. Anglijas tiesa tādā gadījumā pieņems lēmumu pārtraukt procesu un atteiksies īstenot pat savu neapstrīdamu jurisdikciju, ja pēc tās viedokļa ārvalstu tiesa ir "dabiskā un pienācīgā tiesa" (natural and appropriate forum) šā strīdaizšķiršanai. Šādā gadījumā Anglijas tiesa nospriedīs, ka tā ir nepiemērotā tiesa (forum non conviniens).

Šo viedokli lords Diploks izteic a Abidina Deivera lietā šādi. r. Pamatizmaiņa Anglijas tiesu attieksmē pret notiekošu vai iespējamo procesu

ārvalstsjurisdikcijā, kas irpanāktasolipa solim desmit gadu laikā, ir tā, kajuridiskais šovinisms ir aizvietots ar juridisko pieklājību (ju dices! chauvinism has been replaced by the judical comity).

Šajā lietā Turcijas valsts īpašumā esošais kuģis Bosforā sadūrās ar Kubus kuģi, kuru vadīja turku locis. Katrs no kuģiem sadursmē vainoja otru. Turku kuģa īpašnieki ierosināja lietu kompetentā Turcijas Admiralitātes tiesā, kur Kubas kuģa īpašnieki varēja iesniegtpretprasību (could have lodged a cross clainn) ja viņi to būtu gribējuši.

Dažus mēnešus vēlāk kubieši iesniedza prasību Anglijas Admiralitātes tiesā, un tā arestēja tās pašas turku sabiedrības kuģi. Turku kuģīpašnieki griezās Anglijas Augstākajā tiesā ar apelāciju, kurā pieprasīja apturēt procesu Anglijā, argumentējot ar to, ka kubiešu prasība un jebkura pretprasība irjāizskata Turcijas tiesā. Lordu palāta nosprieda, ka Turcijas Admiralitātes tiesa ir dabiskā un piemērotā tiesa šim procesam un tiesvedība Anglijā ir

vai jurisdikcijas ir pareiza, var noskaidrot tikai

iepazīšanās ar prasības būtību. Maksājumu lietās (pecuniary matters) prasītāja dzīves vai rezidences vietas tiesa tiek atzīta par pareizu vienīgi tad, ja no lietas būtības izriet īpaša nepieciešamība sekmēt lēmuma īstenošanu. Tāda nepieciešamība var rasties, piemēram, alimentu lietās (maintenance obligations), kad uzskata par nepieciešamu garantēt bērnam tās priekšrocības, kuras dod prasītāja tiesa (forum petitioris).

Tomēr šādu rezultātu panākt izdodas ne visās tiesību sistēmās. Tā 1978. gada Kulkolieta** ASVAugstākātiesaatteicaprasītājadomicilajurisdikcijuSaronai (agrāk

Kulko) pret savu bijušo vīru Kalifornijā, kur bija prasītājas un tās bērnu Prasītāja gribēja panākt Haiti notikušas laulības šķiršanas atzīšanu Kalifornijā un modificēt šo lēmumu tādējādi, lai bērnus pilnīgi nodotu mātes audzināšanā (custody) un noteiktu paaugstinātas tēva saistības bērnu uzturēšanas izdevumu segšanai (support obligations). Atbildētāja dzīvesvieta tajā brīdī bija Ņujorkā, kas bija arī laulāto pēdējā kopdzīves vieta (conjugal domicile). Tiesa nolēma, ka prioritārā bērnu

interešu aizsardzības viedokļa, bez šaubām, lietā jāpielieto Kalifornijas tiesības, kas

nebūt nav pietiekams pamats tam, UU Kalifornijas tiesa izplatītu savu personālo jurisdikciju uz atbildētāju.

Eiropas tiesas šādu viedokli bērnu tiesību uz uzturēšanu aizsardzības jautājumos neatbalstītu. Briseles un Lugāno konvencijas šajā gadījumā pieļauj kā bērna, tā arī atbildētāja demieiia tiesas jurisdikciju.

Pēc Briseles un Lugāno konvenciju 5. p. 1. d. kontraktu lietās tiesu (contractual forum) nosaka saskaņā ar līguma izpildīšanas vietas principu (place ofperformance), kura jānosaka katrai no kontrakta izrietošai darbībai un saistībai individuāli pēc kontrakta pienācīgajām tiesībām^284 . Jebkurā gadījumā, kad saskaņā ar kontraktu kreditoram tā dzīvesvietājānomaksā parādi naudā, kontrakta izpildīšanas vietas princips noved pie kreditoram — prasītājam izdevīga foruma radīšanas.[285]"7

Lai gan šī situācija tiek asi kritizēta, Eiropas tiesas nav neko darījušas stāvokļa labošanai, kaut gan to varēja viegli izdarīt, dodot šāda kontrakta izpildīšanas vietas interpretāciju. Līdz ar to atbildētāja tiesības aizstāvēties savā valstī tiek lielā mērā devalvētas un tiek stimulēta izdevīgu tiesu meklēšana (forum-shopping).

Galvenos nepareizās tiesas izvēles gadījumus var iedalīt 4 grupās:

1) tiesas izvēle balstās uz prasītāja (plaintiff) vai atbildētāja pilsonību citās lietās, izņemot mantojumu, kā to nosaka Francijas Civilkodeksa 14. un 15. pants;

2) jurisdikciju izvēlas tikai pēc atbildētāja īpašuma atrašanās vietas tiesas valstī, kā tas, piemēram, ir noteikts Vācijas Civilprocesa 23. pantā un Šveices SPT likuma 4. pantā;

3) lieta tiek ierosināta pret atbildētāju valstī, kur viņš atrodas uz laiku (temporary presence), kā tas notiek vispārējo tiesību sistēmā;

4) foruma izvēle pēc atbildētāja komerciālās klātbūtnes principa (commercial presence). Visos minētajos gadījumos jurisdikcijai ir vāja saistība ar pusēm un to operācijām.

Šādi pasākumi var "noķert atbildētāju nesagatavotu", kas ir taisnīguma principa pārkāpums. Līdzīgi tiesu lēmumi parasti citās valstīs netiek

Briseles un Lugāno konvenciju 3. p. 2. d. skaidri noliedz teritoriāli paplašinātu, nekorektu (exorbitant) jurisdikciju un liek dalībvalstīm to izslēgt no savas likumdošanas, taču slikti ir tas, ka konvenciju noteikumi attiecas tikai uz kontraktiem, kur atbildētājs rezidē dalībvalsts teritorijā. Anglijā ārpus konvencionālo tiesību noteikumiem Augstākā tiesa (High Court), kā jau iepriekš minēts, joprojām var ierosināt civillietu pret atbildētāju (in kas fiziski atrodas šajā valstī un kam par to ir

attiecīgi paziņots.

A5Vkopš 1945. gada jurisdikcijas iegūšanai nepieciešams minimāls kontakts ar foruma valsti.2"5 Tomēr 1990. gada Re Burnhama lietā^2'" Kalifornijas Augstākā

,šSL\

\671J

(Supreme) • tiesa pasludināja, ka • starp -ASVpersonalas jurisdikcijas noteikumiem tradicionāli irprincips, pēc kura štata tiesai irjurisdikcija attiecībā uz nerezidentiem, kas fiziski atrodas štata teritorijā.

Vispārējo tiesību doktrīna par forum non conviniens 11 dod tiesnesim tiesības atteikt jurisdikciju lietā, kuras izskatīšanai cita tiesa būtu piemērotāka. Šo doktrīnu atzīst Skotijā, Anglijā, ASV, Kanādā un Austrālijā. Šis princips radies septiņpadsmitajā gadsimtā Skotijā ar tiesas lēmumu, kurā bija frāze "nekompetenta tiesa" (fomm non competens). Šo principu ieviesa, noraidot ekspansīvo "aresta foruma" (forum arresri, ad

ASV forum non conviniens koncepcija tika iedibināta ar 1946. gada lēmumu Guf d lietā^286. Šajā lietā Gilberts iesniedza prasību pret Gulf QH par zaudējumu atlīdzināšanu, kas bija radušies, Gulf Oil darbiniekiem piepildot degvielas tvertnes viņam piederošā noliktavā un neuzmanības dēļ nodedzinot to. Taču Gilberts cēla prasību Ņujorkā, kur atbildētājs arī strādā, nevis Virdžīnijā, kur tika radīts kaitējums un bija visi liecinieki.

Tiesa Gldbertam atteicajurisdikciju, atsaucoties uz forum non conviniens principu.

Tomēr jāņem vērā, ka uz šo principu var atsaukties vienīgi konkurējošas jurisdikcijas gadījumā. Kā tas ir noteikts ASV Otrajā atjaunotajā likumā par likumu kolīzijām^287--

ja konkurējošas jurisdikcijas nav, tiesa lietu noraidīt nevar.

Kontinentālajā Eiropā forum non conviniens teoriju noraida gandrīz vienbalsīgi.

Tiesu piekritības jautājumi tur balstās uz stingri un precīzi noteiktiem saiknes faktoriem, kas neatstāj vietas tiesas diskrētai izlemšanai. Arī Briseles un Lugāno konvencijas izslēdz lietas atteikšanu (dismissal of case), pamatojoties uz forum non conviniens Šo konvenciju ietvaros forum non conviniens princips ir pielietojams tikai kā palīgmateriāls prasībai litis alia pendentis, jo litis pendentia citā dalībvalstī vienmēr jaunas lietas ierosināšanu tajā pašā jautājumā (konv. 21. p.), kas visumā ir vispāratzīts tiesību princips.

Tomēr ne Briseles, ne Lugāno konvencija pilnīgi neizslēdz tiesneša diskrēto varu jurisdikcijas noteikšanā. Tāds pats princips ievērots Šveices SPT likuma 60. pantā.

IZDEVĪGĀKAS TIESAS MEKLĒŠANA

Tātad, kā jau iepriekš minēts, izdevīgākas tiesas meklēšana (forum shopping) ir prasītāja rīcība, kad viņš, lai iesniegtu prasību pret atbildētāju, meklē tādu tiesu, kur viņam dotajā lietā būtu personīgi visizdevīgākie noteikumi.

Izdevīgākās tiesas meklēšana ir vienlaikus saistīta arī ar izdevīgākā likuma meklēšanu (law shopping). Noteikta tiesa ir saistīta ar noteiktu nacionālo kolīziju un līdz ar to arī pielietojamā likuma (applicable law) izvēli, kas arī prasītājam var radīt dotajā lietā vislielākās iespējas tādēļ, ka pasaulē ne kolīziju, ne materiālās tiesības nav uni— ficētas.

Citos gadījumos prasītājs vienkārši meklē sev labvēlīgākas procesuālās tiesības vai vispār tiesas valsti ar labvēlīgāku juridisko "klimatu". Tiesas izvēli var noteikt tādu prasītāja materiālo tiesību aizsardzības iepriekšējo pasākumu iespējas kā atbildētāja īpašuma aizturēšana (injunction) vai arī tā arests, kā arī nacionālās tiesas sprieduma piespiedu īstenošanas iespējas citā valstī.

Tā, ja tiesām ir vai iegūtā jurisdikcija (original or acquired

jurisdiction) dotajā lietā, prasītājam ir iespējas panākt tiesas lēmumu par atbildētāja īpašuma aizturēšanu (saistīšanu) vai arestu, kas aizliedz viņam pārvietot noteiktus īpašumus ārpus tiesas valsts jurisdikcijas (interlocutory injunction against the defendant ordering him not to remove specific assets from the jurisdiction). Pēc attiecīgā precedenta šo metodi sauc par Mareva tipa aizturēšanu (arestu), kuru patlaban Anglijā garantē ar Augstākās tiesas 1981. gada dekrētu,"6 Šā pasākuma mērķis ir vienkāršs — novērst tādu negodīgu rīcību no atbildētāja puses kā mēģinājumu pārvietot savus īpašumus no tiesas valsts vai noslēpt tos tā, lai piekrāptu prasītāju un atņemtu viņam prasības

Pieprasot Mareva tipa aizturēšanu, prasītājam jāpārliecina tiesa, ka viņa lieta ir labi pamatota un pastāv reālas briesmas, ka atbildētājs var savu īpašumu nobēdzināt. Šādā gadījumā prasītājam ir arī tiesības norādīt uz atbildētāja īpašumiem,

kurus būtu nepieciešams "iesaldēt" (freeze), pieprasot to Mareva tipa aizturēšanu ex parte.

Ex parte īpašuma aizturēšana tiek īstenota, noklausoties tiesā tikai vienu pusi un lielas steigas gadījumā.[288] Pieprasot šo savu tiesību aizsardzības pasākumu, prasītājam tomēr jāiemaksā drošības nauda (indemnity) varbūtēja lietas zaudējuma un aizturēšanas neattaisnotības gadījumam. Šis pasākums ir īpaši piemērots prasībās pret ārvalstīs rezidējošu atbildētāju.

Antona Piliem tipa iejaukšanās (Anton Filler Injunction) pasākums, kuru arī garantē ex parte, dod tiesības iekļūt atbildētāja miteklī vai darbavietā (premisses) un izņemt īpašus dokumentus un īpašuma priekšmetus. Šā pasākuma nosaukums ir cēlies no

1975. gada atbilstoša nosaukuma un arī to Anglijā garantē pēc tā paša

Augstākās tiesas 1981. gada dekrēta.[289]

Divi iepriekš minētie precedenti veido tā saucamos iepriekšējos pasākumus (Pro— visional, including protective, measures), kuru reglamentācijai konvencijā veltīts 9. sadalās 24. pants. Tajāteikts: "Šādiem iepriekšējiem pasākumiem, ieskaitot aizsargājošos pasākumus, kādi ir iespējami saskaņā ar dalībvalsts likumdošanu, iesniegumus var iesniegt tās tiesās pat tad, ja saskaņā ar šo Konvenciju citas dalībvalsts tiesām ir jurisdikcija pēc šo lietu būtības (as to the substance of matter)." un

Tādējādi Konvencija piešķir prioritāru nozīmi pušu interešu nodrošināšanai. ; •

Atšķirīgas iespējas SPT procesos dod arī dažādas tiesību sistēmas. Piemēram, ASV no žūrijas sastāvošā tiesā prasītājs var cerēt uz iejūtīgāku attieksmi privātīpašuma jautājumos salīdzinājumā ar Eiropas profesionālo juristu tiesas paneli. Savukārt kontinentālajā Eiropā parastā pirmstiesas izmeklēšana var dot prasītājam svarīgas informācijas papildu avotu. Turpretim ASV prasītājam iespējams iegūt lielāku aizsardzību nekā Eiropā antitrestu. produkcijas kvalitātes un ļaunprātību (malpractice) gadījumos. Bet kaitējuma atlīdzināšana vairāk atkarīga no vispārējā tiesiskā klimata valstī un konkrētās tiesas nekā no pielietojamā likuma.22" Tāpēc Amerikas juridisko fakultāšu studentiem kā vienu no svarīgākajiem aspektiem māca konkrēto lietā iesaistīto tiesnešu un žūrijas psiholoģijas izzināšanu.

Ļoti svarīgs ir arī lietu izskatīšanas ātrums, tiesas izdevumu un advokātu honorāru lielums. īpaši papildu piemaksas (contingency fees) atsevišķās valstīs. Eiropā šādas piemaksas virs oficiāli noteiktajiem advokātu tarifiem tiek uzskatītas par nopietniem profesionālās ētikas pārkāpumiem un ir stingri aizliegtas, bet ASV tiesību sargāšanas sistēma būtu grūti iedomājama bez tām.

Plaši pazīstams ir portugāļujūrnieka Kastaņjoprei'edents'r'. Pēc tam kad amerikāņu juristi ierosināja viņam atsaukt kaitējuma atlīdzināšanas lietu pret meitas uzņēmumu Anglijā un uzsākt to pret mātes uzņēmumu ASV, viņš tā arī izdarīja un ieguva tur nesalīdzināmi lielāku kompensāciju, nekā to būtu izdevies dabūt Anglijā.

v Vienīgā efektīvā metode pret šo negatīvo parādību būtu starptautisko līgumu

noslēgšana par viena foruma iespējamību, taču tas pagaidām šķiet utopisks uzdevums.

ĀRVALSTS KĀ PRASĪTĀJA CITAS VALSTS TIESĀ

Šis jautājums daļējijau tika izskatīts monogrāfijas sākumā nodala par valsts tiesisko statusu SPT. Taču tēma pati par sevi ir loti interesanta, īpaši tāpēc, ka tā skar procesus pret bijušajiem diktatoriem — valsts līdzekļu izlaupītajiem.-23 Nav izslēgts, ka arī Latvija var sastapties ar šādu nepieciešamību.

2 2 0 Friedrich K. Jünger, "Der Kampfum Forum, Forum Shopping", Rabeis Z 46 (1982) 708 at 711.

221 Castanho v. Jackson Marine, Inc., 484 F. Supp. 20 1, 207. . •' Qfävaoi tiwtfti'rnm > **

2 2 2 F. Vischer, op. cit, pp. 224 — 226.

(23 juvāk par šo tēmu sk. — Frank Vischer, "Der ausländische Staat als Kläger", IPRax (1991) 20 9.

Tātad Haiti iesniedza prasību (brought action) Francijā, sava bijuša diktatora Žana Kloda Divaljē emigrācijas vietā, pieprasot atdot kaitējuma atlīdzināšanas (in tort assets) veidā bijušā diktatora krāpšanas ceļā iegūtos (fraudulently appropriated) līdzekļus. Pirmās instances tiesa"* atteicās ierosināt lietu (dismissed the action), argumentējot ar to, ka šī tiesa saskaņā ar Francijas procesuālajām tiesībām neesot kompetenta, jo tās nododot strīdus starp valsti un tās amatpersonām administratīvajām institūcijām.

So lēmumu atcēla apelācijas tiesa-, kas nolēma, kapirmās instances tiesas minētie procesuālie noteikumi irdomāti vienīgi iekšējām tiesiskajām attiecībām un tos nedrīkst pielietot tiesību attiecībām ar ārvalstu elementu. Tā vietā civilo tiesu kompetence, kā argumentēja tiesa, atkarīga no ārvalsts "prasībasprecīza rakstura". Sajāgadījumā pret Divaljē celtajai prasībai bija absolūti civilistisks raksturs, tāpēc tā bija Francijas tiesasjurisdikcijā. So lēmumu savukārt laboja Kasācijas tiesas^226 lēmums, kas noteica, ka lieta tomēr ir publisko tiesību jomā.

Līdzīga prasība pret Markosu ģimeni bija ierosināta arī ASV tiesā par īpašuma atdošanu, kaitējuma radīšanu krāpšanas rezultātā, izlaupīšanu, kontrakta tiesību un ASVLikuma par reketieru ietekmētām un korumpētām organizācijām pārkāpšanu (punitive damages on the grounds of fraud, misappropriation, berach of contractual obligations and the US Rackateer Influenced and Corrupt Organizations Act 1982). Iepriekšējie tiesas lēmumi^221 bija par labu Filipīnu prasībai, jo, kājau agrāk par to bija rakstīts, Markosu atsaukšanās uz valsts galvas imunitāti, kas ir valsts aizsardzībā (in state defence), tika pamatoti noraidīta. Salīdzinājumā ar to vēlāk tika pieņemts Devītā apgabala Apelācijas tiesas lēmums^22*, kas prasītājam atteica lietas ierosināšanu. Lietas ierosināšanas atteikums tika pamatots ar "valsts aktu" un "politiska jautājuma" doktrīnām (ac t of state, political question), aprādot, ka tiesas neapspriež citu valstu valdību aktus. Tiesai it kā īpaši esot jāatsakās no jurisdikcijas tāpēc, ka "tiesas spriedums varētu stipri ietekmēt delikātu politisku līdzsvaru" (delicate political balance).229

Šī argumentācija šķiet nepamatota un pat absurda, ja salīdzina to ar pirmās instances tiesas argumentāciju, kas citēta sadaļā par valsts tiesisko statusu SPT. Bez šaubām, Markoss tiesas bridi nekādā veidā nevarēja izmantot ne valsts galvas, ne valsts aktu imunitāti, jo viņš procesa laikā jau bija privātpersona, demokrātiskās vēlēšanās varu zaudējis un aizbēdzis bijušais diktators.

2 24 Tribunal de Grande Instance de Grasse, Etat haitien c Jean — Claude Duvalier et autres. 23.6.1987.

22 5 Cour d'Appel d’Aix — en — Provence, première chambre civile, 25.4.1988; Clunet, 1988, 779 et seq. ™ Cour de Cassation, Cv. Ire 29.5.1990; Recueil Dalloz—Sirey, 1990, 1990—11, 1953.

2 2 7 8 0 6 F. 2d 344, 2d Cir. 1987, in Re Grand Jury Proceedings, John Doe, No. 700.

2 2 8 Court of Appeals for Ninth Circuit (818) F. 2d 1473,9thCir. 1987, Republic of Philipinnes v. Marcos. 229 Lietas detalizētu apskatu sk. — Patrick Meagher, "Recent Developments — Act of State and Sover-' eign Immunity: The Marcos Cases", 29 Harv. ILJ 127 (1988).

īpaši absurdi šķiet tas, ka, atsaucoties uz Markosu lietu, Višers apgalvo, ka diametrāli pretējā gadījumā, ja bijusī valsts amatpersona citas valsts tiesā iesniegtu civilistiskas dabas prasību pret savu valsti sakarā ar savu agrāko dienestu, tiesas lēmums, bez šaubām, būtu vērsts pret otras valsts imunitāti."11

Vācijas Sociālās tiesas lēmumā (German Bundessozialgericht)231 bijajāizšķirjau-tājums, vai Holandes sociālās nodrošināšanas institūcija, pamatojoties uzzaudējumiem un prettiesisku iedzīvošanos, varēja pieprasīt prettiesiski iegūtu maksājumu restitūciju no to saņēmēja, kas dotajā brīdī bija domicilēts Vācijā. Tiesa atteicās nojurisdikcijas šajā lietā, pamatojoties uz prasības raksturu, kuru tāpēc\exe fori principa kvalificēja kā publiska rakstura.

Avotos tiek citēts arī principiāli citādi izlemtais 1949. gada Šveices Federālā tribunāla precedents tā saucamajā Lojālā ungāra (Loyal Hungarian) lietā^232, kad Ungārijas valdība cēla prasību pret bijušo vēstnieku, kas, atsakoties atzīt jaunā, komunistiskā režīma konstitucionālo raksturu Ungārijā, neatdeva atslēgu no bankas seifa Šveicē, kurā bija Ungārijas valsts monetārās rezerves. Atbildētājs apgalvoja, ka civiltiesa nav kompetenta izskatīt lietu, kurāprasības rakstursskarpublisko tiesību reglamentētu jautājumu. Federālais tribunālspieņēma lietu izskatīšanai, argumentējot, ka atbildētāja pienākumus tiešām varbūt reglamentē Ungārijas publiskās tiesības. Taču šo jautājumu regulē ari vispārējie civiltiesību principi, jo atbildētāja publiskās pilnvaras ir apturētas. Tāpēc atbildētājam bija jāatdod atslēgas, jo publisko pilnvaru pārtraukšana atņēma

viņam tiesības paturēt possessonis, kas bija viņa valdījumā sakarā ar

233

ieņemamo amatu.

Tātad, neapspriežot šajā tēzē tā vai cita tiesas lēmuma pamatotību, varam tomēr konstatēt, ka galvenais valstu tiesu princips jautājumā par ārvalsts griešanos pie citas valsts nacionālās tiesas ir tas, ka nacionālās tiesas neuzņemas jurisdikciju lietās, kas skar valsts aktus, suverēnu rīcību un ārvalsts suverēna publisko tiesību īstenošanu savā teritorijā. Taču tiesa pieņem savā jurisdikcijā "tīri civilistiska rakstura" ārvalsts suverēna prasību. Šāda pieeja ir ASV Valsts aktu doktrīnai (Act of State), kuru piemēro tikai valstu oficiālajiem aktiem, kas pieņemti, īstenojot valsts varu. Šo doktrīnu nepielieto attiecībā uz privāta rakstura darbību, kaut arī tā notiek jomā, kuru reglamentē publiskās tiesības.234

Kā redzams no iepriekš minētā, valstīm iesniedzot prasību ārvalstī, tai reti ir tīri publisks vai tīri civilistisks raksturs. Bieži civilistiska rakstura prasība ietver publiskas dabas elementus — un otrādi. Tāpēc ārvalstu suverēnaprasības kvalifikācijasjautājums vienmēr ir tās iesnieguma vietas tiesas diskrētajā kompetencē (discretit ion of the court).

23(1 F. Vischel-, "General Course..", p. 197.

231 BSG 54, pp. 250 et seq. 0 IPRspr. 1983, nr. 130.

2 3 2 B G E 107 Ia 171 et seq., 174 et seq.

™ Cit. pēc F. Vischer, "General Course of Private International Law", pp. 1 86—1 89.

2 3 4 8 1 8 F. 2dat 1483 — 1485.

Izšķirot šos jautājumus, daudz kas atkarīgs no pielietojamam tiesas valsts procesuālajām normām (applicable procedural law). Tiesību sistēmās, kur civilā un administratīvā jurisdikcija ir nošķirta, kā tas ir kontinentālās Eiropas tiesībās, ārvalsts iespējas administratīvajai jurisdikcijai tiek a priori jo administratīvo

tiesību jautājumos vietējās tiesas pielieto vienīgi savas tiesības. Tāpēc ārvalsts vienīgā iespēja ir griezties civilajās tiesās.

Procesuāli valsts griešanās citas valsts tiesā var sastāvēt no diviem etapiem vai konceptuālajām pieejām. Pirmā ir lietas pieņemšana savā jurisdikcijā (preliminary question of jurisdictional competence ratione materiae [290]), bet otrā — jautājuma izlemšana, vai dotā tiesa ir kompetenta šo lietu izlemt pēc būtības (entitlement to the alleged claim within the substantive judgment ofthe case). Pēc F. Višera domām, pirmā pieeja ir pamatotāka.

Vispirms jautājuma procesuāla kvalifikācija novedīs pie ex officio lēmuma par lietas savā jurisdikcijā (admissibility of the action), vērā to, vai

atbildētājs šīs jurisdikcijas kompetenci apstrīd vai ne (making it irrelevant whether the defendant contests the judical competence or not), jo procesuāla pieeja atbrīvo tiesu nevajadzīgas politiskas atbildības, tāpēc ka spriedums ārvalsts suverēna prasības jautājumā var ietekmēt starptautiskās attiecības starp tiesas un prasītāju valsti. Bet atteikšanās no prasības pieņemšanas savā jurisdikcijā procesuālā līmenī (dismissal of action), aizbildinoties ar institucionāliem ierobežojumiem, dod iespēju ieņemt neitrālāku pozīciju. Salīdzinājumā atteikšanās no prasības apmierināšanas pēc lietas būtības apsvērumiem, kā domā F. Višers, neizbēgami tiks saistīta ar politiskiem apsvērumiem. Viņš uzsver, ka ārvalsts, kas ierosina lietu citas valsts tiesā, sevi tās tiesiskajam režīmam, kas arī skar starptautisko publisko tiesību jomu.[291]

Tomēr nevar ari noliegt, ka vienas valsts griešanās pie otras valsts tiesas var būt gan tīri civilistiskas dabas, gan ari skart krimināltiesības, un šosjautājumus reglamentē starptautiskie līgumi par tiesisko palīdzību (legal cooperation). viena valsts var pieprasīt otrai valstij nodibināt pār savu nepilngadīgo pilsoni aizbildnību vai arī atsūtīt noteiktus dokumentus laulību un ģimenes lietās. Netiek ari apstrīdētas valsts tiesības griezties pie citas valsts tiesas ar prasību aizstāvēt savas īpašuma tiesības, piemēram, uz mākslas vērtībām, īpaši pamatojot šo tiesisko palīdzību ar starptautisko sadarbību kultūras vērtību aizsardzībā.[292]

Patlaban arī tiek pieļauts, ka valsts griežas pie citas valsts tiesas ar lūgumu piedzīt parādu no privātas personas. Šo iespējamību dod arī 1973. gada Hāgas Konvencija par uzturēšanas saistībās pielietojamo likumu.'" Nodokļu iekasēšana pēc ārvalsts pieprasījuma citā valstī netiek īstenota.

Daudzkārt citētā "Spiegu ķērāja" lieta, kurā Anglija pieprasīja Austrālijai neatļaut sava bijušā drošības dienesta darbinieka britu speciāldienestu darbību atmaskojošas grāmatas publikāciju, pierāda, ka šādas publiskas vienas valsts akcijas otras valsts teritorijā ar tās tiesu starpniecību parasti nevainagojas ar panākumiem.[293]

TIESĀ PIELIETOJAMĀ LIKUMA IZVĒLE

Pielietojamā likuma izvēle tādās valstīs kāASVvispirms ir konstitucionālas dabas jautājums. Savienotajās Valstīs likuma normu attīstība vienmēr bijusi cieši saistīta ar konstitucionālo normu attīstību. Ar 1935. gada Augstākās tiesas lēmumu augsta līmeņa konstitucionālā aizsardzība īpašuma un kontraktu tiesību jomā.

ASV Konstitūcijā ietverti pieci noteikumi, kas skar likuma izvēli. Tas ir IV panta

1. noteikums par "pilnu uzticību un kredītu", tā paša panta 2. noteikums

par "privilēģijām un imunitāti" un šā panta 1. atruna par "starpštatu tirdzniecību", kā arī XIV labojuma noteikumi par "pilsoņkaru" un "vienlīdzīgu aizsardzību" (equal protection), kā arī "pienācīgu procesu" (due Kolīziju ar šiem konstitu

cionālajiem principiem, kas ir AS V publiskās politikas elementi, pārkāpuma gadījumā tiesa nevar pielietot attiecīgo ārvalsts likumu.

Savstarpējās attiecības starp tiesu un likumu izvēli viena no svarīgākajām SPT kolīziju tiesību problēmām. Patlaban abos kontinentos radušās jaunas teorijas par šo divu aspektu saskaņošanu. Pastāv divas iespējas — vai nu lex fori var atvasināt (may be derived) no jurisdikcijas, vai arī jurisdikciju nosacīt pēc izvēlētā likuma. Šāda pieeja jebkurā variantā izslēgtu praksi, kad vienas valsts tiesa pielieto otras valsts likumu. Turklāt tas nekad nenotiek īsti sekmīgi.

Kā Saferapret Heitneru lietā^74' 1977. gadā izteicās ASV Augstākās tiesas tiesnesis Brennans: "Praktiski apsvērumi runā pa labu tam, lai samazinātu atrāvumu starp likuma izvēli un jurisdikcijas izvēli. Pat ja tiesa pielieto citas valsts likumu, parasti tas notiek ar mazāku izpratni un sliktāku interpretāciju, kā arī zemāku ieinteresētību rūpēties par ārvalsts politikas īstenošanu, nekā to darītu tās valsts tiesas, kuras šos likumus pieņem."

Arī nosliecas par labu tiesas valsts likumam kā pienācīgā likuma pienā

cīgajā tiesā (lex foro in foro proprio) pielietošanai. Tādā gadījumā, kājau iepriekš minēts, jautājums sākas ar pienācīgās tiesas noskaidrošanu. Kad jurisdikcija ir noskaidrota, tālākjānoskaidro pielietojamais likums. Taču jurisdikcija var izrietēt arī no pielietojamo materiālo tiesību izvēles. Anglijā "likumatiesa" forum legis, respektīvi, tās tiesas izvēle, kuras likums tiek piemērots, kā jurisdikcijas noteikšanas princips tiek izmantots visos gadījumos, kad kontrakta pienācīgais likums ir Anglijas likums.[294]

Turpretim agrāk minētajā Šefera pret Heitneru lie i: ā ASV Augstākās tiesas tiesnesis Maršals kategoriski noraidīja šo koncepciju.

Anglijā jau kopš astoņpadsmitā gadsimta sākuma pastāv Freimulta pret un citos precedentos labi nostiprināts noteikums, ka ārvalstu likums britu tiesās tiek

uzskatīts par fakta jautājumu, kas jāargumentē un jāpierāda tiesnešu pārliecināšanai (which has to be proved and pleaded to the satisfaction of judges). Pēc pamatnoteikuma, ja puse grib balstīties uz ārvalsts likumu, tai šā likuma saturs jāpierāda tāpat kā jebkurš cits fakts, ar kuru šī puse pamato savu lieta. Ja puse to nedara, tiesa izlemj lietu ar ārvalstu elementu tā, it kā tā būtu parasta Anglijas iekšējā lieta. Vienīgais izņēmums ir tad, ja precedents skar kādu "britu teritoriju". Šādā gadījumā atbilstoši 1859. gada Britu tiesību noskaidrošanas likumam^244 tiesa var pati noskaidrot doto tiesību saturu atbilstoši minētajam likumam. Tiesas dažkārt ir pašas pielietojušas šo principu arī tad, kad puses nav pieprasījušas noskaidrot ārvalsts likuma saturu.245

Pamatā angļu tiesas balstās uz Anglijas likumu un faktiem, nevis ārvalstu tiesībām. Tāpēc ārvalstu tiesību pielietošanas nepieciešamība un to saturs katrā lietā

jāpierāda. Tomēr apelācijas tiesa, kurai «jurisdikcija izlemt citu valstu tiesu apelācijas, izskatot šādas lietas, ņem vērā jebkuras šādas valsts likumus.246

Bez visa minētā tiesas izvēlē viens no galvenajiem noteikumiem ir "godīgums pret atbildētāju". Vārdu sakot, forum iuris situācija rodas, kad sakrīt gan tiesas, gan likuma valsts.

Eiropā fotum legis akceptē labprātāk gadījumos, kad materiālo tiesību jautājumus caurauž noteikumi par juridiskās procedūras nepieciešamību noteiktu administratīvās varas pārstāvju priekšā. Gadījumos, kad procesuālie un materiālie noteikumi viens no otra nav atraujami, jurisdikciju, procesuālās un materiālās tiesības lokalizē vienā vietā. Process parasti ir saistīts ar noteiktu tiesu, bet kompetentā tiesa parasti pielieto pati savas procesuālās un materiālās normas. Protams, Eiropā ir arī gadījumi, kad tiesa pielieto svešas materiālās tiesības. Taču procesuālās normas nav tik viegli nomaināmas kā materiālās. noteikti visu triju normu grupu apvienošana (ius proprium in foro

proprio^247) notiek pasludināšanas par bezvēsts prombūtni, mantošanas, vides aizsar— dzības un probāta atcelšanas lietās.248

ĀRVALSTS LIKUMA SATURA NOSKAIDROŠANA

Pēc tam kad tiesa ir noskaidrojusi, ka lietā jāpiemēro ārvalsts likums, tālāk jānoskaidro tā saturs.

Jau pašā monogrāfijas sākumā esam izgaismojuši, ka tiesa var atteikties pielietot ārvalstu tiesību normu, atsaucoties uz tās pretrunām ar tiesas valsts publisko politiku, tiesai vispirms ārvalstu tiesību norma ir jāizpētī no savas publiskās politikas viedokļa, vai tā ir vai nav pielietojama. Tomēr vēl jāņem vērā viens aspekts, ka publiskās politikas atrunas pielietošana nacionālajās tiesās ir visai ass pasākums (disturbing factor), kas kontragenta valsts tiesas var provocēt uz pretpasākumiem. Līdz ar to starptautisko

£,,M British Law Assertainment Act.

ATophamv. Duke of Portland (1863) 1 D.J. & S.517.

2 4 6 McClean J. D., op. cit., pp. 36-37.

24 7 Latin. — pareizais likums pareizā tiesā.

2 48 F. Vischer, op. cit., pp. 228-230. ;

civiustisko tiesībuattiecibupozittm klimata stiprināšanas nolūkāpubliskas kārtības

atrunaspielietošanas jomujācenšas ierobežot,2

Tātad ārvalsts likuma satura sīka izpēte jāveic no diviem apsvērumiem — pirmkārt, lai noskaidrotu, vai dotajā gadījumā nav jāatsakās to pielietot, ja tas ir pretrunā ar tiesas valsts publisko kārtību; otrkārt, ja ārvalsts likums tomēr jāpielieto, lai būtu iespējams to darīt korekti un precīzi.

Taču praksē tiesas nebūt ne vienmēr tā rīkojas. Bieži tiesneši, netērējot laiku ārvalsts likuma iepriekšējai izpētei, pasludina, ka lieta piekrīt dotajai tiesai, pamatojoties uz lex fori teritoriālo jurisdikciju strīdā.

Francijas tiesu praksē ar 1948. gada Kasācijas tiesas lēmumu^25" šī tiesa savos lēmumos pastāvīgi turējās pie principa, ka kaitējumu gadījumos (torts) pielietojams lex loci delicti princips tad, ja kaitējums radīts kad šīs valsts likums bija

mazāk izdevīgs cietušajam (victim) nekā Francijas likums. Sakarā ar to cietušie tiecās pārliecināt Francijas tiesas, ka viņu tiesību prioritāra aizsardzība ir Francijas publiskās politikas elements un tāpēc atbildētāja mēģinājumi pielietot kaitējuma radīšanas vietas likumu neesot

Krīgera lietā Parīzes tiesa arī piekrita šim cietušā argumentam un nolēma, ka Francijas likuma noteikumi kaitējumu jautājumos veido šīs valsts starptautiskās publiskās politikas (international public policy) Bet Kasācijas tiesa šo lēmumu

atcēla, atjaunojot veco spriešanas kārtību, kuras pamatā bija ārvalstu likuma satura 251

izpēte.

Jautājums tika no jauna skarts pēc jaunā, 1985. gada 5. jūlija Likuma^295 pieņemšanas, kas negadījumu upuriem garantēja pilnīgu kompensāciju, pat ja nebija atrodama

vaina (caused without fault). Pēc šā Likuma pieņemšanas satiksmes negadījumu upuri tiesās atkal sāka argumentēt, ka šis likums ir Francijas starptautiskās publiskās politikas un tāpēc tas jāpielieto citādi izmantojamā ārvalstu likuma vietā. Francijas Kasācijas tiesai atkal vajadzēja atcelt šoreiz Apelācijas tiesas lēmumu, pamatojoties uz to, ka šī tiesa nav atradusi pareizo pielietojamo likumu lietas izlemšanai tad, kad bija pielietojams vienīgi Spānijas likums. Kasācijas tiesa arī aizrādīja uz to, ka Apelācijas tiesa nav spējusi izpētīt, kāpēc Spānijas likums bija krasā pretrunā ar Francijas starptautisko publisko politiku.[296]

Vācijas autori raksta: ia ārvalstniekam ārvalstī rada kaitējumu, tad pielietojams lex loci delicti, bet publiskās politikas atruna šajos gadījumos pielietojama kā izņēmums, ja lex loci delicti likums cietušajam ir mazāk izdevīgs par Vācijas likumu. Tādējādi Vācijas likums kaitējumu jautājumos sāk ar aprioru Vācijas publiskās politikas prioritāti. Patiesībā "kaitējumos, kura sekas sniedzas pāri robežām" (tort across frontiers), kad kaitējumu radījušās darbības vieta no paša kaitējuma rašanās vietas, Vācijas likums dod principiālu prioritāti cietušajam un uzliek tiesnesim par pienākumu ex officio pielietot likumu, kas ir visizdevīgākais cietušajam.255

īpatnības šajā ziņā ir arī patērētāju tiesību aizsardzības jomā pret pārmērīgi agresīviem (exorbitant) pārdevēja tiesību aizsardzības noteikumiem. Daudzās Rietumvalstīs pārdevējam atļauts anulēt kontraktu, ja pircējs laikā nenomaksā naudu. Vienlaikus pārdevējam atļauts paturēt pirmo iemaksu, kura viņš jau ir saņēmis, un turklāt pieprasīt nekavējoties nomaksāt vēl atlikušo naudu.

Cits piemērs ir noteikumi par pārmērīgi lielām soda naudām, kas jau ieinteresētību (interest) tajās. Kā rīkoties tiesai, ja kolīzijas norma norāda tieši uz tādu pielietojamo likumu, kas neparedz patērētāju aizsardzību pret šādām agresīvām un pārspīlētām pārdevēja tiesību aizsardzības normām? Dažās valstīs likums dod tiesām iespēju pielietot publiskās politikas atrunu patērētāja tiesību aizsardzības nolūkos un Jauj neņemt vērā citādi pielietojamo lex contractus, kas pārāk maz aizsargā patērētāju. Visus šos jautājumus tiesa var noskaidrot, vienīgi pamatīgi iepazīstoties ar ārvalsts likuma saturu.

Tā, piemēram, vispārējā tiesību sistēmā Skotijā un Austrālijā šajā jautājumā ir divi vienveidīgi precedenti. Abās lietās par kontrakta vadošo likumu bija noteikts pārdevēja likums — lex vendetoris, kas neietvēra patērētāja aizsardzības noteikumus, kaut gan šādi noteikumi bija inkorporēti patērētāja domicila valsts likumdošanā, kas vienlaikus bija arī lex fori.

Skotijas precedentā skotu pircējs pirka automašīnu no Anglijā īnkorporēta pārdevēja un laikus neizdarīja iemaksu. Piegādātājs nekavējoties ķērās pie Anglijas tiesībās noteiktajām savu tiesību aizsardzības metodēm, jo Anglijas tiesības bija noteiktas par kontraktā piemērotajām tiesībām. Aizstāvoties pircējs savukārt atsaucās uz Skotijas tiesībām, kuras pārdevējs neņēma vērā un kuras pieprasīja pārdevējam piegādāt preci 15 dienu laikā no kontrakta noslēgšanas. Skotijas tiesa pieņēma lēmumu par labupircējam, argumentējot, ka šajāgadījumā tiekpielietoti Skotijas likumapircēju aizsargājošie noteikumi. Tiesa pasludināja, ka Skotijas likumu līdzīgos gadījumos nevar apiet ar kontrakta noteikumu

Ārvalstu likuma satura noskaidrošanā tiesa var arī nepaļauties vienīgi uz pušu sniegto informāciju. Tā Vācijas Civilprocesa kodeksa 293. § noteikts, ka, noskaidrojot ārvalstu likuma spēkā esošās normas, paražas un vietējos noteikumus, tiesu neierobežo

2;,s Münch. Komm. (Kreuzer) art. 38 no 50 ss.

256 P. Lagard, "Public Policy", see — International Encyclopedia of Comparative Law, Vol. Ill "Private International Law",Tübingen( 1 944 )pp. 10—18. ,. . . •

pušu sniegtā informācija. Tā var arī pati veikt nepieciešamos pasākumus informācijas ievākšanai.

Pēc Itālijas Kasācijas tiesas 1959. gada 13. aprīļa un 1964. gada 29. janvāra lēmuma tiesa ārvalsts likuma saturu noskaidro, sadarbojoties ar pusēm. Tiesas zināšanām par ārvalsts likumu jāaptver visi lietu skarošie noteikumi. Ja tas nav iespējams, tiesai jāpielieto vienīgi (intoto) Itālijas likums. Saskaņā ar pēdējiem 1965. gada 19. oktobra un 1966. gada 16. februāra lēmumiem Itālijas Kasācijas tiesajau dod tiesām diskrēcijas tiesības ex offcio izlemt jautājumu par pielietojamo likumu, kā arī noskaidrot tā pielietošanas robežas un saturu.

Līdzīga pieeja ir Skandināvijas valstīs, 1889. gada Montevideo konvenciju Papildu protokola 2. pantā un šo konvenciju 1940. gada pārskatītajā tekstā,257 1928. gada Bustamantes kodeksā^25", Vācijas Civilprocesa kodeksa 293. §, kā arī Japānas un Ēģiptes likumdošanā.25’

ARVALSTS LIKUMA SATURA PIERĀDĪŠANA

Ja pielietojamā kolīziju norma norāda, ka lietā irjāpielieto ārvalsts likums, tad, kā jau iepriekš minēts, tā satura pierādīšanu uzliek par pienākumu pusei vai pusēm, kas šā likuma pielietošanu pieprasa. Kad ārvalstu likuma pielietošana nepieciešama publiskās interesēs, tādās kā personas statuss, ģimenes attiecības, mantošanas tiesības vai bērna nodošana audzināšanā, tā satura noskaidrošana ex offlcio ir tiesas uzdevums. Tas, protams, nenoliedz arī palīdzību, kuru var sniegt puses, taču atbildība gulstas uz tiesnesi.26" mm

Vācijas Civilprocesa kodeksa 293. § noteikts: ja šīs valsts tiesa nezina ārvalsts likuma saturu, tad to nepieciešams pierādīt. Līdzīgs noteikums ir Norvēģijas Civilprocesa kodeksa 119. pantā un Zviedrijas Civilprocesa kodeksa 35. panta 2. daļā.‘el Anglijā procesos, kur puse no ārvalstu likuma piemērošanas var gūt tiešu labumu, puses, kura to iegūst, pienākums ir pierādīt šā ārvalsts likuma saturu.262

Saskaņā ar Anglijas un ASV tiesībās labi nostiprinātu normu ārvalstu likuma satura nevar pierādīt, ne vienkārši noliekot šā likuma tekstu tiesnesim priekšā, ne citējot ārvalstu grāmatas vai autoritātes. Ārvalstu likuma satura noskaidro vienīgi ar ekspertu liecību palīdzību. Bez viņu palīdzības Anglijas tiesas nav tiesīgas vērtēt un interpretēt ārvalstu likumu. Tas noteikts ar 1844. gada Lordu palātas lēmumu Saseksa Pīndi.a precedentā™ bet grāfistu tiesu līmenī — 1984. gada Grāfistu tiesu likumā. 264 Likumā

'57

Martens N.R.G. 2 Ser. XVIII, 443. • .........hi. ,

231 86 LNTS III.

259 Imre Zajat, "The Application of Foreign Law", International Encyclopedia of Comparative Law, Vol. HI, Private International Law, Ch. 14, Mohar Publ., Tubingen, pp. 10 — 11.

260 Eugene Scoles, Peter Hay, "Conflict of Laws", 2nd ed., St. Paul, Minn. ( 1992) p. 424.

261 Sk. Rattegangsbalken, 35.2. ! m

262 F. Vischer, "General Course..", pp. 81 — 83.

26 3 Sussex Peerage Case ( 1 844), Cl.& F. 85, 116, 8 E.R. 1034, 1 036. •* s

2S4CountyCourts Act 1 9 8 4. m £ *i.r* .... mm emu u Jf.vw « *1 •'

nav noteikts, .ko var uzskatīt par kompetentu .ekspertu. Ārvalstu tiesnesis vai praktizējošs jurists vienmēr tiek uzskatīts par kompetentu. Civilprocesā netiek uzskatīts, ka pastāv jebkāds tiesību noteikums par to, ka liecinošajam ekspertam nepieciešams būt arī praktizējošam juristam. Civilo pierādījumu likuma^297 sadaļa 4(1) pieprasa vienīgi piemērotu kvalifikāciju, zināšanas un pieredzi, neskatoties uz to, vai viņš ir bijis vai arī ir ārvalstī praktizējošs jurists.

Diemžēl Anglijas tiesu prakse ir bijusi tik absurda, ka emigrējušie cara laika Krievijas juristi ir liecinājuši Anglijas tiesās par boļševistiskās Krievijas likumu saturu.[298]

Liecinieks, kam ir tiesības praktizēt ārvalstī, bet kas to vēl nav darījis, kā arī persona, kas ar savu profesionālo darbību ir ieguvusi zināšanas par ārvalsts likumu, tiek uzskatīta par kompetentu. Par tādu dažādos precedentos ir ticis uzskatīts ārvalstu vēstnieks, diplomāts, vicekonsuls, tirgotājs, bankas menedžeris un publiskais notārs.

Anglijas tiesa pati neveic ārvalstu likuma izpēti, ir tikai viens iepriekš minētais izņēmums. Bet, ja ārvalstu eksperts atsaucas uz likumiem un grāmatām, tiesai ir tiesības tās uzskatīt par liecības papildu avotiem. Tomēr tiesa nedrīkst patstāvīgi rīkoties ar eksperta citētās grāmatas saturu ārpus šā citāta, jo eksperts var šīs grāmatas pārējās daļas uzskatīt par nepietiekami precīzām.

Līdzīgi tiesa nedrīkst patstāvīgi bez liecinieka palīdzības lietot ārvalsts likumu ārpus eksperta citētās daļas, jo pārējās likuma sadaļas var arī būt atceltas vai grozītas. Ja liecinieka liecība nav apstrīdēta, tiesai tājāpieņem, izņemot gadījumus, ja rezultāti ir "ekstravaganti", absurdi vai nesaskan ar pārējo liecības daļu.[299]

Ja vairāku ārvalstu ekspertu liecības ir savstarpēji pretrunīgas, tiesai ir tiesības un pienākums patstāvīgi pārbaudīt avotus, lai nāktu pie sava secinājuma pretrunīgo liecību Angļu tiesas lielu nozīmi ārvalstu tiesu precedentiem kā ārvalstu

tiesību pierādījumiem. Tomēr angļu tiesai nav absolūtā pienākuma pielietot ārvalstu precedentu, ja tiesa ar liecību palīdzību ir pārliecinājusies, ka tas precīzi neatspoguļo ārvalsts tiesību saturu, vai arī ja šie precedenti ir savstarpēji pretrunīgi.

Iepriekš minētajam ir daži ar likumu noteikti izņēmumi. Pēc 1972. gada Civilo liecību likuma^269 ārvalstu likums jāpiemēro tā, kā tas procesā noskaidrots. Šie secinājumi jānoformulē citējamā formā (in citable form), respektīvi, ar dokumentu. Tas, piemēram, Skotijas likuma izpētē noskaidrojusi Augstākā tiesa vai Apelācijas tiesa, nav pieņemams ne kā facie pierādījums šajā jautājumā Lordu palātā, nedz ir tiesai prima facie saistošs pretrunīgu liecību gadījumā.

Pēc 1907. gada Pierādījumu (Koloniālo Statūtu) likuma^300 jebkuru britu valdījumu likumu oficiālās kopijas Lielbritānijā var pieņemt par pierādījumiem bez īpaša apliecinājuma. Bet tiesa var pieprasīt ekspertu liecības, ka minētie likumi joprojām ir spēkā. Šis likums joprojām tiek piemērots Britu Nāciju sadraudzības valstīm, kas jau sen formāli ir neatkarīgas. No Lielbritānijas likumu viedokļa šie koloniālie likumi joprojām tiek uzskatīti par pielietojamiem attiecībā uz šīm valstīm, it kā tās nebūtu kļuvušas neatkarīgas. Tomēr šādu precedentu nav daudz.275

ĀRVALSTU LIKUMU PIEMĒROŠANAS IZSLEGSANA

? Kā jau monogrāfijas sākumā un ari šajā nodaļā aprakstīts, praktiski visās valstīs tiesas kādas ārvalstu tiesību normas un no tām izrietošās tiesības un pienākumus

atzīt un kādas neatzīt, kādus ārvalstu likumus piemērot un kādus nepiemērot. Tiesas nepielieto ārvalstu likumu, kas ir pretrunā ar foruma valsts publisko politiku un tās konstitucionālajiem principiem.

Anglijas tiesas neatzīst, neizpilda piespiedu kārtā nekādas no ārvalsts likuma izrietošas tiesības, kas neatbilst Anglijas tiesību politikas pamatiem, kā arī pārkāpj šo tiesu taisnīguma un godīguma izpratni. Tomēr pirms šāda lēmuma pieņemšanas tiesai ārvalstu likums jāizvērtē kopumā. 2 7 2 Anglijas tiesības šajā jautājumā jau ir labi nostabilizējušās, un publiskās politikas doktrīnu pielieto tikai skaidros gadījumos, kuros sabiedrībai nodarāmais kaitējums ir neapšaubāms.273

Arī ASV tiesas nevar pēc savas brīvas gribas un tiesnešu vēlmes atteikties īstenot ārvalstu tiesības, lai izdabātu individuālai izpratnei par godīgumu, ja tas nepārkāpj taisnīguma pamatprincipus, prevalējošus labas morāles uzskatus vai dziļi visas sabiedrības labuma apsvērumus.274

Tomēr nacionālās tiesas var atteikties pielietot ārvalstu normas arī citos gadījumos. Kontraktu tiesībās Anglijā pēc 1990. gada Kontraktu likuma, 275 kas inkorporē Anglijas tiesībās 1980. gada Romas Kontraktu konvenciju, var atteikt tiesību normas piemērošanu, kas citādi būtu pielietojama saskaņā ar Konvenciju, ja tas ir acīm redzamā pretrunā ar tiesas valsts publisko politiku. Šādu rīcību pieļauj Konvencijas pants. Agrākajos precedentos Anglijas tiesas atteicās izpildīt kontraktus par tiesas procesu pirkšanu (champerious contracts) un to rezultātu piesavināšanos, kas ir atļauti Francijā, bet aizliegti Anglijā. Šajā valstī ir aizliegti arī tirdzniecību ierobežojoši (restraint of trade) kontrakti"", piespiedu kārtā noslēgti kontrakti (contracts entered into under duress or coercion) 2 7 7 , ar korupciju saistīti kontrakti, tirdzniecības kontrakti ar ienaidnieku, 278 kā arī kontrakti, kas pārkāpj draudzīgas valsts likumus. 279 Aizliegto kontraktu tipi tuvāk analizēti nodaļā "Saistību tiesības". . • m r. - • mm

1 McClean, op. cit, pp. 36 — 40.

1 Estate ofFuld (No. 3) [1968] P. 675, 698.

3 Fender v. St. John Mildmay [1938] A.C. 1, 12.

4 Loucksv. Stan dart Oil Co. [1918] 224N.Y. 99, 111.

5 Contracts (Applicable Law) Act 1990.

SRousillon v. Rousillon [1880] 14 Ch.D. 351.

7 Kaufman v. Gerson [1904] 1 K.B. 591.

8 DynamitA/G v. Rio Tinto Co. [1918] A.C. 260.

9 De Wiitz v. Hendricks [1824] 2 Bing. 314. jks

Pabeidzot kontraktu tiesību apspriešanu no šīs nodaļas viedokļa, vel jāmin, ka ārvalstu kontrakts, kas ir prettiesisks saskaņā ar tā vadošā likuma soda likumu normām, tiek uzskatīts par spēkā neesošu un Anglijā nav īstenojams piespiedu kārtā.

Tā Raiti lielā2S angļu kontrakts džutas pārvadāšanas pa jūru lietā no Kalkutas uz Barselonu noteica samaksu par frakti pēc kravas piegādes Barselonā 50 angļu mārciņu par tonnu. Pēc kontrakta noslēgšanas, bet pirms kuģa ierašanās galapunktā spāņu dekrēts jau noteica, ka frakts maksimālā cena par tonnu ir 10 angļu mārciņu un ka augstāka cena ir prettiesiska. Kuģīpašnieka mēģinājums iegūt starpību starp 10 un 50 mārciņām nebija sekmīgs.

Arī ievērojama angļu justīcijas autoritāte lords Reids (Reid) Zivnostenska Banka pret Frankmanu lietā ' savā spriedumā pasludināja, ka neviena angļu tiesa nepieprasīs puses, izpildot kontraktu, izdarīt tādu darbību, kas pēc kontrakta

izpildīšanas vietas būtu prettiesiska, lai kāds arī būtu šā kontrakta vadošais likums.

Tiesiskā statusa . jautājumos Anglijas tiesas neīsteno nekādu uz ārvalstu likuma balstītu statusu, kuram ir soda vai diskriminativs raksturs, kā, piemēram, verdzība vai civilā nāve (civil death). Tāpat šīs tiesas neīsteno nekādas ārvalstu tiesību normas, kas ierobežo atsevišķu reliģisko konfesiju, nacionālo grupu, ādas krāsu, šķirtu personu, izšķērdētāju vai arī priesteru un mūķeņu tiesību ierobežojumus stāties laulībā, kas tiek ievērotas atsevišķās katoliskās valstis.32

Tā, piemēram, VormsapretdeValdoru lietā'*1 Francijā domicilētsfrancūzis tiesai pieprasīja atdot viņam atpakaļ un anulēt zināmus akreditīvus, kurus viņš bija apstiprinājis. Lai gan šīpersona bija pilngadīga, viņa sava ekstravagantā dzīvesveida dēļ ar Francijas tiesas spriedumu bija pasludināta par izšķērdētāju, un franču tiesa nevarēja pēc viņas iesnieguma uzsākt nekādas procesuālās darbības bez konsultācijas ar šīs personas juridisko padomnieku (conseii judiciare). Angļu tiesnesis uzskatīja, ka tas nevar kalpot par pamatu atteikt šai personai ierosināt lietu tiesā Anglijā.

Tomēr, neskatoties uz publiskās politikas apsvērumiem, Anglijā tiesas atzīst spēkā esošas poligāmās laulības un pat šīs valsts tiesību aizliegtas laulības, bet

atsakās atzīt tādu ārzemēs noslēgtu laulību, kad pāra radniecība ir tik tuva, ka pēc angļu likuma tā tiek uzskatīta par incestu. Tāpat šīs valsts tiesas neatzīst laulību, kas noslēgta ar jaunāku par pubertātes vecumu

Ne Anglijas, ne ASV, ne arī kādas citas valsts tiesas neatzīst un neizpilda citas valsts soda likumus. Tas, protams, neattiecas uz starptautisko līgumu noteikto tiesisko

2 8 0 Rally Brothers v. Compania Naviera Sotay Aznar [1920] 2 k. B. 287.

281 Zivnostenska Banka v. Frankman [1959] A.C. 57, 59.

282McClean, op. cit, pp. 43 — 44.

2 8 3 Worms v. De Valdor [1880] 49 L. Ch. 261.

284 Brook v. Brook [1861 9 H.L.C. 193, 227 - 228.

sadarbību starptautiskas vai kriminalnoziedzības izskaušana.- Sāda sadarbība var but saistīta arī ar, piemēram, narkotiku kontrabandas vai cita nozieguma rezultātā radīta īpašuma arestu, konfiskāciju un atdošanu pēc otras valsts pieprasījuma. •

Tā Hantingtonapnsl Atliku lietā saskaņā ar Ņujorkas likumiem firmas direktori, kas parakstīja viltotus sertifikātus, tika personīgi saukti pie atbildības par firmas parādiem, kuri bija radīti tajā laikā, kad viņi bija direktori. Šajos sertifikātos bija ietverts nepatiess apgalvojums, ka firmas viss akciju kapitāls ir apmaksāts. Firmai naudu aizdevušais prasītājs Ņujorkā iesūdzēja atbildētāju tiesā par sava aizdevuma neapmaksāto bilanci (for the unpaid balance of his loan), un tiesa viņam piesprieda 100 000 dolāru kompensāciju. Tiesas spriedums netika izpildīts, tāpēc prasītājs iesniedza prasību Ontario. Ontario augstākās instances tiesa (Privy Council) atcēla Kanādas zemāko instanču tiesas lēmumu un nosprieda, ka Ņujorkas tiesas spriedums nav soda sankcija un tāpēc izpildāms Kanādā.

Spānijas karalaprecederi ta" Spānijas karalis bija Londonas Vestminsteras bankā

noguldījis vērtspapīrus. Ar Spānijas Konstitucionālā kortesa spriedumu bijušais karalis tika atzīts par vainīgu valsts nodevībā, un tiesa pavēlēja nodot visus viņa īpašumus valstij. Spānijas valsts prasība atdot Anglijā noguldītos īpašumus tika atteikta.

Ārvalstu nodokļu likumi (foreign revenue law) citā valstī nav īstenojami. So principu lords Mensfīldsnoteica HolmanapretDžonsonulietā^2*6. Angļu tiesas tāpat neizpilda ārvalstu kontraktus, ar kuriem tiek pārkāptas ārvalstu krimināllikumdošanas normas.

ĀRVALSTU LIKUMU PIEMĒROŠANA UN INTERPRETĒŠANA

Tiesa pati pēc savas iniciatīvas ex officio piemēro likumus attiecīgo lietu, kuras to izšķiršanai nododpuses,faktiskajiem sastāviem pēc principa da mihi factum dabo tibi ius.288

Protams, pirms tam, kā jau iepriekš teikts, nepieciešama ārvalsts likuma vai alternatīvo likumu pamatīga izpēte. Šīs zināšanas var prezumēt pēc principa iura novit curia.

Ārvalstu likuma pielietošanā lielākās grūtības sagādā tas, ka tiesa nekad nezina ārvalstu likumu tikpat labi kā lex fori, un tas arī izskaidro, kāpēc tiesas tik rezervēti izturas pret ārvalsts likumu pielietošanu. Doktrīnu par sava likuma prioritāti 1910. gadā Francijas Kasācijas tiesa tiesneša Deru (Denis) vārdiem noteica šādi: "Francijas

Banco de Vizcay v. Don Alfonso de Borbon y Austria [19351 1 K.B. 140.

2 8 6 Holmanv. Johnson ( 1 775) 1 Cowp. 3 4 1, 343.

2 8 7 McClean, op. cit., pp. 4 8 - 5 0.

28s Imre Zajat, op. cit., p. 9. ...

tiesām jāuzskata Francijas likums par prioritāru, labāku, labāk pielietojamu, kas inkorporē tīrāku likuma ideju. Es gribētu, lai Francijas tiesas, kad vien tas iespējams, tiesātu pēc Francijas likumiem."28'

Šo sauc par "pašmāju" tendenci (homewards trend , Heimwertsstreben).2911 Pat tad, kad tiesa nolēmusi pielietot ārvalsts likumu, tai tomēr iespējamas vēl dažādas pieejas. Viena no tām aicina piemērot "labāko likumu ar noslieci uz savu" (better law with homeward trend). Tiesas valsts privāttiesību materiālo normu izvērtēšanas rezultātā tiesa var nosliekties par labu "bezizvēles" (non-choice) principam, pieņemot, ka savs likums ir vislabākais. Taču tā var pielietot un bieži arī pielieto ārvalsts likumu materiālos noteikumus, kas dotajā lietā ir izdevīgāki par lex fori noteikumiem. Citos gadījumos ārvalsts likuma izvēli tiesas pamato ar kolīziju normu. Ja iespējama izvēle starp divu vai vairāku valstu likumu pielietošanu, tad tiesas vienmēr izvēlēsies "labāko likumu". Tas vēlreiz pierāda, cik svarīga ir ārvalstu likumu padziļināta izpēte iepriekšējās (preliminary) izmeklēšanas laikā "

Ja ārvalstu likumu ex officio piemēro tiesa, tas rada ne mazumu grūtību arī pusēm, jo šī metode tām ietver zināmu pārsteiguma momentu, turklāt puses var arī nebūt pazīstamas ar tiesas izvēlēto likumu. Šī metode ir arī pretrunā ar pušu gribas autonomijas principu^292 . Tomēr Vācijas likums noteic ex oficio tiesību izvēles principu par vadošo.

Viena no nākamajām problēmām, kas ari ir saistīta ar ārvalstu likuma piemērošanu, ir preventīvo un blakus jautājumu izlemšana, kas daļēji tika apskatīta jau iepriekš.2'3

Ārvalstu likumu interpretēšana. Ja ārvalsts likumu nolemts pielietot, tas jāpielieto korekti, respektīvi, tieši tā, kā tas tiktu pielietots tā nacionālās valsts tiesu praksē. Tātad jāņem vērā ne tikai ārvalsts likuma teksts, bet arī tā interpretācija nacionālajās tiesībās. Tas, protams, nenozīmē, ka tiesai jāmaina savs interpretācijas process uz ārvalstu procesu, jo šajā ziņā tiesa vienmēr pielieto savas procesuālās normas. Tiesai jātulko ārvalstu tiesību normas visā šo ārvalstu tiesību masīva kontekstā.

Tiesai noteiktos gadījumos jāņem vērā arī ārvalsts precedentu tiesības, taču tas nenozīmē, ka tai vienmērjārīkojas tieši tā, kā rīkojusies ārvalsts tiesa. tāpēc,

ka, piemēram, ASV federāli vienveidīga tiesu prakse vienādos precedentos vispār nepastāv. Līdz ar to varam izdarīt slēdzienu, ka tiesai ārvalsts precedenti var būt vienīgi orientieris.

Ja beidzot ārvalsts tiesību normas būtība ir noskaidrota un nolemts to piemērot, tad tai arī jāseko.294

2” Cass. req. 1 March 1910, D.P. 1912.1.262,264.

2 9 0 Imre Zajat, Iid.

291 Gerhard Kegel, "Fundamental Approaches", in — International Encyclopedia of Comparative Law, Vol. Ill, Private International Law, Ch. 3, Fubingen, NijhoffPubl. (1986).

2 9 2 Par to tuvāk sk. nodalu "Saistību tiesības".

2 9 3 Par to tuvāk sk. — Wilhelm Wengler, "The Law Applicable to Preliminary (Incidential) Questions, in — International Encyclopedia of Comparative Law, Vol. Ill, Private International Law (1987) Nijhoffs Publ., DodeFecht, Boston, London.

'-•*' Imre Zajat, ibid., p. 27. . . . . . .

ĀRVALSTS TIESAS SPRIEDUMU ATZĪŠANA UN IZPILDĪŠANA PIESPIEDU KĀRTĀ

Ja puse pati pakļaujas ārvalsts tiesas spriedumam un brīvprātīgi to izpilda, teiksim, samaksā naudu par radīto kaitējumu, tad nekādas problēmas nerodas. Ja puse brīvprātīgi to nedara, tad bez starptautiskās tiesiskās sadarbības vienas valsts tiesas spriedumu otrā valstī izpildīt nevar.

Ārvalstu tiesu lēmumu atzīšana un izpildīšana tradicionāli tiek attiecināta tikai uz galīgajiem (tinai ) spriedumiem. Šī procesuālā darbība netiek attiecināta uz iepriekšējiem, preventīviem un aizsardzības pasākumiem (provisional, preventive, protective). Ārvalstu tiesas spriedumu izpildīšana piespiedu kārtā parasti tiek ierobežota attiecībā uz noteiktu naudas summu likteni, respektīvi, kaitējuma atlīdzināšanu, parādu atmaksāšanu vai alimentu maksāšanu.255

Ar valsts prasību saistīta ārvalstu tiesas lēmuma atzīšana un piespiedu izpilde citas valsts teritorijā. Eiropas Savienības Briseles Konvencijā par jurisdikciju un tās piespiedu īstenošanu civilajās un komerciālajās lietās^296 ir noteikts, ka ārvalsts tiesas lēmuma civilistiskais vai komerciālais raksturs jānosaka Konvencijas teksta vienveidīgas un autonomas interpretācijas ietvaros. Suverēnas varas aktu īstenošana citas valsts teritorijā netiek

Tā 1988. gad&ASVpretlnklijiitetā^Dicnvidkalifortdjas apgabala tiesa apstiprināja atbildētāja pienākumu apmaksāt obligāciju (appearance bond), Apelācijas tiesa atteica piespiedu izpildīšanu (enforcement), atsaucoties uzprasības suverēno raksturu, kas bija piespiedu kārtā jāīsteno krimināltiesību ietvaros. Ārvalstu tiesu "suverēno" spriedumu piespiedu izpilde iespējama, vienīgi īstenojot starptautiskos līgumus, kā arī savstarpējās tiesiskās palīdzības ietvaros.7""

Lugāno konvencijas III nodaļas 25. pants terminu "spriedums" (judgment) izskaidro kā jebkuru spriedumu, kuru ir taisījusi dalībvalsts tiesa vai tribunāls, lai kā arī tas tiktu nosaukts, ieskaitot dekrētu, pavēli, lēmumu vai izpildes pavēli (decree, order, decision, or writ of execution), kā arī maksas vai izdevumu noteikšanu no tiesas amatpersonas puses.

Atliek vēl piebilst, ka ASV terminoloģijā tiesas sprieduma apzīmēšanai lieto arī terminu "court ruling".

Lugāno konvencijas III nodaļas 1. sadaļas "Atzīšanā26. pantā noteikts: "Dalībvalstī taisīts (judgment in a contracting state) spriedums jāatzīst citās dalībvalstīs bez īpašas procedūras pieprasīšanas." (1.)

2 9 5 Lawrence Collins, "Provisional and Protective Measures in International Litigation," in — Recueil

des Cours, 1992, III, Tome 234, pp. 121— 122.

29,1 Brussels EC Convention on Jurisdiction and Enforcement of Judgment in Civil and Commercial

Matters. ? -

2 9 7 US v. Inkley ([1988] 3 WLR 304).

2 9 8 F. Vischer, ibid., pp. 224 — 226. *a@*

Jebkura • - "•" puse, kas paceļ sprieduma atzīšanu ka īpašu strīda jautājumu, atbilstoši šīs nodaļas 2. un 3. sadaļai var iesniegt iesniegumu sprieduma atzīšanai (2.).

Ja procesa iznākums dalībvalsts tiesā atkarīgs no bla.kusjautājumanoteikšanas par atzīšanu, tad šai tiesai šajā jautājumā ir jurisdikcija (3.).

Pēc 27. panta tiesas spriedumu nedrīkst atzīt šādos gadījumos.

1. Ja šāda atzīšana ir pretrunā ar tās valsts publisko politiku, kur atzīšana tiek pieprasīta (in which recognition is sought).

2. Kad ir pārkāpts puses klātbūtnes noteikums, ja pusei nav pienācīgi piegādāts dokuments, ar kuru ir uzsākts process (was not duly served with the document which instituted the proceedings), vai cits dokuments pienācīgā laikā, kas atjautu viņai sagatavot savu aizstāvību.

3. Ja spriedums nav savienojams ar citu spriedumu, kas taisīts starp tām pašām pusēm tajā pašā valstī, kur atzīšana tiek pieprasīta (recognition is sought).

4. Ja tiesa izcelsmes valstī (nav paskaidrots, kā "izcelsmes valstī" — J. B.), lai taisītu savu spriedumu, ir izlēmusi blakusjautājumu par statusu vai tiesībspēju, vai fiziskajām personām, vai īpašuma tiesībām, kas izriet no laulību attiecībām, testamentiem vai mantošanas tādā veidā, kas ir pretrunā ar tās valsts SPT, kurā tiek pieprasīta atzīšana, izņemot, ja tie paši rezultāti būtu sasniegti, pielietojot šīs valsts SPT.

5. Ja spriedums ir pretrunā ar agrāku spriedumu, kas nav taisīts dalībvalstī tā paša iemesla dēļ un starp tām pašām pusēm, ar noteikumu, ka šis pēdējais spriedums atbilst atzīšanas prasībām tajā valstī, kur tā tiek pieprasīta.

Pēc 28. panta spriedumus tāpat neatzīst, ja tie ir pretrunā ar Konvencijas II nodaļas 3.,

4. vai 5. sadaļu vai 54. B(3) vai 57.(4), vai 59. panta noteikumiem (28. panta 1 un 2. daļa).

Svarīgs ir Konvencijas 28. panta 3. daļas procesuālais noteikums, ka tiesai, no kuras tiek pieprasīts lēmums par citas valsts tiesas sprieduma atzīšanu, jābalsta savs spriedums uz tā fakta konstatāciju, uz kuru balstīja savu jurisdikciju tās valsts tiesa, kuras spriedums jāatzīst.

28. panta 1., 2. un 3. daļā minētajos gadījumos pirmās valsts tiesas (State of origin) spriedumi nav pārskatāmi. Arī 27.(1) panta publiskās politikas noteikumi nav pielietojami jurisdikcijas jautājumos (4.).

29. pants nekādos apstākļos neatļauj pārskatīt ārvalstu tiesas spriedumu pēc tā satura.

Spriedumu izpildīšana piespiedu kārtā ārvalstīs iespējama divējādi.

1. Arjauna tiesas procesa palīdzību vai tā saucamās ekzekvatūras piešķiršanu, kas tiek pieprasīta izpildīšanas vietas valstī un kas balstās uz pirmatnējo tiesas spriedumu (a new action founded on the original judgment). Šo procesu reglamentē Lugāno konvencijas III nodaļas 2. sadaļa "Enforcement".

Šī metode ir diezgan sarežģīta un ilgstoša, jo pēc tās prasības apmierināšanai nepieciešami divi tiesas procesi. Anglijas tiesnesis parastos apstākļos neuzsāk jaunu lietas apstākļu izskatīšanu (reopen the case and hear the case anew on its merits). Tiesnesis pielieto issue estoppel metodi.2'9 Issue estoppel metode var pastāvēt vienīgi

tad, kad juridiski tiek noskaidrota likuma vai fakta pastāvēšana tiesībattiecības starp pusēm saistībā ar agrāku tiesas procesu un kad tas pats jautājums rodas vēlākā procesā starp tām pašām pusēm. Pēdējā procesā jau iepriekš noskaidrotās tiesībattiecības starp tām pašām pusēm tiek uzskatītas kā izšķirošas. Šis princips ir iedibināts R pret Hoganum un DPPpret Hamfrijum precedentā. R pret Doostim lietā Lordu palāta noteica, ka estopels nav Anglijas krimināltiesību sastāvdaļa.-w Estopela procedūra darbojas, neņemot vērā to, vai Anglijas tiesa uzskata vai neuzskata, ka dotais ārvalsts tiesas spriedums ir vai nav kritikai.

2. Reģistrējot ārvalsts tiesas spriedumu izpildīšanas vietas valstī un tad izpildot to tieši tāpat kā vietējās, nacionālās, tiesas spriedumu, nepieciešamo rezultātu panāk daudz ātrāk un vienkāršāk. Šo metodi starptautiskās daudzpusējās konvencijas stricto sensu nereglamentē, kā tas tiek darīts ar arbitrāžu spriedumiem. Tomēr reģionālā līmenī zināma unifikācija ir panākta. Tā ASV saskaņā ar Konstitūcijas IV panta 1. sadaļas noteikumu par "pilnu uzticību" (full faith and credit) katram štatam jāatzīst cita štata tiesu spriedumi. Līdzīgus noteikumus satur Briseles 1968. gada Konvencija.

Anglijā ārvalstu tiesu spriedumu izpilde reģistrācijas kārtībā ir atļauta vienīgi atbilstoši nacionālās likumdošanas noteikumiem, kas paredz šo procedūru savstarpības gadījumā, kā arī uz Lielbritānijas divpusējo līgumu Tehniski izpildīšana

notiek ar sertifikāta (certificate) palīdzību, kuru izdod kompetentā tiesa.

DeVolfapretKoksulietā**, kuruizskatijaEiropasTiesa,NīderlandesAugstākātiesa

(Hoge Road) pieprasīja iepriekšējo spriedumu. Lietas būtība bija tāda, ka Volfam no Beļģijas Koksa firma no Nīderlandes bija parādā nelielu summu. Viņš savu parādnieku iesūdzēja vietējā Beļģijas Turnhautas kantona miertiesā, kas apmierinājaprasību. Kad Kokss nepakļāvāstiesasspriedumam, Yoii$iesūdz,ēja viņu augstākstāvošāBeļģijasBok-

smēras (Boxmeer) kantona tiesā, laigan atbildētājs bija domicilēts Nīderlandē. Tā vietā, laiizmantotuBriseleskonvencijasnoteiktotiesasspriedumuizpildīšanasprocedūru, Volfs

pamatoja savuprasību uzpamatparādu, balstoties uzpirmās instances tiesasspriedumu kā pierādījumu par parāda pastāvēšanu. Boksmēras tiesa nosprieda, ka viņam uz to ir tiesības, jo tiesu izdevumi nelielu summu atgūšanai Beļģijā bija zemāki nekā Nīderlandē.

Volfs bija mēģinājis iepriekš to pašu procedūru izmantot atbildētāja dzīvesvietā TŪhurgas kantona tiesā Nīderlandē, lai atgūtu no Koksa cituparādu, kuru bija apstiprinājusi tā pati Beļģijas Turnhautas tiesa. Bet Nīderlandes tiesa nosprieda, ka Volfs nevar izmantot Nīderlandes tiesas saīsināto procesu (summary procedure). Tā rezultātā Nīderlandes Augstākās tiesas ģenerālprokurors, rīkojoties arrūcuz curiae"* kapacitātē, iesniedza apelāciju pret Boksmēras tiesas spriedumu. Šajā sakarā Nīderlandes

m [1974] 2 All ER 142.

301 DPP v. Humphrys [1977] AC 1.

302 (1986) 82 CrAppR181.

3(l3Curzon, op. cit, p. 237.

3 0 4 Tuvāk sk. - Schmitthoff s,op. cit, pp. 62 1- 624.

3(15 De Wolf v. Cox Case 42/76: ECR 1759, [1 977] 2 CNLR 43 (European Court of Justice). m Latin. —tiesas draugs. Mūsdienās —persona, kas nav iesaistīta lietā, bet kas vērš tiesas uzmanību uz

apstākli, kurš acīmredzami ticis piemirsts.

Augstāka tiesaformulēja Eiropas Tiesaijautājumu: vai Briseles konvencijas 31 .pants atsevišķi vai kopā ar citiem Konvencijas noteikumiem prasītājam, kas dalībvalsti ir panācis sev tādu labvēlīgu spriedumu, par kuru varētu izdot pavēli par sprieduma izpildīšanu 31. panta izpratnē, neļauj viņam iesniegt prasību citas dalībvalsts tiesā atbilstoši 26. pantam ar tādiempašiem noteikumiem kāpirmā tiesas sprieduma valstī?

Eiropas Tiesa savā spriedumā noteica, ka Briseles konvencijas 26). pants vienā

dalībvalstī taisītu spriedumu atzīt arī otrā dalībvalstī bez īpašas procedūras. Tomēr

27. un 28. pants nosaka šāpienākuma zināmus izņēmumus. Savukārt 29. pants nekādos apstākļos neatļauj ārvalstu spriedumus pārskatīt pēc to būtības (as to its substance).

Kad iesniegumspar tiesas sprieduma pārskatīšanu pēc tā būtības tiek pasludināts par pieņemamu, tiesaijānosaka, vai tas ir labi pamatots. Tas radītu situāciju, ka šī tiesa nonāktu konfliktā ar iepriekšējo tiesas spriedumu un neizpildītu savupienākumu šo spriedumu atzīt.

Atzīt iesnieguma pieņemamību par to pašu lietu starp tām pašām pusēm, kur spriedumsjau taisīts, citas dalībvalsts tiesā būtu pretrunā ar minētajiem Konvencijas noteikumiem, kā arī ar tāsi št pantu. Tātadprocess Boksmēras kantona tiesā ir pretrunā ar Konvencijas noteikumiem. Ja šis process notiktu, tas varētu novest pie situācijas, kad no viena un tā paša parādnieka divas tiesas divas reizes piedzītu vienu un to pašu summu.

Konvencijas mērķis pēc tās preambulas irformalitāšu vienkāršošana, kas reglamentē dalībvalstu tiesu spriedumu savstarpējo (reciprocal) atzīšanu un izpildīšanu. Arīizmaksām unprocedūraijāsekmēšīvienkāršošana. Tāpēc uzNīderlandes Augstākās tiesasjautājumu jāatbild v oz itī %> i ē"'

Lugāno konvencijā dalībvalstu tiesas spriedumu izpildīšanas pamatprincips formulēts 31. pantā šādi: "Spriedums, kas taisīts dalībvalstī un ir izpildāms tajā, ir izpildāms citā dalībvalstī tad kad tas pēc jebkuras ieinteresētās puses iesnieguma tiek pasludināts par izpildāmu tajā."[301]"8

Lugāno konvencijas tekstam raksturīgs loti detalizēts reglamentē] ums par spriedumu īstenošanas kārtību un atbildīgajām institūcijām katrā dalībvalstī.

Tā 31. panta 2. daļā ir noteikts, ka Lielbritānijā šāds spriedums Anglijā, Velsā, Skotijā un Ziemeļīrijā irjāīsteno tad, kad pēcjebkuras ieinteresētās puses pieprasījuma tas ir reģistrēts izpildīšanai attiecīgajā Apvienotās Karalistes daļā.

Visas Konvencijā minētās ko mpetentās dalībvalstu institūcijas šeit uzskaitīt nav iespējams, tāpēc apskatīsim tikai Konvencijas tiesību pamatprincipus.

Tā 3 3. pantā ir noteikts, ka procesuālos noteikumus par iesniegumu iesniegšanu nosaka tās valsts likumi, kur tiek pieprasīta izpildīšana.

Tiesai, kurai ir iesniegts iesniegums, jāp ieņem lēmums bez vilcināšanās (34.1.). Atbilstošajai tiesas amatpersonai iesniedzējs bez kavēšanās jāiepazīstina ar tiesasspriedumu {35. pants). Pusei,-pret-kurn-tiek-pieprasīta-izpildīšana, -šajāproeesa stadija -

(stage ofthe proceedings) nav tiesību iesniegt nekādus dokumentus par iesniegumu (34,1.),

Šā noteikuma mērķis ir zināms pārsteiguma moments — novērst to, ka puse, pret kura ir vērsts spriedums, pārved savus īpašumus no valsts, kurā tiek pieprasīta sprieduma izpilde.

Ja sprieduma izpildīšana tiek atjauta, tad, piemēram, Anglijā atbildētājs var iesniegt apelāciju tikai vienu reizi Augstākajā tiesā (High Court), pieprasot atteikt šā sprieduma reģistrāciju, pamatojoties uz likumu (to the point oflaw). Ja izpildīšana tiek atteikta, tad arī prasītājs var apelēt Augstākajā tiesā, bet vienu reizi un pamatojoties uz likumu.3"9

Iesniegumu var noraidīt vienīgi 27. un 28. pantā noteiktajos gadījumos (2.).

Ārvalstu spriedumu pēc tā būtības nekādos apstākļos pārskatīt nedrīkst (3.).

Ja lēmums par sprieduma izpildīšanu ir pieņemts, puse, pret kuru izpildīšana ir pieprasīta, var iesniegt apelāciju viena mēneša laikā no lēmuma tai

Apelācija pret lēmumu par tiesas sprieduma izpildīšanu jāiesniedz atbilstoši tās valsts vadošajiem procesuālajiem noteikumiem, kur tā tiek iesniegta (37.1.). Tālākajā šā panta daļā nosauktas Konvencijas dalībvalstu atbildīgās apelācijas institūcijas. Tā, piemēram, Dānijā tā ir Landsret, Vācijā — Oberlandsgericht, Francijā — Cor ci'appel,

Īrijā — High Court, Itālijā — Corte d'appello, Norvēģijā — Lagmannsrett, Austrijā — Landesgericht vai Kreisgericht, Šveicē — Kantonsgericht, Somijā — Hovratt, Zviedrijā —

Svea hovrett, Anglijā un Velsā — High Court ofJustice, Skotijā — Court of Session.

37. panta 2. ir uzskaitītas tās dalībvalstu tiesas, kur var iesniegt apelācijas par

citas dalībvalsts tiesas spriedumu.

Laikā, kas paredzēts apelācijas iesniegšanai pantā noteiktajā kārtībā, un pašā apelācijas izskatīšanas laikā nekāda tiesas sprieduma izpildīšanas procedūra netiek īstenota, izņemot to, kas nepieciešama aizsardzības pasākumu kārtībā pret tās puses īpašumu, pret kuru izpildīšana tiek pieprasīta.

Konvencijas 40. pantā ir noteiktas tās katras dalībvalsts tiesu institūcijas, kurās var pārsūdzēt ārvalstu tiesas sprieduma atteikumu.

No puses, kas pieprasa ārvalstu tiesas sprieduma izpildīšanu, nedrīkst pieprasīt nekādu drošības naudu, obligāciju vai depozītu (security, bond or deposit), pamatojoties uz to, ka prasītājs ir ārvalsts pilsonis vai arī ka nav domicila vai rezidences

valstī, kur izpildīšana tiek pieprasīta (45. pants). III nodaļas 3. sadaļā ir formulēti procesuālie vispārējie noteikumi (common provisions) par dokumentiem, kas jāiesniedz ārvalsts tiesu spriedumu izpildīšanai. Pēc 46. panta tā ir sprieduma kopija, kas atbilst autentiskuma pārbaudes noteikumiem, bet pēc 47. panta tie ir šādi.

Dokumenti, kas apliecina, ka atbilstoši izcelsmes valsts likumam spriedums ir izpildāms un par to pusēm ir paziņots (has been served).

2. Kur tas nepieciešams — dokuments, ka iesniedzējam izcelsmes valstī ir juridiskā palīdzība.

Ja tiesa pieprasa, jāiesniedz arī šo dokumentu kopijas, kuras jāapliecina šim nolūkam pilnvarotām personām (48.2.). 46. un47. pantā minēto dokumentu legalizācija nav nepieciešama. . ....

TIESISKA PALĪDZĪBA SPTDOKUMENTU SPĒKĀ ESAMĪBAS PRIEKŠNOTEIKUMI

Šajā tiks apskatīti tikai SPT kompetencē esoši tiesiskās palīdzības

jautājumi civillietās ar ārvalstu elementa līdzdalību.

Ļi- Protams, SPT civilprocesā, tāpat kājebkurā citā juridiskajā vai ekonomiskajā apritē, izmantojamiem dokumentiem jāatbilst katrā valstī noteiktai īpašai formai.

Pretējā gadījumā šie dokumenti nav atzīstami par spēkā esošiem (valid) un procesā nav izmantojami. Tā kā dažādās valstīs šie noteikumi ir tad vienas valsts

tiesām, administratīvajām institūcijām un var rasties grūtības šo

dokumentu spēka noskaidrošanā.

Ja starp valstīm nav noslēgti līgumi par tiesisko palīdzību, kuros šie jautājumi ir atrisināti, parasti pieprasa, lai citā valstī izpildītie oficiālie dokumenti būtu legalizēti (legalized). Legalizācija ir dokumentu autentiskuma apstiprināšana, kas apliecina, ka doto aktu saskaņā ar vietējo likumdošanu sastādījusi un ar savu parakstu un pareizo zīmogu apstiprinājusi attiecīgās valsts kompetenta persona.

Legalizācija parasti ir visai gara, no daudziem posmiem sastāvoša un ilgstoša procedūra, par kuru iesaistītās valsts institūcijas iekasē noteiktu maksu. Tā, piemēram, lai vienā valstī izdotu personas dzimšanas vai miršanas apliecību, tātad akta dokumentu, atzītu to par spēkā esošu un varētu izmantot otrā valstī tiesā vai citā oficiālā institūcijā kā pierādījumu, nereti šim dokumentam, pirmkārt, nepieciešams notariāli apstiprināts tulkojums tās valsts valodā, kur nepieciešama šā dokumenta atzīšana un tiesību īstenošana saskaņā ar to. Daudzās valstīs šos oficiālo dokumentu tulkojumus tiesīgi izpildīt tikai īpaši zvērinātie tulki.

Otrkārt, nepieciešams pārliecināties, ka dokuments pēc formas sastādīts atbilstoši tā sagatavošanas vietas valsts likumdošanai un to parakstījusi un apzīmogojusi ar atbilstošu zīmogu attiecīgi pilnvarota persona.

Piemērapēc minēsim reālu mantošanas lietu. 1984. gadā Kanādā Albertasprovincē nomira latviešu izcelsmes profesors L. Viņa testamentu bija sagatavojusi Kanādas Albertas provinces Edmontonas pilsētas notāre (notary pubic) Betija Janga. Lai tajā laikā Latvijas PSR varētu atzīt šo testamentu, notāra parakstu ar savu parakstu un zīmogu apliecināja Albertasprovinces sekretāre ValeriP. Greja. Viņas apstiprinājuma

autentiskumu savukārt apliecināja PSRS konsuls Kanādā, kura parakstu ar savu legalizācijas zīmogu apliecināja PSRS Ārlietu ministrijas Konsulārā pārvalde.

Tajā pašā L. lietā aizgājējs bija izteicis savu pēdējo gribu, lai viņu apglabātu dzimtenē. Lai viņa urnu varētu brīvi izvest Kanādas un ievest PSRS, Kanādas

varas iestādes pieprasīja apstiprinājumu, ka Latvijā viņam ir apbedīšanas vieta. Šādu izziņu par iespējamību apglabāt izdeva attiecīgā ciema padome Latvijā. Šo izziņu apliecināja LPSR Rīgas pirmais notariāta kantoris. Tā parakstu un zīmogu ar īpašu sarkanu uzlīmes zīmogu savukārt legalizēja LPSR tieslietu ministrs. Tieslietu ministra paraksts bija jāapstiprina PSRS Ārlietu ministrijas Konsulārajai pārvaldei Maskavā, kuras parakstu un zīmogu legalizēja Kanādas vēstniecības Maskavā Konsulārā nodaļa.

Tikaipec tam LPSR • ciema padomes izziņa par L. urnas apglabāšanas iespēju Latvija bija spēkā Kanādā.

Protams, atsaucēm ne uz PSRS, ne LPSR varas institūcijām šodien nav praktiskas nozīmes. Nozīmīgi ir saprast, ka katrā valstī pastāv stingri noteikta dokumentu legalizācijas kārtība un starptautiskie standarti šajā ziņā ir visai līdzīgi.

Legalizācija parasti tiek noformēta ar speciālu taisnstūra zīmogu, kurā attiecīgās ailes tiek noteiktā veidā aizpildītas. Tā var arī būt noformēta ar īpašu legalizējošās institūcijas uzlīmi.

Formāli, īpaši mantiska rakstura, piemēram, mantojumu un citos jautājumos, kas saistīti ar lielu īpašumu titulu maiņu, šāda apstiprinājumu ķēde ir pilnīgi attaisnota, lai izslēgtu krāpšanas gadījumus. Tomēr tik gara legalizāciju virkne ir apgrūtinoša. Tāpēc procedūru vienkāršo, noslēdzot vai nu divpusējos līgumus par tiesisko palīdzību, vai arī pievienojoties attiecīgiem kolektīviem līgumiem.

Pirmskara Latvija piedalījās 1886. gada 15. marta Briseles Konvencijāpar oficiālu dokumentu, zinātnisku un literāru izdevumu starptautisku apmaiņu. Pēc šīs

Konvencijas katrai dalībvalstij bija jānodibina īpašs birojs, kas nodarbojās ar šādu dokumentu apmaiņu. Pie šiem dokumentiem pēc Konvencijas 1, panta tika pieskaitīti "1) oficiāli parlamentāri un administratīvi dokumenti... un 2) darbi, kuri izpildīti pēc valdības pavēles un uz valdības

1927. gadā Latvija ar PSRS noslēdza Nolīgumu parjuridisko palīdzību civillietās.1' "Šā Nolīguma noteikumi bijajāpielieto "civillietās, pie dokumentu izsniegšanas un pieprasījumu izpildīšanas, kas attiecas uz procesuālu un citu tiesas darbību izpil— dīšanu".

Tā 1961. gada 5. oktobrī tika pieņemta Hāgas Konvencija par ārvalstu publisko dokumentu legalizācijas prasības Latvija pievienojās šai Konvencijai

1995. gadā. Tā Latvijai ir spēkā no 1996. gada 30. janvāra.

Kā minēts Hāgas konferences ievada vārdos^312, Konvencija pašos pamatos vienkāršoja formalitāšu virkni, kas sarežģīja publisko dokumentu pielietošanu ārpus to izdošanas vietas.

Lietas būtība ir apstāklī, ka tradicionālais princips acta probant sese ipsa^3" tomēr netiek piemērots starptautiskajā līmenī, lai gan šis noteikums viegli pieņemams

dokumenta izdošanas valsts iekšējā apritē, kur publiskos dokumentus izdodošās institūcijas uzskata par zināmām un tās visas pielieto valsts oficiālo vai kādu no oficiālajām valodām, ja tās ir vairākas. Rezultātā oficiālu dokumentu uzskata

Likumu un Ministru kabineta noteikumu krājums. 1927.12.12, 24. burtn.

-'" Convention Abolishing the Requirement of Legalisation for Foreign Public Documents; autentisko

tekstu sk. —"Collection of Conventions" (195 1 — 1988) Hague Conference on Private International

Law,p.57.

*''*' Convention Abolishing the Requirement of Legalisation for Foreign Public Documents, Text and

Report, Hague Conference on Private International Law, 5 October 1961, pp. 3 — 5.

IU Latin, — dokuments pats pierāda savu derīgumu. »ivs * >r?

par autentisku, nav noteikts kad

atsevišķām dokumentu kategorijām ir pakļauta zināmām formālām garantijām. Iepriekš minētais princips tomēr netiek piemērots starptautiskajā līmenī tādēļ, ka tiesām vai pusēm, kurām šāds dokuments tiek iesniegts, tiktu uzlikts pārāk smags slogs (burden), ja tām būtu pienākums pēc ārējā izskata noteikt šādu ārvalstu dokumentu autentiskumu.

So iemeslu dēļ tika izveidota iepriekš aprakstītā autentiskuma noteikšanas kas savā kopumā veido dokumenta legalizāciju, kura ir lēns un dārgs process.

Konvencija saīsina visas legalizācijas formalitātes līdz vienkāršam noteiktas formas apliecinājumam [apstiprinājumam] (certificate), kas tiek dēvēts par "Apostille".314 To izdod dokumenta sagatavošanas vietas valsts kompetentas institūcijas. Šis apstiprinājums ir uz dokumenta vai uz papīra sloksnes, kas tiek piestiprināta pie apstiprināmā dokumenta. Šo sloksni sauc par "allonge"315. Šis dokuments ir datēts, numurēts un reģistrēts. Katru reģistrāciju var bez grūtībām pārbaudīt ar vienkāršu informācijas pieprasījumu (request), kas adresēts dokumentu izdevušajai institūcijai. Ņemot vērā apstiprinājuma autentiskuma procedūras vienkāršību, kā arī tā vienveidīgo formu, maksima acta probant sese ipsa atkal var atgūt spēku.

Konvencija ne tikai atvieglo tiesnešu uzdevumu, kuriem tiek iesniegti ārvalstu dokumenti. Tas ir arī ļoti svarīgi ikvienam, kas ārvalstīs grib paļauties uz faktiem, kuri izklāstīti dokumentos, izsniegušas paša valsts kompetentas institūcijas.

Tādējādi Konvencija izrādījusies arī ļoti lietderīga valstīm, kas savās tiesību sistēmās legalizāciju nepraktizē, jo to pilsoņiem jāpakļaujas ārvalstu prasībām ik reizi, kad viņi grib izmantot paši savas valsts dokumentus ārvalstīs to kompetentās institūcijās vai tiesās.

Konvencijai tika pievienots profesora Ivona Lusorana (Yvon Loussouran) ziņojums.

Saskaņā ar Konvencijas 1. pantu to pielieto dalībvalstīs izdotiem publiskajiem dokumentiem, kuri tiek iesniegti otrā dalībvalstī. Konvencijas izpratnē par publiskiem tiek uzskatīti šādi dokumenti:

a) dokumenti, kurus izdod varas institūcija vai oficiāla persona (authorities or an official), kas ir saistīta ar šīs valsts tiesām vai [arbitrāžām (tribunals)], ieskaitot tos dokumentus, kurus izdod prokurors, tiesas sekretārs (klerks) vai tiesas izpildītājs (franc. — huissier de justice, angl. — process-server);

b) administratīvie dokumenti;

c) notariālie akti;

d) oficiāli apstiprinājumi (certificates), kuriem apliecina dokumentus, kurus parakstījušas privātas personas, tādi kā oficiāli apstiprinājumi par dokumenta reģistrāciju vai apstiprinājums faktam, ka tas pastāvēja noteiktā laikā, kā arī oficiāli un notariāli parakstu autentiskuma apstiprinājumi.

Tomēr šo Konvenciju nepielieto (1. p. 3. daļa)

a) attiecībā uz dokumentiem, kurus izsniedz diplomātiskie vai konsulārie aģenti;

b) attiecībā uz administratīviem dokumentiem, kas saistīti ar komerciālām vai muitas darbībām.

314 Franc. — atzīme uz apmales, rekomendējošs uzraksts.

Franc. — iestarpinājums, pielikums; ari garens, izstiepts.

Pec Konvencijas 2. panta "visas dalībvalstis izslēdz no legalizācijas procedūras dokumentus, attiecībā uz kuriem tiek pielietota šī Konvencija un kuri jāiesniedz dalīb— valsts teritorijā. Šīs Konvencijas ietvaros ar terminu "legalizācija" (legalisation) tiek domāta vienīgi formalitāte (formality), kuru tās valsts diplomātiskie vai konsulārie aģenti, kuriem dokuments jāuzrāda, apliecina (certify) paraksta autentiskumu, amatu, kuru parakstīšanas brīdī ieņēmusi parakstījusī persona, un, kad nepieciešams, uz tā uzliktā ģerboņa vai taisnstūra zīmoga (seal, stamp)316 identiskumu."

Konvencijas 3. pantā noteikts, ka "vienīgā formalitāte, kuru var pieprasīt paraksta autentiskuma, amata, parakstīšanas brīdī ieņēmusi parakstījusī persona, un, kad nepieciešams, uz tā uzliktā ģerboņa vai taisnstūra zīmoga identiskuma apliecināšanai, ir 4. pantā aprakstītā apstiprinājuma (certificate) pievienošana, kuru izdod tās valsts kompetentā vara, no kuras nāk šis dokuments.

Tomēr šā panta iepriekšējā minēto formalitāti nevar pieprasīt gadījumā, kad

valstī, kur izdots dokuments, spēkā esošie likumi, noteikumi (regulations) vai prakse vai arī starp divām vai vairākām valstīm noslēgtie līgumi ir atcēluši vai vienkāršojuši šo procedūru vai arī atcēluši šī dokumenta legalizāciju."

Atbilstoši 4. panta noteikumiem 3. panta 1. daļā minēto apstiprinājumu uzliek uz paša dokumenta vai arī uz uzlīmes^317 (allonge), kurai jābūt pēc šīs Konvencijas pielikumā noteiktās formas.

var izpildīt tās valsts oficiālajā valodā, kuras kompetenta vara šo dokumentu ir izsniegusi. Tajā ietvertie standarta noteikumi var būt izteikti arī otrā valodā. Terminam "allonge" uz apstiprinājuma jābūt franču valodā.

f Apstiprinājumu izsniedz pēc tās personas, kas paraksta dokumentu, vai jebkura tā turētāja pieprasījuma (5. p. 1. dala).

Pareizi izpildīts, tas apliecina paraksta autentiskumu, amatu, kuru parakstīšanas brīdī ieņēmusi parakstījusī persona, un, kad nepieciešams, uz dokumenta uzliktā ģerboņa vai taisnstūra zīmoga identiskumu (2. d.).

5. panta 3. daļā ir noteikts, ka apstiprinājuma parakstam un ģerboņa vai taisnstūra zīmogam nekāds apliecinājums nav vajadzīgs (exempt from all certification).

Katra dalībvalsts pati atbilstoši tās oficiālajām funkcijām nosaka varas kura ir kompetenta izsniegt 3. panta 1. dala minēto apstiprinājumu (6. p. 1. d.). Par šo noteikšanu tā paziņo Nīderlandes Ārlietu ministrijai vienlaikus ar šīs Konvencijas ratifikācijas, pievienošanās dokumenta vai līdzdalības tajā pagarināšanas deklarācijas iesniegšanu. Tai ari jāpaziņo par jebkurām šim nolūkam noteiktās varas institūcijas (designate authority) izmaiņām (2. d.).

Konvencijas 8. pantā teikts: "Kad līgums, konvencija vai vienošanās starp divām vai vairākām dalībvalstīm satur noteikumus, kas zināmām apliecināšanas formalitātēm parakstu un zīmogu, tad šai konvencijai ir prevalējošs spēks vienīgi attiecībā uz tādiem noteikumiem, kuros reglamentētās formalitātes ir stingrākas par 3. un 4. pantā minētajām."

Hāgas konvencijas Pielikums nosaka, ka apstiprinājumam jābūt pēc šādas formas.

3,6 Ar terminu "seal" angliski šajos gadījumos parasti apzīmē apajo, ģerboņa, bet ar "stamp" — taisnstūra zīmogu.

"7 Ar šo domāta pielīmējama vai uzlīmējama papīra strēmele, uz kuras ir pieprasītā apstiprinājuma teksts.

APOSTILLE (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)

1. Valsts........................................................................................

Šo publisko dokumentu

2. ir parakstījis.............................................................................

3. kas rīkojies kā..........................................................................

4. un apzīmogots ar zīmogu, kas pieder......................................

Apstiprināts

5. datums.........................................................6. vieta..................

7. apstiprinājis.......................................................................................

8. Nr.......................................................................................................

9. Zīmogs: 10. Paraksts

1965, gada 15. novembri tika noslēgta Hagas Konvencijapar tiesas un ārpustiems dokumentu izsniegšanu ārvalstis civilajās un komerciālajās lielās."* Latvija ir pievienojusies šai Konvencijai 21.02.95., Latvijai tā spēkā no 01.11.95."9 Konvencijas mērķis pēc tās preambulas ir paātrināt, uzlabot un vienkāršot tiesiskās palīdzības procedūru.

Konvencija tiek pielietota dalībvalstu jebkuru tiesas un ārpustiesas dokumentu izsniegšanai ārvalstīs, izņemot gadījumu, kad personas adrese, kurai dokuments izsniedzams, nav zināma (1. pants).

Pēc Konvencijas 2. panta katrai dalībvalstij pēc savas likumdošanas jānorīko centrālā institūcija (authority), kas nodarbojas ar minēto dokumentu apmaiņu.

Dokumenti un pieprasījumi pēc Konvencijas pielikumā noteiktās formas (requests) jānosūta (serve) un jāpieņem ar centrālās institūcijas starpniecību bez jebkādas papildu legalizācijas vai citu formalitāšu prasības (3.)

Centrālā institūcija vai nu pati nosūta pieprasīto dokumentu, vai arī izdara to ar atbilstošas iestādes palīdzību saskaņā ar attiecīgās valsts likumdošanā noteikto kārtību [5.a)], vai arī izdara to dokumenta izprasītajā lūgtā formā, ja tas nav pretrunā ar vietējo likumdošanu [b)]. Centrālā institūcija var pieprasīt sagatavot dokumentu adresāta valsts oficiālajā valodā (5.3.).

■ №

' Convention on the Service Abroad of Judical and Extrajudical Documents in Civil and Commercial Matters. See — Hague Conference on Private International Law, Collection of Conventions (1951 —

1996) p. 78.

Valdības Vestnesis. — 1995.— 17. martā.

Konvencijas pielikumā forma sagatavo

kas nosaka to, ka dokuments ir piesūtīts, kādā veidā, vietā un datumā tas noticis un kādai personai piegādāts. Ja dokuments nav piesūtīts, sertifikātā jāuzrāda, kāpēc. Sertifikāts jāpiesūta tieši dokumenta (6.).

Piesūtāmā dokumenta standarta noteikumi formulēti angliski un franciski, bet tie var būt izklāstīti arī dokumenta izcelsmes valsts oficiālajā valodā. v Saziņas dokumentiem jābūt angļu, franču vai arī adresāta valsts oficiālajā valodā (7.).

Dokumentus var piegādāt arī ar savu diplomātisko vai konsulāro amatpersonu starpniecību (8.) vai oficiālajām iestādēm pa konsulārajiem kanāliem (9.1.), bet ārkārtējos gadījumos — pa diplomātiskajiem kanāliem (9.2.).

Ja adresāta valsts neiebilst, dokumentus var piesūtīt arī pa pastu ar tiesu

vai citu valsts amatpersonu starpniecību [b), c)] vai arī pa citiem savstarpēji

saskaņotiem kanāliem (1 i,), adresāta valstij neiekasējot par šiem pakalpojumiem maksu vai nodevas, izņemot gadījumus, kad šiem tiek izmantota īpaša tiesu

amatpersona vai sevišķa piegādāšanas metode (12.).

Šo pakalpojumu adresāta valsts var atteikt vienīgi tad, ja tas ierobežo tās suverenitāti vai drošību (13.1.).

Ja uz ārvalstīm jāpiegādā tiesas pavēste (writ of summons) vai līdzīgs dokuments, bet atbildētājs nav ieradies, spriedums netiek taisīts, izņemot gadījumus, kad dokuments piegādāts atbilstoši adresāta valsts iekšējām tiesībām vai tas ticis tieši piegādāts atbildētājam vai uz viņa dzīvesvietu citādā Konvencijas veidā un laikā, kas

atļauj atbildētājam aizstāvēties b)].

Tomēr dalībvalsts tiesa var paziņot, ka tiesnesis, neskatoties uz minētajiem šā panta noteikumiem, ir tiesīgs taisīt spriedumu pat tad, ja piesūtīšanas sertifikāts nav saņemts, ja dokuments ir nosūtīts ar vienu no Konvencijas noteiktajām metodēm un no šā laika pagājuši vismaz seši mēneši, bet nekāds sertifikāts nav saņemts, lai gan šajā nolūkā darīts viss, lai to saņemtu ar adresāta valsts kompetenta dienesta starpniecību. Tomēr tiesnesis var steidzamos gadījumos dot rīkojumu veikt iepriekšējus aizsar— dzības pasākumus

Ja tiesas pavēste bija jāpiesūta ārzemēs un spriedums taisīts pret atbildētāju (judg— ment has been entered against a defendant), kas tiesā nav ieradies, tiesnesim ir tiesības atbrīvot viņu no apelācijas iesniegšanas noilguma termiņa, ja atbildētājs, personīgi nebūdams vainīgs, nezināja par dokumenta esamību savlaicīgi, lai aizstāvētos, vai arī nav zinājis par spriedumu, lai iesniegtu apelāciju, un atbildētājs ir atklājis facie

aizstāvības argumentus lietā sev par labu (has disclosed a prima facie defence to the action on the merits). Apelācijas noilgums šādā gadījumā ir viens gads pēc sprieduma. Tomēr šo pantu nepielieto statusa un tiesībspējas jautājumos (16.).

Konvencijas pielikumā ir dokumentu pieprasījuma un piesūtīšanas sertifikāta, kā arī piesūtāmā dokumenta apraksta

Arī Lugāno konvencijas IV nodaļas 50. pantā ir ietverti tiesas dokumentu formas priekšnoteikumi. Pēc tiem dokuments, kas pēc formas pareizi sagatavots vai reģistrēts kā autentisks, izpildāms vienā dalībvalstī, jāpasludina par izpildāmu arī otrā dalībvalstī

pēc iesnieguma, kurš izdarīts atbilstoši Konvencijas 1 un citiem pantiem. Iesniegumu var noraidīt vienīgi tad, ja tā izpildīšana ir pretrunā ar adresāta valsts publisko politiku.

Izsniegtajam dokumentamjāatbilst noteikumiem, kas nepieciešami autentiskuma noteikšanai tā izcelsmes valstī.

Atbilstošos gadījumosjāpielieto Konvencijas III nodaļas 3. sadaļas noteikumi.32"

Pēc neatkarības atgūšanas Latvija ir noslēgusi vairākus tiesiskās palīdzības līgumus, tajā skaitā ar šādām valstīm: trīspusēju līgumu ar Igauniju un Lietuvu —

11.11.92; divpusējus līgumus ar Krieviju— 03.02.93, Latvijai spēkā no 28.03.95; Moldovu - 14.04.93; Baltkrieviju - 21.02.94, Latvijai spēkā no 18.06.95; Poliju -23.02.94, Latvijai spēkā no 07.09.95.

Tā kā terminiem "papildu apstiprinājums" un "legalizācija" ir vienāda nozīme, tad šajos divpusējos un trīspusējos līgumos ietverts aptuveni analogs šāda satura

13. pants.

" 1 . Dokumenti, kurus vienas Līgumslēdzējas Puses teritorijā noformējusi vai apliecinājusi oficiāla iestāde vai persona (tulks, eksperts un tamlīdzīgi) savas kompetences robežās, ievērojot noteikto formu, un kuri apzīmogoti ar ģerboņa zīmogu, tiek otras Līgumslēdzējas Puses teritorijā bez jebkāda cita apstiprinājuma.

2. Dokumentiem, kuri vienas Līgumslēdzējas Puses teritorijā tiek uzskatīti par oficiāliem, arī otras Līgumslēdzējas Puses teritorijā ir oficiālu dokumentu pierādījuma

spēks."321

Šie noteikumi ir liberālāki par Hāgas konvencijā noteiktajiem, un tie pielietojami starp iepriekšminētajām dalībvalstīm neatkarīgi no tā, vai tās ir vai nav arī Hāgas konvencijas dalībnieces, jo šie līgumi nekādas norādes par vienlaikus līdzdalību Hāgas konvencijā neietver. Šo divpusējo un trīspusējo līgumu dalībvalstis savstarpēji nekādu papildu apstiprinājumu vai legalizāciju pieprasīt nav tiesīgas.

Dokumentiem, kas izdoti valstīs, kuras nav ne 1961. gada Hāgas konvencijas, ne divpusējo līgumu par tiesisko palīdzību ar Latviju dalībnieces, vai izdoti Latvijā un iesniedzami šajās valstīs, nepieciešama legalizācija.

Dokumentiem, kuri izdoti Hāgas 1961. gada Konvencijas dalībvalstīs vai Latvijā un iesniedzami Hāgas 1961. gada Konvencijas dalībvalstīs, jāpielieto pēdējās noteikumi.

Nekas cits neizriet arī no Ivona Lusorana komentāra.

-,ļ0 Lugano Convention.., p. 17. s2‘ Sk. līguma ar Baltkrieviju tekstu.

IZMANTOTO STARPTAUTISKO DAUDZPUSĒJO DOKUMENTU SARAKSTS

Komentārs, Saraksta ietverts monogrāfijā izmantoto daudzpusējo starptautisko dokumentu — konvenciju, līgumu, paktu, EES un ES normatīvo aktu, starptautisko arbitrāžu noteikumu ii.c. aktu — saraksts to datējuma kārtībā, atzīmējot lappuses, kurās tie minēti.

Jāņem vērā, ka dažos šajā monogrāfijā izmantotajos avotos konvencijas ir datētas pēc to atklāšanas parakstīšanai, citos — citādi. Arī vienu un to pašu konvenciju nosaukumi dažādos avotos var būt dažādi — vienos pilni, kā tie reģistrēti pie AN O Ģenerālsekretāra, citos saīsināti, kas notiek visai bieži. Arī šie saīsinājumi var būt dažādi. Tāpēc dažkārt nevar būt arī pārliecības par to, vai atšķirīgos avotos domāts viens un tas pats dokuments. Visbeidzot, arī dokumenta nosaukuma dažādi tulkojumi latviešu valodā var būt atšķirīgi, tāpēc absolūtam vairākumam dokumentu, ja iespējams, pilns nosaukums būs dots arī angļu vai franču valodā. Saraksta beigās ir dokumenti, kuru datumu nav izdevies noskaidrot.

Ja dotajam dokumentam LR ir pievienojusies pirms kara, tas ir atzīmēts ar vienu zvaigznīti *. Ja konkrētai konvencijai Latvija pievienojusies pēc neatkarības atjaunošanas pēc stāvokļa uz 1997. gada 1 septembri, tas atzīmēts ar divām zvaigznītēm **. Jautājums, ar kādu lēmumu LR tam pievienojusies, vai un no kāda laika dotais dokuments Latvijai ir spēkā, noskaidrojams pēc LR daudzpusējo līgumu saraksta, kas ievietots darbā J. Bojārs. Starptautiskās tiesības.

Tā kā tik lielas monogrāfijas sarakstīšana aizņem vairākus gadus un tās tekstu tehnisku iemeslu dēļ nav iespējams mainīt ar katru jaunu LR Ārlietu ministrijas sagatavoto līgumu izdruku, kā tāpēc, ka šīs grāmatas teksts pamatā tika gatavots izdošanai 1997. gada vasarā, tajā būs atrunas par LR līdzdalību vairākumā konvenciju pēc stāvokļa uz 1997. gada 1. maiju. r ,

1. 1864. gada Antverpenes noteikumi par vispārējo avāriju (Anfverp Rules on General Average — York Rules) — 406.1pp. M m , ;i..

2. 1875. gada Starptautiskās arbitrāžas procedūras noteikumi (Procedural Rules of International Arbitration) — 618. lpp.

3. 1877. gada Jorkas — Antverpenes noteikumi (York-Antwerp Rules on General Average) un to 1890., 1924., 1950., 1974., 1990. un 1994. gada redakcijas - 406., 408. lpp.

-o 4. 1882. gada Liverpūles Konferences formas konosaments (Conference form bill of lading) - 339. lpp.

5. 1885. gada Hamburgas- noteikumi (Hamburg Rules ) — 339.1pp.

6. 1886. gada 15. marta Briseles Konvencija par oficiālu dokumentu, zinātnisku un literāru izdevumu starptautisko apmauju — 693. Ipp.

7. 1889. gada Montevideo Vispārējais starptautisko privāttiesību kodekss (Universal Code ofPrivate International Law) — 11. lpp.

„- 8. 1889. gada Montevideo konvenciju Papildu protokols, šo konvenciju 1940. gada pārskatītais teksts — lpp.

9. 1890. gada 14. oktobra Bernes Starptautiskā konvencija par preču pārvadāšanu pa dzelzceļu (Convention internationale concernant le transport des merchandises per chemin de fer — Cl M, Convention Concerning International Carriage by Rail), pārskatīta 1895. gada 16. jūlijā, 1898. gada 16. jūnijā, 1906. gada 19. septembrī un 1923. gada jūnijā - 488. lpp.

10. 1896. gada 4. novembra Vienošanās par civilprocesu (Agreement on Civil Procedure), divas reizes pārskatīta, 1905.* un 1954.** gada 1. martā — 10. lpp.

gada Hāgas par starptautisko strīdu mierīgu (Con

vention for the Pacific Settlement ofInternational Disputes) — 618., 632. lpp.

12. 1902. gada 12. jūnija Konvencija par laulību noslēgšanu (Convention on the Conclusion of Marriage) — 10. lpp.

13. 1902. gada 12. jūnija Hāgas Konvencija par likumu kolīziju noregulēšanu laulību noslēgšanas lietās (Convention Regulating the Conflicts of Laws in Matters of Marriage) — 127. lpp.

14. 1902. gada 12. jūnija Konvencija par laulības (Convention on Divorce) - 10., 127., 223. lpp.

15. 1902. gada 12. jūnija Hāgas Konvencija par nepilngadīgo aizgādnību (Convention on Guadianship of Minors) — 10., 210. lpp.

16. 1905. gada 17. jūlija Vienošanās par izšķērdēšanas aizliegumu un aizbildnību pār mēnessērdzīgajiem (Agreement on Interdiction of Prodigals and Care of Lunatics) — 10. lpp.

17. 1907. gada 17. jūlija Konvencija par laulību tiesiskajām sekām (Convention on the Effects of Marriage) — 10. lpp.

18. 1910. gada Briseles 23. oktobra Konvencija dažu noteikumu unifikācijai par glābšanu uz jūras (Convention for Unification of Certain Rules Related to Salvage)*, saīsināti — Glābšanas konvencija (Salvage Convention) — 394. lpp. Citos avotos šīs Konvencijas nosaukums ir — Konvencija par kuģu sadursmēm un kuģu glābšanu (Convention on Collision and on Salvage) — 391., 394., 395. lpp.

gada 13. oktobra Parīzes Konvencija par gaisa kuģniecību (Paris Convention on the Aerial Navigation) — 470. lpp.

20. 1923. gada 24. oktobra Ženevas Protokols par arbitražas atrunam (nosacījumiem) (Geneve Protocol on Arbitration Clauses)* — 623. 1pp.

21. 1924. gada 2. oktobra Zenēvas Protokols par starptautisko strīdu nokārtošanu mierīga ceja* — 621. lpp.

22. 1924 gada Hāgas Noteikumi par preču jūras transportu (Carriage of Goods by Sea Act, Hague Rules - CGSA ) - 268., 287. lpp. — >ht*6

23. 1924. gada Starptautiskā konvencija par dažu tiesību normu unifikāciju par konosamentiem [International Convention for the Unification of Certain Rules of Law Relating to EHb of Lading; Büls of Lading Convention (BLC)] — 341. lpp.

24. 1926. gada Briseles Konvencija par valsts īpašumā esošu kuģu imunitātes noteikumu unifikāciju (Brussels Convention for the Unification of Rules Concerning the Immunity of State-owned Ships) — 22. lpp.

25. 1926. gada Konvencija par jūras ķīlām un hipotēkām (Convention on Maritime Liens and Mortgages) — 398., 426., 427. lpp.

26. 1927. gada Ženēvas Konvencija par ārvalstu arbitrāžas lēmumu izpildi (Geneva Convention on the Execution of Foreign Arbitral Awards) — 624. lpp.

27. 1928. gada Ženēvas Protokols (par arbitrāžu) — 621., 623. lpp.

28. 1928. gada 26. septembra Ģenerālais akts par starptautisko strīdu mierīgu izšķilšanu (nokārtošanu miera ceļā)* ar tā 1949. gada labojumiem (General Act on the Settlement of International Disputes as Amended) — 632. lpp.

29. 1928. gada Panamerikas apvienības kodekss (Bustamantes kodekss) Conferencia Internacional Americana, Acta final (Habana 1928) (Codigo Bustamante)] - n., 99., 129., 681. lpp.

30. 1929. gada 12. oktobra Varšavas Konvencija par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju (Convention for the Unification of Certain Rules Relating to International Carriage by Air)* — 473. lpp.

31. 1930. gada Tautu Savienības Konvencija par likumu zināmu kolīziju noregulēšanu un parādzīmju lietās (Convention for Regulating Certain Con— flicts of Laws in Matters of Bills of Exchange and Promissory Notes), saīsinātais nosaukums — Konvencija par — 127. lpp.

32. gada Ženēvas Konvencija (par arbitrāžu) — 621., 623. lpp.

33. 1931. gada Konvencija par likumu zināmu kolīziju noregulēšanu čeku lietās (Convention for Regulating Certain Conflicts of Laws in Matters of Cheques) — 127. lpp.

34. 1931. gada Konvencija par un likumisko atdalīšanos (Convention on Divorce and Legal Separation) — 223. lpp.

35. 1933. gada Montevideo Konvencija par valstu tiesībām un pienākumiem (Convention on Rights and Duties of States) — 17., 38. lpp.

36. 1933. gada Rekomendācijas — dokumentāro akreditīvu unificētas paražas un prakse (Uniform Customs and Practice for Documentary Credits) — 378. lpp.

37. 1945 gada Starptautiskā valūtas fonda līgums (Bretonvudas līgums) (MF Agreement)** - 520., 556. lpp.

38. 1944. gada7. decembra** Čikāgas Konvencijapar starptautisko civilo aviāciju (Convention on International Civil Aviation) — 470. lpp.

39. 1945. gada AN O Statūti (Charter of the United Nations)** - 17., 18., 38. lpp.

40. 1946. gada Konvencija par Apvienoto Nāciju Organizācijas privilēģijām un imunitāti (Convention on the Privileges and Immunities of United Nations) — 91. lpp.

gada Konvencija par AN O specializēto iestāžu privilēģijām un imunitāti (UN Convention on Privileges and Immunities ofthe SpecializedAgencies) — 46., 91. lpp.

42. 1947. gada Ģenerālā vienošanās par tarifiem un tirdzniecību (General Agreement on Tarifs and Trade — GATT) — 271, lpp.

43. GATT Līguma I pielikums (Annex I) — 279. lpp.

44. 1949. gada 19. septembra Konvencija par ceļu satiksmi (Convention on Road Traffic) - 442. lpp.

45. 1950. gada Eiropas (Romas) Cilvēka tiesību konvencijas I Protokols (Rome Human Rights Convention, Protocol I)** — 82. lpp.

46. 1950. gada 6. aprīļaANO Konvencija par pazudušu personu nāves deklarāciju (Convention Concerning the Declaration of Death of Persons Who Have Disappeared) — 87. lpp.

47. 1952. gada 10. maija Briseles Konvencija par jūras kuģu arestu (Brussels Convention Relating to the Arrest of Sea-going Ships)** - 22., 422., 426., 660. lpp.

48. INCOTERMS —1953 Starptautiskie noteikumi tirdzniecības terminu interpretācijai (International Rules for the Interpretation ofTrade Terms) (Latvija pielieto) — 311 lpp.

49. 1954. gada 1. marta Hāgas Konvencija par civilprocesu (Convention on Civil Procedure)** - 78., 624. lpp.

gada jūnija Hāgas kolīziju starp pilsonības un

likuma noregulējumu (Convention for Regulating the Conflicts Between National Law and the Law of the Domicile) — 128. lpp.

51. 1955. gada 15. jūnija Hāgas Konvencija par starptautiskajā tirdzniecībā pielietojamo likumu (Convention on the Law Applicable to the International Sale of Goods) - 291., 320. lpp.

28. septembra Hāgas Protokols par grozījumiem 1929. gada 12. oktobra Varšavas Konvencijā par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu unifikāciju [Protocol to Amend the Convention for the Unification of Certain Rules Relating to tional Carriage by Air (Amended Warsaw Convention)]** — 473., 474., 480. lpp.

53. 1956. gada Starptautiskas finanšu' korporācijās (International Financial Corporation) līgums — 526. lpp.

54. 1956. gada 24. oktobra, 1958. gada 15. aprīlī un pēc tam 1973. gada 2. oktobrī atjaunotā Hāgas Konvencija par bērnu uzturēšanas (alimentu) saistībām pielietojamo likumu (Convention on Maintenance Obligations in Respect of Children) — 210., 227., 228. lpp.

55. 1956. gada Hāgas Konvencija par bērnu uzturēšanai piemērojamo likumu (Convention Concerning the Law Applicable to Child Support) — 227., 228. lpp.

56.1956. gada 19. maijaŽenēvas Konvencija par preču starptautisko pārvadājumu pa autoceļiem kontraktu (Convention on the Contract for the International Carriage of Goods by Road - CMR)** - 402., 441. lpp.

57. 1957. gada 30. septembra Nolīgums par bīstamo kravu pārvadājumiem ar autotransportu (ADR)** — 462. lpp.

58. 1957. gada 10. oktobra Briseles Starptautiskā konvencija par jūras kuģu īpašnieku atbildības ierobežošanu (International Convention Relating to the Limitation ofthe Liability of Owners of Sea-going Ships) — 347., 391. lpp.

59. 1958. gada 15. aprīļa Hāgas Konvencija par spriedumu atzīšanu un izpildīšanu bērnu uzturēšanas lietās (Convention Concerning the Recognition and Enforcement of Judgments in Matters of Support of Children) — 227. lpp. .

60. 1958. gada 10. jūnija Ņujorkas Konvencija par ārvalstu arbitrāžu lēmumu atzīšanu un izpildīšanu (New York Convention on the Recognition and Enforcement of Foreign Arbitral Awards)** - 621., 624., 647. lpp.

61. ANO 1958. gada Arbitrāžas procedūras paraugnoteikumi (Model Rules of Arbitration Procedure - MRAP) - 624., 634., 636., 640., 644., 645. lpp.

62. 1961. gada Vīnes Konvencija par diplomātiskajiem sakariem (Vienna Convention on Diplomatic Relations)** — 20., 27. lpp. ,

63. 1961. gada 29. aprīļa Briseles Starptautiskā konvencija par pasažieru pārvadājumu pajūru zināmu noteikumu unifikāciju — 355. lpp.

64. 1961. gada 5. oktobra Hāgas Konvencija par ārvalstu publisko dokumentu legalizācijas prasības atcelšanu (Convention Abolishing the Requirement of Legalisation for Foreign Public Documents)** — 693. lpp. ' . . v

65. 1961. gada Kodekss par Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizāciju (Code on Organization for Economic Co-operation and Development /OECD/) — 56. lpp.

66. gada oktobra Konvencija par varas institūciju pilnvarām un nepilngadīgo aizsardzībai pielietojamo likumu (Convention Concerning the Powers of Authorities and the Law Applicable in Respect of the Protection of Minors) — 210. lpp.

gada 5. oktobra Hagas Konvencija par likumu par

rīkojumu formu (Convention on the Conflicts of Laws Relating to the Form of Testamentary Dispositions) — 248. lpp.

o tr 68. 1961. gada 18. septembra Konvencija, kas papildina Varšavas Konvenciju par starptautisko gaisa pārvadājumu dažu noteikumu unifikāciju, kuru veic cita persona, kura nav kontraktējošais pārvadātājs, saīsināti — Gvadalaharas Papildu konvencija, Gvadalaharas konvencija (Convention of the Unification of Certain Rules Related to the International Carriage by Air, Performed by Person other then the Contracting Carrier, Supplementary Convention done at Guadalajara) — 473., 475., 476. lpp.

69. 1961, gada Ženēvas Eiropas Konvencija par starptautisko komerciālo arbitrāžu (European Convention on the International Commercial Arbitration) — 625., 633. lpp.

70. 1961. gada 5. oktobra Hāgas Konvencija par testamentu formai pielietojamo likumu (Convention on the Law Applicable to the Form of Wills) — 243. lpp.

71. 1962. gada 14. decembra ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcija par valstu pastāvīgo suverenitāti pār to dabas resursiem (Permanent Sovereignty over Natural Resources, GAres. 1803 (XVH) of 14 Dec. 1962) - 80., 101. lpp.

72. 1962. gada 7. novembra ANO Konvencija par piekrišanu laulībām, laulību minimālo vecumu un laulību reģistrāciju (Convention on Consent to Marriage, Mini— mum Age for Marriage and Registration of Marriages) — 187. lpp.

73. 1964. gada 1. jūlija Konvencija par starptautiskās preču tirdzniecības unificē— tajām normām (Convention Relating to Uniform Law on the International Sale of Goods - ULIS) - 288., 320. lpp.

74. 1965. gada Hāgas Konvencija par juridisko personu tiesību atzīšanu ārvalstu kompānijām, asociācijām un iestādēm — lpp.

75. 1965. gada 1. novembra ANO Ģenerālās asamblejas Rezolūcijas 2018 (XX) Rekomendācija par piekrišanu laulībām, laulību minimālo vecumu un laulību reģis— trāciju (Recommendation on Consent to Marriage, Minimum Age for Marriage and Registration of Marriages) — lpp.

76. 1965. gada 15. novembra Konvencija parjurisdikciju, pielietojamo likumu un adopcijas lēmumu atzīšanu (Convention on Jurisdiction, Applicable Law and Recogni— tion of Decrees Relating to Adoptions) — 210., lpp.

77. 1965. gada 15. novembra Hāgas Konvencija par tiesas un ārpustiesas dokumentu izsniegšanu ārvalstīs civilajās un komerciālajās lietās (Convention on the Service Abroad of Judical and Extrajudical Documents in Civil and Commercial Matters)** — 667., 696. lpp.

78. 1966. (1965.) gada 17. oktobra ICSID (International Centre for Settlement of Investment Disputes) Konvencija par investīcijas strīdu izlemšanu starp valstīm un citu valstu pilsoņiem (Convention on the Settlement of Investment Disputes Between States and Nationals of Other States)** - 56., 128., 620., 621., 623., 625., 649., 650. lpp.

tf* 79. 1966. gada 16. decembra ANO Starptautiskais pakts par civilajam un politiskajām tiesībām (International Covenant on Civil and Political Rights) — 7., 179.,

181., 210. lpp.

80. 1966. gada 20. janvāra Eiropas Konvencija par vienveidīgu arbitrāžas likumu — 626. lpp.

81. 1966. gada Eiropas Konvencija par vienotu arbitrāžas likumu nodrošināšanu (European Convention Providing for a Uniform Law on Arbitration) — 620., 62 1. lpp.5

82. 1967. gada Konvencija par jūras ķīlām un hipotēkām (Convention on Maritime Liens and Mortgages) — 398. lpp.

83. 1967. gada OECD Deklarācija par starptautiskajām investīcijām un daudznacionālajiem uzņēmumiem (Declaration on International Investments and Multinational Enterprises) — 56. lpp.

84. 1968. gada 27. septembra (19. jūnija) (80/934/EEK) Briseles Konvencijas par jurisdikciju un tiesas spriedumu piespiedu izpildīšanu civilajās un komerciālajās lietās

(Brussels Convention on Jurisdiction and the Enforcement of Judgements in Civil and Commercial Matters) - 13., 228., 352., 585., 655., 658., 661 ., 663., 664., 670., 671 ., 687.1pp.

85. 1968. gadā ar Briseles Protokolu izmainītā Starptautiskā konvencija par dažu tiesību normu unifikāciju par konosamentiem, saīsināti — Hāgas—Visbijas noteikumi [The Bills of Lading Convention as Ammended by the Brussels Protocol — Hague-Visby Rules (HVR)], citos avotos — Visbijas noteikumi — 358. lpp.

86. 1969. gada Vīnes Konvencija par līgumtiesībām (Vienna Convention on the Law of Treaties)** — 161. lpp.

87. 1969. gada 29. novembra Starptautiskā konvencija par civilo atbildību par naftas piesārņojuma radīto kaitējumu (International Convention on Civil Liability Related to Oil Pollution)** - 386., 393., 426. lpp.

88. 1969. gada Konvencija par kuģu tonnāžas vērtēšanu (Convention on Tonnage Measurement of Ships) — 394. lpp.

89. 1970. gada 7. februāra Starptautiskā Konvencija par pasažieru un bagāžas pārvadāšanu pa (CIV). Pirmskara Latvija piedalījās šīs Konvencijas 1924. gada 23. oktobra un 1933. gada 23. novembra redakcijā* — 489. lpp.

gada jūnija Konvencija par laulības un likumiskās atdalīšanās

atzīšanu (Convention on the Recognition of Divorces and Legal Separations) — 224. lpp.

gada AN O Ekonomikas komisijas Eiropai arbitrāžas noteikumi — 625. lpp.

92. 1970. gada Konvencija (par arbitrāžu) — 620. lpp.

93. 1970. gada Starptautiskā konvencija par preču pārvadāšanu pa dzelzceļu (International Convention Concerning the Carriage of Goods by Rail — CIM) — 402. lpp.

94. 1971. gada protokols 1968. gada Briseles Konvencijai par

jurisdikciju un spriedumu izpildīšanu civilajās un komerclietās (Protocol on the Interpretation ofthe 1968. Convention) — 585. lpp. . . .

gada Hāgas Konvencija par satiksmes negadījumos piemērojamo likumu (Convention on the Law Applicable to Traffic Accidents) — 592. lpp.

96. 1971. gada 26. jūlija EES padomes Direktīva 71/305 par procedūras koordināciju publisko darbu kontraktu piešķiršanai (Council Directive 71/305 Concerning the Co-ordination on Procedures for the Award of Public Works Contracts) —

145., 149. lpp.

97. 1972. gada 16. maija Eiropas Padomes Bāzeles Konvencija par testamentu reģistrācijas kārtības ieviešanu — 245. lpp.

98. 1972. gada Ņujorkas konvencija (par arbitrāžu) — 623. lpp.

99. 1972. gada 2. decembra Starptautiskās konvencijas par drošiem konteineriem (International Conventions for Safe Containers — CSC) — 4 21. lpp.

100. 1973. gada marta Ženēvas Konvencija par pasažieru un bagāžas starptautisko autopārvadājumu līgumu — 458. lpp.

gadā Unificētie noteikumi par kombinētā transporta dokumentiem (Uniform Rules for Combined Transport Documents) — 369. lpp.

102. 1973. gada 2. oktobra Hāgas Konvencija par uzturēšanas saistībām pielietojamo likumu (Convention on the Law Applicable to Maintenance Obligations) — 229., 676. lpp.

103. 1973. gada 2. oktobra Hāgas Konvencija par mirušo personu mantojumu starptautisko administrēšanu (Convention Concerning the International Administration of the Estates of Deceased Persons) — 245., 259. lpp.

104. 1973. gada 2. oktobra Hāgas Konvencija par uzturēšanas lēmumu atzīšanu un piespiedu izpildi (Convention on the Recognition and Enforcement of Decisions Relating to Maintenance Obligations) — 230. lpp.

gada 2. oktobra Hāgas Konvencija par produktu kvalitātei likumu (Hague Convention on the Law Applicable to Products Liability) — 603. lpp.

starptautiskā

testamenta unificētajām normām (Convention Providing a Uniform Law on the Form of an International Will) — 250. lpp.

107. 1973. gada Vašingtonas UNIDROIT Konvencija par vienota likuma piemērošanu starptautisko testamentu formai (Convention Providing Uniform Law on the Form of an International Will) — 244. lpp.

108. 1974. gada 14. jūnija UNCITRAL Ņujorkas Konvencija par ierobežojumu periodu starptautiskajā preču pārdošanā [UN Convention on the Limitation Period in the International Sale ofGoods (Limitation Convention)] — 268., 321. lpp.

109. 1974. gada 12. decembra Valstu ekonomisko tiesību un harta

(Charter on Economic Rights and Duties of States, GA res. 3281 (XXIX) of 12 December 1974)-80.1pp.

1975. gada investīciju bankas līgums (Nordic Investment Bank) —

525. lpp.

111. 1975. Ņujorkas konvencija (par arbitrāžu) — 621. lpp.

gada Starptautiskās tirdzniecības palātas arbitrāžas Parīzē (International Chamber of Commerce — ICC) noteikumi — 629. lpp.

Protokols — 480. lpp.

1976. gada 19. novembra Londonas Konvencija parjūras prasību atbildības ierobežošanu (London Convention on Limitation of Liability for Maritime Claims) - 386., 390., 392. lpp.

115. 1976. gada 15. decembra UNCITRAL Arbitrāžas noteikumi (LNCTRAL Arbitration Rules) - 269., 627., 628. lpp.

1977. gada Eiropas Ekonomiskās savienības Konvencija par valsts imunitāti (Convention on State Immunity) — 21. lpp. eisaadssfr

117- 1978. gada 5. jūlija Protokols 1956. gada 19. maija Konvencijai par starptautisko kravu autopārvadājumu līgumu — 441., 445. lpp.

118. 1978. gada 14. marta Hāgas Konvencija par laulību noslēgšanu un laulību spēka atzīšanu (Convention on Celebration and Recognition of the Validity of Marriages) - 129., 188., 189., 190., 196. lpp.

1978. gada Hamburgas ANO Konvencija par preču pārvadājumiem pa jūru, saīsināti — Hamburgas noteikumi [UN Convention on the Carriage of Goods by Sea (the Hamburg Rules)] - 268., 627. lpp.

120. (978. gada 14. marta Hāgas Konvencija par tiesībām, kas piemērojamas laulāto īpašuma režīmam (Convention on the Law Applicable to Matrimonial Property Regimes ) — 112. lpp.

121. 1978. gada Hāgas Konvencija par laulāto īpašuma tiesībām piemērojamo likumu (Convention on the Law Applicable to Matrimonial Property Rights) — 127. lpp.

122. gada marta Hamburgas ANO Konvencija par preču pārvadājumiem pa jūru, saīsināti — Hamburgas noteikumi [UN Convention on the Carriage of Goods by Sea — Hamburg Rules (HR)] — 383. lpp.

123. 1979. gada Montevideo Konvencija par kolīzijas jautājumiem attiecībā uz

— lpp.

124. 1979. gada 18. decembra ANO Konvencija par jebkuras sieviešu diskriminācijas izskaušanu (Convention on the Elimination of AH Forms of Discrimination against Women)** - 179. lpp.

125. 1979. "gādā 12. "āpfīļā "Zenēvas "Līgums pār valdībās piegādēm (Agreement on Public Procurement) — 151. lpp.

126. 1979. gada Starptautiskās jūras arbitrāžas komitejas (International Maritime Arbitration Committee, Comite Maritime International — ICC — CMI) Parīzē arbitrāžas noteikumi — 630. lpp.

127. 1980. gadā UN CITRAL Samierināšanas noteikumi (UNCfTRAL Conciiliation Rules) - 613., 628. lpp.

128. 1980. gada Organizācijas ekonomiskajai sadarbībai un attīstībai (Organization for Economic Cooperation and Development — OECD) Starptautiskās enerģētikas aģentūras strīdu izšķiršanas centra Parīzē noteikumi (International Energy Agency Dispute Settlement Centre Rules) — 629. lpp.

129. 1980. gada 9. maija Bernes Konvencijas par starptautiskajiem dzelzceļa pārvadājumiem (CQTIF) Konsolidētais teksts [Consolidated Text of the Convention Concerning International Carriage by Rail (CO1IP)] — 489. lpp.

130. Bernes Papildu konvencija 1966. gada 26. februāra CIV Konvencijai par dzelzceļa atbildību par pasažieru nāvi un personīgajiem ievainojumiem (Additional Convention to the CIV of 26 February 1966 Relating to the Liability of the Railway for Death of and Personal Injury to Passengers) — 128., 489. lpp.

131. 1980. gada9. maija COTIF Protokols par Starptautisko dzelzceļa pārvadājumu starpvaldību organizācijas privilēģijām un imunitāti [Protocol on the Privileges and Immunities of the Intergovernmental Organization for International Carriage by Rail (OTIF)] -489., 491.1pp.

132. 1980. gada 9. maija COTIF Pielikums A — Vienotie (unificētie) noteikumi par pasažieru un bagāžas starptautisko pārvadājumu pa kontraktu [Appendix A. Uniform Rules Concerning the Contract for International Carriage of Passengers and Luggage by Rail (CIV)] - 489., 490., 491. lpp.

13?.. 1980. gada 9. maija COTIF Pielikums B — Vienotie (unificētie) noteikumi par kravas starptautisko pārvadājumu pa dzelzceļu kontraktu (CIM) — 490., 501. lpp.

134. 1980. gada 9. maija COTIF Pielikums I — Noteikumi par bīstamo preču starptautisko pārvadājumu pa dzelzceļu [Annex A, Regulations Concerning the International Carriage ofDangerous Goods by Rail (RID)] — 419., 503. lpp.

135. 1980. gada 9. maija COTIF Pielikums II — Noteikumi par privātā īpašumā esošu vagonu starptautisko buksēšanu pa dzelzceļu [Regulations Concerning the International Haulage ofPrivate Owner's Wagons by Rail (RIP)] — 504. lpp.

136. 1980. gada 9. maija COTIF Pielikums — Noteikumi par konteineru starptautisko pārvadāšanu pa dzelzceļu [Regulations Concerning the International Carriage of Containers by Rail — 504. lpp.

137. 1980. gada 9. maija COTiF Pielikums IV — Noteikumi par ekšprespaku starptautisko pārvadāšanu pa dzelzceļu [Regulations Concerning the International Carriage of Express Parcels by Rail (RlEx)] — 504.1pp.

138. 1980. gadā ANO Konvencija par preču starptautisko multimodālo transportu (UN Convention on International Multi-modal Transport of Goods) — 399., 404. 1pp.

139. 1980. gada 19. jūnija EES Romas Konvencija par kontraktuālajās saistībās pielietojamo likumu ar tās Protokolu un Kopējām deklarācijām (Convention on the Law Applicable to Contractual Obligations) - 119., 127., 138., 157., 457., 683. 1pp.

140. 1980. gada AN O Vīnes Konvencija par starptautiskās preču tirdzniecības kontraktiem (UN Convention on Contracts for the International Sale of Goods — CISG)** - 268., 289. —309. 1pp.

141. 1980. gada 25. oktobra Hāgas Konvencija par starptautiskās bērnu nolaupī — šanas civilajiem aspektiem (Convention on the Civil Aspects of International Child Abduction) - 128., 211., 214. lpp.

142. 1981. gada Konvencija par Daudzpusējās investīciju garantiju aģentūras izveidošanu (Convention Establishing Multilateral Investment Guarantee Agency /MIGA/) - 54., 626. lpp. to

143. 1982. gada Jūras tiesību konvencija (Law of the Sea Convention) — 22. lpp.

144. 1983. gada UNIDROIT Ženēvas Konvencija par starptautiskās preču tirdzniecības aģentēšanu (UNDROIT Convention on Agency in International Sale of Goods - CAISG) - 267. lpp.

145. 1984. gada Konvencija par pilnvarniekiem (trastiem) pielietojamo likumu un trastu atzīšanu (Convention on the Law Applicable to Trusts and their Recognition) —

128. lpp.

146. 1985. gada UNCITRAL Parauga tiesības (parauglikums) par starptautisko komerciālo arbitrāžu Ņujorkā (UNCITRAL Model Law on International Commercial Arbitration) - 628. lpp.

147. 1985. gada 1. jūlija Hāgas Konvencija par pilnvarniekiem un viņu atzīšanai pielietojamo likumu (Convention on the Law Applicable to Trusts and on their Recognition) — 254. lpp. WMM u

148. 1985. gada 30. oktobra Konvencija par starptautiskās preču pārdošanas kontraktos pielietojamo likumu (Convention on the Law Applicable to Contracts of International Sales of Goods) — 128. lpp.

' 149. 1985. gada 13. decembra ANO Deklarācija par to personu cilvēka tiesībām, kas nav valstu, kurās tie dzīvo, pilsoņi (Declaration on the Human Rights of Individuals who are not Nationals of the Country in which they Live) — 82. lpp. .

150. 1985. gada Kravas pārvadātāju Ziemeļu asociācijas Ģenerālie noteikumi (General Rules of the Freight Forwarders Nordic Association) — 428. lpp.

151. 1986. gada ANO Konvencija par kuģu reģistrācijas noteikumiem (Convention on Conditions for Registration of Ships) — 426. lpp.

152. 1986. gada 23. februāra Briseles Protokols par papildinājumiem Starptautiskajā konvencijā par dažu tiesību normu unifikāciju konosamentiem (Protocol to Amend the International Convention for the Unification of Certain Rules of Law Relating to Bills of Lading) — 358. lpp.

153. 1986. gada 22. decembra Hāgas Konvencija par preču starptautiskajai pārdošanai (tirdzniecībai) pielietojamo likumu (Convention on the Law Applicable to Contracts for the International Sale of Goods) — 99., 321. lpp.

154. 1987. gada 16. novembra Eiropas Padomes Lēmums nr. par Protokolu, kas papildina GATT Līgumu par valdības pasūtījumiem (Council Decision Concerning the Conclusion of the Protocol Amending the GATT Agreement on Government Procurement) — 152. lpp.

155. 1988. gada 22. marta EES padomes Direktīva par Direktīvas

par procedūras koordināciju attiecībā uz publisko piegāžu kontraktu labojumiem un dažu Direktīvas noteikumu atcelšanu (Coun

cil Directive Amending Directive 77/62/EEC Relating to the Co-ordination of Procedures on the Award of Public Supply Contracts and Repealing Certain Provisions of Directive 80/767/EEC) - 148., 151.1pp.

156. 1988. gada 16. septembra Lugano Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildīšanu civilajās un komerciālajās lietās (Lugano Convention on Jurisdiction and the Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters) — 655., 661., 663.,

664., 670., 671., 687., 690., 697. lpp.

157. 1988. gada ANO UNCITRAL Konvencija par starptautiskajiem vekseļiem un starptautiskajām parādzīmēm (United Nations Convention on International Bills of Exchange and International Promissory Notes (UNCTTRAL Bills and Notes Convention)) — 268., 558. lpp.

gada UNIDROIT Konvencija par (kuģu) starptautisko finansiālo nomu (UNIDROIT Convention on International Financial Leasing) — 427. lpp.

159. 1989. gada 28. aprīļa Starptautiskās jūras organizācijas Londonas Starptautiskā konvencija par glābšanu (International Convention on Salvage) — lpp.

160. 1989. gada Montevideo Amerikas valstu Konvencija par starptautisko privāttiesību pamatnoteikumiem (Inter-American Convention on the General Rules of Private Intenational Law) — 5. lpp.

161. 1989. gada 18. jūlija EES Padomes Direktīva 89/440/EEC par Direktīvas 71/ par publisko darbu kontraktu procedūras koordināciju labojumiem [Amending Directive 71/305/EEC Concerning Co-ordination of Procedure for the Award of Public Works Contracts (89/440/EEC)] - 146., 149. lpp.

162.1989. gada 1. augusta Hāgas Konvencija par mirušo personu kustama īpašuma mantošanā pielietojamo likumu (Convention on the Law Applicable to Succession to the Estates of Deceased Persons) - 128., 237., 258. lpp.

163. 1989. gada 20. novembra ANO Ņujorkas Bērna tiesību konvencija (Convention on the Rights of the Child)** - 210., 211. lpp.

164. INCOTERMS - 1990 - 314. lpp.

165. 1990. gada 17. septembra EEC padomes Direktīva nr. 90/53 I/EEC par to institūciju piegāžu procedūru, kuras darbojas ūdens, enerģijas, transporta un teleko— munikāciju sektoros (Council Directive (EEC) on the Procurement Procedures of Entities Operating in the Water. Energy, Transport and Telecommunications Sectors) —

152., 153. lpp.

166. 1991. gada Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības bankas līgums — 526. lpp.

167. 1991. gada 19. aprīļa ANO Vīnes Konvencija par transporta terminālu ope— ratoru atbildību starptautiskajā tirdzniecībā (UN Convention on the Liability of Opera— tors of Transport Terminals in International Trade (UN Terminal Operators Convention) ] —

268., 403. lpp.

168. 1992. gada UNCITRAL Rekomendācijas abpusējas starptautiskās tirdznie — cības kontraktu sagatavošanai (UNCITRAL Recommendations for Drafting of Counter— trade Transactions Contracts) — 329. lpp.

169. UNCITRAL 1992. gada 15. maija Ņujorkas Paraugnoteikumi par starptautiskajiem kredītu pārvedumiem [UNCIIRAL Model Rules on International Credit Trans— fer) - 574. lpp.

170. 1992. gada 7. februāra Māstrihtas Līgums par Eiropas Savienību (Treaty Es— tablishing the European Community) — 23., 145., 519. lpp.

171. 1992. gada Bāzeles noteikumi - 547. lpp.

172. 1992. gada 18. jūnija EES padomes Direktīva nr. par publisko pakalpojumu kontraktu piešķiršanu (Council Directive 92/50/EEC Relating to the Coordination of Procedures for the Award of Public Service Contracts) — 155. lpp. , <

173. 1993. gada UNCITRAL Paraugnoteikumi par publiskajiem preču un celtniecības pasūtījumiem (UNCTJRAL Model Law on Procurement of Goods and Con— struction) — 269. lpp.

174. 1993. gada 29. maija Konvencija par bērnu aizsardzību un sadarbību starpvalstu adopcijas jautājumos (Convention on Protection of Children and Co-op — eration in Respect of Intercountry Adoption) — 219. lpp.

175. 1993. gada 28. oktobra Ženēvas Protokols par grozījumiem Eiropas valstu Nolīgumā par bīstamo kravu pārvadājumiem ar autotransportu (ADR) — 419., 463. lpp.

176. 1993. gada Konvencija par juras ķīlām- un hipotēkām- (Convention on Maritime Liens and Mortgages) — 426. lpp.

177. 1994. gada redakcijas Jorkas—Antverpenes noteikumi par vispārējo avāriju (York-Antwerp Rules on General Average) — 408. lpp.

178. 1994. gada UNIDROIT Starptautisko komerciālo kontraktu principi (Principles of International Commercial Contracts — P1CC) — 267., 327. lpp.

179. 1994. gada UNCTAD rekomendētie juridiskie pasākumi finansiālās nomas sekmēšanai (UNCTAD Legal Aspects of Financial Ship Leasing) — 425. lpp.

180. 1994. gada GAIT Līguma I pielikums (Annex I) - 279. lpp.

181. 1994. gada GATT Līguma Urugvajas raunds - 280. lpp.

182. 1994. gada GATT Urugvajas raunda Ģenerālais līgums par servisa tirdzniecību (General Agreement on Trade in Services) — 280. lpp.

1994. gada GATT Urugvajas raunda Līgums par intelektuālo īpašumu, kas saistīts ar tirdzniecību (Trade Related Intellectual Property — TRIPS) — 280. lpp.

gada GATT Urugvajas raunda kodekss — lpp.

185. 1994. gada GATT Urugvajas raunda Tekstiliju tirdzniecības speciālā režīma līgums (A Phase out Agreement) — 282. lpp.

186. 1994. gada GATT Urugvajas raunda Valstu interešu aizsardzības kodekss (Safeguards Code) — 282. lpp.

187. 1994. gada Pasaules tirdzniecības organizācijas Harta (Charter of the World Trade Organization) — 284. lpp.

188. 1994. gada Pasaules tirdzniecības organizācijas Hartas Pirmais pielikums (Annex 1 ) - 285. lpp.

189. 1994. gada Pasaules tirdzniecības organizācijas Hartas Pielikums 1A — 285. lpp.

190. 1994. gada Pasaules tirdzniecības organizācijas Hartas Pielikums Pielikums 1C, Pielikums 2, Pielikumus 3 — Tirdzniecības politikas izpētes mehānisms (Trade Policy Revue Mechanism — TPRM), Pielikums 4 — 285., 286. lpp.

191. 1995., 1997. gada ANO Rekomendācijas par bīstamu kravu pārvadāšanu (Oranžā grāmata) (UN Recommendations on the Transport of Dangerous Goods) —

418., 421.1pp.

192. 1996. gada 19. oktobra Hāgas Konvencija par jurisdikciju, pielietojamo likumu, lēmumu atzīšanu un izpildīšanu vecāku atbildības un bērnu aizsardzības pasākumu jautājumos (Convention on Jurisdiction, Applicable Law, Recognition, Enforcement and Co-operation in Respect of Parental Responsibility and Measures for the Protection of Children) — lpp.

193. Starptautiskas tirdzniecībs palātas Samierināšanas un arbitrāžas procedūras noteikumi (International Chamber of Commerce (ICC) Rules of Conciliation and Arbitration) — 46.1pp.

194. Eiropas Padomes Konvencija par audzināšanas tiesībām (The Council of Europe Custody Convention) — 216. lpp.

195. Eiropas Komerciālo kontraktu tiesību principi (Principles of European Contract Law - PECL) - 267. lpp.

196. GATT Tokijas raunda Līgums par publiskajiem pasūtījumiem — 282. lpp.

197. ATA Vispārējie (gaisa) pārvadājumu noteikumi (General Conditions of Carriage Established by the International Air Transport Association — — 473. lpp.

198. Ziemeļu attīstības fonda (Nordic Development Fund /NDF/) Līgums — 526. lpp.

199. Eiropas Līgums par savstarpējo palīdzību krimināllietās (European Treaty on Assistance in Criminal Matters) — 549. lpp.

"Starptautiskās privāttiesibas" ir pirmā monogrāfija šajā jomā visā Latvijas vēsturē, pirmskara Latviju ieskaitot. Tās autors ir Latvijas Zinātņu akadēmijas īstenais loceklis, Latvijas Universitātes profesors, habilitētais juridisko zinātņu doktors Juris Bojārs. kura spalvai pieder ari 1997. gadā "Zvaigznes ABC" izdotais pamalkurss "Starptautiskās tiesības", tajā pašā gadā LU Starptautisko attiecību institūtā izdotās "Starptautiskās investīcijas" un 1993. gadā LU izdotais kapitāldarbs "Pasaules valstu pilsonība".

1

s Meijers, "Historie", pp. 614, 636.

2

Latin. —personālie likumi, pozitīvie likumi, jauktie likumi, pieklājība.

3

Joseph Story, "Commentaries on the Conflict of Laws", Boston (1834).

4

" Vispārējos likumus.

m Von Wechter, "Über die Collision der Privatrechtsgesetze verschiedener Staaten", AcP 24 (1841).

5

Dicey A., "Digest of the Law of England with Reference to the Conflict of Laws", London (1896) p. LXV.

6

Saskaņā ar Statūtu pirmo pantu "Hāgas Konferences mērķis ir darboties tālākai starptautisko privāttiesību likumu saskaņošanai". Statūtus sk. — AP MP. — 1992. — 14. jūn. — 3. lpp.

19 Franc. — likumdošanas politikas.

2 OAS/Ser.K/XXI 2 CIDIP-II65 rev. 2-6 May 1979.

21 Boggiano Antonio, "The Contribution ofthe Hague Conference to the Development of Private International Law in Latin America", in — Recqueil des Cours Collected Courses ofthe Hague Academv of International Law (1992) Vol. II, 1993, Mārtiņus NijhofPubl. Dodrecht, Boston, London, pp. 115 — 116.

Gerhard, "Private International Law", Introduction, in — International of

parative Law, Vol. Ill, 1986, pp. 1—2.

7

Kegel Gerhard, "Fundamental Approaches", in — Private International Law, in — International Encyclopedia ofComparative Law, pp. 1 — II.

8

Agreement on Civil Procedure. — Sk. — Martens (2d) (1910) 217.

9

1,1 Convention on Divorce, ibid., p. 715.

10

Ratificēts 18.05.93. Sk. - A P M P , - 1993. - 28. maijā.

11

Udny v. Udny (1869) L.R. 1 Sc. & Div. 441. Citēts pēc Peter North, "Private International Law Problems in Common Law Jurisdiction", pp. 7—8.

12

Wills Act 1963.(United Kingdom).

13

4" Domicile and Matrimonial Proceedings Act 1973; Australian Family Law Act 1975.

14

511 Canadian Divorce Act 1985.

15

LouisHenkin, Richard K. Pugh, Oscar Schater, Hans Smit, "International Law, Cases and Materials", Sec. éd., St. Paul Minn., pp. 228—229.

16

* William W. Bishop, Jr., "International Law", Boston and Toronto ( 1971) p. 300.

17

Cit. pēc Georg Schwarzenberger, "A Manual of International Law", New York (1951) p. 38.

Georg Schwarzenberger, ibid., p. 38.

H Latin. — līdzīgam pār līdzīgu nav jurisdikcijas.

18

Juan Ystnael and Co. Inc. v. Indonesian Government (1954) 3 WLR 53!.

' United States v. Belmont U.S. (1937). 301 U.S. 324, 57 S. Ct. 758, 81 L. Ed. 1134.

19

" United States v. Pink, 315 U.S. 203, 62 S. Ct. 552 86 L. Ed. 796 (1942).

20

David M. Walker, ibid., p. 618.

21

L. Collins, ibid., pp. 170. —178.

22

Thomas M. Franck, "Fairness in the International Legal and Institutional System. General Course of Public International Law", in — Collected Courses of the Hague Academy of International Law, Recueil des cours 1993, III, Tome 240, 1994, Mārtiņus Nijhoff Publ., Dodrecht, Boston, London, pp.442 — 485. . ., > • «• . C . '-v-JUMB "

23

Teksta oriģināls skan šādi: "All peoples may, for their own needs, freely dispose of their natural wealth and resources without prejudice to any obligations arising out of international Economic cooperation, based upon the principle of mutual benefit, and international law. In no case may a people be deprived oftheir own means of subsistance." Sk. — Human Rights, A Compilation oflnternational Instruments, United Nations, New York (1988) International Covenant on Economic, Social and Cultural Rights, para. 8, International Covenant on Civil and Political Rights, para. \9.

24

155 Revenue Code, sect. 761 (a).

25

Funkcionālā imunitāte nozīmē, ka attiecīgā amatpersona nenes juridisku atbildību par savu darbību šīs starptautiskās organizācijas uzdevumā, taču atbild parjebkuru citu tiesībpārkāpumu.

26

Šim juridiskajam terminam ir vairāki skaidrojumi. 1. Jebkuras priekšrocības, kuras dod firmas reputācija un kontakti, kas ir radīti ilgu gadu godīga darba vai plašu tēriņu rezultātā. 2. Summa, kad visa biznesa apjoms pārsniedz fondu vērtību, mīnus saistības. (Sk. L. B. Curzon, ibid., p. 197). я Par kategorijas "vācieši" būtību tuvāk sk. — Bojārs J. Гражданство госудасрств мира.

Sk. Līguma ar Zviedriju 1. un 2. pantu.

27

Womack J. P., Jones D. Ik, Roos i i , "The Machine that Change the World", N.Y. (1991) pp. 252 — 253.

28

*' Международное частное право. — M., 1961. — С. 73.

29

т Modern Legal Systems Cyclopedia, 1A.30.6; 1A.30.5.

30

International Investment Survey Act, 22 U.S.C. §§3101 et seq; Agricultural Foreign Investment Disclosure Act, 7 U.S.C. §§ 3501 et seq.; Exon —Florio Provisions of the Omnibus Trade and CompetitivnessAct, 50 U.S.C. App. § 2170.

31

Internal Revenue Code.

32

Trading with the Enemy Act. 50 U.S.C. App. 1 et seq. üVt«

33

4' Federal Power Act.

34

IEEPAct, 1977. USA.

35

Modem Legal Systems Cyclopedia. I A. 30.14, par. 1.6.(A).

36

A Atomic Energy Act. 1954. . •

37

Currency and Foreign Transactions Reporting Act, Pub. L. No. 91-508, 84 St at. 1118.

38

22U.S.C. §611 (c).

39

m Valdības Vēstnesis. - 1 922. —l.dec. - Nr. 271.

40

• Modem Légal Systems Cyclopedia. Par. 1.5(A) (2) (b).

41

Lag 1968: 555.

42

Förordningen om utlandska förvärv av svenska foretag (1982:878).

43

Gesetz über den Vertrieb ausländischer Investmentteile und über die Besteuerung der Erträge aus ausländischen Investmentteilen BGBI.I, S. 986; BGBl I. S. 278.

44

JS Labojums 27 March 1 987/350.

45

Jessup, "A Modern Law of Nations", McMillan Co. (1948) pp. 17—18.

46

- Greece v. Great Britain, Permanent Court of Internationals Justice, 1924, P.C.I.J., Ser. A. No. 2, pp. 11 — 12.

47

Green Hackworth, "Digest of International Law", Vol. HI, p. 690.

48

13 John Hucker, "Migration and Resettlement under International Law", in — The International Law

49

F. G. Dawson, I. L. Head, "International Law, National Tribunals and the Status ofAliens", Syracusa

. Univ. Pr., New York (1971) pp. 69-70.

50

Eduardo Jimenes de Arechaga, "International Law in the Past Third of a Century", 159 Recueil des cours 30 1 -302 ( 1 978- 1 ).

51

Robert Jennings and Arthur Watts, "Oppenheims International Law" (9th ed., Vol. I, 1992) p. 915.

52

F. A. Mann, "State Contracts and State Responsibility", AJILNo. 54 (1960) pp. 572, 574. m

53

Sk. iepriekš Limaco Case.

54

A, B, C and D v. United Kingdom, Appl. 3039/67.

55

Eduardo Jimēnes de Arechaga, ibid., p. 299.

56

Sk. iepriekš —Restatement...

57

C.F. Amerasinghe, "State Breaches of Contracts with Aliens and International Law", in — 58 AJIL, 88 1,906 (1964).

58

4S Turpat, 907. 1pp.

59

" T. M. Franck, ibid., pp. 4 6 3 - 4 8 1.

60

Lag 1968:555.

61

Par šo tuvāk sk. nodalu "Saistību tiesības".

62

Cit. pēc Overbeck, ibid., pp . 15—17.. . . . . . . . . .,................- .......

63

Restatement Second.

64

Dicey and Morriss, "Conflicts ofLaws", p. 744.

65

Cheshire North, "The English Private International Law ofHusband and Wife", Bus. des Cours 108

(1963 I) 136.

7S Charon v. Montreal Trust Co. ( 19 58 ), 15 D.L.R. (2d) 24. - W

66

Bürgerliches Gesetzbuch. 1983. S. 186, 187. r s

67

' P. M. North, J. J. Fawcett, "Cheshire and Norths Private International Law", London (1992) p. 779.

68

P. M. North, J. J. Fawcett, ibid.

a Dicey and Morriss on the Conflict ofLaws. Eleventh ed., Vol. 2, London (1987) p. 899.

• Dicey and Morriss, ibid., p. 903.

69

Switzerland's Private International Law Statute, pp. 115 —116.

70

M. E. Koppenol, "Private International Law". Cases and Materials, Rotterdam (1993) p. 12. M. E. Koppenol, op. cit.

71

Roubier, "Droittransitoire", 14—15.

72

Trib. civ. Strasbourg 23 Nov. 1925, gaz Pal. 1926.1391.

7 The Estate of Pikelni, Brit. YB. Int. L. 288 (1955 — 1956).

8 Par iepriekš minēto problemātiku tuvāk sk. — Jan K. Gorodecki, "Intertemporal Conflict of Laws", in — Internal. Encyclop. of Comparat. Law, vol. III. Private International Law, ch. 8, Tubingen, Hague, Paris (1976) pp. 3 — 44.

73

K1 Latin. — maldīgā, nepareizā, krāpnieciskā leģitimitāte; legitimus — pareizs, piedienigs.

74

Sk. —"Principles of International Commercial Contracts", UNIDROIT, Rome (1994). tt

75

39 Cass. 20. March 1947, pas. 1947.1. 120.

76

40Trib. civ. Oudenaarde 29 June 1982, R.W. 46. (1982/1983) 1135.

77

41 Trib. civ. Antverp. 4 Nov. 1976, R.W. 40 (1976/1977) 2089. Cit. pēc — J. Georges Sauveplanne,

78

United Railways ofthe Havnaanc! Regia Warehouses Ltd., (i960) Ch. 52 at 97 and 115. (1959) I All E.R. 214(C.A.).

79

m M. Elroy v. M. Allister, 1949 S.C. 110.

80

7(1 Wills Act (1963).

81

51 Re Ross, ibid., p. 390.

82

n Cheshire and North, ibid., p. 7!, Cit. pēc Georges Sauveplanne, ibid., pp. 27—29.

83

Restatement of the Law of Conflict of Laws, St. Paul, Minn. ( 1934).

84

Re Talmadge, 109 N.Y. Misc. 696, 181 N.Y.S. 336 at 345 (Sur. Ct. 1919).

85

Wiatt v. Fulrath, 38 Misc. 2d 1012, 239 N.Y.S. 2d 486 at 493 (Sur ct. 1963).

86

™ Universal Commercial Code (UCC) § 1-105 (2).

87

Convention on the Law Applicable to Trusts and their Recognition. Sk. — Hague Conference.., p. 314. Latvija nepiedalās.

m Convention on the Law Applicable to Contracts oflnternational Sales of Goods. Sk. — Hague Conference.., p. 326. Latvija nepiedalās.

* Convention on the Law Applicable to Succession to the Estates of Deceased Persons. Sk. — Hague Conference.., p. 340. Latvija nepiedalās.

m Convention on the Settlement of Investment Disputes Between States and Nationals of Other States. Sk. - 5 7 5 UNLS 159. Latvija nepiedalās.

• Latvija nepiedalās.

m Zwegert and Kopholler, "Sources of Uniform Law II", Leyden (1970) E289/ F 289/G289. 1

№

Georges Sauveplanne, ibid., pp. 5 — 7.

m Convention on the Civil Aspects oflnternational Child Abduction. Sk. — Hague Conference.., p. 246. Latvija nepiedalās.

!"! Convention for Regulating the Conflicts Between National Law and the Law of the Domicile. Latvija

nepiedalās.

88

The Due Process Clause (Const. Ammend. XIV § 1); (2) the Full Faith and Credit Clause (Const, art IV § l)u.c. , —" , •

89

102 Cit. pēc Gerhard Kegel, "Private International Law", pp. 12—13.

90

103 Convention on Celibration and Recognition of the Validity of Marriages..........,.........

91

105 Paul Lagarde, "Private International Law", Ch. Ill "Public Policy", in — International Encyclopedia of Comparative Law, Vol. Ill, 1994, p. 6. . ' t m ,

92

Bürgerliches Gesetzbuch. 1983. S. 48.

93

L. B. Curzon, ibid., p. 99.

94

Holt v. Markham (1923) 1KB 504; Shamiav. Joory (1958) 1 QB 448.

95

" G. D. Schraber, C D. Rohwer, "Contracts", St. Paul, Minn. (1984) pp. 110—111.

96

Cit. pēc Overbeck, ibid., pp. 15—17.

97

"'* Restatement Second.

98

Dicey and Morriss, "Conflicts of Laws", p. 744.

99

4if Cheshire North, "The English Private International Law of Husband and Wife", Ree. des Cours 108

(1 963 I) 13 6.

100

Charon v. Montreal Trust Co. (1958), 15 D.L.R. (2d) 24.

101

G. D. Schraber, CD. Rohwer, ibid., pp. 116—126.

102

Dicey and Morriss on the Conflict ofLaws, Eleventh Ed., Lond. (1987) pp. 1228 —1229.

103

,s Šis princips iedibināts ar precedentiem: Foster v. Discroll; Regazzoni v. K. C. Sethia, Ltd; Kleinwort, Sons & Co. v. Ungarische Baumwolle Industrie A.G. (1939) 2 KB. 678 (C.A.); Frischke v. Royal Bank of Canada (1977) 80 D.L.R. (3d) 393.

104

Sk. — Restatement (Second) of Conflict Laws section 187; Uniform Commercial Code section

1-105(1). , • •

105

Būrgeriiches Gesetzbuch.

106

CC §44, § 123 — 136 attiecībā uz ebrejiem.

107

Latvijas Republikas normatīvie akti par ģimenes tiesībām. — R., 1995. — 9. lpp.

4 Max Renstein, Rene Kfinig, "Persons and Family", in — International Encyclopedia of Comparative Law, Vol., IV, Ch. I, pp. 1-9.

5 Tekstu angliski sk. — Human Rights, "A Compilation of International Instruments", United Nations

(1988) p. 18. Pakts Latvijai spēkā no 14.07.1992. Sk. - AP MP, 24.03.1992.

Tekstu angliski sk. — Human Rights, "A Compilation of International Instruments", United Nations (1988) p. i !2. Konvencija Latvijai spēkā no 14.05.1992. Iepriekš minētos pirmās paaudzes cilvēka tiesību dokumentus sk. — Cilvēka tiesības: Starptautisko dokumentu krājums / J. Bojāra zin. red. — R.: Zvaigzne, 1992. - 24.-25., 3 2.- 33. u.c. lpp.

108

Brook v. Brook (1861) 9 H.L.C. 193; 2 Hag. Con., pp. 407A08.

Cit. pēc Morriss J. H. C, North P. M., "Cases and Materials on Private International Law", London, Butterworths (1984) pp. 232 — 237.

109

( 1 8 7 7 ) 3 P.D. 1,5.

• McClean J. D., op. cit, pp. 162—165.

110

m Human Rights, "A Compilation of International Instruments", United Nations (1988) p. 361. x Human Rights, ibid., p. 364. »

111

*3 Peter North, ibid., pp. 3 5 - 3 6.

112

David M. Walker, "The Oxford Companion to Law", Clarendon Pr., Oxford (1 980) p. 817.

113

Lennart Palsson, "Marriage and Divorce", p. 27.

114

Aptv. Apt [1 9 48] p. 83.

115

McCleanJ. D., op. cit, pp. 144—147.

• «Padolecchiav. Padolecchia [1968] P. 314, [1967] 3 All ER 863 (Divorce Division).

" Cit. pēc Morriss J. H. C, North P. M., op. cit., pp. 249-251.

116

Huges v. Huges, 91 N.M. 339, 573 p. 2d 1194 (1978).

117

Hague Conference on Private International Law, "Collection of Conventions" (195 1 — 1988), p. 231

118

The Children's Law Reform Act R.S.O. (1980). Children's Law Reform Amendment Act 1982.

S8 Family Law Act (1986), chapter II. m Latin. — māte vienmēr ir skaidri zināma.

119

m Par to tuvāk sk. — Harry D. Karuse, "Creation of Relationships and Kinships", in — International Encyclopedia of Comparative Law, vol. IV, Ch. 6 (1976) pp. 27—56.

120

1 Domicile and Matrimonial Proceedings Act 1973.

Lennart Palsson, "Marriage and Divorce", Private International Law, in — International Encyclopedia of Comparative Law, Vol. III, Cli. 16, pp. 105 — 150.

IMIndykav. Indyka( 1969) 1 A.C. 33. j1 M

121

Ārvdabalk, 1958, omtryckt i SFS 1981: 359.

122

Lag (1937:81) om internationella rattsforhallanden rorande dodsbo.

123

Latin. — tiesības uz atstāto, pamesto īpašumu.

124

E. F. Scoles, Peter Hay, op. cit, pp. 78 6 — 790.

125

The Wills Act 1861.

<w Administration of Justice Act 1982.

126

"9 Convention Providing Uniform Law on the Form of an International Will.

5 0 B G B, S. 3 4 5.

*' B G B , S. 421.

127

1. B. Curzon, op. cit, pp. 326 — 327.

128

Re Estate of Georg, 298 F. Supp. 741 (D.C. Virgin Isands (1969).

129

B Irwin's Appeal, 33 Conn. 128 (1 865).

54 Uniform Probate Code § 2 - 5 0 6 ( 1977).

130

1,5 Boris Maraver (1828) 1 Hagg. Ecc. 498.

• Dicey & Morriss, op. cit., pp. 1009 — 101 1. m Compare Re Lewal's Settlement (1918) 2 Ch. 319.

88 Convention on the Conflicts of Laws Relating to the Form of T e st am e nt ary Dispositions, see — Hague Conference.., pp. 4 8 — 55.

131

Choice of Law Rules for Construction and Interpretation of Written Instruments, 72 Harv. L.Rev.

1154,(1959).

132

Uniform Probate Code, § 2 - 602.

Choice of Law Rules for Construction and Interpretation of Written Instruments, 72 Harv. L.Rev.

1154, 1161(1959).

133

Šis tiesas ASV un Kanada nodarbojas ar testamentu un aizbildniecības lietam.

134

World Trade Organization — Pasaules tirdzniecības organizācija.

135

United Nations Commerce, Trade and Development Organization.

136

United Nations Commission of International Trade Law — Iatv. ANO Starptautiskās tirdzniecības tiesību komisija, atrodas Vīnē.

General Agreement on Tariffs and Trade.

Organization for Economic Cooperation and Development — Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācija.

137

1 Principles of European Contract Law, saīsināti — PECL. s '

138

Adrian Otten, "Improving the Playing Field for Exports: The Agreements on Intellectual Property,

Investment Measures and Government Procurement", in — GATT Uruguay Round, pp. 73—74.

H K. U. Schanz, op. cit, pp. 112 — 113.

139

Hristian Etter, "Das Dienstleistungsabkommen der Uruguay—Rounde und seine Bedeutung für die Schweiz", in — Uruguay-Rounde.., S. 91—105.

140

John J. Jackson, op. cit., pp. 43, 29 — 49.

141

(1992) 105 L.Q.R. 501.

142

Peter Schlechtriem, "Uniform Sales Law — The Experience with Uniform Sales Laws in the Federal Repablic of Germany", in - Jaridisk tidskrift, Stocholm (1991/92) p. 29.

143

Peter Schlechtriem, "Some Observations on the United Nations Convention on Contracts for International Sale of Goods", Oxford Univ. Pr., The Frontiers of Liability, Vol. 2, p. 29.

P.Schlechtriem, "Uniform Sales Law — The Experience with Uniform Sales Laws in the Federal...",

p.l.

144

Section 2.

145

R. H. Folsom, op. cit., pp. 79 - 80.

146

’4 OLG Hamburg RIW 198 1, 262.

147

P. Schlechtriem, op. cit., p. 40.

148

9fiP. Schlechtriem, op. cit., p. 45.

149

9S Sale of Goods Act.

150

Oberlandsgericht Frankfurt, a. M., 17 September 1991, n. 5 U 164/90, in — Recht der Internationalen Wirtschaft (1991) 950.

151

ICC Court of Arbitration, n. 7153/192.

152

Cour d'Appel de Paris, 22 April 1992.

153

Oberlandsgericht Düsseldorf, 2 July 1993, n. 17 U 73/93, in — Recht der Internationalen Wirtschaft

(1993)845.

Op. cit.pp. 52 — 76.

! Atskaitīšanaio noteiktās summas vai cenas.

154

1 Latin, proferre — iznest, izdot, pateikt, izteikties.

162UNIDROIL Principles oflnternational Commercial Contracts, Rome (1994) pp. 97 — 99.

155

Sk. — "Le Guidon de la Mer".

Chapman v. Peers (153).

8 Snee v. Prescott (1793).

9 Joko Smart, "From the Hague to Hamburg: Towards Modern Rules of Maritime Transport", in — Uniform Commercial Law in the Twenty-First Century, Proceedings of the Congress of the United Nations Commission on International Trade Law, New York, 18 — 22 May 1992, United Nations, New York (1995) p. 191.

156

- Le Fuero Real.

157

* Desjardin, "Droit Commercial Maritime".

158

Customs ofthe Sea.

159

Allan Mitchelhill, "Bills of Lading”, Sec. ed., London, New York (1990) pp. 1-5.

160

Carriage of Goods by Sea Act (1936).

161

15 Canadian Water Carriage of Gqods Act {1910).

162

Maritime Law Committee of the International Law Association.

163

Carriage of Goods by Sea Act (1924).

164

m Petersen v. Freedboy ( 1 985 ).

165

Ar terminu "shipper" Konvencija apzīmē personu, kas var gan būt, gan arī nebūt kravas īpašnieks, bet jebkurā gadījumā tā ir persona, kas paraksta kravas pārvadāšanas līgumu — konosamentu ar

pārvadātāju.

166

Stag Line v. Foscolo, Mango & Co (1932).

167

A. Mitchelhill, op. cit., p. 11.

168

A. Mitchelhill, op. cit., p. 11.

169

Latin. — Uz personu.

170

Hague — VisbyRules (HVR).

171

Robert Cleaton, op. cit., p. 4.

172

Frāze "lump sum" angliski tiek lietota gadījumos, kad izmaksa notiek viena liela summa, nevis pa dalām.

173

* Latin. — proporcionāli, atbilstoši aprēķinam, norēķinam, atskaitei.

174

A. Mitchelhffl, op. cit, pp. 46 — 47.

175

v Uniform Customs and Practice for Documentary Credits.

176

( wThe Bromley Moor [1964] P. 200, 220 (CA.). • . • • • • • *

™ Responsibility of Shipowners Act 1734.

Michael Thomas, "British Concepts of Limitation of Liabi1ity",Tu1ane Law Rev., Vol. 53, no 4 (June 1979) pp. 1205- 1209.

112 1910 Conventions on Collision and on Salvage.

10 Tojo Mara case - Lloyd Law Rep. [1971] Vol. 1, p. 341. . »3

177

Baltic International Maritime Conference — BIMCO.

178

i2<! International Federation on Freight Forwarders Association (FIAI A)

179

'"Guidelines Vol. 1, Third, ed. (ST/ES CAP/1076).

fas un Convention on International Multi-modal Transport of Goods.

180

Šo terminu dažos tekstos angļu valoda raksta ar lielo burtu.

181

A. Mitchelhill, op. cit, pp. 77 -7 8.

182

"The Place of Marine Insurance Today", see - UNCTAD/SDD/LEG/1).

183

International Union of Marine Insurance.

184

"A Comparative Text of the York — Antwerp Rules 1994, and 1974 as Ammenderi 1990", in UNCTAD/SDD/LEG/, 9 March 1995, p. 17.

185

14' Šo angļu terminu jūras pārvadājumos profesionāli starptautiski lieto bez tulkošanas tikpat kā visās valodās.

186

UNCFAD/ICC Rules for Multimodal Transport Documents.

187

Formulējums "darbība vai bezdarbība" ir juridiska konstrukcija, kas noteic, ka radīt prettiesiskas sekas vai zaudējumus var kā darbība, tā bezdarbība (omission, krieviski — упущение). Literāri šo formulu var tulkot arī kā "rīcība vai nolaidība", tomērjuridiski tas nebūtu pareizi.

188

Langen E., "Transnational Commercial Law", Leyden (1973) p. 8.

189

SchmitthoffC. M., "Das neue Recht des Welthandels", Rabeis Zeitschrift..., 1964, p. 27.

190

European Council. Tuvāk par to sk. autora monogrāfiju "Starptautiskas tiesības".

191

LV. — 1995. - 10. okt.

192

Šīs abas Konvencijas analizētas autora monogrāfija "Starptautiskās tiesības", nodaļā "Gaisa tiesības".

5 Convention for the Unification of Certain Rules Relating to International Carriage by Air. Šajā

publikācijā izmantotais Konvencijas teksts ņemts no tā publikācijas kopā ar Hāgas Protokolu pielikumā šādam darbam: Mankiewicz Renee, "The Liability Regime of the International Air Carrier, A Commentary on the Present Warsaw System", London (1981) pp. 199 — 213.

* Angliski to dēvē par "Amended Warsaw Convention".

' Supplementary Convention Done at Guadalajara. >

8 Decision of the U.S.A. Civil Aeronautics Board — "Montreal Agreement".

' General Conditions of Carriage Established by the International Air Transport Association — IATA.

1(1 Warsaw Instruments. m :• •. . •" IĶ.n .'.K, ,.%X\x~^kuM

193

Buler's Shue Co. v. Pan American World Airways, U.S. Court of Appeals, Fifth Circuit, 20 June

1975; Avi 17.833. Cit. pēc Mankiewicz, op. cit., p. 40.

Civil Air Transport Agreement between the Government ofthe Republic of Latvia and the Government of the Republic ofPoland. Beztermiņa, iepriekšēja piemērošana no 0 1.07.92.

194

Air Transport Agreement between the Government of the Republic of Latvia and the Government of the Swiss Confederation. Beztermiņa.

195

Latīn. pretium doloris — vērtība, nauda, atalgojums par sapem, sāpju nauda.

Christopher Pass, Bryan Lowes & Leslie Davies, "Collins Dictionary of Economics", Lond. (1988) pp.4 8 2-^83.

196

Vaghefi R. M.,Paulson S. K.,TomlinsonW. H., "International Business. Theory andPractice" (i 991) p. xiii.

197

R. H. Folsom.., op. cit., p. 118.

198

" Reza Vaghefi.., pp. 115-116.

199

E. Patric Coady — USA, Yasuyuki Kawahara Japan, Fritz Fischer — Germany, Jan-Pierre Landau — France, David Peretz — United Kingdom.

200

Augstākajā Padomē un Ministru Padomē, 10.07.92. • !

201

Yearbook of the United Nations, Vol. 46, pp. 1 135 — 1 139.

202

13 The World Almanac and Book of Facts 1994, World Almanac, Mahwah, N.J. USA (1994) p. 836.

203

Klaus Stubkjaer, "Nordic Investment Bank — from a legal point of view", The Finnish Yearbook of

International Law, Vol. Ill ( 1992), his Gentium Association, c/o Department of International Law, University of Helsinki (1992) p. 449.

m Nordic Investment Bank (NIB). «"at'* &stH -

204

L. В. Curzon, ibid., p. 138.

205

Sk. U C C 1-201 (23).

206

Dicey and Morriss on the Conflict of Laws, Vol. 2, p. 1307.

207

7,2 Export Trading Company Act (1982).

208

Small Business Administration.

209

* Association des Banques et Banquers, Luxemburg.

210

"Luxemburg", in — Internationa] Banking, International Financial Review, Pubt. by Euromoney

211

"Funds Transfer in International Banking", Charles de Bustoed., International Chamber of Commerce, Paris (1992) pp. 12 — 13.

212

Dicey and Morriss on the Conflict of Laws, Vol. 2, pp. 1466— 1475.

213

Lee R. Sneddon, "The Future of Funds Transfers: The Impact of CHIPS/CHAPS/FEDWIRE/ACH and the Regulations on Capital Adequacy and Money Loundering", in — Funds Transfer in International Banking, International Chamber of Commerce, Pans (1992) pp. 9 — J 1 , 23 —24,

214

Salvatore Macarone, "Payment Systems and Money Transfers in the Europe ofthe 1990's: the Legal Environment", in — Funds Transfer in International Banking, International Chamber of Commerce, Paris (1992) pp. 25 -37.

215

Electronic Data Information — EDI.

216

R. H. Folsom.., op.cit, pp. 130-133.

217

XavierThunis, op. cit, pp. 92 — 93.

218

B. Amory & X. Thunis, note under Trib. comm. Liege 1984 Dr. Inform. 1984/2, p. 29. B. Amory.

note under Liege 22 Febr. 1985 Dr. Inform. 1985/3, p. 28.

219

J. P. Venders 29 Nov. 1984 et civ. Verviers 8 January 1986 D.I.T 1988/3, p. 58. • im sm\ WJ

220

m Port City State Bank v. American National Bank 486 F. 2d 196 (10 Circ. 1973). 7

221

Blake v. Woodforg Bank & Trust Co Ky App., 555 s W. 2d 589.

222

Securities Funds Services v. American National Bank and Trust Company of Chicago 542 F. Supp.

323 (N.D. Ill 1982).

m Bradford Trust Co v. Texas American Bank Houston - 790 F. 2d 407 (5 Cir. 1986). FI rŪW*"

223

Privacy Act.

224

European Economic Community — Eiropas Ekonomiskā savienība.

225

8 Protocol on the Interpretation of the 1968. Convention. Protokola tekstu sk. — OJ. 1978, L304/50.

226

Minister Investments Ltd v. Hyundai Precision and Industry Co. Ltd [1988].

227

Bier BV v. Mines de Potasse D' Alsace SA, Case 21/76 [1978] QB 7o8.

228

1,1 Pēc šā romiešu principa, kamēr lieta tiek izskatīta iepriekšējā tiesā, tās izskatīšana nākamajā tiesā tiek apturēta.

229

KayeP., op. cit, p. 20.

230

11 Kell v. Henderson, 270 NYS 2d 552 (1966).

231

Dicey and Morriss, ibid., p. 1382.

232

12 Metāli und RohstoffAG v. Donaldson Lufkin & Jenrette Inc. (1990) 1 QB 391; (1991) 3 ALLER303.

233

* Dicey and Morriss, ibid., pp. 1387, 1388. - - -

234

Dicey and Morriss, ibid., pp. 1390, 1391. , . . • •

235

Castree v. Squibb Ltd. (1980) 2 All ER 589. - < ' a!? v. n ¥, » < •'

236

Diamond v. Bank of London and Montreal Ltd. See — P. M. North, J. J. Fawcett, ibid., pp. 536 — 557.

237

Switzerland'sPrivatelnternationalLaw Statute, pp. 127 — 128. • •* - * . ,

238

Latīn. — vispārējo tiesību.

239

P. M. North, J. J. Fawcett, pp. 5 5 8 - 5 5 9.

240

P. M. North, J. J. Fawcett, pp. 559-560.

241

Chartered Mercantile Bank of India v. Netherlands India Steam Navigation Co. 1883 10 Q.B.D. 521, 537 (C.A.).

242

UNCITRALLegal Guide.., pp. 121-129.

243

Sir Peter Millet, "Remedies: The Error in Lister v. Stubbs", in — The Frontiers of Liability, Vol. 1, Ed. by P.H.B. Birks, Oxford Univ. Pr. (1994) p. 51.

244

74 Lister v. Stubbs (1890)45 Ch. D. 1.

245

Metropolitan Bank v. Heiron (1880) 5 Exch. D. 319.

246

Martindale— Hubbell, "International Arbitration and Dispute Resolution Directory", GB, Exter, pp. 7—18.

247

T. Burgenthal, H. G. Maier, "Public International Law in a Nutshell", St. Paul Minn. (1985) pp. 68 —

248

Pioneer Shipping Ltd. v. B.T.P. Tioxide Ltd. The Nema. (1982) A.C. 724., 738.

4 SchmitthoffClive M., "SchmitthoffsExport Trade, The Law & Practice of International Trade", Eight Ed., Stevens (1986) pp. 5 75 -5 76.

5 Walter E. Baer, "Arbitration for the Practitioner", Lond. (1988) p. 161.

249

Likums bija spēkā no 1993. gada 1.1. Sk. — LR AP un Valdības Ziņotājs. — 1991. — 21. dec. — Nr. 5 1.—204.lpp.

250

Survey of International Arbitration Sites (1993) p. 105.

251

Utsokningsbalken, 3 kapitel § 15; in — Sveriges Rikes lag (1982) s. 1109.

252

v Geneva Convention on the Execution of Foreign Arbitral Awards.

34The Work of the International Law Commission, Fifth Ed., U.N. (1996) p. 51. Tekstu sk. turpat, 174. 1pp.

New York Convention on the Recognition and Enforcement of Foreign Arbitral Awards.

36 VV. - 1992. - 26. martā.

253

I. M. Franck, ibid, pp. 455 — 458.

254

European Treaty Series, No. 56.

255

Ebenroth/Karl, "Die Multilaterale Inve stitio ns - Garantie-Age ntur. Kommentar zum MIGA Ubereinkommen", Heidelberg ( 1989) S. 18-72.

256

UN Convention on the Carriage of Goods by Sea. _

257

a ICC Brochure No. 324 (1979).

258

Rules of the London International Court of Arbitration — Rules.

259

Cit. pēc Schmitthoff'sExport Trade (1986) pp. 5 9 6 - 60 3.

260

7S Jurisdictional Problems in International Commercial Arbitration, p. 82.

261

Jurisdictional Problems in International Commercial Arbitration, pp. 119— 120.

262

'1 Northeastern Boundary Dispute in 1931 U.S. v. Britain.

263

Pioneer Shipping Ltd. v. B.P.T. Tioxide Ltd. The Nema [1982] A.C. 724.

264

m Schmitthoff, "Export Trade".. (1986) pp. 59 1 -592.

265

Jurisdictional Problems in International Commercial Arbitration, p. 255.

266

Jurisdictional Problems in International Commercial Arbitration, pp.

267

U.N. New York Convention on the Recognition and Enforcement of Foreign Arbitral Awards.

268

1-'4 Kianta Osakeyhito v. Britain and Overseas Trading Co. Ltd. f 1953] 2 Lloyd's Rep. 659.

269

Dalimia Dairy Industries Ltd. v. National Bank of Pakistan.

Latvijas Vēstnesis. — 1994. — 13. aug. — 2. Ipp.

270

Līgums ar Somiju noslēgts 1992. gada 5. martā; Dāniju — 1992. gada 30. martā; Norvēģiju — 1992. gada 16. jūnijā; Zviedriju — 1992. gada 10. martā.

271

'*• Izdevis LU Starptautisko attiecību institūts Rīgā 1996. gadā.

272

Valdības Vēstnesis. - 1925. - 17. apr. - Nr. 84.

273

Par šo līgumu tuvāk sk. — J. Bojārs un V. Vilne. Starptautiskās investīcijas.

274

Sk. K. Ramzas maģistra darba "Šķīrējtiesudarbība Latvijā pasaules prakses kontekstā", kas 1997. gadā aiztāvēts LU SA1, 57. Ipp. Sk. arīU.U. doc. C.N. 163.1993. TREATIES — 2depository notification.

275

15(1 Grozījumus sk. — Ziņotājs. — 1996. — Nr. 18.

276

Schmitthoff,op. cit, p. 614.

277

Schmitthoff, op. cit., pp. 614—615.

[mCase 133/81 [ 1982]E.C.R. 1891. • .

278

Castrique v. Imre (1870) L.R. 4 H.L. 414, 448.

279

McClean, op. cit., pp. 90-91.

280

Nepiemērotā, nepareizā tiesa.

281

E. Riezler, "Internationales Zivilprozessrecht".

282

Tribunal de Grande Instance Paris, 11 July 1990, Re Consorts Faloughi v. Mme Faloughi, Clunet, m 1991,722.

283

»« Gabrielle Kaufinann-Kohler, ibid., pp. 37, 41. y-mm*, .taor^n

284

Par šo un lietoto terminoloģiju tuvāk sk. šīs monogrāfijas nodalu "Saistību tiesības".

285

0 4 TheAbidin Diver [1984] A.C. 398,41 1, Cit. pēc Schmitthoff.op. cit, pp. 618 — 619.

205 Kulko v. Superior Court, 436 US 84 (1978) 0 98 S. Ct. 1690. 3

286

Gulf Oil Cov. Gilbert (1946) 330 US 501 ( 1946).

287

',|4 Restatement Second of the Conflict of Laws, § 84.

288

2,7CurzonL. B., op. cit., p. 175.

289

Schmitthoff.op. cit., pp. 6 19-620.

290

Latin, ratione materiae — materiālais pamats.

291

2X' F. Vischer, "General Course..", pp. 190—191.

292

23 7 Sk. — 678 F. 2d 1150 in — Die Kunstsammlungen zu Weimar v. Elicofon.

293

m F. A. Mann, "Spycatcher in the High Court of Australia", 104 LQR 497 (1988).

294

Dicey and Morriss, "The Conflicts of Laws", 11th Ed., Vol. 1 and 2, London (1987) Vol. I, 318.

295

2 5 3 Law no. 677 on Facilitating the Situation ofTraffic Victims and on Accelerating Indemnity Procedures.

296

25 4 Cass. civ. 6 June 1990, Rev. crit. d. p. 199 1, 354 note Bourel. - • • - " - - '•

297

Civil Evidence Act 1972.

298

211 Re Duke ofWellington [1947] Ch. 5 0 6,5 1 4 — 5 1 5 ; Re Banque desMerchands de Moscou [ 1 958] Ch

182; Russian Commercial and Industrial Bank v. Comptoired 'Escompte de Mullhouse [ 1925] A.C.

112 et cetera.

299

Tallina Laevauhisus A/Sv. Estonian Sate SS Line ( 1947) 80 Ll.L.Rep. 99,108.

300

Evidence (Colonial Statutes) Act 1907.

301

0 7 Cit. pec Morriss J. H. C, North P. M., "Cases and Materials on Private International Law",

Content

Bojārs Juris Starptautiskās privāttiesības

SATURS

I nodala. STARPTAUTISKO PRIVĀTTIESĪBU KONCEPCIJAS VĒSTURISKĀ ATTĪSTĪBA

STARPTAUTISKO PRIVĀTTIESĪBU DEFINĪCIJA UN OBJEKTS

STARPTAUTISKĀS PUBLISKĀS TIESĪBAS UN STARPTAUTISKĀS PRIVĀTTIESĪBAS, KOPĒJAIS UN ATŠĶIRĪGAIS

ĀRVALSTU ELEMENTS

DOMICILS, TĀ KONCEPCIJAS UN PRINCIPI

STARPTAUTISKI TIESISKIE REŽĪMI

' PERSONAS, VALSTIS UN STARPrAUTISI'ĀS ORGANIZĀCIJAS „

STARPTAUTISKO PRIVĀTTIESĪBU SUBJEKTU TIESISKAIS STATUSS

VALSTSSTATUSSSPT

V nodala

VI nodala

VII nodala

VIII nodala

iVIANTOJ UlVIA TIĒ5IEJA5

Xnodala '

STARPTAUTISKO TIRDZNIECĪBAS TIESĪBU UNIFIKĀCIJĀ

364J

STARP'"

KUKULI JEB SLEPENĀS KOMISIJAS NAUDAS

IEVADS

XVII nodala

STRĪDU izšķiršanas veidi

STARPTAUTISKĀ ŠĶĪRĒJTIESA JEB ARBITRĀŽA

ARBITRĀŽAS KĀ STARPTAUTISKO STRĪDU IZŠĶIRŠANAS METODES VĒSTURISKĀ ATTĪSTĪBA '

VALSTU PAMATNORMAS PAR ARBITRĀŽU

KONVENCIONĀLO NORMU ATTĪSTĪBA PAR STARPTAUTISKAJĀM ARBITRĀŽĀM

STARPTAUTISKO ORGANIZĀCIJU UN TIRDZNIECĪBAS PALĀTU ARBITRĀŽAS

ARBITRĀŽAS ATRUNAS

ARBITRĀŽAS- PROCESA UZSĀKŠANA, TĀS SASTĀVA IZVEIDOŠANA UN NORAIDĪŠANA

ARBITRĀŽAS PROCESS

PIELIETOJAMĀS TIESĪBAS

ARBITRAŽAS LĒMUMA PIEŅEMŠANA,TĀ SPĒKS, INTERPRETĒŠANA, ATCELŠANA UN IZPILDĪŠANA PIESPIEDU KĀRTĀ

STRĪDU IZSKATĪŠANAS NOTEIKUMI LATVIJAS INVESTĪCIJU AIZSARDZĪBAS LĪGUMOS

LATVIJAS ŠĶĪRĒJTIESAS

TIESU DARBĪBA STARPTAUTISKO PRIVĀTTIESĪBU PRECEDENTOS

NEPAREIZA TIESAS IZVĒLE

IZDEVĪGĀKAS TIESAS MEKLĒŠANA

ĀRVALSTS KĀ PRASĪTĀJA CITAS VALSTS TIESĀ

TIESĀ PIELIETOJAMĀ LIKUMA IZVĒLE

ĀRVALSTS LIKUMA SATURA NOSKAIDROŠANA

ARVALSTS LIKUMA SATURA PIERĀDĪŠANA

ĀRVALSTU LIKUMU PIEMĒROŠANAS IZSLEGSANA

ĀRVALSTU LIKUMU PIEMĒROŠANA UN INTERPRETĒŠANA

ĀRVALSTS TIESAS SPRIEDUMU ATZĪŠANA UN IZPILDĪŠANA PIESPIEDU KĀRTĀ

TIESISKA PALĪDZĪBA SPTDOKUMENTU SPĒKĀ ESAMĪBAS PRIEKŠNOTEIKUMI

APOSTILLE (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)

IZMANTOTO STARPTAUTISKO DAUDZPUSĒJO DOKUMENTU SARAKSTS

1