Grīns Aleksandrs

Vadoņi un politiķi

Aleksandrs Grīns

Vadoņi un politiķi

© Vāks Didzis Puriņš, 1991

IEVADS

Pasaule iet jaunus ceļus un tautu dzīve sāk pārveidoties uz pavisam jauniem, pirms vienas paaudzes vēl nemaz neapjaušamiem pamatiem. Cilvēce līdzinās kuģu eskadrai, kas iesākusi atstāt veco ostu un braukt nezināmos ūdeņos, lai uzmeklētu jaunus krastus. Vieni no šiem kuģiem aizsteigušies pārējiem priekšā pa jaunu ostu meklēšanas ceļu, citi vēl tikai sākuši doties ceļā un cita kuģa ļaudis vēl nav vienojušies par to, vai tiešām arī viņiem pienācis laiks izcelt ārā no demokrātijas dūņām veco liberālisma enkuru.

Šis ir tas laiks, kas ieies vēsturē kā vadoņu laikmets. Patiesi, jaunos krastus sekmīgāk un ātrāk aizsniegs tieši tie kuģi, kuriem visu tautu Likteņlēmējs būs devis visdrošākos un tālredzīgākos stūrmaņus, un viņiem uzticīgus palīgus; diplomātus, kuri spēj labi vērot tautu kuģiem draudošās zemūdeņu klintis un vētras vēstošus padebešus apvāršņa malā, un sava amata cienīgus karapulku rīkotājus, kuri briesmu brīdī droši spēs vēzēt pretī savas nācijas zobenu.

Šis laikmets ir tāds, kad valstu kuģu stūrmaņiem dota lielāka vara, nekā šo kuģu kapteiņiem — oficiālajiem valsts vadoņiem, kuru galvas nes karaļa kroni, vai demokrātisko republiku prezidenta cilindru. Tak ir arī tādi kronēti vīri, kuri paši riskējuši uzņemties savas valsts lietu autokrātisku vadību. Arī šiem vīriem mūsu grāmatā ierādītas savas lapaspuses.

Šī grāmata tā tad ir veltīta mūslaiku tautu vadoņiem, karavīriem, politiķiem, diplomātiem un autokrātijas nastu visjaunākajos laikos pacēlušiem jauniem karaļiem. Tā nepretendē uz visu šeit pieminēto personību izsmeļošu apskatu un nemēģina arī vispusīgi apsvērt un vērtēt viņu darbus, ko tie savu valstu un tautu labā veikuši, vai gatavojas veikt. Tik plašs apskats nav darbs, kas būtu paveicams dažās iespiedloksnēs, bet prasītu daudzas apjomīgas grāmatas. Šīs grāmatas nolūks ir tiem lasītājiem, kuri seko pasaules starptautiskās politikas gājumam tikai pēc laikrakstu slejām, dot zināmu iespēju ieskatīties šā gājuma noteicēju darba gaitā, viņu pašu iznākšanā no tautas asiņu dziļumiem, viņu nonākšanā pie varas un viņu trauksmē pretī tiem mērķiem, kurus šie vīri sev izvirzījuši.

A. Grīns

MUSOLINI

Benito Musolīni un Mustafa Kemals, hronoloģiski izvērtējot, ir vecākie tautu vadoņi Vidusjūras zemēs, kas tūliņ pēc tautu kara beigām uznāca uz vēstures arēnas un uzsāka viņiem lemto savas tautas glābēja ceļu, palikdami uz tā un ne uz brīdi neizlaizdami no acīm savu galamērķi. Musolīni vārds tomēr vairāk iespiedies citu tautu atmiņā, kā jau tīrasiņu eiropieša vārds. Turpretim pusaziāts Kemals gandrīz līdz pašam pēdējam laikam palicis mūsu sabiedrībai tikpat kā svešs. Musolīni turpretim savā laikā ietekmējis arī dažus mūsu jaunatnes strāvojumus, kaut gan tie. kā jau akli kopējumi, drīz vien apsīkuši, izplūzdami ārišķību seklumā. Tomēr zināms impulss no viņām dienām ir palicis un licis tautas slāņiem arvien vairāk apšaubīt parlamentārās iekārtas derīgumu, domāt par jaunām sabiedrības iekārtas formām, domāt par vadoņa—saimnieka nepieciešamību arī mūsu tautas valstī. Un kaut gan latviskā vadonības ideja dīgusi un izaugusi mūsu pašu zemē un vienotās, nacionālās Latvijas jaunais gājums nav nekāds svešu paraugu kopējums, bet tīri latvisks pēc savas dabas, tomēr jaunlaiku vēsture būs un paliks Musolīni nopelns, ka tieši viņš ir pirmais izraudzījis savai nācijai virzienu, kurā vēlāk cita pēc cita sākušas iet arī pārējās Eiropas tautas, iet Amerika un ies visa pasaule.

Musolīni, šis vīrs ar senā romiešu leģionāra seju, ir iznācis no tautas apakšējiem slāņiem. Jaunībā viņš bijis strādnieks, pasaules karā kareivis, miera gados publicists, tad politiķis. Jaunībā izstaigājis sociālisma maldu ceļus, bet samērā agri vīlies viņos un nonācis uz nacionālisma tekas, kura viņu kopš tā laika vedusi vienmēr augšup, paceldama Eiropas likteņa līdzlēmēju augstumos.

Musolīni vadītā Itālija ir pirmā valsts Eiropā, kurā darīts gals partiju politikai un partiju saimniekošanai; pirmā valsts, kas pārgājusi uz korporatīvo iekārtu,— valsts, kura pirmā uzsākusi savas jaunatnes sistemātisku audzināšanu nacionāli kareiviskā garā; pirmā, kas pati no laba prāta mēģinājusi iet autarķijas ceļus un, nosprauzdama indivīda brīvībai saimniecības sfērās ciešas robežas, meklējusi jaunas iespējas un jaunas saimnieciskas nozares pašu zemē, kuru izmantošana padarītu valsti pēc iespējas neatkarīgu no ārzemju preču importa. Tāpat vācu Hitlera nacionālsociālistu jaunatradums, ka Vācijai viņas pašreizējās robežās vēl ir 50.000 kv. km pilnīgi neizmantotas, bet meliorējamas un tātad iekšējai kolonizācijai derīgas zemes, — šis atradums izdarīts, vērojot Musolīni lielos sasniegumus purvu susināšanā un lielgruntnieku ganību pārvēršanā jaunsaimnieku dārzos un tīrumos.

Musolīni iielais mērķis, ko viņš izvirzījis savai tauta, ir Romas impērijas vecās varenības atjaunošana. Ne jau tai nozīmē, ka Itālijai būtu jāpakļauj no jauna visas zemes ap Vidusjūru, kas kādreiz piederējušas romiešiem. Musolīni vadītā itāļu tauta kultūrā un civilizācijā grib būt pirmā starp citām Vidusjūras tautām. Pirmā tāpēc, ka citām kaimiņu nācijām, arī Francijai un Spānijai, ir izeja uz citām jūrām, bet Itāliju gandrīz no visām malām apskalo tikai Vidusjūras ūdeņi. Ka lielu mērķu uzstādīšana lielai tautai ne katrreiz nozīmē kara draudus, ne katrreiz ir savienota ar svešas teritorijas iekāri, to mums rāda tas, ka Musolīni jau vairākas reizes uzstājies Eiropas miera glābēja lomā. To pašu apliecina viņa Itālijas nesenais izlīgums ar Franciju.

Musolīni ir vienmēr bijis viņa paša valdības ārlietu ministrs. Šī resora portfelis pieder pie pašiem pirmajiem , kurus viņš paņēma savās rokās pēc tam, kad fašistu un liberāļu koalīcijas vietā stājās pie varas tīri fašistisks kabinets. Kopš tā brīža viņš nav atstājis pilnīgi nevienam citam ārlietu vadību, kaut gan šad un tad šī portfeļa oficiālo pārzināšanu uzņēmušies daži citi, kā, piem.. Grandi, vai patlaban Suvičs .Šos pagaidu ministrus viņš vienmēr uzskatījis tikai kā savu pavēļu izpildītājus un nepieciešamības gadījumā arī licis viņiem to skaidri manīt un sajust.

Vieta, ko Musolīni patlaban ieņem pasaules politikā, ir īpatnēja tai ziņā, ka šā vīra rokās koncentrēta 20. gadsimtā vēl nevienam cilvēkam nepiederējusi vara, varbūt, vienīgi Ļeņinu atskaitot. Ar Musolīni un viņa vārdu ir nešķirami saistīts tas iespaids un svars, ko Itālijas politika iemantojusi pēdējā gadu desmitā. Viņš pats ir darījis visu, lai vienmēr atrastos politisku gaidu, simpātiju un arī antipātiju un bažu krustceļā. Ar uzmanīgu un reizē stingru roku viņš gādājis, lai ap tā personu būtu no visādiem politiskiem ātraudžiem brīvs klajums un tā sev nodrošinājis respektablu vientulību. Vēl nekad viņam pašam pat uz mirkli nav nākušas prātā domas, ka šīs varas svars varētu reiz kļūt viņa pleciem par smagu un kas būs tad ar Itāliju, kad Musolīni aizies pie senčiem, atstādams savā vietā lielu tukšumu.

Mēģināt izskaidrot Musolīni personības rašanos ar dziļdomīgiem cēlonības meklējumiem butu veltīgs laika un enerģijas patēriņš. Itālijas iepriekšējos gadsimtos tomēr nenākas grūti atrast vīrus, kuriem šis nekronētais cēzars visai līdzinās. Musolīni meklē sev un savai zemei paraugus nevien senajā Romas impērijā, bet arī renesanses laikmeta Itālijā. To apliecina viņa lielā interese par Makjavelli rakstiem, viņa sajūsmināšanās par tā laika Itālijas pilsētu republiku partiju vadoņiem, kas pratuši ar zobenu un gribas palīdzību kļūt par neierobežotiem pašradītu valstu valdniekiem. Renesanses laiku tirāns itāļiem (un tāpat citām romāņu tautām) ir vienmēr vairāk bijis apbrīnošanas, nekā naida objekts.

Patiesi. Musolīni ir kaut kas rada Napoleonam, šim franču ķeizaram, kurš līdz mūža galam runāja franču mēlē ar manāmu itāļu akcentu. Nav noliedzama arī zināma Musolīni radniecība ar saules karali Luiju XIV. Vēl stiprākā mērā, nekā šis Francijas valdnieks, Musolīni var par savu Itāliju teikt:" Valsts? Tas esmu es, vienīgi es."

Renesanses laiku politikas ideāli, kuriem Musolīni cenšas sekot, ir elastība,cieša nesaistīšanās ne ar vienu un reālpolitika, mazākā riska princips. Pacietība un elastība par visām lietām, jo tieši šai īpašībā slēpjas panākumu noslēpums. Un tā mēs redzam elastības principu dominējam arī Musolīni vadītās valsts ārējā politikā. Šis princips zīmējas tiklab uz metodēm, kā mērķiem.

Pie zīmīgākiem Musolīni ārpolitikas mērķiem pieder Itālijas iespaida nodibināšana Tuvajos Austrumos. Tā kā līdz šā mērķa sasniegšanai vēl visai tālu, Itālija lūko vismaz apjost šo politisko apgabalu ar politisku līgumu sētu. Iepriekšējos gados viss veicās ļoti labi šai virzienā, līdz beidzot radīja nopietnus šķēršļus grieķu—turku vienošanās (1933.g.) un Balkānu antantes noslēgšana (1934.g.). Lietu stāvokli par labu Itālijai nespēja arī griezt Venizela vadītā sacelšanās Grieķijā 1935.g. sākumā, jo beidzās bez panākumiem.

Kaut gan Musolīni mīl uzsvērt viņa ārpolitikas imperiālistisko raksturu, rakstos un runās, kas domāti pašiem itāļiem, tomēr viņš visus šos gadus ir pēc iespējas atturējies no varas un tās draudu pielietošanas. Varas pielietošana pat šķietami nepieciešamos gadījumos runā pretī principam, ka visdrošākos panākumus gūst tieši tad, kad mazāk riskē. Taču situācijās, kur vairs nav citas izejas, Musolīni ir pierādījis, ka viņš prot rīkoties ātrāk par daudziem citiem šā laika Eiropas valstsvīriem. Piem. 1934.g. pēc viņa pavēles pie Austrijas robežām (tūliņ pēc kanclera Dolfūsa nogalināšanas) koncentrētais itāļu karaspēks atturēja nacionālsociālistus no iemaršēšanas Austrijā un tā glāba nevien Vīnes neatkarību, bet arī Eiropas mieru. Arī pēc 1935. g. 16. marta Musolīni tūliņ runāja visenerģiskākā tonī pret Vāciju un viņa Itālija — pirmā no bijušām antantes valstīm — pasteidzās iesaukt daļu rezervistu. Tie nav visi nosūtīti uz Abesīnijai tuvajām itāļu kolonijām, bet paturēti katram gadījumam tepat Eiropā.

Austrijas neatkarības dēļ Itālija ir tagad kļuvusi mazākais tikpat liela Vācijas pretiniece, kā Francija. Kļuvusi tāpēc, ka Austrijas nokļūšana vācu nacionālsociālistu varā, viņas tieša vai netieša saplūšana ar Hitlera trešo valsti nozīmētu nemitīgus draudus Itālijai no Alpu puses. Un nevien tieši tādēļ, ka Itālija pēc pasaules kara ieguvusi pusvācisko Dienvidtiroli, bet pievienojusi sev arī Triestu. Ar to Itālija izpostījusi topošai Lielvācijai izeju uz Adriju, un tātad arī uz Vidusjūru. Bet Triestas virziens ir vienīgais, pa kuru Vācija var cerēt kādreiz piekļūt pie pasaules svarīgākā kuģniecības ceļa, kas, izgājis caur Sarkano jūru, viņpus Adenas sazarojas Tālo Austrumu. Austrālijas un Austrumāfrikas ceļos.

Maz ticams, ka aprījusi Austriju, Vācija apmierinātos ar šo savas teritorijas pieaugumu dienvidos. Droši vien, tad nāktu arī Šveices kārta, kurā apmēram 3/4 iedzīvotāju runā vācu mēlē, un tatad, pēc vācu nacionālsociālistu mācības, ir nākamie Vācijas pavalstnieki. Visa Ziemeļitālija, kur atrodas itāļu rūpniecības smaguma centrs, gūdams lielu daļu vajadzīgās enerģijas no Alpu ūdenskritumiem, tad atrastos zem Lielvācijas nemitīga spiediena. Tāpat kā viduslaikos, kad vācu ķeizari regulāri devās pāri Alpiem ar savām armijām, iedami varas izplatīšanas ceļu dienvidu virzienā. No tā gan Hitlers ir pasteidzies oficiāli atteikties, taču oficiāliem apliecinājumiem ir tā nepatīkamā kopējā īpašība, ka viņiem reti kad tic viņus dzirdošie svešie valstsvīri un tāpat visas tautas. Tāpēc arī Musolīni nejūt lielu uzticību Hitlera miermīlības apliecinājumam. Kamēr vēl Itāliju šķir no Vācijas kā bufervalstis Austrija un Šveice, Itālija var justies puslīdz droša par savu ziemeļrobežu un vērst skatus uz Tuvajiem Austrumiem un Āfriku. Šīs drošības dēļ Itālija nākamajā franču—vācu karā būs Francijas sabiedrotā. To zina arī Francija un tādēļ nav vilcinājusies ar savu pie Itālijas novietoto divīziju pārvešanu uz Vācijas pierobežas rajoniem.

Itālija ir pārāk vēlu kļuvusi apvienota valsts, lai paspētu iemantot kaut cik vērtīgas kolonijas, kas būtu bagātas ar kolonizācijai derīgām zemēm un tropu izejvielām. Lībija Ziemeļāfrikā var uzņemt tikai nelielu skaitu balto kolonistu; šī ieguvuma nozīme attaisnosies tikai tad, ja Libiju izdosies paplašināt Čadezera virzienā. Šis tas jau te iegūts no Francijas un tam var sekot tālāki teritorijas pieaugumi. Tak tomēr vislielākās cerības itāļiem patlaban ir Austrumāfrikā, kur abās, Abesīnijas ķeizarvalsti aptverošās itāļu zemēs, Eritrejā un Somālijā jau koncentrēti prāvi spēki karagājienam no divām pusēm pret šo pusmežonīgo kalniešu valsti. Abesīnija patlaban ir vienīgā brīvā iedzimto valsts Āfrikā. To pakļaujot, itāļi iegūtu iespēju sūtīt turp simtiem tūkstošu kolonistu un varētu šai zemē producēt vai visas Itālijā patlaban importējamās izejvielas, sākot no kokvilnas un beidzot ar džutu. Ir aizdomas, ka Musolīni (pret atbalsta solījumiem Eiropā) ir jau slepeni dabūjis franču un angļu piekrišanu plaša stila operācijām pret Abesīniju.

Ārpolitikā Musolīni līdz šim nav pazinis ne draugu, ne ienaidnieku, būdams vienmēr reālpolitiķis. Fašistiskā Itālija nav vairījusies no saimnieciskas un arī politiskas sadarbības ar komunistiski valdīto Krieviju, kaut gan, pēc Musolīni mācekļa Hitlera domām, tāda sadarbība ir grēks Musolīni turas pie uzskatiem, ka iekšējās politikas sistēmas nevienādībai vai vienādībai nevar būt nekāda loma valsts ārējā politikā. Atkal krasa nesaskaņa ar Hitleru, kurš, nācis Vācijā pie varas, domāja, ka Itālija būs Vācijai draudzīga jau tāpēc vien, ka starp vācu nacionālsociālismu un itāļu fašismu pastāv zināma uzskatu radniecība. Vācijai atvērās acis tikai pēc Hitlera un Musolīni apspriedes Venēcijā, kur duče lika Hitleram nepārprotami manīt, ka nekādos apstākļos nepieļaus Austriju pievienot Vācijai.

Sacītais vēl nenozīmē, ka Musolīni būtu paradis ātri mainīt draugus un ienaidniekus. Viņa ārpolitika ir tik elastīga, ka tai sveši pastāvīgu draugu un pastāvīgu ienaidnieku jēdzieni. Attiecības ar kaimiņu tam mainās pēc apstākļiem. Piemēram, Dienvidslāvija, ko vēl nesen uzskatīja par Itālijas pretinieci nākamajā karā, ir pēkšņi kļuvusi Itālijai draudzīga kaimiņu valsts, jo abām tagad iedveš lielas bažas Vācijas spiešanās Donavas baseinā un Alpu zemēs.

Ar to atkal nav teikts, ka Musolīni būtu gatavs ar mieru ļaut Dienvidslāvijai izplesties, piemēram, Albānijas virzienā. Ar vienu un to pašu valsti (un tai pašā laikā) Itālija var būt vienā politiskā apgabalā sabiedrotā, otrā — sāncense. Musolīni ir paradis sekmēt kādas valsts centienus vienā zināmā, Itālijai izdevīgā virzienā un aizkrustot ceļu kādā citā.

To spilgti pierāda Musolīni politika iepretim Vācijai. Viņš bija un ir kategoriski pret Austrijas palikšanu par Vācijas sastāvdaļu, bet reizē atbalstīja vācu prasības pēc līdztiesības bruņošanās lietās. Šais lietās, kā redzam, franču un itāļu ceļi gāja pretējos virzienos. Stāvot aci pret aci ar apbruņotu Vāciju, Francijai vajadzēja meklēt Itālijas draudzību par katru cenu. Kā iemaksu šīs cenas kontā var uzskatīt itāļu koloniju pieaugumus Āfrikā, jo šie pieaugumi nākuši uz franču teritoriju rēķina.

Musolīni reālpolitikas pierādījumu var saskatīt arī viņa attiecībās ar Ungāriju un Bulgāriju. Šo zemju draudzība Itālijai ir nozīmīgi kā trumpji katram gadījumam pret Dienvidslāviju un Turciju, daļēji arī pret Grieķiju. Līdz ko šīs pasaules karā sakautās un apcirptās valstis taisīsies kļūt par jaunās Vācijas sabiedrotām, Itālijai vairs nebūs ar Sofijas un Budapeštas valdībām pa ceļam un Musolīni nevilcināsies pret šiem šķietamajiem draugiem izspēlēt turkus un dienvidslāvus.

Musolīni nekad nav bijis Tautu savienības cienītājs, jo viņā mazās un vidējās valstis oficiāli bauda līdzrunāšanas tiesības tādās lietās, kuras nedaudz mīļāku prātu būtu izšķīrušas lielvalstis vien. Musolīni politiku te nevar attaisnot, bet viņu var zināmā mērā saprast, jo Itālijas ekspansijas ceļiem Tuvajos Austrumos stāv ceļā otrās un trešās šķiras valstis. Bet Musolīni nav tas vīrs, kas būtu par katru cenu apņēmies palikt pie paša projektēta četru lielvalstu pakta, jo pēdējais neatrod citu piekrišanu.

Musolīni izcilo un iespaidīgo stāvokli citu starptautiskās politikas figūru vidū tam nav sagādājusi viņa reālpolitika vien. Liela daļa nopelnu te pienākas viņa personībai, viņa spējām nekavējoties ieņemt liela valstsvīra cienīgu stāvokli iepretim aktuālajiem dienas jautājumiem. Eiropas tautām ir vienkārši apnikuši Erio stila kombinētāji un Briāria stila dziļrunātāji no viņu pašu vidus, kuri savās runās un savā politikā iet divus soļus uz priekšu un vienu atpakaļ. Tautām patīk vīri, kas runā drošu, noteiktu un skaidru valodu. Šie vīri imponē arī pat tad, ja saka nepatīkamas lietas.

Musolīni politikas pamats līdz pat 1933. g. bija vācu un franču nesaskaņu veikla izmantošana. Daudzinātais rietumu Lokāmo līgums ievadīja šīs nesaskaņas itāļiem parocīgā gultnē: tās nomierināja tik tālu, lai nespētu pēkšņi uzliesmot, piespiežot Itāliju izšķirties par tūlītēju nostāšanos Parīzes vai Berlīnes pusē. No otras puses, franču—vācu diferences pastāvēja tik lielā mērā joprojām, ka no šīm nesaskaņām un viņu mainīgajām konstelācijām trešā kaimiņvalsts varēja sen kaut ko iegūt.

Musolīni nospraustās Itālijas iespaida sfēras robežas aptver ļoti plašu apgabalu. Tās sniedzas no Triestas līdz Adenai. no Bosfora līdz Marokai un no Lībijas līdz Čadezeram, Āfrikas dziļumos. Pagaidām Itālijas ārējās politikas mērķi koncentrējas zināmos atsevišķos apgabalos, kuros Musolīni cenšas likt pamatsta-bus nākamajai Itālijas impērijai. Šajos pagājušos gados, kamēr citu Eiropas valstu uzmanību saistīja vācu un franču attīstības, Itāliju ir vairāk nodarbinājusi Adrijas problēma, Rietumāzijas lietas, Abesīnijas jautājums un iespaida nostiprināšana Balkānu pussalā.

Ko sasniegusi Musolīni Itālija pagājušos desmit gados ārpolitikā? Musolīni prestižs ir pieaudzis Eiropā līdz milzu apmēriem un tam vien jau ir ļoti liela politiska vērtība. Albānija faktiski kļuvusi par Itālijas vasaļvalsti un līdz ar to itāļu rokās tagad atrodas Adrijas jūras atslēgas.

Turpat blakus sasniegumiem saskatāmi arī zaudējumi.Piemēram, Balkānu pussalā, kur itāļu plāniem ceļā nostājusies Turcijas vadītā Balkānu antante. Šķietami labās itāļu pozīcijas te ir sagruvušas un jāsāk būvēt no jauna.

Itālijas saimnieciskajai ekspansijai Vidusjūras austrumos pēdējā laikā sāk sagādāt bažas japāņu konkurence un Japānas fabrikātu ārkārtīgais lētums.

Agrākais, dažreiz tik ļoti izdevīgais, vidutāja stāvoklis starp Franciju un Vāciju ir beidzies. Itālijai, viņas pašas nākotnes labā, tagad jākļūst par Francijas sabiedroto pret Vāciju. Vismaz līdz nākamajam Eiropas karam un tā beigām. Elasticitātes politikai šajā virzienā ir pienācis gals un, liekas, uz diezgan ilgu laiku.

KĀRLIS ULMANIS

Itāļu tautas vadonis Musolīni jaunībā bijis akmeņkalis un palīdzējis taisīt ceļus, pa kuriem vēlāk maršēja uz Romu viņa paša vadīto melnu kreklu leģioni, iedami darīt galu partiju patvaļai. Latvijas valsts dibinātājs un tautas vienības rīta atsaucējs Kārlis Ulmanis ir arājdēls un savā laikā pats gājis pakaļ arklam, tēvasētas tīrumā. Vīra gados viņš kļuvis par mūsu brīvības arāju, ņemdams rokās vēstures arkla balstu un uzardams latvju neatkarības lauku, kas bija sagulējis atmatā dažu smagu gadusimteni. Un tomēr, ieejot mūža otrā pusē, šim vīram jāstājas pie darba, kas visai līdzīgs akmeņkaļa amatam: ar savu lielo domu un darbu veseri Ulmanis gadiem ilgi kalis tautas sirds kūtruma un nenovīdības akmeni, kalis tik ilgi, līdz no tā izlekusi atdzimšanas uguns, iedama atkal vienotai nācijai pa priekšu, kā bībelē minētais liesmu stabs, un rādīdama mums visiem mūsu valsts mūžīguma un varenības ceļu.

Šā latvju zemes gaišākā un darbos varenākā vīra dzīves gājums iesācies Zemgalē, Bērzmuižas pagastā, kur viņa tēva valdītās Pikšu mājās 1877. gada 7. septembrī tam bijis lemts atnākt pasaulē.

Zemgale ir līdzenums, kur skats var kilometriem tālu skriet pa vārpu galiem, šur tur apstādamies pie zaļiem liepu, bērzu vai ošu puduriem, caur kuru galiem pavīd sarkans skurstenis vai ēkas jumta gals. Tad aiz šīm vecu koku ēnā sastājušām sētām paveras atkal kviešu druvu plašums, aiziedams pretī debess izplatījumam. Un tālo horizonta malas mežu zilums te tik vārs un gaisīgs, ka tiecas saplūst kopā ar gaisa zilumu.

Zemē, kurai ir tik plašs horizonts, var piedzimt ciivēki ar plašu dzīves skatu, — dzimst vīri, kuriem dots plašuma ziņā vai pašai bezgalībai līdzīgs gara apvārsnis, kam robežsvītru starp zemi un debesīm, starp reālo un irreālo velk tikai paša cietā griba un nekas cits. Tāds, tikai paša gribas apvaldīta gara cilvēks, ir Ulmanis. Dzīvodams Amerikas trimdā, pats sevi smagā darbā rūdīdams, viņš nespēj aizmirst savu tēvzemi un, gara acīm vērdamies pār okeānu, jau skata veidojamies Latvijas valsts robežas. Un tagad, tautu vadīdamas pa jaunas dzīves ceļu. vērš skatu atkal nākotnē, garā pārstaigā nākamos mūžus, redz vienotu, varenu, mūžīgu Latviju.

Pagājušā gadu simteņa septiņdesmitie gadi ir laiks, kurā latviešu zemnieki sāk iegūt sev tiesības dzīvot uz pašu zemes un no māju rentniekiem paliek par māju īpašniekiem. Iegūstot saimniecisko neatkarību, plašāki paliek arī garīgās neatkarības apvāršņi, padziļinās spriestspējas, briest pašapziņa. Aug latvju tautas spēks, kam ar jau sasniegto vēl nav un nebūs gana.

Spārnotu cerību un darbaprieka pilns ir šis Kronvalda un Māteru Jura laiks, kurā mūsu tauta sāk arvien drošāk sajust zem kājām savu tēvzemi. Tiesa gan, par šo tēvzemi jāmaksā smaga izpirkšanas nauda, bet ar katru izpirktu māju top tīrāks, brīvāks, latviskāks latvju zemes gaiss.

Nākamais valsts cēlājs ir pastarītis savā brāļu trijotnē un aug vairāk mātes mācīts un vadīts, jo tēvs, blakus zemkopja darbam, ir kļuvis arī tirgotājs, kam jaunās profesijas gaitas ļauj retāk būt pašu mājās, kā citiem kaimiņu saimniekiem. Un tā māte, no kuras sejas vaibstiem spriežot viņš iemantojis savu cieto gribu un neatlaidību, paliek par pirmo grāmatas un dzīves skolotāju savam dēlam, kurš dienās kļūst visas tautas skolotājs.

Uz skolas namu viņš sāk staigāt desmit gadu vecumā. Te viņa jauno garu saņem un patur savā gādībā šīs skolas pārzinis Cīrulis, pašaizliedzīgs sava svētīgā darba strādnieks, viens no tiem nedaudzajiem, kas piedzimuši tieši audzinātāja amatam. Kā labs dārznieks, zem kura rokas zaļo, zied un nes augļus itin viss, šis goda vīrs nepiekusis gādā par tam uzticēto bērnu dvēselēm un sirdīm un viņa toreizējie audzēkņi ar mīlestību atceras vēl tagad savu sirmo skolotāju, kaut pašiem gari darbošanās gadi jau galvas sudrabojuši.

Tad — pilsētas skola Jelgavā, reālskola un pēc viņas gaitu pabeigšanas nākas pavadīt kādu laiku tēva mājās, valdot arklu, cilājot izkapti un tā no jauna un ciešāk saaugot ar zemi un zemnieku darbu gājumu.

Atpūtas brīžus šajā laikā Ulmanis pavada pie grāmatām, papildinādams savu izglītību. Un jau toreiz ko labu atradis, tas steidzas to darīt zināmu arī citiem.

Visvairāk viņam tad tīk agronomijas grāmatas. Un Jelgavas lauksaimniecības biedrībai, sarīkojot viņa dzimtenes pagastā piensaimniecības kursus, tajos kā lektors piedālās arī K. Ulmanis, lasīdams lekciju par lopkopību un piensaimniecību. (Ar šo pašu 1902. gadu sākās arī K. Ulmaņa gaitas publicistikā, jo priekšlasījumu drīz iespiež "Zemkopis"). Un paliek par mūsu lopkopju kopdarbības pionieri, aicinādams tos strādāt kopā, dibināt koppienotavas.

Tā paša gada rudenī K.Ulmanis dodas uz ārzemēm, uz Cīrihi Šveicē, kur iesāk studēt agronomiju. Nepilnu gadu vēlāk viņu redz atkal Latvijā, šoreiz jau Valmierā, kur tas sarīko piensaimniecības kursus un iesāk līdzdarboties vietējā zemkopības žurnālā "Valmieras lauksaimnieks".

Atkal brauciens uz ārzemēm, šoreiz uz Vāciju, no kuras viņš atgriežas pēc diviem gadiem, kā lauksaimniecības studijas pabeidzis agronoms. Un, palikdams uzticīgs sev un savai zemei, tūliņ lūko ārzemēs gūtās zināšanas darīt zināmas savai tautai. Jo zina līdz ar tiem visiem, kuri darbojušies septiņdesmitajos gados, ka saimnieciskais stiprums iet pa priekšu visiem citiem.

Tad galvenais lozungs latvju zemniekiem bija — nostāties pašiem uz savu māju zemes, kļūt gruntniekiem. Tagad, deviņsimti piektā gada priekšvakarā, ir pienācis laiks lauksaimniekiem meklēt jaunus ienākumu avotus.

Septiņdesmito gadu galvenie naudas ienesēji — lini vairs maz maksā, labība tāpat, jo Rīgas tirgu pieplūdina no Krievijas atvestā labība.

Latvju zemniekiem jātop vispusīgākiem. Jāmeklē jauni ceļi, ja grib turēties virs ūdens, un viens no tiem ir lopkopība, par kuru dedzīgi iestājas jaunais, Zemgalē dzimušais un ārzemēs studējušais agronoms, kurš darbojas Valmierā.

Taču nevien tur: viņā klausās visa latvju zeme, jo jaunais agronoms ir Valmierā iznākošā zemkopju laikraksta redaktors.

Ir 1905. gads un arī no "Valmieras lauksaimnieka" slejām sāk runāt tautas dusmu balss. Rakstu sekas ir redaktora ilgs ieslodzījums Pleskavas cietumā.

No tā izkļuvis laukā, viņš emigrē uz Vāciju. Tad mēģina atgriezties dzimtenes zeme sauc viņu pie sevis, bet vēl darbojas krievu ieceltās karatiesas un no saukšanas viņu priekšā nav garantēts neviens.

Radi un draugi dod K. Ulmanim padomu — nedoties krievu tiesas rokās: "bēgot" nošaušana gan vairs nav modē, bet toties soda ar nāvi uz karatiesas sprieduma pamata.

Nākamajam tautas vadonim atkal jāšķiras no tēvzemes. Caur Somiju un tālāk iet šoreiz viņa trimdas ceļš.

Pār okeānu uz Savienoto Valstu prērijām, kas bezgalībā pašam okeānam rada un trimdiniekam savā ziņā atgādina tālo Zemgales dzimteni.

Amerikā no K. Ulmaņa mūža palikuši 6 gadi (1907. —1913 ). Amerika ir zeme, kas pārmaļ ieceļotājus un vai nu pazudina tos, vai padara viņus par tik pilnīgiem materiālistiem, ka cilvēkiem priekš citām lietām vairs nav palicis ne saprašanas, nedz vienkārši vaļas.

Ar Ulmani nenotiek ne viens, nedz otrs. Viņš ir veidots no parak cietas vielas, lai to varētu samalt Amerikas cilvēku dzirnavu akmeņi. Viņa latviskā sirdsdedze svešumā top vēl spodrāka, smagā darbā norūdās nevien muskuļi, bet arī prāts un griba. Un piedevām nāk klātu atziņa, ka darbs ir galvenais un tikai tad labi padodas, ja cilvēks atdod sevi visu reiz sāktā darba veikšanai. Atgriezies mājās, Ulmanis tā atdod sevi visu Latvijas valsts idejai.

Otrkārt, dzīve aiz okeāna izkopj un noasina vadoni viņa lielās, jau iedzimtās organizatora spējas. Māca noturēties pie principa, ka neviens nevar rīkot citus tādā darbā, ko pats nespēj veikt labāk par tiem, ka pašam darba vadītājam jābūt vadāmajiem par priekšzīmi.

Arī šo principu K. Ulmanis ir vēlāk paturējis svētu. Apzinādamies jau tad, ka cilvēkam nekad nav par daudz zināšanu, viņš sāk studēt pa trešam lāgam un pabeidz Nebraskas agronomisko institūtu, tā kļūdams divas augstskolas beidzis agronoms. Un kādu laiku arī lauksaimniecības lektors turpat Nebraskā.

No jaunekļa viņš te paliek par vīru, kam tālās tēvzemes dēļ nebeidz degt sirds. Un prātā domas par tautas nākotni. Kā to celt stipru?

Atkal viņam liekas, ka šai nākotnei jāliek nesatricināmi stipras zemnieku šķiras pamati. Un trimdinieks no Amerikas raida uz dzimteni vienu rakstu pēc otra par Latvijas lauksaimniecības pacelšanu. Par attiecīgas izglītības nepieciešamību, pats galvenais — par kopdarbību, turēšanos kopā un par augļiem, ko viss tas nes!

Viss jāiesāk no mazuma. Radusi sīkās lietās kopā turēties, tauta to pašu darīs arī tad, kad jāpaveic būs lielas lietas.

Darbs apvieno un norūda, darbs paceļ cilvēku, neļauj tam apsīkt, paglābj no pieticības sekluma.

Lauku jaunatne jau no mazām dienām jāpieradina pie zemes, dodot bērniem iniciatīvas brīvību. (Tātad, jau pirms divdesmit gadiem vadonis izdomājis skaisto domu par mazpulkiem). Zemkopju bērniem jāmācās nebēgt no zemes prom, bet viņu kopt un mīlēt, un turēties pie tās. Būt lepniem, ka viņi cēlušies no zemnieku tēviem un mātēm.

Aiz okeāna dzīvodams un domādams savu neatlaidīgo domu par dzimteni, viņš neaizmirst arī kalpus, meklē atrisinājumu to bēgšanai no laukiem, dod padomus, kā novērst ļaunumu, kuru dēļ gadu no gada saplok tādu laukstrādnieku skaits, kas dzimuši un uzauguši pašu pagastā.

Tad nāk amnestijas laiks un līdzi daudziem citiem K. Ulmanis atgriežas Latvijā, lai atdotu tai savas zināšanas un savus plašos, aiz okeāna gūtos novērojumus. Un atkal viņu velk pie sevis Valmieras apgabals, šī Vidzemes daļa, kas auglības ziņā rada viņa dzimtajai Zemgalei.

Šis virs, kam viņa tautas vēsturē novēlējusi izvest galā pirmo tautas modinātāju darbu, nu pārnāk tēvzemē. Un nu var sākties viņa lielā misija, kurai to izraudzījis visu tautu Likteņlēmējs.

Gadu vēlāk iesākas pasaules karš. Vēl pēc gada Vidzemes sētas pārplūdina Kurzemes un Zemgales bēgļu pulki, kam acīs vēl nav izdzisis viņu degošo māju liesmu atspīdums.

Bēgļiem ir jāsniedz palīdzība. Un pārnācējs no svešuma atdodas šim darbam ar visu savu milzīgo enerģiju, ātrajām orientēšanās spējām un organizatorisko ģēniju.

Šis virs, kas uz laiku palicis kara postā izmisušās tautas sanitārs, atdodas savam jaunajam darbam ar visu sirdsdedzību. Un, strādādams dienām un naktīm, vēl atrod laiku ugunīgu rakstu rakstīšanai, kuros aicina mājas zaudējušos kurzemniekus turēties tuvāk pie tautas zemes daļas, kuru vēl nemin kara zirgu pakavi. Vidzemniekus viņš skubina izturēties pret postā piemeklētiem brāļiem tā, lai viņi nejustos Daugavas ziemeļu krastā kā svešumā.

Tikai turēdamies visi un cieši kopā, mēs varēsim šo zemi noturēt, — viņš sludina un te ir tikai solis līdz domai par zemi, kas kļuvusi valsts.

Kad gan būs ienākusi vadonim galvā doma par latvju tautas valsti?

Varbūt Amerikā, kur viņam bija izdevība garus gadus vērot, ko īsti spēj tauta, kurai pašai ir sava valsts. Varbūt, vēl agrāk, Šveicē, šai nelielajā arāju un ganu dzimtenē, kuras brīvības sargātāju ieroči ir mācījuši iedvest respektu jau dažai labai lielvalstij.

Visgaišāk šī lielā doma iedegās viņa smadzenēs un sirdī vislielākajā Latvijas posta brīdī, kad trešai daļai latviešu vairs nav ne tīrumu, ne māju, Rīgas strādnieki aizvesti Krievzemes trimdā ar visām viņu fabriku mašīnām, bet vēl palikušajai trešdaļai draud tas pats — no dzimtenes padzītu trimdinieku liktenis.

l\lo Atlantijas okeāna viņas malas vērojot Veco pasauli un to zemi, kas viņam par visu mīļāka, Ulmanim norūdījies skats un jau tik skaidrs kļuvis, ka aptver nevien tagadnes lietas un viņu gājumu, bet arī nākamos laikus.

Šis skats ļauj viņam laikus pamanīt, ka Eiropas politiskajā kartē drīz notiks lielas pārmaiņas, bet ne tādas, par kādām savā laikā sapņojuši krievi un kādas vēl tur savā tiepīgajā prātā vācieši.

Viņš nojauš, ka nu drīz būs klāt lielais apspiesto Eiropas tautu brīvlaišanas

laiks.

Šis laiks, šķiet, sākamies jau drīz pēc Romanovu impērijas sabrukuma, bet — gandrīz puse Latvijas jau vācu varā un vēl arvien stiprs visās savās frontēs stāv mūsu tautas spītīgākais ienaidnieks.

Uzvaras skurbumā vāci jau visiem dzirdot sapņo par tām dienām, kad varēs katram latvju vecsaimniekam uzsēdināt uz viņa zemes divus vai trīs kolonistus, un kad Kurzemes bēgļiem varēs atņemt viņu mājas, to īpašniekus vienkārši nelaižot atpakaļ viņu tēvzemē.

Viss tas ir satraucis latviešu tautas prātus, saskatot nāves briesmas, kuras glūn no dienvidvakariem.

l\lo ziemeļrītiem un tieši no austrumiem sāk mākties virsū citas briesmas

— marksistu kurinātā šķiru naida ugunis.

Šai sajukuma brīdī Ulmanis nebeidz atkārtot:

— Tikai visiem, kā tautai, mums ir nākotne. Cik tumša arī nebūtu šī nakts, tai sekos rīts un gaiša, saulaina būs dienai Mums tikai jāturas visiem ar padomu un spēku kopā, lai vienots būtu tautas politisko gaitu ceļš.

Ceļš, pa kuru nu jāiet pretim neatkarīgai latvju tautas valstij.

Tiešām, jau 1917. gada augustā sanāk Rīgā organizāciju un apvienību kongress, kurā latvieši prasa savai zemei pašnoteikšanās tiesības, teritoriālu nedalāmību un politisku autonomiju, ko dedzīgākie jau saprot kā patstāvīgu, suverēnu valsti. Bet jau pēc trijām nedēļām Rīga ir vācu rokās, izdedzināts tepat viss Rīgas apriņķis un Vidzemei liekas pienācis bēdu zemes Kurzemes liktenis.

Fronte nu sašķēlusi divās vienlīdzīgās daļās latvju zemi un viņas tautu. Vienā

— melnā vāciešu, otrā — sarkanu murgu pilnā krievu lielinieku nakts.

Tomēr pastāvības gribas sēkla, ko tautas sirdīs cītīgi sējis brīvības alkas lielais sējējs, jau sākusi dzīt asnus. Pat vācu okupētajā Rīgā, kur cilvēkam uz katra soļa draud koncentrācijas nometne vai nāvessods, redz šur tur laužamies uz āru cerības zaļumu.

Šai laikā, kad tik daudz ir izmisušu un vēl vairāk to, kas šaubās, Ulmanis uzturas Rīgā, meklēdams domu biedrus savai domai par Latvijas neatkarības augšāmcelšanos.

Viņš nesatricināmi tic, ka lielais brīdis jau pavisam tuvu. ka latvju tautai būs pašai sava valsts. Un runās, lekcijās, kur īstais saturs ārēji ir aizmaskots ar kaut ko citu, viņš lūko laikus audzināt nākošos brīvvalsts pilsoņus. Un sirdis atplaukst viņā klausoties, — sirdis, kas iztvīkušas, prot sadzirdēt lielo domu gunis, kurās deg nākamā Latvijas vadoņa sirds:

— Mums ir tiesības uz savu zemi, savu valsti! Gribēsim tikai to iegūt un mēs to iegūsim, un neviens velns mums viņu nespēs atņemt! Ar gribu un drosmi mēs to iegūsim un uzcelsim ar savu darbu.

Vai te, pirms daudziem gadiem, jau neskan 15. maija apvienotās Latvijas vadoņa balss?

Ulmaņa fanātiskā ticība Latvijai sāk aizdedzināt arī citus un pamazām aug pašu tautas republikas gaidītāju skaits.

Tas paliek lielāks sevišķi pēc tam, kad sāk jau pienākt pirmās ziņas par cīņu laimes mainīšanos Francijas karalaukos.

Vācu plašie nodomi Latvijā sāk sabrukt. Berlīnē revolūcija un slābanāki paliek arī okupācijas žņaugi.

17.novembrī sastādās tautas padome. Un salnu mēneša astoņpadsmitajā dienā, par spīti visai latvju zemei uzgulušai vācu salnai, top zināms savējiem, draugiem un ienaidniekiem, ka Baltijas jūras austrumu krastā pie Daugavas ir piedzimusi jauna valsts.

Ar 18. novembri iesākas slavenākais sējums tautas vadoņa mūža gājuma grāmatā. Un reizē iesākta rakstīt Latvijas brīvošanas cīņu dramatiskā un asiņainā vēsture. Un no tās lappusēm ir redzams, ko spēj veikt vīrs ar skaidru sirdi, lieliem nodomiem un tēraudcietu gribu.

Kā stiprs stūrmanis, kas neizlaiž no rokām stūresratu arī visniknākajā orkānā, Ulmanis uzticīgi vada jaunās latvju republikas kuģi viņas vissmagākajās nestundās. Un cauri 3. janvārim un 16. aprīlim, un oktobra pirmajām dienām, kad ienaidnieka pārspēks atkal pienācis pie Rīgas vārtiem, izvada valsts kuģi tik laimīgi caur visu, ka tieši gadu pēc Latvijas valsts atzīšanas de fakto (no Anglijas puses) 11. novembra rītā var sākt dimdēt Rīgas dievnamu torņi, raudādami par cīņās kritušajiem un zvanidami nebeidzamu slavu dzīvajiem, un vēsta uzvaru, ko Ulmaņa Latvijas armija izcīnījusi pār ienaidā pret latvju tautu apvienotajiem krieviem un vāciešiem.

Lielo atbrīvošanās cīņu laiks ir galā. Nāk paguruma, atplūdu un sīkas pieticības laiks, kurā no malu malām lasās kopā goda un mantas kāri vīri, ar glaimiem un ar viltu iesākdami uzmesties par tautas vadātājiem. Šie vienas dienas cilvēki gūst panākumus, bet viņiem derdzas tautas vadoņa popularitāte. Viņi to cenšas vismaz morāliski nobīdīt pie malas, jo paši nejūtas diezin cik omulīgi tā nopelnu kalna milzīgajā ēnā.

Vadoņa pirmais darbošanās laiks ir garām, pienācis tautas vadātāju laiks.

Vadonis uz laiku atiet sāņus, jo, skatoties no malas, viņš visskaidrāk var redzēt, ko politikāņu nelgas dara ar viņa mūža darbu, uz kādu posta bezdibeņa pusi tie taisās aizvest viņa celto Latviju.

Šie pigmeji, kas sakās runājam suverēnās tautas vārdā, ir tai atņēmuši visu — nākotni un godu un atstājuši tikai deputātu vēlēšanas tiesības.

Dusmu pilns, vadonis brīdina augsto simtu, vēl cerēdams, ka tie ar labu atdos tautai, kas viņai nolaupīts:

— Mūsu galamērķis ir tauta un valsts. Bet tauta ir zaudējusi ticību un paļāvību uz likumdošanas iestādi. Tauta sāk šaubīties par sprausto mērķu pareizību un zaudē ticību pati sev. Tautai jāatdod viņas ticība.

Viss velti. Nelīdz pēdējais brīdinājums un vadonim ir jāiet 15. maija ceļš, kas aizved tautu pretī atdzimšanas pavasarim.

Šā ceļa mērķis ir pašas tautas pāraudzināšana, atmetot nost visu ļauno un svešo, kas latvju garam pielipis, un sagādājot visam labam iespēju zelt un plaukt, lai tautu dižā kronī tā mirdzēt mirdzētu. Un tautas zemes un dzīves tāda pārveidošana, lai mēs tiešām reiz sajustu, ka nav labākas, skaistākas un cildenākas zemes, kā šī, par kuru lietas latvju varoņu asinis.

PETSS

Tautu brīvības cīņas un viņu liktenis atkarīgs no vadoņa personas. Ja vadoņa vietā ir īstais vīrs, kam dotas lielas spējas un stiprs gribasspēks, kas prot izmantot visas politiskā stāvokļa iespējas un var ar savu autoritāti aizraut līdzi plašas tautas masas, izveidodams no tām organizētu spēku, tad cīņām ir panākumi. Tāds vadonis ved tautu līdz uzvarai un līdz ar to arī.viņa paša vārds kļūst nemirstīgs.

Igauņu tauta var pateikties laimei, kas tai devusi tik ievērojamu vadoni, kāds ir Konstantins Petss. Visus pēdējos 30 gadus Igaunijas sabiedriskajā dzīvē viņš ir bijis vadītājs un cīnītājs. Viņa dzīves gaitas, viņa ciešanas un viņa prieki ir bijuši arī igauņu tautas prieki un ciešanas.

Un tas nav nejaušs gadījums, ka K. Petss ir tik redzams Igaunijas valstsvīrs, viņa senči cēlušies no igauņu zemes bagātākā, gaišākā un patriotiskākā novada Vilandes apriņķa, šīs Igaunijas Zemgales, kur tie bija melderi un zemkopji jau Lielā Ziemeļu kara laikā (1717.g.). Vēlāk Petsu dzimtas pirmā dzīvesvieta Holstres pagasts bija visu tautas darbinieku un darbības centrs. K.Petsa tēvs Jēkabs turpināja holsti iešu tradīciju — griezties ar lūgumiem tieši pie ķeizara — un delegācijas priekšgalā 3 reizes devās uz Pēterpili lūgt, lai pazemina rentes, lai atļauj atvērt skolas un lai piešķir zemi. Tādēļ J Petsu apcietina kā tautas "musinātāju" un nemiernieku. Pēc atsvabināšanas viņam jāatstāj Vilande. Tā par igauņu tautas vadoņa Konstantina Petsa dzimteni 1874. gada 11. februārī (v. st.) kļuva Tahku ciems Pērnavas jūrmalā, kur Tahkurannas muižas atmatās viņa tēvs uzbūvēja savu saimniecību, ko nosauca par Petsu mājām. Kad Konstantinam bija 6 gadi, ģimene pārgāja dzīvot Pērnavā, jo tēva sabiedriskajai darbībai vajadzēja plašāku iespēju, nekā varēja dot šis tumšais apvidus. Pērnavā Jēkabs Petss strādāja par namdari. Vispirms uzcēla sev namu 5 km attālumā no centra un, sadalījis savu zemi gruntsgabalos, būvēja mājas un tās pārdeva, tā veidodams sākumu tagadējai Pērnavas dārzu pilsētas sistēmai.

Tā viņš ieguva līdzekļus savu 6 bērnu skološanai, no kuriem četri beidza augstskolu.

Konstantins Petss lasīt iemācījās mājās pie mātes ļoti agri. 6 gadu vecumā viņš jau brida pa lauku ceļa dziļo sniegu uz Tabkurannas draudzes skolu. Pērnavā K.Petss turpināja mācīties Nikolaja skolā, ko dažos gados pabeidza. Skolas priekšnieks deva vecākiem padomu sūtīt čaklo dēlu skolotāju vai garīgā seminārā, kur centīgam audzēknim bija izredzes dabūt stipendiju. Tā nākošais igauņu tautas vadonis iestājās Rīgas garīgajā seminārā.kur jau mācījās viņa vecākais brālis Nikolajs. Seminārā K. Petsu visvairāk interesēja vecās valodas. Viņš brīvi lasījis Homēru un bijis klasē viens no pirmajiem skolniekiem. Zinādams jau sākumā, ka nekad nebūs garīdznieks, viņš centās iegūt tikai vispārējo izglītību un vasarās, atpūšoties tēva mājās, papildināja savas zināšanas pašmācības ceļā, lai varētu iestāties augstskolā. Seminārā K. Petss ļoti daudz lasīja, sevišķi laikrakstus, un pats rakstīja semināristu žurnālā, kura redaktors bija viņa brālis Nikolajs. K. Petss rakstīja visvairāk literatūrvēsturiskus un kritiskus apcerējumus. No semināra 3. klases viņš pārgāja uz Pērnavas ģimnāzijas pēdēja klasi. Tur tolaik valdīja pārkrievošanas gars, bet K. Petss palika nelokāms igaunis, kas gan savus uzskatus velti visiem neklāstīja, bet nereti tomēr lika nojaust, ka viņam ir lieli nodomi un ka viņš nepaliks pusceļā, bet savus plānus izvedīs dzīvē.

Tartu augstskolā K. Petss jau skaidri parādīja savas lielās organizatora spējas, enerģiju un noteiktību. Jau toreiz viņa vārdam bija liels svars un viņa domas izšķirošās. Tā kā tēvs jau sen bija nolēmis vienu dēlu izskolot par juristu, lai tas cīnītos pret muižniekiem un iegūtu igauņu zemniekiem viņu taisnību, K. Petss studēja tiesību zinātnes. Bet drīz vien bez kārtējiem priekšmetiem augstskolā radās dienas kārtībā vēl arī citi vispārēji jautājumi. Tartū tolaik bija sākusies studentu organizēšanās. K. Petss piedalījās šai kustībā, cik spēdams. Viņš rīkoja sapulces, kur studenti izteica savus centienus un idejas: kopīgi darboties tautas labā, sākot to jau augstskolā. Ar visu jaunības sajūsmu K. Petss centās veikt jaunos uzdevumus.

Pēc augstskolas beigšanas 28 gadus vecais jauneklis devās uz Tallinnu un izvēlējās sev tautas politiskā vadoņa atbildīgo un grūto darbu, kaut gan tam Tartū piedāvāja daudz mierīgāku un izdevīgāku darba lauku — sagatavošanos profesūrai. Bet šis moments bija tāds, kad igauņu tautai vajadzēja vadoņa. Galvaspilsēta bija pilnīgi vāciešu rokās. Lai to atkarotu, vispirms uz to bija jāsagatavo iedzīvotāji un tādēļ Konstantins Petss kopā ar saviem domubiedriem 1901. gada jūnijā nodibināja Talliiinā igauņu laikrakstu "Teataja" ("Vēstnesis"), kura galvenais redaktors un izdevējs bija viņš pats. Līdz tā paša gada decembrim jaunais laikraksts bija jau panācis, ka igauņi Tallinnas pilsētas domes vēlēšanās pirmoreiz ieguva vairākumu. K. Petsu ievēlēja par pilsētas galvas biedru. Bet viņš turpināja arī sava laikraksta rediģēšanu un publicēja daudzus ievērojamus rakstus, kuros prasīja reformas pašvaldību dzīvē. Viņš arī panāca daudzu jauninājumu ieviešanu.

Tad nāca 1905. gads. "Teataja" aprakstīja mītiņus un pārdrukāja strādnieku prasības. Tas nepatika ģenerālgubernatoram Voronovam, kas pavēlēja arestēt redakcijas locekļus un arī K. Petsu, kuru uzskatīja par galveno vainīgo, kaut gan tas laika trūkuma dēļ laikrakstā sen vairs nestrādāja, to tikai parakstīdams. Kāds krievu ierēdnis, kas ļoti cienīja K. Petsu, viņam to paziņoja un K. Petss paguva aizbēgt.

Lauku tiesa aizmuguriski piesprieda K. Petsam nāvessodu. Viņš pats slēpās ārzemēs un to dabūja zināt Šveicē, lasot krievu laikrakstus. Trimdas laiku K. Petss pavadīja Bernē. kur bija apmetušies arī citi soda ekspedīcijas izbēgušie igauņi. K. Petss strādāja arī Šveicē. Viņš visretāk atstāja kopējo igauņu emigrantu mītni, jo arvien rakstīja vai lasīja. Tai laikā viņš sacerējis savas ievērojamākās grāmatas.

Lai atrastos tuvāk Igaunijai, 1906. gada pavasarī K. Petss brauca uz Somiju, kur netālu no Helsinkiem zinātnieka Ālava mājas "Mākelā" drošajā paspārnē mitinājās jau citi trimdinieki. 1907./8. gada ziemu K Petss gan vēl pavadīja Somijā, bet rakstiski jau piedalījās daudzu Igaunijas sabiedriskās dzīves jautājumu izlemšanā. Jāpiezīmē, ka K. Petsam, kā visiem lieliem tautas dzīves vadītājiem, personīgā dzīve un labklājība bija otrā vietā. K. Petss tai laikā bija jau ģimenes

cilvēks. 1901. gadā viņš apprecējās ar Helmi Peedi, ko pazina kopš ģimnāzijas laikiem.(1902. gadā piedzima vecākais dēls Leo un 1904. gadā otrs dēls Viktors).

Ar sievu un bērniem K. Petss atkal redzējās tikai 1908. gada vasarā, kad bērni iepazinās ar savu tēvu. l\lo tā laika visa ģimene palika dzīvot Somijā, Ollilā, kur pagāja vēl 2 grūti bēguļošanas gadi. Ollilā K. Petsa galvenais darbs bija Pēterpilī iznākošās igauņu nedēļas avīzes "Pealinna Teataja" ("Galvaspilsētas vēstnesis") rediģēšana. Rakstus un citus materiālus piesūtīja K. Petsam un viņš pēc tam atkal laikrakstam uz Pēterpili. Viņš visu laiku sekoja arī sabiedriskās dzīves notikumiem dzimtenē. Nedrīkstam aizmirst, ka visā šai laikā K. Petsa persona un dzīvesvieta bija jāslēpj. Tādēļ trimdas laikā ne viņš pats, nedz citi nelietoja viņa vārdu ne rakstos, ne vēstulēs. Šāds stāvoklis bija apgrūtinošs, sevišķi tik darbīgam cilvēkam kā K. Petss un tā kā nebija cerību, ka apstākļi uzlabosies, viņš sāka domāt, kā iegūt atkal pilsoņa tiesības. Apklausoties izrādījās, ka K. Petsa nāves spriedums nozudis un viņu sauc pie atbildības tikai par Tallinnas strādnieku uzsaukumu un protestu iespiešanu "Teatajā".

1909. gada pavasarī K. Petss iebrauc Tallinnā un tūliņ no stacijas dodas pie izmeklēšanas tiesneša. Rudenī viņam piesprieda 9 mēnešus cietumā. K. Petsa laulātā draudzene vīra trimdas laikā bija pārdzīvojusi daudzas grūtības un saslimusi ar tuberkulozi. 1910. gada pavasarī, aizvadījis sievu uz Šveices sanatoriju un atstājis bērnus sievasmāsas uzraudzībā, K. Petss devās uz Pēterpili izciest sodu. Tur viņš pārdzīvoja savas dzīves grūtākās dienas, jo jau augustā saņēma ziņu par dzīvesbiedres nāvi.

Atgriezies pēc tam Tallinnā, viņš uzņēmās atkal "Tallinna Teataja" galvenā redaktora pienākumus. 1916.g. februārī K. Petsu iesauca karā kā rezervistu. Par laimi tam bija jāpaliek Tallinnā un viņš varēja turpināt iesākto sabiedrisko darbu. Tā paša gada augustā uz K. Petsa ierosinājuma sanāca Igaunijas pilsētu pārstāvju kongress. Tā lēmumus realizēja pilsētu savienības centrālkomiteja Tallinnā, kurā darbojās arī K. Petss. Pēc 1917. gada revolūcijas nodibinājās Tallinnas igauņu savienība, kuras dvēsele atkal bija K. Petss. Sanāca Igaunijas zemessapulce. K. Petsu ievēlēja par zemes padomes priekšsēdētāju. Šai darbā sevišķi izcēlās viņa retās organizatora spējas un lielais valstsvīra talants.

Stāstīt par K.Petsa lomu Igaunijas brīvības cīņās nozīmē stāstīt par pašām Igaunijas brīvības cīņām. Pašvaldību likums, ko Igaunija ieguva tūliņ pēc revolūcijas, bija K. Petsa darbs. Būdams tai laikā Tallinnas policijas priekšnieks, viņš nodibināja galvaspilsētā kārtību un sāka organizēt igauņu nacionālos pulkus. Kad vācu okupācijas vara tuvojās Igaunijai, sanāca zemessapulces vecāko padome un ievēlēja glābšanas komiteju, kurā viens no trim locekļiem bija K. Petss. Šī glābšanas komiteja 1918. gada 24. februārī radīja Igaunijas pagaidu valdību ar ministru prezidentu K. Petsu priekšgalā un proklamēja Igaunijas valsti. Pateicoties K. Petsam, radās Igaunijas valsts. Glābšanas komiteja savu uzdevumu bija veikusi — viņa izglāba Igauniju. K. Petss sāka organizēt pret vācu okupācijas varu boikotu un sastādīja protestus. Viens no tiem nokļuva vācu varas rokās. Par to K. Petsu arestēja un nosūtīja uz Vāciju koncentrācijas nometnē.

Kad K Petss atgriezās no gūsta mājās, sākās atbrīvošanās karš. Viņš sāka enerģiski kārtot valsts dzīvi un meklēt līdzekļus iebrukušo ienaidnieku izdzīšanai.

Stāvoklis bija ārkārtīgi grūts. Tauta gaidīja no pagaidu valdības ļoti daudz. Arī Satversmes Sapulce uzstādīja valdībai prasības. Bet K. Petss tika galā kā ar iekšējiem, tā ārējiem pretiniekiem, turēdams acīs tikai vienu mērķi — brīvu Igauniju. Kad pēc kara beigām parlamentā sastādījās pirmā valdība, viņš atkal bija tās priekšgalā. K. Petss ir bijis pavisam 8 reizes Igaunijas valsts vecākais. Viņš ir dzimis valstsvīrs, nevis tapis par to. Tas nav tikai gadījums, ka viņš tik īsā Igaunijas pastāvēšanas laikā tik daudzas reizes un tik ilgi vadījis valsti. Viņš bija igauņu tautas vadonis savas darbības sākumā, visgrūtākajās dienās un tas viņš ir pilnā mērā tagad, kad Igaunija pārveido savu valsts iekārtu.

Par īstu savas zemes saimnieku K. Petss kļuva 1934. gada 12. martā. Partiju nesaskaņas un ķildas bija novedušas valsti bezdibeņa malā un Igaunijā draudēja izcelties pilsoņu karš. Bet igauņu tautas vadonis arī tad bija nomodā un īstā brīdī ar stingru roku novērsa briesmas. Viņš izsludināja karastāvokli, apturēja partiju darbību, izolēja pretvalstiskas personas un nodibināja zemē mieru,kārtību un drošību. Ari šoreiz kā arvien tauta ar K. Petsu ir apmierināta un stāv aiz viņa kā viens vīrs.Tauta uzticas savam vadonim un paļaujas uz viņu. Viņš ir bijis tautas nākotnes cerību nesējs un tāds arī palicis līdz šai dienai. Tas ir viņa nopelns un tas ir viņa spēks. Ar savu nosvērtību, bet reizē arī ar temperamentu viņš ir izšķirošos momentos kvēlojis pats un arī aizdedzinājis citus, lai sētu spēku un ticību tur, kur tā nes augļus. Tieši šādos mirkļos ir parādījušās K. Petsa lielās gara īpašības, spējas, tautas vadoņa un likteņa lēmēja dāvanas. Tautai kalpodams, viņš ir licis svaru kausos savu personīgo dzīvi, brīvību un dzīvību un arvien pierādījis, ka vissvarīgākais viņam ir tauta.

Partiju laikā K. Petss bija zemnieku vadonis. Un viņš ir arī ar sirdi un dvēseli zemnieks. Pēc dabas vienkāršs, mīl vientulību un klusu dzīvi. Tādēļ patīkamākā vieta tam ir viņa "Klostera meža" lauku mājas Harju apriņķī, Nehatu pagastā. Tur viņš pavada savus atvaļinājumus un šīm mājām viņš pielicis daudz pūļu un līdzekļu, lai izveidotu tās par tik priekšzīmīgu lauksaimniecību, kāda tā ir tagad.

SMETONA

Laimīga tā tauta, kurai ir vadonis. Tautas vadonis — tā ir reta Dieva dāvana. Šāda pārliecība izaugusi un nobriedusi to patriotu sirdīs, kas Lietuvas valsts darbā mācījušies pareizi novērtēt savu vadoni, savas tautas rīta zvaigznes pirmo skatītāju — Antanu Smetonu. šo Lietuvas tēvu, pater Lithuaniae!

Pār visām Lietuvas neatkarīgās tautas debesīm mirdz šie vārdi, kuru spožums nāk no nevīstošā slavas vainaga, ko daudzi, svētīgā savas tautas augšupvadīšanas darbā pavadīti gadi apvijuši ap Lietuvas valsts atjaunotāja sirmo galvu.

Smetonas lomu Lietuvas valsts dzīvē var salīdzināt ar to lielo vēsturisko personu lomām, kas grozījušas savu tautu likteņus un ieguvušas tām slavu. Viņš ir vīrs, kurā apvienotas lietuvju tautas rakstura un dvēseles labākās īpatnības: nesalaužama ticība savas tautas misijai un nenogurstošs darbības spars.

Jauno republiku augstākie valstsvīri visās Baltijas jūras valstīs nākuši no zemnieku vidus. Šie viri arī vislabāk ir izpratuši savas tautas sāpes, viņu cerības un brīvības sapņus. Tāds patiess tautas cilvēks ir arī Lietuvas valsts prezidents.

Gadsimtiem ilgi mūsu brāļu tauta kā sāpošu brūci nesusi savā dvēselē ilgas pēc Vitauta Lielā garīgā mantinieka, kas tautu darītu atkal vienotu un stipru. Šīs ilgas atradušas savu piepildījumu Smetonā, kuru viņa tauta sauc ne tikai par savu valsts prezidentu, bet arī par savu vadoni. Savā augstajā amatā viņš arvien uzrādījis nelokāmu gribu, izturību un lielu taktu. Noteiktību viņš prot savienot ar humānu piekāpību. Kā politiķis un valstsvīrs Smetona arvien sevī apvienojis filozofa, humānista un kultūras cilvēka īpašības, kas viss kopā viņu padarījis par lielāko autoritāti un populārāko personu Lietuvā.

No tautas atmodas fanātiķu pulciņa līdz apvienotai, apzinīgai tautai, no saskaldītas, dažādām varām pakļautas lietuvju apdzīvotās zemes līdz Lietuvas valstij, — tas ir tas vēsturiskais laiks un tie notikumi, kuros Smetona piedalījies.

Gandrīz pasakains ir tas ceļš, ko viņš ir nostaigājis no nabadzīga mazsaimnieka būdas līdz augstajam valsts vadītāja sēdeklim galvaspilsētā.

Lietuvas prezidents cēlies no vecas, īstas lietuvju cilts. Viņa vectēvs Kazimirs piederēja savas apkārtnes muižniekiem — Taujēnu kunigaišiem Radzivilliem. Mirdams tas atstāja saviem dēliem sadalīšanai saimniecību, no kuras arī prezidenta tēvs saņēma savu daļu, ap 5 ha lielu zemesgabalu.

Pildot grūtās klaušas no tik mazas saimniecības nevarēja pārtikt, tāpēc uzņēmīgais Jānis Smetona sāka piekopt art biškopību,ierīkodams stropus apkārtējos mežos. Ar to viņam sāka labāk veikties un 25 gadu vecumā tas atveda mājā sievu kaimiņu saimnieka meitu Jūliju. Viņi dzīvoja reti saticīgi un bija ļoti iecienīti plašā apkārtnē ar savu taisnīgumu, sirsnību, strādību, reliģiozitāti, izpalīdzību,

godīgumu un gudrību. Jānis Smetona prata lasīt un arī rakstīt, kas tais laikos pie zemniekiem bija liels retums. Viņš bijis tik enerģisks, ka pats savām rokām uzcēlis visas ēkas, pagatavojis mēbeles, ratus un visus citus saimniecības rīkus, ko iemācījis arī saviem dēliem. Vēlāk viņš sācis nodarboties arī ar meža tirdzniecību. No kunigaišiem Radzivilliem tas nelielos apmēros iepircis mežu un to vēlāk pārdevis. Tā viņš ticis arvien vairāk uz priekšu un mirdams atstājis savai sievai un bērniem jau labi iekārtotu saimniecību.

Nākošais Lietuvas valsts prezidents piedzima 1874. g. Ukmerģes apriņķi, Taujēnu pagastā, Užulēnu (latv. Aizsila) sādžā, vienkāršā zemnieku mājā, tālu no dzelzceļa un lielceļa, tālu no kaut cik lielāka kultūras centra, bet toties vienā no skaistākām Lietuvas vietām pie Lēna ezera. Viņš piedzima tai apvidū, kur vēl mūsu dienās zemnieki staigā vīzēs, kur skan vēl sirmas dainas, kur runā sensenā, veciem vārdiem bagātā izloksnē.

Krāšņā dzimtenes daba atstājusi Smetonā neizdzēšamu iespaidu un lielā mērā veidojusi arī viņa raksturu. Smetonam visā viņa dzīvē ir dziļa filozofa un liela estēta skats. Viņa dabā i'r mierīga nopietnība arī viskritiskākos brīžos, viņa domāšanas veids ir skaidrs un konkrēts. Tās ir ne tikai viņa godīgo un līdzsvaroto vecāku dziļi morāliskās audzināšanas sekas, bet arī Užulēnu dabas nopelns. Mistiskais apkārtējo mežu miers un nopietnība viņu filozofiski noskaņojis. Neparastais apkārtnes krāšņums, tumšo, noslēpumaino mežu un ziedošo pļavu skaistums jau no mazotnes attīstīja viņā estētisko skaistuma izjūtu. Lēna ezera skaidrība to iemācīja konkrēti domāt un skaidrām acīm lūkoties pasaulē. Pašaustas drēbes, pašu gatavoti apavi un cepures un trūcīgais uzturs bija tie faktori, kas rūdīja dzīvei.

Antans bija sestais no savu vecāku 7 bērniem. Auga viņš kā visi zemnieku bērni bez liekas lutināšanas un jau no bērnības pierada pie smagajiem lauku darbiem un jau no bērnības pierada pie smagajiem lauku darbiem un sūrās toreizējo zemnieku dzīves. Jau maziem bērniem bija jāiet uz lauka strādāt. Kamēr tēvs ara vai ecēja, bērniem bija jālasa akmeņi un jāliek lauka malā kārtīgās grēdās. Vēlāk nāca ganu gaitas un pēc tam bija jāstājas pie visiem lauku darbiem. Sliņķu šais mājās nebija.

Ar savas sādžas bērniem tas maz draudzējās. Toties ļoti labprāt uzturējās pieaugušo sabiedrībā un arī lielajiem bija patīkami sarunāties ar pāri saviem gadiem attīstīto un saprātīgo puisēnu.

Lasīt Antans iemācījās jau ļoti mazs, klusi vērodams un klausīdamies, kā mācās viņa vecākie brāļi un māsas. Kad viņam pienāca īstais laiks ķerties pie grāmatas, visiem par lielu pārsteigumu tas prata jau lasīt un pat labāk par vecākajiem brāļiem.

Pirmo sistemātisko izglītību Antans uzsāka Taujēnu pagasta skolā, kurā mācības tad pasniedza krievu valodā. Nekādas zināšanas skolēni te nevarēja piesavināties, jo neprata krievu valodu. Skolotājs drīz ievēroja spējīgo un centīgo puisēnu, pasniedza par brīvu tam krievu valodas stundas un sagatavoja to uz ģimnāzijas ceturto klasi. Skolotājs Smetonam ieteica dārzniecības skolu, bet viņš pats izšķīrās par klasisko ģimnāziju ar latīņu valodu, lai pēc tās beigšanas varētu iestāties katoļu mācītāju seminārā.

No tuviniekiem savācis nelielu naudas summiņu, Smetona gribēja iestāties Liepājas ģimnāzijā, bet direktors atteicās uzņemt vienkārša lietuvju zemnieka dēlu.

Atlika vienīgā iespēja — Palangas ģimnāzija, kuru Smetona arī beidza ar pirmās šķiras uzslavu un balvām. Te viņš jau pelnījās paša spēkiem: pasniedza stundas un bija internāta uzraugs, par ko saņēma brīvu uzturu. Šinī krieviskā skolā jau pastāvēja apzinīgu lietuvju pulciņš, pie kura piederēja arī A. Smetona. Tai laikā Krievijā pastāvēja lietuvju preses aizliegums, aizliegto grāmatu izplatītājiem un lasītājiem draudēja izsūtīšana uz Sibīriju. Tāpēc grāmatas latīņu burtiem iespieda pierobežā

— Tilzītē un slepeni pārveda uz Lietuvu. Te viņas lasīja arī Smetona. Raksti par varonīgo Lietuvas pagātni atstāja uz viņu tādu iespaidu, ka viņā radās apņemšanās nostāties cīnītāju rindās par Lietuvas atjaunošanu, lietuvju tautas atbrīvošanu.

Sakarā ar Smetona panākumiem ģimnāzijā, par viņu sāka interesēties viņa draudzes prāvests un iedeva 100 rubļu, ko iestāties katoļu seminārā. Smetona ieradās Kauņā un nolika arī pārbaudījumus. Tad, pārdomājis savu dzīves ceļu, Smetona sāka šaubīties par sava soļa pareizību, atdeva prāvestam naudu un iestājās Jelgavas ģimnāzijā, kur mācījās arī daudzi citi lietuvji.Te uzliesmo viņa patriotisms protestā pret to, ka skolniekiem lūgšanas jānotur krievu valodā. Izcēlās skandāls, kurā katoļi tomēr uzvarēja un ķeizars atļāva lūgšanas noturēt latīņu valodā. Smetonu tomēr izslēdza no skolas, kaut arī viņš bija labākais skolēns un jau mācījās pēdējā klasē.

Cīņu par savu valodu un tautas tiesībām Smetona turpināja Pēterpilī, kur viņš iestājās juridiskajā fakultātē. Jaunais students nepadodas Krievijas galvaspilsētas vilinošai dzīvei, bet cītīgi studē un karsti cīnās par savas tautas ideāliem. Arī te pēc kādas protesta demonstrācijas viņu izslēdz no universitātes un izsūta no Pēterpils. Tā sagadās, ka par viņa trimdas vietu nozīmē Viļņu — seno Lietuvas galvaspilsētu, kurā pēc pāris desmit gadiem viņš sāka no jauna organizēt Lietuvas valsti.

Vilnā viņš sabija tikai vienu mēnesi, bet pabeidza sevi galīgi izveidot par lielo nākotnes lietuvju tautininku (nacionālistu), savas tautas nenogurstošo darbinieku un Lietuvas jaunradītāju. Viļņa viņš iepazinās ar tās inteliģenci un strādniekiem

— Lietuvas topošo nacionālo sabiedrību un nāca pie pārliecības, ka Viļņa ir Lietuvas sirds. Un ne tikai galvaspilsēta, bet arī jaunās Lietuvas un lietuvju nacionālās kustības centrs.

Rudenī izslēgtos studentus Pēterpilī uzņem atpakaļ un Smetonam sākas atkal studijas un rosīgs sabiedrisks darbs lietuvju vidū. Viņš interesējas par lietuvju presi, lasa aizliegtās grāmatas un sāk arī pats tās rakstīt. Te viņu atkal arestē, ievieto Viborgas cietumā un atkal atsvabina, bet universitāti viņš tomēr beidz. Nu jāizvēlas tālākais ceļš.

Krievu universitāti beigušiem lietuvjiem toreiz bija liels kārdinājums palikt Krievijā, kur varēja taisīt karjēru. Savā zemē turpretīm tiem nebija nekādu izredžu. Krievijā viņi apprecēja krievietes, galīgi pārkrievojās un gāja savai tautai zudumā, īsto patriotu sauciens bija — nemeklēt karjēru. bet atgriezties dzimtenē, lai arī cik grūti tur klātos. Tādu morālisku pienākumu uzņēmās arī Smetona un pārcēlās uz Viļņu, kaut gan Pēterpilī viņam bija nodrošināta advokāta karjera.

Vilnā viņš par nelielu ataigojumu strādā gan kā zv. adv. palīgs, gan Zemes bankā. Te, Viļņa, viņš apprec arī savu vecu paziņu — lietuvieti—patrioti, Lietuvas muižnieka Hodakauska meitu Sofiju, ar kuru viņš bija pazīstams jau no skolas gadiem.

Vilnā viņš nododas arī literārajam darbam un tam atveras plašas izredzes, jo viņš ir viens no labākajiem lietuvju valodniekiem un modernās lietuvju valodas veidotājiem. 1904. g. atceļ lietuvju preses aizliegumu. Līdz ar to sākas arī Smetonas publicistiskā darbība. Sākumā tas strādāja progresīvā demokrātu nedēļas laikrakstā "Lietuvos Ukininkas" (Lietuvas lauksaimnieks), bet drīz aiziet, uzskatu atšķirības dēļ. Pēc tam kādu laiku arī pirmā bezpartejiskā lietuvju dienas laikrakstā "Vilniaus Žinios", no kura arī drīz šķīrās, ideoloģisko un taktisko uzskatu atšķirības dēļ.

Savu dvēseli viņš ielika sava paša nodibinātā laikraksta "Viltis" slejās un te parāda savas izcilās spējas ne tikai kā labs publicists, lietuvju tautas lielākais ideologs, bet arī kā lielisks stilists, klasisks rakstnieks un lietuvju literārās valodas veidotājs un skolotājs. Bez tam viņš rediģēja arī žurnālu "Vaira" (Stūre), kas bija domāts nacionālās inteliģences apvienošanai. Vācu okupācijas laikā Snietona bija toreizējā vienīgā lietuvju laikraksta "Lietuvos Aidas"(Lietuvas Atbalss) galvenais redaktors. Smetonas publicistisko rakstu tagad izdoti jau 4 sējumi. Arī pēc ievēlēšanas valsts prezidenta amatā Smetona paliek uzticīgs spalvai un publicistikai.

Dzīvodams Vilnā, Smetona nodarbojas arī mākslas jomā, piedalās operas dzīvē un pabalsta jaunos māksliniekus, to starpā arī Kipru Petrausku.

Smetona paliek Viļņā, lai organizētu tautu neatkarības centieniem. Pasaules kara laikā Smetona kļūst par vadoni tai patriotiskajai grupai, kura visiem līdzekļiem propagandē Lietuvas neatkarību. Kad vācieši izlipina Viļņā pirmos uzsaukumus poļu valodā, Smetona iesniedz protestu, aizrādīdams, ka Viļņa ir Lietuvju pilsēta jau no seniem laikiem. Pēc tam šie uzsaukumi parādās trīs vietējās valodās, pie kam lietuvju valoda ir pirmā vietā.

Viļņā, kur bija salasījušies labākie lietuvju inteliģences spēki, nodibinājās galvenā lietuvju komiteja karā cietušo pabalstīšanai. Tās priekšgalā atkal bija Smetona. Komitejas darbība bija ļoti plaša. Te Smetonam bija jācīnās arī pret poļu tieksmēm pievienot neatkarīgai Polijai arī Lietuvu. Vācu okupācijas laikā Smetona kopā ar Basanaviču pretojās arī vācu saimniecības padomes nodibināšanai un vēlāk bija noteikti pret to, ka par Lietuvas karali ieceļ princi Ūrahu. Smetonas komiteja iesniedz vācu virspavēlniecībai plašu memorandu par Lietuvas neatkarību, uzsvērdama Lietuvas valsts nepieciešamību. Šīs komitejas intensīvās darbības sekas bija tās, ka viņai un Smetonam izdodas sasaukt Viļņā lielu lietuvju politisku konferenci, kura ievēlēja augstāko padomi Taribu (20 personas) ar prezidentu Smetonu. 1918. g. 16. februārī šī padome pret okupācijas varas gribu izsludina sevi par Lietuvas valsts padomi un proklamē Lietuvu par neatkarīgu valsti. Smetona kļūst par pirmo augstākās gribas izteicēju un atjaunotās Lietuvas valsts galvu.

Smetona nekad nebija baidījies atklāti pateikt vācu varasvīriem, ka viņi karu zaudēs, ka Lietuva tiem būs jāatstāj un ka Klaipēdu agri vai vēlu pievienos Lietuvai.

Tā Smetona cīņas dēļ Lietuvas neatkarība bija kronēta ar spožiem panākumiem. Tomēr politiski notikumi mainās ar neparastu ātrumu. Vāci, kas neļāva lietuvjiem nodibināt savu armiju, pēc kara zaudēšanas gan atstāja Lietuvu, bet tanī sāka plūst iekšā lielinieki. Jaunā Lietuvas valdība bija spiesta atstāt Viļņu un pārcelties uz Kaunu. Smetona tai laikā atradās ārzemēs, lai meklētu Lietuvai draugus.

Pa to laiku starp Padomi un ministru kabinetu izcēlās nesaskaņas. Padome bija tautinieku un kristīgo uzskatos, bet ministru kabinetā valdīja kreisāks noskaņojums. Kā izeju nolēma radīt Valsts prezidenta amatu, kurā ievēlēja Smetonu. Vēlāk gan Smetonu atstūma no varas un viņš dabūja ciest par savu pārliecību.

Pa šo laiku viņš atraujas no plašākas politiskas darbības, nostādamies vairāk novērotāja lomā un atkal nododamies publicistikai.

Kad partiju savstarpējās ķildas bija novedušas Lietuvu līdz bezdibeņa malai, Lietuvas karaspēks izbeidz parlamentārisko iekārtu un 1926. g. 17. decembrī aicināja Smetonu no jauna vadīt Lietuvas tautu. Viņš paklausa un seims to ievēl par valsts prezidentu. 1931. g. viņu no jauna ievēl augstajā amatā uz 7 gadiem.

Lietuvas saimnieciskās un kulturālās dzīves stiprs uzplaukums ir labākā liecība par Smetonas valsts vadoņa lielajām spējām. Tautas uzticība un ticība tam vīram, kurš pats nācis no tautas un labi pazīst savas tautas vajadzības, ir nesatricināma.

Savā privātā dzīve Smetona ir laipns un atsaucīgs. Tāpat liela vienkāršība un tautiskums mājo ari tai mazajā pilī ar skaisto puķu dārzu, kur Lietuvas valsts prezidents pavada savus brīvos brīžus.

Savu vadoni viņa 60 gadu jubilejā nāca sveikt visattālāko Lietuvas nomaļu zemnieku pulciņi ar rudzu un kviešu vārpu vītiem prezidenta iniciāļiem. Zemnieki nesa viņam arī pa smilšu saujai, ar to simbolizēdami sava tautas vadoņa tēvu zemes mīlestību.

PILSUDSKIS

Juzefs Pilsudskis ir poļu tautas oficiālais vadonis kopš 1926. g. maija dienām, kurās viņš apvērsuma ceļā nostājās Polijas republikas priekšgalā. No tā laika Eiropas politika paradusi rēķināties ar šo vīru, kura garīgajai sejai ir daudzas, ne katra acij saredzamas, īpatnējas nianses.

Viņa attēlu reti redz laikrakstos, parasti poļu armijas ģenerāļa tērpā, pieņemot karaspēka parādi. Tekošiem ārpolitikas jautājumiem veltītos rakstos un telegrāfa aģentūru ziņojumos vēl retāk sastopams poļu tautas vadoņa vārds, jo šis vīrs nav no tiem politiskās skatuves varoņiem, kas mīl rādīties avanscēnā. Piemēram Ženēvā, šai vietā, kur regulāri sastopas pasaules ārpolitikas vadītāji, poļu maršals ir bijis tikai vienu reizi, 1927. g. decembrī, lai lūkotu nokārtot Vilnas jautājumu, tikdamies vaigu vaigā ar Lietuvas profesoru un toreizējo diktātoru Valdemāru. Šai speciāli Vilnas jautājumam veltītai Tautu savienības padomes sēdei gan bija visai dramatiska gaita, bet panākumu it nemaz.

Pilsudska personību ļoti grūti izprast citas tautas piederīgam. Viņa ir tik īpatnēja un tik ļoti komplicētas dabas, ka tās aptveršana (pareizāk sakot viņas īstās būtības nojauta) ir iespējama tikai cilvēkam, kam ar šo Polijas neatkarības atjaunotāju ir kopēja valoda un kopējas asinis.

Šis vecīgais, jau gadu nastu saliektais vīrs, ar viņa platajiem kareivja pleciem, sirmajām ūsām un tikpat kuplām un tāpat sirmot iesākušām uzacīm, kuras tiecas aizsegt acis, ir sejas pantu ziņā visai līdzīgs vācu filozofam Nīčem, par kuru klīst leģenda, ka tas bijis poļu tautas piederīgais. Kareivis ar filozofa seju —tāds cilvēks jau pēc viņa ārējā izskata vien lāga neiederas Ženēvā uzstāties paradušo ministru pulkā.

Pilsudskis nekad nav bijis ne rietumu, ne austrumu draugs, ticēdams tikai pašas Polijas zvaigznei un pats sev. Šai ziņā viņš vienmēr stāvējis savrup no citiem poļu tautas darbiniekiem. Tie, agrāk meklēdami ceļus Polijas atdzimšanai, ir piedzīvojuši dažādas orientācijas un izklanījušies gan Parīzē, gan Pēterpilī, pat Berlīnē. Pilsudskis visu mūžu bijis un palicis Krievijas un visa krieviskā ienaidnieks. Un tikpat sveša viņa sirdij mīlestība pret Franciju, šo zemi, kurā savā laikā atraduši atbalstu tik daudzi Polijas trimdinieku viņas atkarības laikos. Varbūt, tieši tāpēc pirmajos neatkarīgās Polijas eksistences gados viņas ārējā politika gluži automātiski bija iepeldējusi franču ietekmes ūdeņos.

Pilsudskis nekad nav gaidījis lielas lietas no konferencēm,kongresiem un diplomātiskas taktikas. Šim vecajam revolucionāram un aktīvistam viss tas liekas tikai veltīgs enerģijas un pašcieņas izšķiešanas veids.

Pilsudskis pēc viņa cilts radu rakstiem it kā piederētu lietuvju tautai, bet mūsu brāļu nelaime ir tā, ka viņa jau gadu simteņiem paradusi atdot savu asiņu labāko daļu svešām nācijām un svešiem ideāliem. Vēlākās mūža gaitas viņu aizvedušas Harkovas augstskolā, medicīnas fakultātē, bet studijas pārtrūkst, Pilsudskim agri nostājoties uz revolucionāra tekām un sākot cīņu ar krievu carismu. Viņš kļūst politisks cietumnieks, bēgot glābjas no ieslodzījuma un dodas pāri robežai, zvērēdams mūžīgu naidu Polijas apspiedējiem. Viņš nozvērējās darīt visu, lai Polija kļūtu brīva un viņam lemts pieredzēt šī zvēresta piepildīšanos.

Pasaules kara sākumā Pilsudskis ar 4000 Galicijā saformētu poļu brīvprātīgo leģionāru iebrūk Krievijas Polijā, paziņodams, ka cīnās par Polijas atdzimšanu viņas agrākajās robežās, kurās tātad jāietilpst nevien Krievijas, bet arī Austrijas un Vācijas pārvaldītām zemēm. Par spīti šai viņa programmai, austrieši un to draugi vācieši ļauj Pilsudska leģionāriem cīnīties: šie karavīri pagaidām der centrālvalstīm kā sabiedrotie pret Krieviju. Vēlāk, pēc galīgas uzvaras pār Antantes valstīm, ar poļu karaspēku gan jau varēs galā tikt.

Otrs karš ar Krieviju Pilsudskim jāizcīna 1920. g., kad viņš kā Polijas valsts galva sūtījis poļu armiju iekšā Ukrainā, tā cerēdams atjaunot 1772. g. robežas: varbūt, arī tikt tālāk par tām. Sarkanās Armijas sekmīgais pretuzbrukums Baltkrievija piespiež poļu armiju steigšus atstāt Kijevu; viņu piemeklējušās nelaimes apmēri kļūst tik lieli, ka sarkanie aizlaužas līdz pašai Varšavai. Valdība evakuējas uz Poznaņu, tautu taisās pārņemt panika — sarkanie turpat pie Vislas tiltiem!

Ar franču ģenerālštāba virsnieku (sevišķi Veigana) palīdzību izstrādātais operāciju plāns glābj Poliju no bojāejas. Labi tēmēts rezervju trieciens sarkanajiem Varšavas šturmētājiem sānos un cīņas laime pāriet poļu pusē. Sarkanā Armija plūst nekārtībā atpakaļ uz austrumiem un poļi viņai seko. Apmēram līdz tiem punktiem, kuriem tagad cauri, no Daugavas līdz Dņeprai, aizstiepjas 1100 klm garā poļu—krievu robeža.

Pilsudska tēvs arī bijis Polijas brīvības karotājs un dēls šai ziņā ir savas dzimtas ideālu mantinieks. Viņa senči cīnījušies pret Krieviju ar zobenu rokās, viņu pēctecis to lūko sākumā darīt ar proklamācijām un rokas granātām. Atgriezies no Sibirijas trimdas, kur taigā aiztecējuši tam pieci gadi, viņš kļūst par poļu sociālistu partijas aģitatoru. Šī partija jau pašā viņas darbības sākumā ir ar stipri nacionālu nokrāsu un Pilsudskis top viņas orgāna "Robotnik" redaktors, burtlicis un iespiedējs viss vienā personā. Atkal arestēts, viņš spēlē ārprātīgu un spēlē tik labi (varbūt, pateicoties tieši tam, ka savā laikā studējis medicīnu), ka krievu sargi un ārsti sāk ticēt viņa slimībai un tā netieši sagādā tam iespēju izbēgt.

Pēc otrreizējās iepazīšanās ar Krievijas cietumiem un tikšanas pāri robežai, Pilsudskis atmet sazvērnieku taktikai ar roku un sāk domāt par poļu tautas karaspēka organizēšanu. Kad sākas krievu—japāņu karš, Pilsudskis steidzas uz Tokiju un lūko pārliecināt japāņu ģenerālštābu, ka Krievijas Polijā sāksies Japānai parocīga poļu sacelšanās, ja tikai būs ieroči,munīcija un nauda. Šis brauciens beidzās bez jebkādiem panākumiem, jo izredzes uz japāņu atsaucību izjauc Krievijas draugi no pašu poļu vidus, ar Romānu Dmovski priekšgalā. Ticēdams, ka šī lieta var beigties tikai ar veltīgu poļu asins izliešanu, Dmovskis pārliecina japāņus par Pilsudska nodomu fantastiku un Pilsudskim jādodas projām.

Viņš atgriežas Krakovā, šai Galicijas pilsētā, kurā toreiz atradās viņa partijas štābs un no kuras Pilsudskis bija cerējis vadīt poļu strādnieku un zemnieku sacelšanos pret Krievijas virskundzību. Viņam atliek tikai gaidīt un attīstīt tālāk savu domu par tautas bruņotu spēku organizēšanu. Jo tuvāk nāk pasaules karš, jo lielāku rīcības brīvību Vīnes valdība ļauj Pilsudskim, pazīdama viņa svelmaino naidu pret Krieviju. Un tā viņš dabū atļauju savu leģionu formēšanai.

Pilsudskis šai laikā reprezentē un vada poļu sabiedrības kreiso, sociālistisko spārnu. Poļu pilsonības stiprākā partija, tā sauktie nacionāldemokrāti, kuriem liels iespaids Krievijā un Prūsijai pakļautajās poļu zemēs, ir izšķīrušies par nostāšanos Krievijas un sabiedroto pusē tai tautu sadursmē, kuras drīza sākuma pazīmes bija saskatāmas jau dažus gadus pirms 1914. g. vasaras.

Nacionāldemokrātu vadonis Dmovskis grib panākt no cara valdības atļauju poļu karaspēka formēšanai pret Vāciju un Austriju. Tas pats Dmovskis, kurš pirms desmit gadiem jau reiz krustoja Pilsudska ceļu un izjauca viņa plānus par Japānas palīdzību Polijai.

Arī Dmovskis vēlē visu labu savai tautai un dzimtenei. Viņš ir pārliecināts par Vācijas un Austrijas sakaušanu un tāpēc grib panākt labas attiecības starp Krieviju un poļu tautu. Polijai nav izredžu, pēc viņa domām, tikt vaļā no Krievijas aizbildniecības. Tātad,pasaules karā jāpanāk vismaz Polijas autonomija un visu Vācijai un Austrijai pakļauto poļu zemju pievienošana šai autonomajai Krievijas pavalstij.

Dmovskis cer pievienot Polijai pēc kara beigām nevien Poznaņu un Rietumprū-siju, bet arī Rītprūsiju un visu Silēziju. Pilsudskis arī grib redzēt Polijas sastāvā savas tautas rietumu provinces, bet savu naidu un arī visu vērību griež pretējā virzienā, pretim rītiem, gribēdams te panākt Polijas robežas līdz Daugavai un Dņeprai, un varbūt arī līdz Melnajai jūrai. Un pie tam ar pašu poļu ieročiem.

Ne vienam, ne otram no šiem diviem naidīgajiem Polijas patriotiem nav izdevies pilnīgi sasniegt viņu plānu piepildīšanos.Dmovska plāns par Polijas robežām līdz Kuršu jomai un Bohēmijas kalniem paliek tikai sapnis; tāpat Pilsudskim nav izdevies austrumos padarīt Dņepru par Polijas robežu. Viņam gan izdodas atņemt Lietuvai Viļņu, bet šis ieguvums nes mazākais tikpat daudz ļauna kā laba, kļūdams par strīdus objektu starp Varšavu un Kaunu. Arī stratēģiskā ziņā tas drīzāk ir mīnuss, stipri pagarinādams Polijas robežu ar Krieviju un sagādādams varbūtējam austrumu frontes kreisajam spārnam zināmus draudus no Lietuvas 4 divīziju puses.

Polijas ārpolitiku arī pēc Rīgā slēgtā mierlīgunra ar Krieviju ietekmē joprojām Pilsudska personīgās antipātijas pret visu krievisko. Šīs politikas etapi ir militārsavienība ar Rumāniju, poļu kolonizācijas centieni baltkrievu un ukraiņu apdzīvotās vojevodistēs un daudz kas vēl cits. Šīs politikas ietekmēts arī 1934. g. janvārī slēgtais draudzības līgums ar Vāciju. Tam pretī gan it kā runā 1932. g. noslēgtais neuzbrukšanas pakts ar Maskavu, bet pēdējo zināmā mērā var uzskatīt par atelpas meklējumu, līdzīgi 1934. g. draudzības līgumam ar Vāciju.

Vecā Polijas sabiedrotā Francija ir par daudz tālu, lai viņa varētu sniegt savai sabiedrotai pie Vislas tiešu un ātru palīdzību, ģenerālštāba virsnieku komisijas atskaitot.To Polijai jau pierādījuši 1920. g. piedzīvojumi. Bez tam, pašā Francijā ir atskanējušas diezgan iespaidīgu vīru balsis, ka poļu un vācu robežas dēļ frančiem neesot vērts upurēt savu kareivju dzīvības. Sākdams šaubīties par savas tālās rietumu sabiedrotās reālu atbalstu un pati atrazdamās starp divām stiprām lielvalstīm un līdzšinējām poļu ienaidniecēm, Polija ir lūkojusi pagaidām atrast iespējas sadzīvot ar abām. Uz cik ilgu laiku, tas cits jautājums. Poļu—vācu jaunajai draudzībai var pienākt gals pirms Berlīnes līgumā paredzētā lū g. termiņa izbeigšanās. Pienākt var kaut vai tās pašas Dancingas brīvvalsts dēļ. kuras parlamenta vēlēšanās kā poļu un vācu lietas aģenti, un tā tad konkurenti, Dancigā uzstājās Polijas un Vācijas ministri. Uzstājās pilsētā, kas skaitās netieši pakļauta poļiem, bet par kuru vāci jau tagad un atklāti saka, ka Danciga reiz būs Vācijas sastāvdaļa. Poļu un vācu draudzības iršanas tālākas pazīmes var saskatīt 1935. g. aprīlī notikušajā tautu savienības padomes ārkārtējā sapulcē, kurā apsprieda Francijas sūdzību pret Vāciju par Versaļas mierlīguma militārās daļas pārkāpšanu.Visa Eiropa ar lielu interesi gaidīja, kādu stāvokli šai lietā ieņems Polija, kas vienā un tanī pašā laikā skaitās Francijas sabiedrotā un Vācijas draudzene.Pēc garas un laipojošas runas Polijas ārlietu ministrs Beks pievienojās rietumu lielvalstu rezolūcijai, kas nosoda starptautisku līgumu laušanu. Tātad tieši patlaban (šīs grāmatas rakstīšanas brīdī) varētu konstatēt jau zināmu Polijas attālināšanos no Vācijas, it kā atgriešanos pie Francijas draudzības. Varbūt arī pie sadarbības ar tām valstīm, kuras grib laikus spert drošības soļus pret visādām varbūtībām no tās valsts puses, kuru uzskata par Eiropas miera jaucēju. Bet — tās ir nākotnes perspektīvas, kuru veidošanās gaitu vēl nevar pareģot.

Jau deviņus gadus Pilsudskis rīko arī Polijas iekšējo politiku, t.i. viņš noteic šīs politikas gājumu, būdams un palikdams joprojām karavīrs, kam pirmajā vietā un tuvāk paša sirdij ir viņa valsts bruņotais spēks. Viņa politiskie pretinieki paši izprovocēja maršalu uz 1926. g. maija militāro apvērsumu, mēģinādami izspiest tā cīņasbiedrus no armijas un visādi mazinādami viņa paša iespaidu poļu karapulkos, kurus viņš pats bija dibinājis un kaujās vadījis. Šo civilistu rakņāšanos zem armijas stipruma un paša Pilsudska autoritātes pamatiem vecais maršals nespēja paciest un sāka rīkoties. Pēc divu dienu asiņainām cīņām Varšavā un ap Varšavu maršalam uzticīgie pulki palika uzvarētāji un viņu vadonis atgriezās pie valsts stūres, ko tas bija izlaidis no rokām pirms četriem gadiem.

Programmā, ar kuru maršals uzstājās pēc sekmīgā apvērsuma, bija runa par valsts dzīves morālisku atdzimšanu kā maršala turpmākās darbības mērķi. Kā šīs atdzimšanas pretinieces viņš minēja politiskās partijas un viņu frakciju cīņas, — korupcija Polijā pirms Pilsudska atgriešanās pie varas bija tiešām sasniegusi draudošus apmērus. Viņš uzstājās arī pret karaspēka ievilkšanu partiju cīņās, ko it kā centušies izvest maršala nīstie partiju politiķi. Šai cīņā Pilsudskis uzvarējis poļu pilsoniskās partijas nevien ar savu popularitāti karaspēkā, bet arī strādnieku aprindās. Bez kreiso dzelzceļnieku izvesta simpātijas streika Pilsudska pulkiem Varšavā būtu nācies cīnīties arī ar Rietumpolijas garnizoniem, kuru virsnieku lielā daļa bija Pilsudska pretinieku piekritēji. Ar to nav teikts, ka šī cīņa arī tādā gadījumā nebūtu beigusies ar Pilsudska uzvaru. Taču šī uzvara poļu tautai maksātu daudz vairāk.

Poļu strādnieki joprojām uzskatīja Pilsudski par savu cilvēku, kautganviņš sen bija aizgājis no tās partijas, kura pretendēja uz strādnieku vadību. Sai ziņā ļoti zīmīgs ir kāds anekdotei līdzīgs, bet tomēr patiess gadījums, kas noticis 1918. g. novembrī, dažas dienas pēc Polijas neatkarības atjaunošanas.

Pie Pilsudska ierodas viņa vecās partijas delegāti un to uzrunājot godina par biedru Pilsudski. Maršals pārtrauc runātājus un aizrāda ar asu sarkasmu:

Mani kungi, es vairs neesmu jūsu biedrs. Ir tiesa, mēs sākumā braucām tai pašā virzienā, tanī pašā sarkani krāsotā tramvaja vagonā. Es izkāpu pie Neatkarības stacijas, bet jūs gribat braukt līdz Sociālisma pieturas punktam. Vēlu laimīgu ceļu, bet vēlos, lai jūs mani uzrunājot, biedra vārda vietā lietojiet vārdu kungs.

Tā notika Pilsudska oficiālā atsacīšanās no sociālistu partijas,kuras rindās tas sākumā bija tik sparīgi cīnījies. Un tomēr, arī tad jau viņš ir bijis dziļš nacionālists un tik vienaldzīgs pret marksisma idejām, ka nekad nav ņēmis rokās Marksa "Kapitālu", šo sociālistu politisko bībeli.

Pēc maija apvērsuma Eiropa gaidīja, ka Pilsudskis ies oficiālas diktatūras ceļu: likvidēs parlamentārismu, radikāli pārveidos valsti un izvedīs plašas reformas, pirmā kārtā agrārreformu. No visa tā jau tūliņ nekas neiznāca. Pilsudskis pat noraidīja viņam piedāvāto prezidenta posteni, apmierinādamies līdz pat mūsu dienām ar faktisko, bet neoficiālo varu un diviem citiem — kara ministra un armijas ģenerālinspektora amatiem.

Ir tiesa, jau drīz pēc Pilsudska atgriešanās notika satversmes koriģējums par ļaunu līdzšinējai parlamenta visvarenībai un par labu izpildvaras, t.i. valdības stiprumam. Seims un viņa partijas dabūja arī morāliskā ziņā ļoti daudz ciest no maršala puses, kurš savos rakstos un runās lika manīt profesionāliem politikāņiem savu vislielāko nicināšanu, tos apveltīdams tik stipriem epitetiem, kā "zaglis" un "nelga", kas citu, vēl daudz stiprāku apzīmējumu starpā.skanēja kā komplimenti.

Un tomēr parlaments bija un palika joprojām. Maršals nelikvidēja partiju valdību un neatcēla arī viņu cīņas metodes, vēlēšanas un plebiscītus, gan šad tad pielietodams no paša par labu atzītu korektūru no izpildvaras puses.

Pilsudskis nelauza partiju varu uzreiz, bet pamazām. Opozīcijai nācās zaudēt vienu tranšeju pēc otras un uz viņas sēdekļu konta nemitīgi auga seimā Pilsudskim padevīgā bloka deputātu skaits. No visām opozīcijas partijām vissīkstākā dzīvība joprojām ir nacionāldemokrātiem, Pilsudska vecajiem ienaidniekiem. Tiem vēl tagad ir iespēja protestēt no seima katedras un kritizēt valdības darbību. Bet tas arī ir viss. Šiem protestiem nav nekādu tālāku seku un Pilsudskis ir varējis nesteigdamies izveidot savu lielo satversmes reformu, kas sākta jau 1934. g. janvārī. Pirmais viņas projekts ir ticis vairākas reizes grozīts un tikai tagad dabūjis galīgu formulējumu.

Pēc jaunās satversmes visa faktiskā vara piederēs valsts prezidentam, kurš par savu darbību atbildīgs tikai Oieva un vēstures priekšā. Prezidenta personas rokās ir apvienota visa valsts vara un tikai viņam atbildīga valdība. Parlaments gan paliek, kaut arī ar ierobežotām tiesībām, un tāpat paliek arī vispārējās vēlēšanu tiesības. Tātad, ir saglabātas parlamentārisma ārējās formas, bet opozīcijas izpausmes iespējas ierobežotas līdz minimumam. Seima gandrīz vienīgā funkcija turpmāk būs budžeta pieņemšana. Izcilāka nozīme patiesībā piekritīs senātam.

Viņa līdzšinējā darbā Pilsudski atbalstījuši tā tuvākie draugi no leģionāru veterānu vidus. Ar viņu palīdzību tas veicis armijas reorganizāciju, ielicis svarīgākajās civilo resoru vietās sava režīma piekritējus un vedis cīņu pret seimu un

tā partijām.

Šos uzticīgos nesaista savā starpā kāds cieši kopējs pasaules uzskats vai skaidra, viņu rīcību vadoša, politiska programma, bet neierobežota uzticība Pilsudskim, kuru tie godina kā lielāko Polijas dēlu. Tātad, poļu tautu no augšas tagad caurstrāvo nevis kāda jaunu valsts formu veidojošā ideja, tiekdamās aizraut pirmā kārtā līdzi jaunatni, bet pietāte pret Polijas atdzimšanas rīta atsaucēju un godbijība šī vīra priekšā, kurš, dzīvs būdams, jau kļuvis par poļu varoņu leģendu.

Vecais maršals jau vairākus gadus labprātīgi palicis Belvederas pils vientulis. Arvien retāk viņš rādās atklātībai, arvien lielāks attālums sāk viņu šķirt no tautas. Un tomēr, tāpat kā agrāk, viņa stiprā griba diriģē visu valsts dzīvi un viņam pieder visa faktiskā vara, kaut gan viņš to ļauj reprezentēt saviem pulkvežiem, tas ir leģionāru virsniekiem, no kuru vidus nāk gandrīz visi Pilsudska komandētas Polijas ministri.

Tā Juzefs Pilsudskis patlaban kļuvis savai zemei un tautai par dzīvu politisku ideju. Un pati Polijas valsts sistēma arī tagad ir šī vecā un nopelniem bagātā karavīra politiska improvizācija.

Kas būs, kad šis lielais vīrs aizies savā pēdējā gājumā? Tas ir jautājums, ko ar apmēram līdzīgām tiesībām var uzstādīt arī runājot par vienu otru citu valsti. Par Pilsudska varbūtējiem pēcnācējiem ir tenkojusi jau prese,runādama par viņa meitu (dēlu tam nav) varbūtējām precībām ar kādu no kņaziem Radzivilliem, šīs lepnākās poļu aristokrātu cilts atvasēm. Taču viss tas ir tikai tenkas. Pilsudska darba turpinātājs, jādomā, nāks no viņa uzticamo vīru, veco leģionāru vidus, ar kuriem kopā tas 1914. g. augusta dienās ir gājis iekšā Krievijas Polijā, kopā ar tiem dziedādams savas tautas veco kaujas dziesmu par Polijas atdzimšanu, un tā uzsākdams cīņu, kura tiešām beidzās ar poļu tautas valsts augšāmcelšanos.

HITLERS

Vācijas kanclers un vācu tautas vadonis ir dzimis Austrijā 1889. g., kā muitas ierēdņa dēls, bet bērnību tas pavadījis starp lauku ļaudīm, jo viņa tēvs, pats būdams no zemnieku ģimenes, pēc pensijas izdienas pāriet dzīvot lauku ciematā. Viņa dēls apmeklē pilsētas skolu tuvējā miestiņā. Tad viņam rodas konflikts ar tēvu, kurš nepiekrīt dēla iedomai iet mākslinieka ceļu.

Astoņpadsmit gadu vecumā pēc mātes nāves viņš, bez naudas un bez paziņām, nokļūst Vīnē un līdz ar to it kā izstājas no pilsonības vidus, palikdams par proletārieti. Piecus gadus viņš ir būvstrādnieks un, pateicoties paša uzcītībai, no mežstrādnieka tiek par zīmētāju un daiļkrāsotāju. Nākamie divi Minhenē pavadītie gadi noved viņu tuvu būvmeistara amatam.

Tad sākās pasaules karš un divdesmit piecus gadus vecais Austrijas pavalstnieks iestājas vācu armijā, cīnās rietumu frontē, top ievainots un pats izbauda visas pozīciju cīņu, un mīnu, gāzu un rokasgranātu kara grūtības. Viņš paliek kareivis līdz kara galam un arī kādu laiku pēc tam, jo savas pirmās politiskās runas(1919.g.) viņš tura vēl kā kareivis.

Pieci armijai ziedotie gadi ir atstājuši uz Hitlera psihi un pasaules uzskatiem mazākais tikpat lielu iespaidu kā iepriekšējie mūža posmi, kuros viņš bijis ierēdņa dēls, zemnieka zēns, sīkpilsoņa jauneklis, jauns strādnieks un beidzot jauns karavīrs.

Vēl nenovilcis karavīra tērpu, Hitlers metas politikas ūdeņos un pieteic karu partijām un marksismam par visām lietām, pats dibinādams savu, nacionālsociālistu partiju. Kā jau pats šīs partijas vārds rāda, tā izvirza sev mērķi — sakausēt kopā divas, šķietami nesavienojamas, lietas: sociālās un nacionālās idejas.

Visiem tiem, pret kuriem Hitlers uzsāk karu savas politikas karjeras sākumā, viņa mācības izliekas tik aplamas, ka paši tālredzīgākie no vecajiem politiķiem nevar pieļaut domu, ka šis cilvēks ar gadiem kļūs viņiem bīstams, pārvilks savu piekritēju rindās viņu līdzšinējo balsotāju miljonus un beidzot kļūs par Vācijas likteņu vadītāju ar tik lielu varu, kāda nav bijusi ne viduslaiku, ne jauno laiku Vācijas ķeizaram.

Hitlera karjeras sākumā par viņu daudzi smejas. Tad šie smiekli sāk pamazām apklust un tie, kuru dzīves ērtības apdraud šī vīra ietekmes pieaugums, sāk just pret viņu naidu un bailes. Tas pirmā kārtā zīmējas uz vācu pilsonisko un puskreiso inteliģenci, kuras vidū tad bija daudz ļaužu ar semītu asiņu piemaisām. Un žīdiem Hitlers jau no paša sākuma neslēpj savu ienaidu.

Sākumā vācu nacionālsociālisma kustību lūko izlietot savu mērķu labā Rietumvācijas lielrūpnieki ar Tisenu priekšgalā. Viņi visu laiku uzskatījuši par

saviem niknākajiem ienaidniekiem marksistus un tāpēc priecājas, ka nu reiz radies vācu tautai vīrs, kas sācis pret Marksa mācību iznīcināšanas cīņu. Šie kalnraktuvju un fabriku magnāti subsidē Hitlera ievadīto kustību ar lielām naudas summām līdz pat tam laikam, kad beidzot pašiem kļūst skaidrs, ka no šī vīra mācībām jābīstas nevien sociāldemokrātiem un komunistiem, bet arī kapitālistiem: Hitlera sludinātais valsts saimniecības un valsts kontroles princips visās produkcijas nozarēs tak nav sevišķi tālu no dažām sociālistisko partiju aizstāvētām idejām. Marksisti sludina fabriku socializāciju, vismaz netālā nākotnē; Hitlers aizstāv valsts uzraudzības principu dzīvē. Šis princips tagad ievests dzīvē, sagādā tā agrākajiem subsidētājiem ne mazums morālisku paģiru.

(Šai ziņā vācu fabrikanti ar nacionālsociālisma atbalstīšanu ir tāpat pievīlušies, kā savā laikā Ziemeļitālijas lielrūpnieki, subsidēdami fašistu kustību).

Hitlera kā valsts vīra karjera ir patiesība sākusies tikai pirms kādiem diviem gadiem, kad viņa partija izcīnīja savu lielo uzvaru reihstāga vēlēšanās. Kopš tā laika šis vīrs gājis vienmēr uz augšu, sasniegdams visus politiķim sasniedzamos kalngalus, bet līdz šim palikdams konstitūcijas un likuma nospraustās robežās, ja atskaita asiņaino izrēķināšanos pagājušā vasarā ar opozīciju no paša Hitlera partijas vidus.

1933. g. janvāra beigās viņš kļūst Vācijas kanclers un tā paša gada oktobrī viņa vadītā Vācija aiziet no Tautu savienības, tā faktiski nojaukdama Briāna—Strezema-na celtos un vēl nestipros saprašanās tiltus starp Berlīni un bijušās Antantes valstīm. 1933. un 1934. g. maiņā Hitlera Vācija izlīgst uz zināmu laiku ar savu seno pretinieci Poliju, tā iedzīdama ķīli tradicionālajā poļu un franču savienībā un vienodamās ar Varšavu, ka nākamo desmit gadu laikā abu valstu starpā nebūs nekādu robežstrīdu.

Hitleram, kļūstot par Vācijas kancleru, visā Vācijā vairs ir vēl tikai viens, par viņu populārāks vīrs un jaunā politiķa mirdzumu zināmā mērā aptumšo leģendārā vācu kauju vadoņa, vecā feldmaršala—prezidenta milzīgā ēna. Hindenburga nāve atbrīvo Hitleru no šī vienīgā sāncenša un tūliņ izvestā tautas nobalsošanā nosaka, ka Hitlers ir Vācijas kanclers un vadonis un kā tāds uzņemas arī valsts prezidenta pienākumus. Ar to ir atkritušas, nespēdamas pat iesākties, cīņas ap valsts prezidenta posteni un apraktas pēdējās Hoencollernu cerības. Austrijas kanclera Dolfūsa traģiskā nāve izjauc Vācijas un Itālijas draudzību,likdama itāļu tautas vadonim pāriet Vācijas pretinieku rindās. Toties Vācijas uzvara ārzemes plebiscītā 1935. g. janvārī paceļ Vācijas ārējo un Hitlera iekšējo prestižu, jo tā ir pirmā jaunās Vācijas uzvara starptautiskajā cīņu arēnā un ļoti glaimo vācu pašapziņai.

Vēl lielāka paliek šī pašapziņa pēc 16. marta, kurā Hitlers saplēš Versaļas mierlīguma militāro daļu, atjaunodams ar šo līgumu Vācijai aizliegto aktīvo karaklausību. Ar to ir beidzot pārvilkta svītra daudzu atbruņošanos konferenču veltīgajiem pūliņiem un pasaules lielvalstis, ar Vāciju priekšgalā, sākušas atkal iet pa to pašu bruņošanās sacensības ceļu, kurš reiz jau noveda — 1914. g. — mūsu pasaules daļu pie pasaules kara. Vācijas iekšienē ievestie jauninājumi, sevišķi saimnieciskās un kulturālās dzīves laukā, pēc viņu būtības nav nekas sevišķs, nedz arī kas gluži jauns; tie ir tie paši tagad pasaulē dominējošie nacionālās valsts iekšējās vienības un nācijas sastāvdaļu harmoniskas sadarbības principi. Tikai viņu pielietošana Vācijā iet savdabīgus ceļus, saskaņā ar rasisma teorijām un daudzu Vācijas profesoru jau agrāk sludināto un nacionālsociālisma uztverto dogmu par "vācu rases" valdošo lomu un pasaules vadības misiju.

Šī "misija" jau tagad lielā mērā ietekmē Vācijas diplomātijas stratēģiju. Turpretim taktikā vēl pārsvarā ir rēķināšanās ar reālo spēku samēru. Taču vai šī rēķināšanās pastāvēs ilgi, ir grūti pasacīt.

Vācija pazaudēja pasaules karu pa daļai tāpēc, ka viņai sāka pietrūkt dažu modernā kara vešanai nepieciešamo izejvielu, sevišķi metālu; par visam lietām trūka pārtikas. Šos trūkumus vāci cenšas uzskatīt par pašiem galvenajiem viņu sakaušanas iemesliem un apgalvo, ka, valdot citiem apstākļiem, tie būtu uzvarējuši 1914.—18. g. karā. Bez pārtikas trūkuma vācu tautas nervi it kā būtu izturējuši līdz uzvarai, aizmugurē neizceltos revolūcija un vācu armija frontē piespiestu sabiedrotos lūgt mieru. Visļaunākā gadījumā panāktu priekš Vācijas godapilnu mieru.

Te nav īstā vieta, kur varētu polemizēt par Vācijas neveiksmju cēloņiem un iespējamiem Pasaules kara rezultātiem. Neitrāli vērotāji apgalvo, ka Vācija tikusi sakauta rietumu frontē jau pirms novembra revolūcijas izcelšanās un tātad šī revolūcija būtu nevis kara zaudēšanas cēlonis, bet — gluži otrādi — frontē zaudētā kara atbalsošanās aizmugurē.

Kā tas arī nebūtu, pasaules kara rezultāts ir Versaļas miera līgums; un, otrādi, ar tikpat lielām tiesībām tagad var sacīt, ka šī mierlīguma rezultāts (un arī beigu ievadījums) ir Hitlera vadītā un valdītā Vācija, daudzinātā, trešā valsts, kuras ideologi, savas fantāzijas lidojumā tālu pārspēdami imperiālistiskās Hoencolleru impērijas ideologus, pasludina vācu tautu par "vecā vācu Dieva" izredzēto pasaules valdnieci un sludina drīzu Vācijas virsvaldību pār visām pasaules daļām.

Versaļas mierlīgums ir kompromisu produkts. Kompromiss nevis starp uzvarēto un uzvarētājiem, bet kompromiss šo pēdējo starpā. Kompromisu izstrādājot, nesenie cīņu draugi jau bija kļuvuši sāncenši un sākuši viens otru vērot neuzticīgām acīm.

Strīdoties uzvarētājiem savā starpā par saistībām un reparāciju atmaksām, kādas jāuzliek kopīgi sakautajai Vācijai, konsekventākā, kaut arī visbargākā savās prasībās, bija Francija. Nepilnu piecdesmit gadu laikā tā bija piedzīvojusi divus vācu armijas iebrukumus un vēlējās tiktāl nodrošināties, lai vismaz nākošajos pussimts gados nebūtu jāpieredz trešais. Šā mērķa sasniegšanai Francija vēlējās daudz lielāku Vācijas teritorijas apcirpšanu nekā tas izdarīts Versaļas mierlīgumā. Ja šīs prasības būtu realizētas, tagadējās vienotās Vācijas vietā Eiropai būtu darīšana ar vairākām atsevišķām valstīm un Vācijas kaimiņienes būtu dabūjušas uz šīs viņas teritorijas rēķina lielākus pieaugumus nekā tie, kas iegūti ar Versaļas nolīgumu un kurus tik neatlaidīgi tagad cenšas atgūt jaunā, Hitlera ideju un dogmu apvienotā Vācija.

Franču prasību pretiniece bija Anglija, tā nevēlējās, ka Eiropas kontinentā būtu kāda, par citām kontinenta zemēm militārā ziņā daudz pārāka valsts. Tā baidījās, ka tieši par tādu taisās kļūt Francija. Šī nenovīdība pret Eiropas stiprāko kontinenta valsti ir Anglijas ārējās politikas princips viņas attiecībās ar Eiropu, kuram te palikusi uzticīga nevien Napoleona laikos, bet jau daudz agrāk, kad Beļģija un Holande vēl bija spāņu pasaules impērijas sastāvdaļas.

Tā teritoriālā ziņā Versaļas mierlīgumā uzvarēja Anglijas viedoklis. Franči un poļi neieguva daudzas iekarotās vācu zemes un pati Vācija palika nesadalīta valsts. Toties abas uzvarētājas bija reti vienprātīgas Vācijas apkraušanā tik smagām reparāciju nastām, ka Vācijai bija vai nu jāpaliek uz daudzām paaudzēm par Antantes valstu klaušinieci, par zemi, kuras tautas pūliņu un sviedru labums aiziet citiem.vai arī jāmeklē ceļi, pa kuriem ejot būtu iespējams no šīs vergošanās tikt vaļā.

Vācu izdarītos maksājumus patika saņemt ir angļiem, ir frančiem, bet angļi lūkoja to lietu tā iegrozīt, lai visas apspiestās tautas ienaids grieztos pret Franciju, kas sabiedrojusies ar dažām Centrālās un Austrumeiropas otrās un trešās šķiras valstīm, lūkoja vadīt mūsu pasaules daļas politiku Parīzei patīkamos ūdeņos.

Jau pasaules kara gados vācu tauta bija nesusi ļoti lielus upurus, cerēdama, ka tos ar uzviju atsvērs sakautās Antantes valstu reparāciju maksājumi. Šo cerību vietā Vācijai tagad vajadzēja nest tālāk mazākais tikpat lielu smagumu savu ienaidnieču labā, nemaz nezinot, kad visām šīm nastām pienāks gals.

l\lo tā vācu tauta cieta nevien materiāli, bet arī morāli. Viņai bija aizcirsti vārti uz kolonijām, viņai bija atļauts turēt zem ieročiem tikai tik lielu bruņoto spēku, kāds nelikās bīstams tās uzvarētājiem. No šī atzinuma bija tikai pussolis līdz domai, ka tieši Vācijas militārās varenības atjaunošana ir meklējamais ceļš uz atbrīvošanos un citiem tālākiem, vēl lielākiem mērķiem.

Versaļas mierlīgumu bija parakstījuši Vācijas kreisie ministri; tas bija visai izdevīgs aģitācijas, naidu kurināšanas iemesls grēkos, dēvēja par "slepkavām, kas iegrūdušas armijai revolūcijas dunci mugurā", kad vācu armija mēģinājusi saņemt visus pēdējos spēkus, lai izcīnītu frontē savu lielo, pēdējo un izšķirošo uzvaru. Tā katrs marksists kļuva vācu tautas acīs tās ienaidnieks un nodevējs.

Pirmajos pēcrevolūcijas gados Vācija piedzīvoja saimnieciskus satricinājumus, no kuriem visvairāk cieta vāciskās vidusšķiras, sīkpilsonība un inteliģence. Tieši no šo slāņu vidus ir nākuši visdedzīgākie sekotāji Hitleram un vislielākie rases tīrības karotāji, t.i. žīdu nīdēji. Šī izveicīgā tauta, mēs te runājam par vācu žīdiem, vācu tautas vidū dzīvodama, bija piesavinājusies viņas valodu un kultūru, iekšēji tomēr palikdama puslīdz sveša. Saimnieciskā sabrukuma laikā žīdi mazāk cieta kā paši vācieši, laikus paspēdami pārlekt uz kāda jauna eksistences plosta, kad vecais taisījās grimt. Un tieši tāpēc antisemītisms guva pēckara Vācijā sev tikdaudz fanātisku piekritēju; arī nacionālsociālisti tam ierādījuši plašu vietu savā programmā un praksē.

Visu Vācijas nelaimju lielākajā brīdī, nākot neveiksmei frontē un katastrofai aizmugurē, Hoencollernu dinastijas pēdējais ķeizars bija domājis pirmā kārtā par savas augstās personas glābšanu drošībā. Tas dezertēja, pamezdams Dieva gādībā un revolūcijas ziņā savu zemi un savu armiju. īstam kareivim ir vienmēr pretīgs dezertieris no kaujas lauka. Un kareiviskā vācu tauta šo soli nespēja šai dinastijai piedot. Tāpēc arvien retākas ir palikušas balsis, kas runāja par monarhijas restaurācijas izredzēm Vācijā. Monarhijas galvenie aizstāvji ir lielgruntnieki, ar kuriem Hitlera piekritēju vislielākai daļai — sīkpilsoņiem, eksistences cīņas grūtību māktai inteliģencei un no marksisma atkritušiem strādniekiem , nav un nevar būt pa ceļam.

No visām vācu pilsoniskām partijām vācu katoļu partija (daudzinātais centrs) vissīvāk turējās pretī Hitlera virsvadonības centieniem. Tai bija stipra organizācija, kuras pamati likti jau agrākos gadu desmitos, vēl tajos laikos.kad vecais Bismarks izcīnīja pret katoļiem un viņa centru savu "Kulturkampf". Tas darbs, kas nebija pa spēkam visvarenajam dzelzkancleram, tagad padarīts un viņa veicējs ir dzimis katolis.

Katoļu centra sakaušanas cēloņi ir visai komplicētas dabas, bet galveno lomu te tomēr spēlējušas nacionālā fanātisma ugunis, ņemdamas virsroku pār reliģijas ugunīm, kas katoļu jaunajā paaudzē vairs nebija visai karsta. Tieši vācu jaunatne ir Hitlera karstākā piekritēja, viņa ideoloģijas visspēcīgākais karaspēks.

Kas tad bija Vācijai palicis pāri pēc marksisma garīgā bankrota un viņa vadoņu gļēvās noiešanas pie malas, pēc monarhijas ideoloģijas sabrukuma, pēc sīkstās katoļu partijas sakaušanas? Iekšēji un ārēji vienota vācu tauta, ko eksaltējušas Hitlera nestās idejas un domas, ka vācu nācijai ar ieročiem rokās jāmekle jaunas teritorijas ziemeļrītos un dienvidaustrumos, jāsadragā Francija un jāatgūst visas tās zemes, kas senlaikos vai nesen vēl piederējušas Vācijai.

Tas nozīmē gatavošanos jaunam karam. (Ar to tomēr nav sacīts, ka šis karš sāksies visai drīz.). Viņam un nekam citam domāta Vācijas bruņošanās, ko viņa tagad uzsākusi atklāti, atsacīdamās no Versaļas mierlīguma militārās daļas respektēšanas un paziņodama, ka viņai jau tagad ir atļauta 100.000 vīru reihsvēra vietā piecreiz lielāka armija.

Vācijas bruņošanās nav tikai Hitlera valdības darbs. Šī bruņošanās uzsākta daudz agrāk, iepriekšējo valdību laikā un sabiedrotie to gluži labi zināja. Ka viņi to nav īstā laikā apturējuši (tāda apturēšana no ārienes vēl bija savā laikā iespējama), tas ir angļu un franču demokrātijas liktenīgais nopelns un kādreiz no tā smagi cietīs šīs abas nācijas.

Gatavodamās visām varbūtībām, Vācija veido nevien armiju, tā pārveido ari savu saimniecību visās viņas sfērās, pielaikodama tādam gadījumam, kad Vācijai radīsies frontes visās četrās debesu pusēs un tā pati atkal jutīsies kā ielenkts cietoksnis, kura noturēšanās iespēja atkarājas nevien no karotāju skaita, bet arī pārtikas un munīcijas krājuma.

Tieši šajā virzienā Vācija īsajā Hitlera valdīšanas laikā sasniegusi ļoti daudz. Viņa jau tagad spēj pilnīgi iztikt (neražas gadījumā ar mazu pabadošanos) ar pašas zemkopju saražotu labību. Lopkopībā tā guvusi tādu panākumu, ka gaļas, sviesta un olu imports pakāpeniski krītas un arī te drīz būs sasniegtas pašiztikas normas.

Jau sliktāk ir ar tekstilrūpniecības izejvielām, sevišķi vilnu, bet valdība visiem līdzekļiem sekmē aitkopības atjaunošanos; ar valdības gādību daudzkārt paplašinājušies linu sējumi.

Ar tās pašas valdības ziņu uzkrājas Vācijā metālu rezerves.

Lai rastu darbu un maizi bezdarbniekiem un tuvāko gadu desmitu pieaugumam, Hitlers ķēries pie iekšējās kolonizācijas un nonācis pie pārsteidzoša atklājuma, ka Vācijai ir vairāki miljoni hektāru kultivēšanai noderīgas zemes, kas līdz šim stāvējusi pavisam neizmantota! Speciālas darba jauniešu armijas tagad ved cīņu ar plašajiem Vācijas purvājiem un viršu laukiem. Tāpat notiek lielgruntniecību parcelācija un viņu apmetināšana sīksaimniekiem, kas pa daļai sastādās no cilvēkiem, kuri grib pāriet no pilsētām atpakaļ uz laukiem.

Visi šie sasniegumi veido Hitlera valdības aktīvu. Viņas pasīva ir daudz

nezināmo, no kuru savlaicīgas uzminēšanas atkarīgs Eiropas miers.

Savāds un neparasts ir tas ceļš, pa kuru iedams, Vācijas kanclers nokļuvis savos tagadējos augstumos. Viņa personība lieku reizi pierādījusi, ka, lai kļūtu par tautas vadoni,nav tikdaudz vajadzīgas vispusīgas zināšanas, bet kas cits. Pats galvenais — ticība, nesatricināma ticēšana savai lielajai misijai, nešaubīšanās, ka viss tas. ko vadonis vēl darīs savai tautai, vai pamudina to darīt, nes viņai vienīgi tikai labu. stiprina viņas varenības pamatus un nodrošina nākamo tautas paaudžu nākotni.

Hitlera Vācijas visvarenākais spēks ir vācu tautas slāņus pārņēmusī ticība Hitlera lielajai misijai. Viņa grāmatā "Mein Kampt", kurā rodamas citām tautām nepatīkamas lietas, ir kļuvusi tagadnes vāciešiem par to pašu ticības grāmatu, kā pirms 400 gadiem Lutera tulkotā bībele.

Hitlers ved savu tautu pa jaunu ceļu, kura gals slēpjas nezināšanas miglā. Ko slēpj sevī šī migla, Vācijas uzkundzēšanos citām tautām vai arī mierīgu sadzīvi ar tām, vai arī jaunu katastrofu, daudz smagāku par to, ko nesa 1918. gads? To rādīs nākotne, to pieredzēs, varbūt, vēl tagadējā jaunā paaudze.

SALAZARS

Vēl pirms pieciem gadiem nevienam nebija jausmas, ka Olivers Salazars kļūs par Portugāles valsts dzīves galveno noteicēju. Nesen vēl ārzemēs viņa vārdu nemaz nepazina. Bet katrs, kam gadījās ar viņu tikties un sarunāties, sajuta, ka šis valsts vīrs ir liela personība, kas var atstāt uz citiem cilvēkiem dziļu iespaidu. Kad viņš sāka publicēt savus rakstus, kuri kā nepārvarama straume pāršalca visu valsti. Salazarā varēja saskatīt izcilu vadoņa talantu. Tagad viņa iespaids zemē ne tikai pieaudzis, bet var teikt, ka viņš kļuvis par Portugāles vienīgo faktisko vadītāju un valdītāju.

Portugāle savā ziņa pieskaitāma laimīgām valstīm, jo tā bijusi arvien pasargāta no saimnieciskās krīzes un viņas budžetu vienmēr izdevies sabalansēt. Tikai politiskas cīņas agrāk bija šīs valsts lielākā nelaime.

Salazars ir dzimis zemnieka dēls, tāpat kā gandrīz visi citi pasaules tautu lielākie vadoņi. Viņš mācījies Koimbras augstskolā, kur vēlāk strādāja kā profesors tautsaimniecības politikā un finansu zinātnēs. Ilgu laiku šis īpatnējais vīrs ar stingro un noteikto raksturu nodzīvoja romantiskajā augstskolas pilsētā, nekur neparādīdamies sabiedrībā, jo viņš viss nodevās skaitļiem un Dievam. Zinātne aizņēma visu viņa laiku un godkārība tam pilnīgi sveša. Kaut gan viņš dzīvoja noslēgti, tomēr sekoja valsts dzīvei un lielais zinātņu vīrs stipri cieta, redzēdams nekārtības, kas valdīja viņa dzimtenē.

1926. gada apvērsums nostādīja Portugāles priekšgalā ģenerāli Cērtu, kurš uzaicināja par finansu ministru Dr. Oliveru Salazaru, bet tas drīz vien atgriezās universitātē. 1928. gadā toreizējais republikas prezidents Karmona atkal aicināja Salazaru uz galvaspilsētu. Šoreiz viņš pieņēma finansu ministra posteni, pie kam valdība piešķīra viņam lielāku varu, nekā finansu ministram bijusi līdz tam. 1932. gada jūnijā Salazaru iecēla par ministru prezidentu, bet faktiskais Portugāles vadonis viņš ir jau kopš 3 gadiem. Viņa vara pār Portugāli gan ir ļoti elastīgas dabas: Salazara vadošais princips, viņa paša vārdiem runājot, ir kritiski pētīt, bet toties droši realizēt. Viņš ir cilvēks, kas nepaļaujas varbūtējiem gadījumiem, bet visu dibina uz skaitļiem. Viņš necieš sensācijas un saprot, ka mānīšanās ar skaitļiem nekā laba nedotu. Salazars rīkojas droši un noteikti. Viņš klusi un mierīgi piespiež klusēt politiskās partijas.

Lielais portugāļu tautas likteņu noteicējs dzīvo Lisabonā vienkārši mēbelētā 3 istabu dzīvoklītī, nemīl sniegt intervijas un nerādās sabiedrībā. Par šo cilvēku viņa klusā dzīves veida dēļ varētu teikt, ka tas vada tautas politiku no mūka celles.

Jaunībā politika Salazaru nav interesējusi. Viņa laikabiedri to bija galīgi diskreditējuši. Uz jautājumu, vai politika ir nopietnas aktivitātes cienīga, vai tā spēj dot intelektuālo apmierinājumu, Salazars atbild ar vārda "politika" apskatīšanu.

Ir ekonomiskā politika, finansu politika, starptautiskā politika, koloniju politika u.t.t. Valdība var nodibināties speciālos apstākļos, kā, piemēram, finansiālās krīzes apkarošanai, tomēr parasti tā atrod priekšā jau veselu virkni problēmu, principu un metožu, kuru atrisināšana jāuzsāk. Valdīt — pēc būtības nozīmē pārnest zināmu politiku darbībā, realizēt vai likt realizēties tam, kas ietilpst viņas definīcijā.

"Lai valdītu, jāprot vadīt notikumus un cilvēkus. Cilvēki, saprotams, ir paklausīgi, bet valdīt, realizēt noteiktu zināmu politiku, — tas prasa saprašanos ar lielo pūli. Šī saprašanās var būt apzināta vai neapzināta, izteikta vārdos vai klusuciešot. Saprašanās dažreiz prasa atteikšanos no dažām interesēm nevis celt un citreiz atkal jāaizmirst piedzīvotās netaisnības."

"Politika visumā ir ļoti grūta māksla, parasti cildenāka pēc satura nekā pēc viņas rezultātiem. Bet tie ir viņas rezultāti, kas tai piešķir zināmu nozīmi."

"Politika būtu lieka, ja aiz tās neatrastos valdība un jau uzskaitītie mērķi. Tā būtu pilnīgi bezsaturīga un zaudētu visu cildenumu, ja meklētu sasniegumus pati sevī un nevis tautas problēmu atrisinājumos. Viņa tādos gadījumos atsakās no cīņas ar godkāri un niecīgumu, lai nostiprinātu savu varu un izturību. Tas. kas radies, lai kļūtu par mākslu, pārvēršas virtuozitātē; viņa zaudē savu morālisko saturu un nevis pakalpo tautai, bet pilnīgi ruinē. Bet politika labā nozīmē, kā es to jau uzsvēru," saka Salazars, "ir ne tikai vērta, lai tai veltītu pūles; viņa dod arī pilnīgu intelektuālu apmierinājumu."

Vai varas studijas būtu grozījušas Portugāles tautas vadoņa filozofiskās un sociālās idejas? Salazars apgalvo, ka tās viņu papildinājušas.

Uz jautājumu, vai mūsdienu sabiedrības nepacietība ir saskaņojama ar valdības izturību un vai diktatūra nebūtu tikai starpcēliens politikā, Salazars atbild;

"Sabiedrības nepacietība ir progresa straujās attīstības sekas un liecina, ka viena daļa pilsoņu zaudējusi zināmu stabilitāti."Salazars tomēr tic, ka atrisinājums visam nāks, ka pilsoņi atgūs savu garīgo stabilitāti un stipras varas valdības nodibināsies visur.

Kas attiecas uz autoritāro varu, tad Salazars tic tās pastāvēšanai aiz dažādiem iemesliem: "Liberālā tautsaimniecība, kuras sekas bija neapvaldītā konkurence, tautsaimnieciskā amoralitāte, bezdarbs u.t.t. Šī tautsaimniecība ir mirusi. Es tikai baidos, ka spēcīgā reakcija pret pastāvošām pārmērībām var krist citās pārmērībās, kuras no sociālā viedokļa nebūtu attaisnojamas."

"Politiskās institūcijas, kuras atbilst parlamentārai demokrātijai, sagaida tas pats liktenis. Tikai te uzmanībai jābūt vēl lielākai, lai viena ļaunuma iznīcināšana neļautu ieviesties principiem, kuri būtu nevajadzīgi vai ļauni. Ir pareizi, ka tautsaimnieciskās nekārtības un no tām izrietošās grūtības pasaulē veicina diktatūru nodibināšanos, bet es ticu, ka tās veicinās arī tautu atzelšanu. Es neticu, ka diktatūra būtu politiskā dzīvē iespiedušies starpcēlieni. Mans slēdziens: tie, kuri pretojas šim jaunajam garam un grib atgriezties pie pagājušā, tie ir pārdzīvojuši savu laiku."

Tādi ir Olivera Salazara uzskati par valsts dzīves vadīšanu. Viņa lielais politiķa talants parādījās vispirms 1928. gadā, kad viņš uzņēmās grūto un pārdrošo soli — tikai pašu spēkiem glābt Portugāles satricināto finansiālo stāvokli un naudas kursu. Saziņā ar citiem nacionāli noskaņotiem portugāliešiem, to starpā arī ģenerāli Karmonu, viņš nolēma noraidīt Tautu savienības piedāvāto aizdevumu, kam bija ļoti grūti pildāmi noteikumi.

Kad šis pasākums lieliski izdevās, ūr. Salazars sāka atrisināt vēl lielākus uzdevumus: pārveidot portugāļu pasaules uzskatu un veikt jaunu politiskas uzbūves darbu, radot no Portugāles jaunu valsti, kurā valdītu cieša sadarbība un vienības princips, sākot no ģimenes līdz visas valsts apmēriem. Vienība un vadonības princips ir Portugāles jaunās satversmes pamats, uz kā balstās stipra valdība. Pilnīgi atmesta parlamentārā sistēma. Enerģiskais Salazars ievedis jaunu kārtību, kas vedīs zemi pretīm labiem panākumiem, garīgai un saimnieciskai labklājībai.

KEMALS

Pirms 25 —30 gadiem Eiropā vai katram laikrakstu lasītājam bija zināms, ko nozīme "Slimais vīrs pie Bosfora" un "Augstā Porta", jo šos abus apzīmējumus toreiz varēja diezgan bieži sastapt avīžu slejās.

Šis šķietami nedziedināmais slimnieks, ne mirējs, ne dzīvotājs, bija — Turcijas impērija un par savu eksistenci tā varēja pateikties vienīgi viņas vājumam. Viņas vājums bija tik liels, ka Turcijas likvidācija bija — teorijā — viegli īstenojama jebkurai tās kaimiņu lielvalstij, praksē — gandrīz nepaveicams uzdevums, jo Turcijas mantojumu lielvalstis nevēlēja nevienai no sava vidus, bet par viņas sadalīšanu tās nespēja savā starpā vienoties. Sevišķi Anglija ar Krieviju, šīs vecās sāncenses Tuvajos, Vidējos un Tālajos Austrumos. Ne viena, nedz otra no tām nevarēja novēlēt savai konkurentei tiešu vai netiešu virskundzību pār Dardaneļiem un Bosforu, un tāpat pār Turcijas zemēm Rietumāzijā.

Izmantodama angļu un krievu sacensību, Vācija pirms pasaules kara centās izveidot no Turcijas sev netiešu vasaļvalsti, to saistīdama pie Berlīnes politikas vadošām līnijām nevien ar sadraudzības saitēm, bet arī ar Turcijas ģenerālštāba piesātināšanu vācu virsniekiem un ar dažādu saimniecisku koncesiju iegūšanu, kuru bija tik daudz, ka Turcija jau taisījās palikt par neoficiālu Vācijas koloniju.

Pašas vecas Turcijas likteņa noteicēji, sevišķi sultāns Abduls Hamids, prata šo lielvalstu sacensību ap slimās impērijas gaidāmo mantojumu veikli izmantot. Un pat tādā veidā, ka šīs sāncenses laiku pa laikam bija spiestas sagādāt Bosforas slimniekam ārējus aizņēmumus, lai viņš nebankrotētu no jauna, kā tas jau bija šad un tad noticis. Tā vecā Turcija dzīvoja pa lielai daļai pateicoties nevien savam vājumam, bet arī saviem lielajiem parādiem. Tas nav paradokss, bet patiesība: arī pie mums, Latvijā, demokrātijas šķīdoņa laikā nav trūcis cilvēku, kas pratuši dzīvot diezgan labas dienas vienīgi pateicoties saviem daudzajiem, vai visās bankās sataisītiem parādiem. Tādiem cilvēkiem nevarēja ļaut vienkārši nobankrotēt viņu iespaidīgie žiranti un banku ļaudis, kas reiz jau bija sapinušies ar šo cilvēku vekseļiem.

Vecās Turcijas vairs nav. Uz viņas drupām atdzimusi jauna nacionāla republika, kuras robežas visumā sakrīt ar turku tautas etnogrāfiskās teritorijas robežām. Šī jaunā Turcija gan ir savas trīs reizes mazāka par to sultāna valsti, kura iestājās pasaules karā karotāju skaitā kā Vācijas sabiedrotā un pazaudēja šo karu līdz ar Vācijas ķeizarvalsti. Tomēr par jauno Turciju var droši teikt, ka viņa ir vismaz trīs reizes stiprāka nekā bija vecā.

Šīs jaunās valsts stipruma avots meklējams nevien pašu turku tautas spējās, starp kurām pirmās vietas jāierāda kareiviskam garam, apbrīnojamai izturībai un mīlestībai pret tēvzemi (viņas lielo daļu sastāda Mazāzijas pasausie stepju klajumi). Ar visām šīm izcilām īpašībām turku tauta būtu aizgājusi bojā, ja liktenis šai daudz cietušajai nācijai nedotu par atdzimšanas ceļa rādītāju un vadoni vienu no visspilgtākiem vīriem jaunāko laiku vēsturē. Vadoni ar tālredzīgu skatu un dzelzs gribu — Mustafu Kemalu, kam pateicīgā tauta par viņa uzvarām karos ar ārējiem ienaidniekiem devusi uzvarētāja (Gāzi) vārdu. Par viņa pārējām uzvarām, kas gūtas dzīves atjaunošanas frontē, viņš izpelnījies "Turcijas tēva" (Ataturka) nosaukumu, kurš tagad palicis par viņa ģimenes vārdu.

Uzvarētājs un tēvijas tēvs, tie ir skaistākie godināšanas vārdi, ko tauta var dot cilvēkam, kurš nācis no viņas vidus un savu asins un valodu brāļu labā tik daudz darījis. Patiesi, šos godinājumus Mustafa Kemals godam pelnījis, paglābdams savu tautu no pakļūšanas citu nāciju aizbildniecībā un vecās sabrukušās Turcijas vietā uzceldams savai tautai jaunu, gan mazāku, bet toties stiprāku un laimīgāku namu. Tiešām, viņš ir tagadējās Turcijas tēvs un pie tam šī vārda visdziļākā nozīmē.

Šis vīrs, kas no mātes puses ir turku zemnieku dzimtas atvase, no tēva puses karotāju cilts pēctecis, ir bijis kareivis no savas jaunības. Jaunekļa gadi un vīra gadi tam aiztecējuši cīņās, pārbaudījumos un grūtībās. Vērojot Kemala biogrāfijas lapaspuses, lasītājam brīžiem izliekas, ka dzīve savā laikā darījusi šim cilvēkam tik daudz pāri tieši tāpēc, lai viņu norūdītu. Tā labs kalējs daudzas reizes rūda tēraudu, no tā taisīdamies pagatavot labu zobenu. Un Mustafa Kemals ir bijis labākais zobens savas tautas labā ģēnija rokās.

Kā karavīru mēs redzam Kemalu cīnāmies jau pirms pasaules kara, pret itāliešiem ziemeļu Āfrikā; taču viņa slavas vainags gūst daudz lielāku spožumu cīņās pret angļiem, Gallipoli pussalā. Tas ir galvenokārt Mustafa Kemala nopelns, ka Dardaneļu šturmētājiem pasaules karalaikā neizdevās iekarot šos Turcijas vārtus, aiz kuriem atveras visīsākais ceļš uz Konstantinopoli. Kad angļi jau bija ieņēmuši tā svarīgākos punktus, Kemals pretuzbrukumā atspieda viņus atpakaļ.

Šais cīņās, kurās izaugusi Kemala karavadoņa slava, viņš parādās nevien kā labs kaujas apstākļu apsvērējs pie ģenerālštāba kartes. Viņš nav kabineta karavīrs, bet pirms katras kaujas pats personīgi iet izlūkos un, sākoties kaujai, vienmēr ir cīņas ugunī, vezdams tajā gan triecienbataljonus, gan palīgā atsauktās rezerves. Viņš ir ideāls karavadonis, kurš prot nevien vadīt kaujas, bet arī personīgi viņās līdzi cīnīties. Šai ziņā viņš rada Napoleonam viņa jaunības dienās, kad tas vēl nebija ticis par franču ķeizaru. Aktivitāte par visām lietām, paša karavīra uzņēmība un attapība tāda ir vienmēr bijusi Kemala devīze, stājoties kareivju priekšgala.

Šai ziņā Kemals ir galējs pretstats tūļīgajiem vecās Turcijas pašām (ģenerāļiem), kuriem savukārt tik ļoti līdzinājās cariskās Krievijas karavadoņi. Te Kemals ir rietumeiropietis caur un cauri un tāpat viņā nevar nekā saskatīt no austrumnieku īpatnējās pasivitātes. Viņš nekad nav apmierinājies ar izsapņošanos vien par lietām, kas pa pusei tikai sasniegtas; viņa neatlaidība, ar kādu tas tiecas pretī sava mūža mērķim, savas tautas un viņas valsts atdzimšanai, atgādina fanātiķa dedzību. Bet reizē viņš ir realitātes cilvēks, kam sveša jebkāda dzīšanās pakaļ utopijām. Viņam ir ugunssirds, bet ledusauksta apsvērēja galva; karaskolā Kemals tāpat kā lielais korsikānis — ir bijis savas klases labākais matemātiķis.

Šīs auksta apsvērēja spējas viņš parāda arī vēlāk, kā kareivis un politiķis.

Viņam ir apbrīnojamas spējas ar nekļūdīgu pareizību vienmēr uzminēt faktoru, gadījumu un iespēju iekšējo vērtību un no tā secināt, kas jādara un kā. Ir tiesa, Kemalam viņa grūtajā jaunās Turcijas uzcelšanas darbā ir daudzas reizes līdzējusi arī laime, apstākļu sagadīšanās un pretinieka tuvredzība, dodamas viņam iespēju izkļūt no stāvokļa, kurš tiešām liekas bez izejas. Taču tik bieži laime mēdz smaidīt tikai vīriem, kas droši griež krūtis pretīm arī nelaimei.

Kemala kā valstsvīra stiprā puse ir tā, ka viņš labi pazīst savu austrumniecisko tautas brāļu mentalitātes slepenākos kaktiņus, bet viņam pašam nav neviena no tipiskajiem austrumnieku mīnusiem. Ar to arī izskaidrojams Kemala reformu aukainais temps, kurš liekas brīžiem par strauju pat eiropietim. Kemals zina, ka viņa straujums sekmē tā uzvaru, jo bez pirmā brāziena lielā straujuma, kam jāieved lietas plašā un dziļā gultnē, pašas labākās reformas var apstāties pusceļā. Viņš steidzas vispirms veidot formu un pēc iespējas drīz, lai vēlāk, jau lēnākā un mierīgākā gaitā, aizpildītu šo formu ar saturu.

Sava politiķa gaitu sākumā Kemals ir jaunturku partijas biedrs, uzticīgs viņas loceklis, bet nespēlē šai organizācijā izcilu lomu. Viņam ir pretīga jau pati kliķu būtība, akla padošanās noslēpumainās "vienības un progresa" komitejas direktīvām, sekošana cilvēkiem, kas slēpjas tumsā un par kuriem neviens nezin, kas viņi patiesībā ir. Viņa taisnais prāts, viņa tēvzemes mīlestība saceļas pret egoistisko oportūnisma politiku, kurai seko daudzi "vienības un progresa" locekļi. Un tā viņš drīz šķiras uz visiem laikiem no politisko kliķu sistēmas, arī sabrukuma dienās nesekodams nevienam no daudzajiem aicinājumiem — piedalīties kādas kliķes vai partijas dibināšanā.

"Mums nav vajadzīgas jaunas partijas, mums vajadzīga tautas vienība", viņš saka draugiem un ienaidniekiem. Viņš gaida glābiņu no vienotas tautas, iet pie tās.

Šis gājiens, kas ievada Turcijas atdzimšanu, sākās ar Kemala ierašanos pēc pasaules kara beigām Mazāzijas ziemeļos. Viņš te atbraucis ar Antantes komisāru atļauju un kā sultāna sūtīts ģenerālis, kam uzdots pabeigt turku armijas demobilizāciju. Tās vietā viņš stājās pie savas tautas bruņoto spēku atjaunošanas.

Jau tanī laikā Kemalam ir skaidra izpratne par lietu stāvokli un tikpat skaidrs mērķis: vienotās turku tautas republika. Viņš apzinās, ka Turcijai jāatbrīvojas no teokrātijas važām, jo līdz tam sultāna valsts ir reizē arī musulmaņu baznīcas valsts.Viņa iecerētai jaunajai, nacionālajai Turcijai tāpat nav pa ceļam ar Envera plāniem par visu turkiem radniecīgu tautu apvienošanu. Savā laikā izsūtīts uz Sīriju, viņš pārliecinājās, ka turienes arābi gan ir kalifāta piekritēji, bet reizē apzinās, ka tie būs vienotās turku valsts pretinieki. Un tā viņš nonāk pie slēdziena, ka vienīgais glābiņš ir republika, baznīcas šķiršana no valsts, aprobežošanās ar turku apdzīvoto Anatoliju un šīs zemes iztīrīšana no svešiem elementiem. Ceļš, kas ved uz šo mērķi, ir ļ turku tautas nacionālās apziņas atmodināšanas ceļš.

Tālākie notikumi atgādina saistošu grandiozu drāmu, kas rāda Turcijas t augšāmcelšanos. Austrumanatolijas pilsētās Erzerumā un Sivasā sanākušie kongresi faktiski izveido Turcijai jaunu, tautas valdību, bet visa viņa rīcība uz ārieni vēl norisinās leģitīmisma robežās un zem kalifāta sargāšanas, sabiedroto sagūstītā sultāna atbrīvošanas devīzes.

Šī jaunā, gan faktiskā, bet pagaidām vēl neoficiālā Turcijas valdība drīz pārceļas uz Ankaru (veco Angoru), kas atrodas Anatolijas stratēģiskajā un ģeogrāfiskajā centrā. !\lo šejienes jāvada vienā un tai pašā laikā cīņas veselās trijās frontēs: rītos pret armēņu karaspēku, kurš grib izplatīt Armēnijas valsts robežas tālu uz vakariem; dienvidos — pret frančiem un viņu draugiem Kilikijas armēņiem, vakaros — pret grieķu armiju. Šīm pretējām frontēm piebiedrojušās arī iekšējās frontes, kuras sakurinājusi Ankarai naidīgā vecā Konstantinopoles valdība, uzkūdīdama kurdu un lažu kalniešus uz partizāņu karu pret turku nacionālo kongresu.

Šīs cīņas ārējās un iekšējās frontēs jāved gandrīz tukšām rokām, ar vecās armijas atliekām, kuru rīcībā ir tikai daži lielgabali. Šiem karavīriem ir viena šautene ik pa diviem, toties liela sajūsma un uzticība tautas vadonim. Neatlaidīgā darbā liekot visus spēkus, izdodas no armijas drupām saformēt jaunus pulkus un ar kontrabandistu palīdzību, — Antantes flotes neļauj ievest ieročus — apgādāt ar nepieciešamāko karamateriālu. Reizē ar šiem regulārajiem pulkiem jāreformē un jāraida cīņās partizāni, lai tie sīkajos geriļas karos nogurdinātu pretinieku pirms regulārās armijas uzbrukuma.

Tanī pašā laikā nemitīgā rīvēšanās ar Konstantinopoles valdību pieņem arvien asākas formas. Sultāna valdība vispirms pasludina Kemala misiju Anatolijā par izbeigtu, tad viņu pašu par izslēgtu no armijas un beidzot tam aizmuguriski piespriež nāvessodu.

Kemals klusēdams saņem šīs ziņas un klusēdams strādā tālāk savu darbu, pēc iespējas tikai lūkodams aizkavēt ziņu izplatīšanos zemes iekšienē, jo mazdūšīgo un šaubīgo netrūkst arī Mazāzijā.

Tādā veidā, pēc ārkārtīgi grūtas spēku savākšanas zemes iekšienē un nemitīgās cīņas ar ārējiem ienaidniekiem, dzimst jaunā Turcija. Līdz beidzot pienāk lielais acumirklis, kurā Kemals, ievadīdams sakauto grieķu armijas vajāšanu, var sacīt saviem karapulkiem:

"Kareivji! Jūsu mērķis tagad ir Vidusjūra!"

Kemala pulki iztrenc grieķus no Mazāzijas un līdz ar to sabrūk grieķu—angļu mēģinājums ar varu izvest dzīvē Sevras līgumu, kuru Antante noslēgusi ar sultāna valdību un kuru neatzīst nacionālā Ankaras valdība. Visi nolīgumi par Anatolijas sadalīšanu minoritāšu valstīs, mandātzemēs un interešu sfērās tagad izjūk un Kemala uzticības vīrs Ismets slēdz ar sabiedrotiem jaunu, Turcijai patiesi pieņemamu mieru Lozannā.

Ticis galā ar ārējiem ienaidniekiem, Kemals stājās pie savas tautas un viņas jaunās valsts pārveidošanas darba. Viņš šķir valsti no baznīcas, reformē skolas, atbrīvo turku sievieti no harēma verdzības, reorganizē tiesas, dodams Turcijai jaunu likumu kodeksu. Rada modernu armiju, attīra turku valodu no svešvārdiem, ieved latīņu alfabētu.

Pabeidzis valsts organizācijas uzbūves darbu, Kemals stājās pie Turcijas saimniecības jaunbūves, piegriezdams galveno vērību lauksaimniecībai un tām rūpniecības nozarēm, kuras patērē kā izejvielas pašu zemes produktus. Arī šai sfērā viņš paliek uzticīgs savam paradumam, skatīties reāli uz lietām un nesniegties pēc nesasniedzamā. Viņš nedomā tik daudz par ārējiem tirgiem, kā par pašas Turcijas iekšējā tirgus pildīšanu viņas ražojumiem. Tātad galvenais mērķis — neatkarība no ārzemju tirgiem un ārzemju fabrikātiem.

Viņš nedomā apgādāt Turciju ar lielindustrijas ķēniņiem pēc rietumu parauga. Kemals rūpējas pirmā kārtā par turku strādnieku un zemnieku eksistences nodrošināšanu. Visu pasugu starpnieki tā valsts uzbūvē ieņem pēdējo vietu.

Saimnieciskā neatkarība ir tā bāze, uz kuras Kemals tiecas būvēt jaunās Turcijas ārējo politiku. Arī te viņš ir un paliek reālpolitiķis.

Turcijas ārpolitikā spēlē izcilu lomu viņas attiecības ar dažām tuvākajām lielvalstīm. Ar Krieviju, kurai sauszemes robeža ar turku valsti un ar Itāliju, kurai pieder Dodekanesa, daļa Arhipelāga salu, kas cieši klāt pie Mazāzijas dienvidrietumu piekrastes, un kara gadījumā var kļūt par bāzi itāļu armijas operācijām pret Turciju.

Jau pašā jaunās Turcijas eksistences sākumā Ankaras valdībai rodas kopējas intereses ārpolitikā ar jauno Krieviju, pirmā kārtā — angļu imperiālisma atvairīšanu. Krievija ir pirmā no lielvalstīm, kas atzīst Kemala valdību. Krievija grūtos brīžos palīdzējusi Turcijai arī ar ieročiem un munīciju, tanī pašā laikā gan ļaudama 3. Internacionālei sūtīt uz Kemala valsti savus aģentus un aģitatorus. Kemals arī te paliek uzticīgs reālpolitikas principam: ņem to, kas derīgs, un tiec vaļā no tā, kas nederīgs. Viņš labprāt pieņem ieroču sūtījumus, bet aģentus liek pakārt.

Šī spēle ir tā turpinājusies ilgāku laiku, līdz Krievija noskārtusi, ka Turcija nav komunisma propagandai noderīga zeme. Šis konstatējums, pie kura beidzot jānāk Maskavas politiķiem, tomēr nesabojā abu valstu attiecības, jo viņām abām ir kopēja ienaidniece — Anglija.

Briesmas apvieno pat neuzticīgus draugus un arī Maskavai ir izdevīgāk, jo Melnās jūras vārti atrodas Turcijas rokās: daudz sliktāk būtu, ja Dardaneļus un Bosforu pārvaldītu vai tieši Anglija pati, vai no viņas saimnieciski atkarīgā Grieķija. Rietumu lielvalstīm naidīgās padomju valdības atrašanās Krievijā pie varas ir Turcijai savukārt garantija, ka Maskava ar šīm rietumu valstīm nesapratīsies par Turcijas dalīšanu, kā to Pasaules kara sākumā bija paspējušas jau izdarīt Antantes valstis.

Gluži citādas dabas ir Turcijas attiecības ar Itāliju. Iestādamās Antantes valstu saimē, Itālija bija dabūjusi zināmus solījumus, zīmējoties uz teritoriāliem ieguvumiem Mazāzijā, Smirnas un Adalijas rajonos. No Smirnas rajona itāļiem drīz nācās atteikties par labu grieķiem, kurus vēlāk ietrieca jūrā Kemala armija. Nekas neiznāca arī no itāļu nodomiem Adalijā, Anatolijas dienvidos, jo angļi un franči, dabūjuši katrs savu daļu laupījuma (pirmie Mosulas naftas laukus, otrie Sīriju), atteicās atbalstīt itāļu pretenzijas. Itālijai vajadzēja piekāpties, vismaz pagaidām, j un noslēgt ar Ankaru neitralitātes līgumu. Viņš tomēr nespēja galīgi izklīdināt turku aizdomas un tie joprojām palika neuzticīgi un atturīgi iepretīm visiem, diezgan labi maskētiem itāļu mēģinājumiem nodibināt savu hegemoniju pār Vidusjūras austrumu daļu.

Kā pretgājiens šīm itāļu kombinācijām bija Balkānu Antantes nodibināšanās 1934. g. Turcija ir šīs Antantes ierosinātāja. Viņa ir pret jebkādiem robežu grozīļumiem savās kaimiņu zemēs, sevišķi Balkānos, kur itāļu jaunie draugi bulgāri joprojām nebeidz cerēt, ka tiem kādreiz izdosies atgūt serbu un grieķu atņemtos un turku paturētos novadus, kurus bulgāri uzskata par savas etnogrāfiskās teritorijas sastāvdaļu.

Patiešām, Balkānu antante, kuru Dienvidslāvija vieno ar Mazo antanti, ir tik nopietns spēks, ka Itālija atzinusi par labāku meklēt šī spēka draudzību, pati manīdama veidojamies jaunus draudus no Alpu puses. Tā Kemala vadītā Turcijas ārpolitika ir izrādījusies pareiza un lieku reizi attaisnojies princips, ka nav labi mazai valstij draudzēties ar lielvalsti. Daudz labāk ir, ja sadraudzējas mazas valstis, kurām ir kopējas intereses, un veido valstu bloku, kurā visas dalībnieces jūtas kā līdzīgas. Šai ziņā Balkānu antantei ir šis tas kopējs ar Baltijas valstu jauno trejsavienību.

Kad Kemalam tas bija izdevīgi, viņš nav atteicies uz brīdi iet kopēju ceļu arī ar Itāliju, kura nenovēlēja frančiem palikšanu viņu okupētajā Kilikijā, Sīrijas ziemeļos. Kad to prasīja kopējas intereses un kopējas briesmas no Itālijas iespaida pieaugšanas, Kemals prata meklēt un arī atrast saprašanos ar vecu veco Turcijas ienaidnieci Grieķiju.1935. g. agrā pavasarī, izceļoties plašai dumpja kustībai Grieķijā (ir aizdomas, ka šī dumpja vadoņi bijuši Itālijas draugi), bulgāri bija kā spārnos. Bet Kemals tūliņ sāka koncentrēt pie Bulgārijas robežām savas divīzijas, likdams manīt Sofijas valdībai, ka turku karapulki tūliņ iebruks Bulgārijā, ja bulgāri lūkos iebrukt Grieķijā. Tā senā karu cēlēja Turcija, šogad paglāba Balkānus un,varbūt, arī vēl citas Eiropas malas no jauna kara ugunīm.

Līdzšinējais, samērā izdevīgais Turcijas stāvoklis starp lielniecisko Krieviju un fašistisko Itāliju var ar laiku mainīties, par ļaunu Angorai. Tas ir tad, ja arī Itālija kļūs par aktīvu locekli pret Vāciju vērstā valstu savienībā, kuras pamatu licēja ir Francija, Čehoslovākija un Krievija. Tak tās vēl ir nākotnes perspektīvas.

Visai aktīva ir Turcijas politika pašā Rietumāzijā. Tiesa, arābi nevar Kemalam piedot kalifāta atcelšanu, bet viņi spiesti negribot respektēt šo tālredzīgo un cieto vīru, kurš izglābis savu tautu un, atjaunodams savu valsti, tai devis jaunu spožumu. Kemala vadītā Turcija kļūst par sekošanas cienīgu paraugu arī citām Rietumāzijas tautām, nevien arābiem. Arābu zemes Āzijā patlaban gan sašķeltas vairākās atkarīgās un neatkarīgās valstīs, bet šai tautai vairs nav sveša apvienotas nacionālas valsts ideja.

Par šīs idejas realizētāju var kļūt vahabītu karalis Ibn Saūds, kurš jau paspējis iekarot neoficiālo Anglijas vasaļvalsti Hidžāzu līdz ar musulmaņiem svētajām Mekas un Medīnas pilsētām un tāpat pakļaut sev Asiras emirātu, kurā centās nostiprināties itāļi. Britu impērijas dzīvības artērijai blakus, tieši līdzās svarīgajam angļu sauszemes un jūras ceļam uz Indiju, iesāk veidoties stipra un nacionāla arābu valsts, kas ar laiku kā magnēts sāks vilkt sev klāt citas arābu zemes. Arī Palestīnu, kuras arābus tik ļoti kaitina Anglijas protežētā žīdu ieceļošana.

Šī arābu atmoda nenotiek bez netiešas Kemala līdzdalības un viņa iespaids Rietumāzijā sniedzas līdz pat Indijai. Par spīti viņa vienaldzībai ticības lietās musulmaņu tautas skatās uz Kemalu kā savējo, kā paraugu, kas cēlies no pravieša kalpu vidus. Par Kemala sasniegumiem jūsmo pat Austrumturkestānas musulmaņi.

Kemala ārpolitikas mērķis ir Rietumāzijas tautu antante, kurā bez Turcijas piedalītos vēl Persija, Afganistāna, Iraka un pārējās arābu valstis. Šī mērķa sasniegšanai Kemals nodibinājis labas attiecības ar Bagdādes un Teherānas valdībām.

Šis musulmaņu valstu bloks var kādreiz kļūt nepatīkams nevien Anglijai, atstādams savu iespaidu uz Indijas musulmaņiem, bet arī Padomju Krievijai. Bet

Turcija, reizē būdama Rietumāzijas antantes un Balkānu antantes locekle, varēs justies droša no visām pusēm un spēlēs pasaules politikā vai tikpat lielu lomu, kā sultāna lielvalsts viņas senākās varenības laikos.

Tiktālu ir jau aizvadījis savu valsti Gāzi Mustafa Kemals Ataturks, šis kādreizējais Monastīras karaskolas audzēknis. Viņš ir sasniedzis augstāko, pēc kā īsts vīrs var tiekties zemes virsū — viņš kļuvis savas tautas glābējs un vadonis, viens no spilgtākiem vīriem šajā vēstures posmā, kurā mēs patlaban dzīvojam un kura vārds ir vadoņu laikmets.

ĢENERĀLIS BALODIS

Ģenerāļa Jāņa Baloža dzimtene ir Tālava jeb Ziemeļvidzeme. Viņš cēlies no šīs senās karotāju zemes paša centra, no Trikātas. No tālaviešu vidus nākuši senās Latvijas lielākie kauju varoņi. No šīs pašas karotāju zemes cēlies arī slavenākais jaunās Latvijas karavadonis, kam bijis lemts vadīt latvju karavīrus no uzvaras uz uzvaru, līdz kļuva brīvi mūsu zemes dienvidi un rīti un droši nostājās uz kājām latvju tautas valsts.

Trikātas pagastā pie Abulas upes atrodas Vēžnieku mājas, kurās 1881. g. 21. februārī piedzima jaunās Latvijas lielākais karavīrs. Tā ir vieta ar reti skaistu apkārtni; birztalas un lapu koku puduri te mijas ar laukiem un pļavām, un apvāršņa malu noslēdz iezilgans mežu loks.

Baloža dzimta mājojusi šai sētā jau no XVII gs. beigām, tepat pieredzējusi daudzinātos zviedru laikus, pārlaidusi lielā krievu kara gadus un pēc svešu sirotāju aiziešanas atkal nākusi no meža paslēptuvēm atpakaļ savas cilts ligzdā. Ne karš, ne mēris, ne bads nav spējuši izraut šo zemnieku dzimtu no viņas mājām tik cieši, ka tā zaudētu sakarus ar viņas sentēvu artiem laukiem, nerastu ceļu uz savu tēva sētu atpakaļ. Par daudz cieši šī dzimta saaugusi ar savu zemi, ar to Latvijas zemes daļu, kas viņas mantojums.

Šais savas cilts sētā ir izaudzis nākamais ģenerālis un ceļš uz senču mājām viņam bijis mīļš vienmēr. Tā ērglim, kas paradis šķelt spārniem mākoņus un gaisu, neapnīk uzmeklēt to veco meža pļavas ozolu, kura zaros ietaisītā lizdā viņš pirmo reizi ieraudzījis debesu zilumu.

Baložu ģimenē valda gaišs miers un cieša draudzība. Šīs latviskās labsirdības atmosfēra ietekmē arī nākamo karotāju un savu cēlo cilvēcību viņa sirds nav zaudējusi it nekad.Tā ir un paliek pilna latviska gaišuma, kas staro pretī no ģenerāļa acīm un vaibstiem, kad pēkšņā smaidā atplaukst viņa seja. Šī seja, kas ar savu vareno profilu un plato stratēģa zodu viņu dara izskatā līdzīgu senlatvju virsaitim.

No senču sētas Jāņa Baloža gaitas iet uz Trikātas draudzesskolu un tur šis lauku zēns, pirmo reizi iziedams ārpus ģimenes atmosfēras, nokļūst tautiskās atmodas laika gaisā, kas pilns dziņu meklēt atkarības laikos piemirstos ceļus no latvju tautas brīvās pagātnes uz tikpat brīvu nākotni.

Šīs skolas dvēsele ir skolotājs Mūrnieks, liels nacionālists, kas cenšas audzināt savus audzēkņus Ausekļa un Kronvalda garā. Abi lielie tautas modinātāji, kurus ģenerālis mācījies cienīt jau zēna gados, palikuši viņam visu mūžu mīļi.

Šai skolā, kuras klasēs aiztecējuši septiņi Baloža mūža gadi, viņš dabūjis nacionālā gara ietekmi, kas to vada visās viņa turpmākās mūža gaitās. Dienot krievu armijā, zem krievu virsnieka tērpa joprojām pukst dedzīga latvju nacionālista sirds.

Kurp arī neaiznes Balodi viņa dienesta gaitas, visur viņš cenšas uzturēt ciešu kontaktu ar savu tautu, ar viņas dzimteni.

Baloža vecāki ir mazturīgi, vectēva mājas pieder tēva vecākajam brālim un draudzesskolas gadiem ejot uz beigām, zēnam jāsāk domāt, kā viņš tiks pasaulē uz priekšu.

Dēla mācībām vidusskolā vecākiem trūkst līdzekļu un pēc skolotāja Mūrnieka padoma Balodis izvēlas karavīra gaitas. Caur savvaļnieka gadiem uz karaskolu,— tāds ir viņa turpmākais dzīves ceļš pēc draudzes skolas beiguma.

Šim jauneklim, kas pilns dziļi nacionāla gara, gribētos katrā ziņā tikt tādā pulkā, kas atrodas Latvijā. Taču Krievijas kara ministrija turas pie principa, ka sveštautieši pēc iespējas jāšķir no viņu dzimtenes un Balodis spiests izvēlēties sev pulku ārpus Latvijas. Viņš izvēlas Latvijai tuvāko zemi Lietuvu un kļūst savvaļnieks kādā Kaunas garnizona pulkā. Te viņš sākumā dien kā kareivis, bet šim dienestam ir arī savas labās puses: nākamais ģenerālis, sākdams karavīra karjeru no paša gala, pats izbauda visus kareivju priekus un bēdas. Varbūt tieši tāpēc arī viņam tik tuvi vienmēr bijuši tieši vienkāršie kareivji. Kad bijušais virspavēlnieks atkal nāk ciešākā kontaktā ar mūsu armijas pulkiem, viņam uzreiz atdarās visu sirdis un neliekuļota ir viņam veltītā kareivju uzticība. Šie lauku un pilsētu zēni instinktīvi mana — bez visām biogrāfisko datu zināšanām — ka ģenerālis iznācis no viņu pašu vidus, bijis viens no viņu skaita, un — pats galvenais — nav šos laikus aizmirsis.

Tā, līdzīgi slavenajiem Napoleona maršaliem. Balodis sācis savu karavīra karjeru ar šauteni rokās un mantusomu pār plecu. Beidzis kareivja un kaprāļa gaitas. Balodis iestājās Vilnas karaskolā. Šī skola, kurā valda ļoti stingra disciplīna, devusi mūsu armijai labu tiesu viņas vecākās paaudzes virsnieku. Viļņas karaskolā, kas atrodas samērā netālu no latvju zemes robežām, kadeti—latvieši nezaudē kontaktu ar dzimteni. Satikdamies savā starpā, tie runā latviski, runā par savu tautu un viņas likteni senās un nesenās dienās. Viļņā ir arī neliela latvju kolonija un kadeti ar to nodibina ciešas saites. Svētku brīvlaikā, ja dabūts atvaļinājums, var aizbraukt uz Latviju, apciemot tēvasētu. Kādā no šiem braucieniem Balodim iznāk sastapšanās, kuras iespaids tam palicis visu mūžu dvēselē.

Daugavpils stacijā, gaidīdama vilcienu uz Rīgu, Viļņas kadetu grupa sarunājas latviešu valodā. Pie viņiem pienāk vecs virsnieks ar kuplu bārdu un arī sāk sarunāties latviski. Tas ir dzejnieks Andrejs Pumpurs, Lāčplēša garīgais tēvs. Šķirdamies no kadetiem, sirmais tautas dzejnieks, tos svētīdams, saka:

"Lai jūs būtu kur būdami un jums klātos kā klādamies, nekad nekaunaties atzīties, ka esat latvieši."

Dziļi simboliska ir šī tikšanās: dzejnieks, kas rakstījis "Lāčplēsi", svētī jaunu karavīru. Tas dienās kļūs Lāčplēša kavalieru vadītājs viņu kauju gaitās un pateicīgā tauta par tām viņus vēlāk godinās ar šī varoņu ordeņa nozīmi.

Pēc karaskolas beigšanas Balodim izdodas dabūt vietu pulkā, kas stāv Daugavpilī, tātad jau Latvijas teritorijā. Daugavpils latviešu sabiedrības centrs ir vietējā latviešu biedrība, kurā bieži redz arī Balodi

1904. g. sākās Mandžūrijas karš un uz Tālo Austrumu fronti dodas arī Baloža divīzija. Ziemas salā tā iet kaujās ar japāņiem un šai karā, kurā sāk bālēt krievu ieroču vecā slava, Balodis paša acīm pārliecinās, cik varens pretinieks ir nacionāla gara pilns karavīrs. Tādi karavīri ir japāņi, kas atkāpšanos uzskata par negodu un turas līdz beidzamam.

Atkarojot japāņiem kādu ciemu, Baloža rota iet durkļu triecienā; japāņi to saņem rokas granātām un arī durkļiem, un kāda japāņu kareivja sviestas granātas šķembele Balodi smagi ievaino rokā un plecā. Ievainojums ir tik nopietns, ka daļa ārstu pat izsakās par rokas amputāciju. Beidzot tomēr izdodas iztikt bez šīs kropļojošās operācijas; 1905. g. vasarā Balodis dabū slimības dēļ ilgāku atvaļinājumu un atbrauc Rīgā.

Viņš tagad jau ir rūdīts karavīrs, kas redzējis tuvcīņu un tālcīņu, pats bijis durkļu kaujās, ticis ievainots. Viņš redzējis, ko spēj karapulki, kas apzinīgi cīnās par savu valsti, un jaunajam virsniekam neatlaidīgi nāk prātā salīdzinājums.ka droši vien tikpat pašaizliedzīgi cīnītos par savas tautas zemi arī latviešu karaspēks.

1905. g. rudenis Rīgā ir vētrains, revolūcijas tuvošanās jausmu pilns. Nacionālais entuziasms, kaut arī sociāldemokrāti tam cenšas uzspiest savas partijas zīmogu, sit Latvijā augstus viļņus; tauta tiecas nokratīt muižnieku privilēģiju važas un krievu varas pinekļus. Jaunais latvju virsnieks, kam slimnieka bālums vēl sejā, ar klusu prieku vēro savas tautas pašapziņas augšanu. To pašu sajūsmu, kas staro citu latvju jaunekļu acīs, viņš sajutis savā sirdī jau draudzesskolas laikos, kad skolotājs Mūrnieks saviem audzēkņiem stāstījis par Ausekļa pravietojumiem, par Kronvalda nākotnes sapņiem un ka latvji senlaikos bijuši kungi savā dzimtajā zemē.

Ka mums reiz bijuši savi karotāju pulki, sava valsts.

Varbūt,1905. g. šo jauno virsnieku būtu aizrāvis līdz savā bangojumā, bet viņa atvaļinājums ir galā un virsleitnantam Balodim jādodas uz Viļņu, stāties atkal dienestā. Turienes garnizonā viņš pavada astoņus gadus, līdz pašam pasaules kara sākumam. Balodis te paplašina savas militārās zināšanas, bet brīvo laiku izlieto sociālu un politisku problēmu studijām. 1905. g. revolūcijas ierosinājumi liek šim Latvijas dēlam un krievu armijas virsniekam daudz ko pārvērtēt, svērt un pārdomāt. Viņš kļūst par apzinīgu savas tautas nacionālistu, nevis sapņotāju vien, kā jaunekļa dienās. Šis krievu armijas tērpā ģērbtais jaunais latvju vīrs ir kļuvis dedzīgs savas tautas patriots. Nodarbojoties ar militārām lietām un mācoties pazīt jaunus paņēmienus karamākslā, viņu neatstāj domas, ka viss tas varētu ļoti derēt arī viņa tautas kareivjiem.

Latvijas karapulkiem — ja Latvija reiz taptu valsts.

Šis vīrs ir izaudzis no krievu virsnieka mundiera. Viņa latvisk sirdsdedze tam liek neatlaidīgi domāt par Latvijas augšāmcelšanos un ceļiem, kurus ejot, tā būtu sasniedzama. Viņa domas vairs nav jaunekļa sapņi, bet vīra plāni, kas Balodim nāk prātā, gan sēdot pie karamākslas grāmatām, gan kavējoties vecajā Lietuvas valdnieku pilskalnā, kur Ģedimina pilsdrupas un pavasaros nebeidz dziedāt lakstīgalas.

— Ja leišiem — tautai, kas skaita ziņā nav daudz lielāka par latviešiem varēja reiz būt tik varena un plaša valsts, ka tās valdnieki no savas Vilnas varēja raidīt pavēles Maskavas krievu kņaziem un Melnjūras stepju tatāru haniem, tad kāpēc gan nevarētu nākt laiki, kad latvju tautai arī būtu pašai sava valsts?

1914. g. Baloža pulks maršē iekšā Austrumprūsijā. Kapteinis Balodis ar savu rotu cīnās daudzās kaujās, kara laimei liekot frontei virzīties te uz priekšu, te

atpakaļ. Lielajos Augustovas silos Baloža rota sagūsta vācu rotu ar visiem viņas virsniekiem. Vēlā rudenī atkal ir liela kauja, kurā ievainoti vai krituši visi pulka rotu komandieri un ievainots arī Balodis. Nākamā, 1915. g. februārī atkal plosās niknas kaujas starp Mazuru ezeriem un Nemunu un Grodņas tuvumā vācu lode smagi ievaino kapteini Balodi kājā. Kareivji nogādā savu komandieri pārsienamā punktā; no turienes viņš nokļūst karalauka slimnīcā, bet tieši šais dienās pār krievu armiju, ! kuras rindās atrodas Baloža pulks, nāk katastrofa: vāci to ielenc, sadragā un saņem gūstā. Vācu rokās krīt nevien lielgabali un munīcijas rati, bet arī karalauka slimnīcas. Tā nokļūst vācu gūstā, smagi ievainots, arī latvju kapteinis Balodis.

Sākās garš gūstniecības laiks — trīs mūža gadi, kas pavadīti vairākās gūstekņu nometnēs Vācijā. Garlaicība, trūkums, nospiedošā apziņa, ka karavīrs kļuvis līdzīgs cietumniekam.

Cilvēks ar vājākiem nerviem un nestiprāku gribu izietu salauzts no gūstekņu nometnes pēc 3 viņā pavadītiem gadiem. Baloža sirdi un garu uztur možu viņa nesatricināmā ticība, ka Latvijai atgriezīsies senās brīvības laiki. Varbūt, kas zina, šo brīvību tai nesīs šis pats lielais karš, kurā jau divas reizes lijušas kapteiņa Baloža asinis?

Tiešām, kaut kas jauns ir jaužams gaisā, jo, par spīti vācu laikrakstu pašapzinīgajam tonim, manāms arī caur nometnes dzeloņžogiem, ka ar vācu tautas spēkiem iet uz leju. Beigts, liekas, un uz ilgu laiku, arī krievu tautas spēks. Varbūt, tiešām tagad nāk laiks, kad varēs brīvi nostāties pašas uz savām kājām citas, divu lielo impēriju apspiestās tautas.

Frīdbergas nometnē, kur vāci sapulcējuši latvju un igauņu gūstekņus, jau manāma laipnāka nometnes sargu personāla izturēšanās pret gūstekņiem. Viens otrs no vāciem sāk valodas par kultūras un ticības kopību un ieminas, ka latvjiem un igauņiem galu galā būtu jauka dzīve Baltijas valstī, kas atrastos Vācijas aizvējā.

Vācu aģitācija par šo Baltijas vasaļvalsti kļūst neatlaidīgāka, bet Balodis noteikti nostājas tai pretī un saka saviem likteņa biedriem:

"Apstākļi var grozīties tā, ka mēs paši paņemsim vairāk, nekā vācieši mums sola."

1918. g. novembrī no Vācijas sāk doties mājās bij. krievu armijas karavīri—gūstekņi un viņu vidū ir arī Balodis.

Viņš nokļūst Rīgā dažas dienas pēc I8. novembra un sirds tam paliek gaiša, redzot, ka piepildījušies viņa jaunības dienu sapņojumi un vīra gadu plāni — ka latviešiem ir pašiem sava valsts!

Balodis stājas Pagaidu valdības rīcībā un ir par instruktoru rezerves formēšanu pirmkārt, lai no tās vēlāk varētu ņemt kadrus jaundibināmām latvju karaspēka vienībām. 3. decembrī nodibina instruktoru rezerves rotu un viņas komandieris ir kapteinis Balodis. Rotas karavīri — virsnieki un instruktori, kas krievu un latvju strēlnieku pulkos guvuši kaujas praksi. Drēbes katram ir savas, ieroči jāpērk no vāciešiem.

Kopā ar Kalpaku un Cēsu rotu Balodis 3. janvāra rītā iziet no Rīgas, soļodams savas instruktoru rezerves priekšgalā. Piecus mēnešus vēlāk viņš atgriezīsies šai pašā pilsētā un aiz viņa soļos Baloža brigāde, par kādu marta cīņās izaugs Kalpaka i bataljons.

Pirms Lielauces kaujas Kalpaks komandē Balodi uz Liepāju pie Pagaidu valdības, lai to informētu par frontes stāvokli un savukārt informētos par valdības nodomiem, par daudzināto palīdzību no ārzemēm, par mobilizācijas iespēju, vai varēs dabūt apbruņojumu u.t.t. Liepājā ieradies. Balodis redz, ka okupācijas vara te tāpat cenšas jaukt un paralizēt Pagaidu valdības darbību, kā pirms tam Rīgā. Iepazinies ar apstākļiem. Balodis liek priekšā kara ministram organizēt kaut sīkas karavīru vienības un tās pēc iespējas ātrāk sūtīt uz fronti, kur nepieciešams katrs karavīrs.

Atgriezies atpakaļ bataljonā. Balodis ar savu rotu cīnās pie Skrundas un viņa rota dabū godpilno "Pirmās Latvijas Neatkarības rotas" nosaukumu, bet pašu rotas komandieri paaugstina par kopvedi (pulkvedi—leitnantu).

3. martā, bataljonam ejot pār Ventu, Neatkarības rota atrodas Liepājā atpūtā, bet tūliņ steidzas uz fronti pārējām divām palīgā. 6. marta traģiskā kauja padara vakantu Kalpaka bataljona komandiera vietu un jaunais kopvedis, ko Kalpaks jau kaujas laukā iecēlis savā vietā, vada tālāk Kalpaka kareivjus.

Tie iet uz priekšu ar neatvairāmu sparu un 10. marta vakarā Saldus pilsoņi, kas redzējuši vācus un lieliniekus, dzird nākam karavīrus, kas dzied: "Dievs, svētī Latviju."

Tas ir latviešu bataljons, kas 10. martā, iedams atpakaļ uz Rīgu. atbrīvo pirmo Latvijas pilsētu.

Par Saldus ieņemšanu Balodim izteikta pateicība kara ministra Zālīša pavēlē, kurā šī karavīra darbība novērtēta šādi:

"Kopvedis Balodis, uzņemdamies grūtos apstākļos bataljona komandēšanu, bija veicis nevien savus operatīvos uzdevumus, bet lielā mērā ievērojis arī atsvabināto iedzīvotāju intereses. Par varonīgu un atzinīgu darbu Latvijas atsvabināšanā latviešu atsevišķam bataljonam visam viņa pilnīgā sastāvā izsaku savu pateicību."

Saldus ieņemšana dod Balodim paaugstinājumu pulkveža pakāpē.

15. martā sākas Baloža bataljona tālākgājiens uz rītu pusi: krīt Remte, Blīdene, Jaunpils, Biksti, Pētermuiža,Līvbērze, Bērzmuiža. Vāci pa to laiku izdzinuši lieliniekus no Tukuma un Jelgavas, un zemessargu virsštābs virza latvju bataljonu uz Apšupes rajonu. 20. martā bataljonam pienāk papildinājumi, divas rotas, un Balodis pārformē savu bataljonu par Latviešu atsevišķo brigādi, kas karavīru un tautas mutē tomēr patur viņas vadoņa vārdu. Trīs agrākās rotas kļūst par bataljoniem, no jātnieku nodaļas izvēršas divi eskadroni. Latviešu bruņotie spēki viņpus Lielupes jau ir pieauguši līdz 1000 vīriem.

Nāk 22. marts, kurā brigādei jāizcīna ļoti sīva kauja ar lieliniekiem. Tā ir sastapšanās kauja: lielinieki, izsituši landesvēru no Tukuma, dodas uz dienvidiem, bet Baloža brigāde, ar kuru tie tiekas pie Bateru mājām, ir gājusi uz Kalnciemu dzīt no turienes ārā sarkanos.

Izceļas ugunskauja mežā un, traukdamies uz priekšu, pretī ienaidniekam, daži studentu bataljona vadi metas durkļu cīņā. Kaujā krīt ap 50 lielinieku. Baloža brigādei ir 10 krituši. Lielinieki nekārtībā atkāpjas, atstādami pa otram lāgam Tukumu, un Baloža brigāde iet nostāties ar fronti gar Lielupi. Neatkarības bataljons izdzen sarkanos no Ķemeriem, atbrīvo Sloku: Cēsu bataljons, paša pulkveža vadīts, niknā kaujā iešturmē Kalnciemu. Trešais, Atsevišķais bataljons dienu vēlāk izdzen lieliniekus no Klīves muižas.

Lielinieku armija dabūjusi tik smagu triecienu, ka Kurzemes brīvotājiem būtu iespējams doties tieši uz Rīgu, atsvabināt Latvijas galvaspilsētu. Bet vācu virspavēlnieks Golcs aptur uzbrukumu; sākas divus mēnešus ilga stāvēšana uz Lielupes krastiem. Vāciem ir savi, Latvijai un viņas Pagaidu valdībai naidīgi plāni, un šiem plāniem nāk par labu, ja Rīgā tik drīz nekrīt lielinieku vara: vācu aģitatori tad var stāstīt saviem tautas brāļiem un — galvenais — Antantes valstīm, ka it kā Latvijas valdības vainas dēļ aiz viņas celtām nesaskaņām nav iespējams tālāk virzīt lielinieku vajāšanas gājienu.

Vāci nav atteikušies no saviem, jau pasaules kara beigās cilātiem plāniem par Baltijas valsti, kas atrastos Vācijas vai vismaz vietējo vācu aizbildniecībā. Ar šiem vācu plāniem saskan visi tie vācu soļi, kas traucē Latvijas Pagaidu valdības rīcības brīvību mobilizācijas lietās, karavīru apbruņošanā u.t.t. Kamēr vēl lielinieku fronte ir pie Ventas un no tiem brīva tikai šaura zemes josla starp šo upi un Liepāju, vāci neuzdrošinās atklāti uzstāties pret Latvijas Pagaidu valdību. Tagad, kad fronte jau aizvirzījusies līdz Slokas, Jelgavas un Bauskas līnijai, radusies daudz plašāka aizmugure un tā vilina vācus izdarīt Liepājā bruņotu apvērsumu.Baloža brigāde atrodas tālu frontē un vāciem ir radies līdzbiedrs no latviešu tautas vidus.

Tas ir Andrievs Niedra, rakstnieks, mācītājs un nākamais vāciem paklausīgās valdības prezidents.

16. aprīlī Liepājā notiek apvērsums, kurā krīt vairāki Latvijai uzticīgi kareivji, un vāci ieņem valdības iestādes. Pati valdība pārceļas uz "Saratova" kuģa.

Apvērsumam tomēr nav vācu gaidītās piekrišanas latvju sabiedrības aprindās. Pagaidu valdības pusē nostājas arī sabiedrotie. Tad vācu sazvērnieki, lūkodami kaut kā glābt stāvokli, mēģina dabūt savā pusē latviešu bruņoto spēku vadību. Latviešu brigādes sakari ar Liepāju ir pārtraukti un karavīriem frontē nav par turienes notikumiem skaidru ziņu.

Vācu štābs uzaicina Balodi braukt uz Liepāju. Balodis atsakās, atbildēdams, ka turp nebrauks arī brigādes štāba priekšnieks Bolšteins. Landesvēra komandieris Flečers otrā dienā piedāvā Liepājas braucienam lidmašīnu. Balodis atkal atsakās: ja viņš ierastos Liepājā, vāciem tas nāktu par labu, tie lūkotu lietu nostādīt tā, ka Latviešu atsevišķā brigāde un viņas komandieris piekrīt landesvēra trieciennieku izdarītam apvērsumam.

Vāci meklē citu ceļu un nolemj dibināt "kara direktoriju", kas stātos Pagaidu valdības vietā. Viņi aicina Balodi šai direktorijā, pat lūko viņu iespaidot ar aizrādījumu, ka Baloža neiestāšanās izjaukšot Rīgas atbrīvošanu. Nepazīdami šo sirdsskaitlro latvju patriotu, vāci lūko viņu dabūt savā pusē ar materiālas dabas vilinājumiem. (Viņa brigādes štāba priekšnieks Bolšteins raksta, ka vāciešu pilnvarotie piesolījuši Balodim par viņu nolūku atbalstīšanu vai vismaz "netraucēšanu" vislabāko muižu Latvijā, pēc paša izvēles.)

Beidzot vāci lūdz Latviešu brigādes komandieri sūtīt uz Liepāju kādu delegāciju vai vismaz pilnvaroto, kas vestu sarunas par jaunās valdības sastādīšanu.

Lai gūtu skaidrākas ziņas par Liepājas apstākļiem. Balodis uzdod trim brigādes virsniekiem braukt uz Liepāju kā frontes delegātiem. Vācieši tos sākumā saņem ļoti laipni, cerēdami dabūt savā pusē. Viņi atkal sāk runāt par kara direktorijas jautājumu, bet virsnieki noraida vācu laipnību.

Viņi dodas pie ministra K. Ulmaņa, kurš tobrīd atrodas angļu pārstāvniecībā, un tam saka, ka Balodis viņus pilnvarojis nodot Pagaidu valdībai šādu ziņojumu:

"Latviešu atsevišķās brigādes komandieris pulkvedis Balodis kategoriski atsakās no piedalīšanās kara direktorijā un aizliedz viņā piedalīties arī saviem kareivjiem. Latviešu armija balstās vienīgi uz tautas padomes platformu un šīs padomes iecelto Pagaidu valdību, un par notikumiem 16. aprīlī Liepājā izsaka savu visstingrāko sašutumu."

Pulkveža Baloža nesatricināmā uzticība Pagaidu valdībai bija milzīgs morālisks atbalsts, kas pārvilka svītru pār vācu plāniem par Latvijas pārvēršanu Vācijas vasaļvalstī. Šai vēsturiskā brīdī gaiši parādās Baloža kristallskaidrā uzticība latviešu tautas lietai, viņa lielā ticība liktenim pašā grūtākajā Latvijas valsts brīdī, ticība, ka liktenis, Laima un latvju tautas griba neļaus aiziet bojā tikko atdzimušai latvju valstij.

To spēj ticēt, to spēj darīt tikai tāds cilvēks, kam tēvija un tauta augstākie tikumi virs zemes. Un it kā priekš ģenerāļa Baloža rakstīti mums tagad liekas Blaumaņa lieliskās balādes "Tālavas taurētājs" vārdi:

"Mans zelts ir mana tauta, mans gods ir viņas gods!"

Vāciem kavējot Rīgas atbrīvošanu, lielinieki savelk spēkus Jelgavas un Kurzemes atkarošanai, un 18. maijā iet uzbrukumā jūrmalā un Lielupes frontē. Uzbrukumu atsit, bet tagad arī vācu štābam atveras acis, ka viņa vilcināšanās kļūst bīstama.

Fon der Golcs nolemj sākt uzbrukumu un 20. maija dod kaujas pavēli landesvēram un Baloža brigādei. Brigādes sastāvs jau sniedzas pie 2000 vīru; vācu landesvēram ir 3500 cilvēku un bez tam 17 lielgabalu, kuru latviešiem nav neviena.

Uzbrukums jāsāk naktī uz 22. maiju. Brigāde un landesvērs uzbruks gar jūrmalu un no Kalnciema puses. Dzelzstlivīzijas daļas, atbalstīdamas uzbrukumu, virzīsies uz Rīgu no Jelgavas un Bauskas puses.

Pirms uzbrukuma sākšanas latviešu un landesvēra spēkus sadala trijās grupās, no kurām katrā ir latvieši un vāci. Kad lielinieku pretošanās jau šķiet lauzta un grupu avangardi pie Dzilnām satiekas, nāca jauna pavēle, pēc kuras karaspēku vajag atkal sagrupēt pēc tautībām, t.i., lai vāci vieni paši tiktu 22. maijā Rīgā un varētu piesavināties vienīgo Rīgas atbrīvotāju laurus.

Atstājis latvjus cīnoties Piņķu un Pūpes rajonā ar prāviem lielinieku spēkiem, landesvērs aizsteidzas uz Rīgu. Tā Baloža brigāde varēja ienākt savas valsts galvaspilsētā tikai otrā dienā, kad Daugavas grīvas kreisajā krastā vēl palikušie lielinieki bija sakauti un padzīti pār Daugavu.

Landesvērs pagaidām palika Rīgā, bet Baloža brigādes daļas vācu štābs izsūtīja ārā no pilsētas, pakaļ lieliniekiem, kas panikā bēga ārā no Vidzemes.

(22. maijā ģenerālim Balodim atkal bija lemts parādīt savu cēlo cilvēcību: landesvēristi bija sākuši apšaut gūstekņus, kas gandrīz visi bija latvju tautības. Uz Baloža uzstāšanos šie slepkavotāji bija spiesti pārtraukt savu darbu. Tā mūsu nelielajai tautai bija paglābtas ap 100 dzīvības).

Pēc Rīgas atbrīvošanas Baloža štābs palika galvaspilsētā un sāka formēt jaunas daļas, uzņemdams savā brigādē jaunus latvju brīvprātīgos. Landesvērs turpretim taisījās karagājienam pret Ziemeļlatvijas spēkiem un igauņiem.

Daļa Rīgas latviešu gaidīja, ka Baloža brigāde pa Cēsu kauju laiku uzbruks vāciem no muguras. Taču tas būtu nozīmējis brigādes pašnāvību un būtu nesis bojāeju arī daudziem latvju rīdziniekiem. Baloža brigāde bija skaita ziņā mazāka par Rīgā esošām vācu daļām, bez artilērijas un ar tik maziem patronu krājumiem, ka to nebūtu pieticis pat vienu stundu ilgām ielucīņām. Tāpēc arī Balodis bija un palika aukstasinīgs un pavēlēja saviem kareivjiem atturēties no sadursmēm, kas varētu vāciešiem noderēt kā iemesls uzbrukt brigādes daļām.

Ar savu apdomību un aukstasinīgu rīcību Balodis izglāba 1919. g. jūnijā un jūlijā pirmajās dienās Rīgu no palikšanas par karalauku, varbūt, pat no bojā iešanas.

Vāciem aizvācoties no Rīgas, Baloža brigādes daļas uzņēmās visu iestāžu apsardzību, sagaidīja ziemeļnieku ienākšanu un Pagaidu valdības atgriešanos. Dienvidu un ziemeļu brigādes ar jaunceltā Latvijas armijas virspavēlnieka ģen. Simansona pavēli pārdēvēja par Kurzemes un Vidzemes divīzijām. Pulkvedis Balodis ar savu divīziju devās uz lielinieku fronti, ieņemdams pozīcijas abās pusēs Krustpils — Rēzeknes dzelzceļam, un ar savas divīzijas labo spārnu segdams atbrīvoto Sēlijas daļu, ar kreiso Dienvidvidzemi. Divīzijas štābs novietojās Pļaviņās.

Kurzemes divīzija gatavojās sākt Latgales atbrīvošanu. Viņa jau bija atguvusi Līvānus, kad draudošās vēstis no Rīgas un Jelgavas, kas bija regulāri nākušas uz divīzijas štābu, noslēdzās ar vēsti, ka pret Rīgu ejot plašā frontē Bermonta karaspēks.

Sim ienaidniekam izdevās aizlauzties līdz pašiem Rīgas tiltiem un nostāties gar Daugavu fronte no Jaunjelgavas līdz Daugavgrivai. Meklēdama Simansona vietā jaunu virspavēlnieku Latvijas armijai. Pagaidu valdība par tādu izraudzīja pulkvedi Balodi, kurš 16. oktobrī stājās virspavēlnieka amatā.

Bermonta armijas satriekšana un Latgales atbrīvošana no lielinieku jūga, abi šife sekmīgi veiktie kari pierādīja, ka Balodis ir bijis tās uzticības cienīgs, ko viņam Latvijas valsts devusi vienā no savas vēstures visgrūtākiem brīžiem.

Nostājies Latvijas armijas priekšgalā, Balodis sāk gatavot triecienu Bermonta armijai. Gatavojot lielo uzbrukumu, paiet divas nedēļas, kurās aug mūsu apbruņojums un spēki. Frontē pret bermontiešiem mums jau ir 15.000 vīru ar 47 lielgabaliem. Taču ienaidniekam 50.000 vīru, 100 lielgabalu, 600 ložmetēju. Tātad trīskārtīgs cilvēku un četrkārtīgs ieroču pārsvars. Balodis tomēr nolemj sākt izšķirošo kauju, jo ir ziņas, ka ienaidnieks pats gatavojas pāriet uzbrukumā, jo ir labāk, ja iniciatīva šai kaujā Latvijas pastāvēšanas dēļ jau no paša sākuma atrodas latviešu rokās.

Uzbrukumu sāk 3. novembrī Latvijas armijas labais spārns — Latgales divīzija no Bolderājas; uzbrukumu atbalsta angļu flotes lielgabalu uguns. Pirmās kauju dienas pievakarē Latgales divīzija jau ir aizlauzusies līdz Bulduru tiltam, Piņķiem un Babītes stacijai. Nākamās dienās — ugunskauja. Tad pienāk 10. novembris, kurā latvju spēki sāka savu lielo triecienu tiem bermontiešiem, kas Pārdaugavā.

Bermontiešu frontes galvenais balsts Pārdaugavā ir Torņkalns. Ja tas krīt latviešu rokās, Rīga kļūs brīva un bermontiešiem jāatkāpjas uz Jelgavu.

10. novembra rītā iet uzbrukumā Rēzeknes, Daugavpils, Rīgas dn Siguldas pulki un Ziemeļvidzemes partizāņu pulks. Citiem apdraudot vācu aizmuguri, citiem vācu sānus, latvju pulkiem izdodas naktī uz 11. novembri iztīrīt Pārdaugavu niknās cīņās, kurās vāci turas izmisuši.

Baloža vadītā kauja Rīgas dēļ ir beigusies ar uzvaru, ko 11. novembra rītā vēsta visu Rīgas baznīcu zvani. Ielas pieplūst manifestantiem, kas steidzas uz štābu apsveikt Rīgas atbrīvotāju un pavēlnieku. Ģenerālis lakoniskos vārdos pateicas suminātājiem, aizrādīdams.ka vēl Jelgava nav brīva un jāatbrīvo arī trešā Latvijas zvaigzne Latgale.

Līdz novembra beigām Kurzeme un Zemgale jau bija iztīrītas no pēdējām bermontiešu armijas paliekām. Tagad varēja stāties pie Latgales brīvošanas.

Devis karapulkiem nepieciešamo atpūtu, Balodis virza viņus uz austrumiem.

Uzbrukumu lieliniekiem nolēma sākt 1920. g. 3. janvārī. Uzbrukt ar mums reizē apsolīja arī poļi. Uzbrukums sekmīgi veicās: vienā pašā janvārī krita Daugavpils, Rēzekne un Ludza, un 1. februārī jau bija aizsniegta Zilupe. Kaujas vēl turpinājās tagadējā Jaunlatgales apriņķī; tad arī te izbeidzās plašākas operācijas un lielinieku frontē sākās mūsu izlūku gājieni, starp kuriem daži pieder pie spīdošākiem varonības pierādījumiem nevien Latvijas atbrīvošanas karā, bet visu XX gs. karu vēsturē.

Atzīstot ģenerāļa Baloža lielos nopelnus tēvijas un tautas labā, 1920. g. 23. janvārī viņu paaugstināja par ģenerāli

Par lielajiem nopelniem valsts atbrīvošanā ģenerālis apbalvots ar visām Lāčplēša kara ordeņa trim šķirām: ar III šķiru par to, ka uzņemdamies Latvijas armijas vadību vienā no viskritiskākiem brīžiem, viņš vedis armiju pie spožas uzvaras, galīgi satriekdams pretinieku armijas. II šķira — par Bermonta sakaušanu un Rīgas, Zemgales un Kurzemes atbrīvošanu; I šķira — par to, ka ģenerālis Balodis satriecis un izdzinis mums naidīgo Krievijas karaspēku no Latvijas robežām.

1921 ,g. pēdējā martā Balodis atstāja virspavēlnieka posteni tā likvidācijas dēļ un sirsnīgi atvadījās no saviem apakšniekiem, izteikdams pateicību visiem, kas Latvijas brīvību, neatkarību un tautas mīlestību stādījuši augstāk par visu citu.

Baloža nopelnus raksturo tautas vadoņa Kārļa Ulmaņa vārdi,kurus tas rakstījis ģenerālim adresētā vēstulē. Balodim atstājot virspavēlnieka amatu:

"Jūs, ģenerāļa kungs, piedzīvojāt mūsu nacionālās armijas izaugšanu, Jūs viņu veidojāt. Jūs pazīstat vislabāk visas tās apkārtējās grūtības, kuras nācās pārdzīvot Latvijas armijai viņas tapšanas stāvoklī. Cik daudz nebija atklātu un slēptu naidīgu spēku, kuri visādi mēģināja noveikt Jums uzticēto, sākumā mazo pulciņu, kurš visam par spīti arvien pieauga! Ar nesatricināmu pārliecību un uzticību valstij un tautai, Jūs vedāt savu karavīru pulkus pretim uzvarām. Jūsu kopdarbība ar nacionālo Latvijas armiju ir norisinājusies Latvijas vēstures visslavenākā laikā, no valsts paslu dināšanas sākot, cauri neatkarības cīnām līdz starptautiskai atzīšanai!"

LAIDONERS

Nesenais brīvības cīņu un jauno valstu patstāvības sākuma laikmets rādīja, ka arī no tagadējās paaudzes var nākt lieli kauju varoņi. Starp tiem viens no ievērojamākiem ir igauņu nacionālo pulku pirmais vadonis un virspavēlnieks atbrīvošanas karā ģenerālis Johans Laidoners.

Viņš dzimis 1884. gada 31. janvārī Vilandes apriņķī, kā kalpa dēls. J. Laidoners ir lepns, ka viņa dzimtene kopš seniem laikiem ir ne tikai auglīgākais, bet arī varonīgākais Igaunijas apgabals. Vilandes novads šai ziņā pielīdzināms mūsu Zemgalei, kas arī devusi daudzus slavenus vīrus.

J. Laidonera bērnība un jaunība galvenos vilcienos neatšķiras no daudzu citu Igaunijas lielo vīru pirmām gaitām. Kā sarkans pavediens tam vijas cauri sūrs darbs un cenšanās pēc tālāka redzesloka, pēc plašākām darbības iespējām. Pirmā skola viņam bija vietējā pagastskola. Pateicoties savai apdāvinātībai, J. Laidoners ātri beidza arī Vilandes pilsētas skolu, kas tais laikos bija ievērojams notikums, jo tikai reti kāds no nabadzīgākajiem igauņiem varēja laist savus bērnus augstākās skolās.

Šī izglītība deva jaunajam Laidoneram iespēju kļūt par krievu armijas virsnieku. Lai sasniegtu šo izvēlēto dzīves mērķi, viņš, pašmācības ceļā sagatavojies, vēl nolika eksāmenus kā eksterns Pēterpils reālskolā un ieguva gatavības apliecību. 1901. gadā J. Laidoners iestājās kājnieku pulkā, no kurienes gadu vēlāk viņu aizkomandēja uz Vilnas junkuru skolu, ko beidza ar labām sekmēm 1905. g. Viņu paaugstināja par jaunāko leitnantu un iedalīja pulkā Kaukazā. Tas notika tieši tai nemierīgajā gadā, kad igauņu zemnieki sacēlās pret svešnieku varu, bet krievu militārais spēks un vācu muižnieki viņus nežēlīgi apspieda. Varam iedomāties, kā tai laikā jutās Laidoners, kura krūtīs pukstēja igauņu patriota sirds, dzirdot briesmu vēstis no dzimtenes.

Pēc četru gadu nokalpošanas armijā J. Laidoners iestājās kara akadēmijā Pēterpilī un beidza to ar 1. šķiru. Tā viņš ieguva arī augstākās karamākslas teorētiskās zināšanas. Pasaules kara sākumā J Laidoners kalpoja kā ģenerālštāba virsnieks. Piedalījies vairākās kaujās, divas reizes ievainots.

Kalpodams krievu karaspēkā atbildīgās vietās, J. Laidoners tomēr nekad neaizmirsa savu tēvzemi — Igauniju. Kad 1917. gadā sāka dibināties igauņu nacionālie pulki, viņš uz pirmo aicinājumu ieradās dzimtenē. To iecēla par 1. igauņu kājnieku divīzijas priekšnieku. Te viņš sāka darboties 1917. gada decembrī.

No šā laika sākās Laidonera darbs igauņu tautas un viņas aizsardzības labā. Viņš vadīja igauņu karaspēka daļu dibināšanu līdz 1918. g. februārim, kad vietējie lielinieki uzbruka divīzijas štābam. Arī divīzijas priekšnieks bija spiests pārtraukt savu organizēšanas darbu. Sarkanarmiešu un igauņu nacionālo spēku sadursmēs J.

Laidoners arvien bija savā vietā un vadīja igauņu speķus pret lielinieku bandām. Tallinnu izdevās atbrīvot no lieliniekiem un 1918. g. 24. februārī Glābšanas komiteja ar K. Petsu priekšgalā varēja proklamēt neatkarīgu Igaunijas valsti. Bet tūliņ jau galvaspilsētai tuvojās vācu okupācijas karaspēks un Laidoneram bija jāatstāj Igaunija. Viņš aizbrauca uz Krieviju. Kad iesākās atkal karš starp Igauniju un Krieviju, neraugoties uz lielajām grūtībām, J. Laidoneram izdevās nokļūt Somijā un no turienes tas atgriezās dzimtenē. Vācu vara Igaunijā pa tam bija izirusi un 1918. gada 11. novembrī sāka darboties un veidot valsti Igaunijas pagaidu valdība, kas no jauna organizēja arī armiju.

Laidoneru iecēla par kara ministrijas operatīvās daļas priekšnieku. Viņš izlietoja visu savu enerģiju, lai paceltu valsts aizsardzības stāvokli vajadzīgā augstumā. Pēc atgriešanās Igaunijā tā pirmais uzdevums bija pārliecināt angļu admirāli, lai tas ar floti ierodas Tallinnā. Lai to veiktu, 8. decembrī 1918. g. J. Laidoners devās uz Liepāju, kur stāvēja Anglijas karakuģi.

Igaunijas pagaidu valdība tā paša gada 23. decembrī nodibināja armijas virsvadoņa posteni, ieceļot J. Laidoneru par karaspēka virspavēlnieku ar ļoti lielu varu.

Šai amatā viņš palika līdz brīvības kara beigām. Viņš izlietoja savu varu tikai Igaunijas valsts aizsardzībai, pie tam ļoti daudz strādādams. Šis lielais darbs arī deva lielus rezultātus.

Laidoneram bija uzlikts ārkārtīgi grūts pienākums — apturēt lielinieku pārspēku uzmākšanos ar tā rīcībā esošām nelielajām brīvprātīgo grupām, kamēr valdība izdarīs vispārējo mobilizāciju. Pie tam savāktie igauņu karotāji bija kaujās nepiedzīvojuši un tikai pa daļai apbruņoti. Kā Laidoners pats kādā vēlāk teiktā runā izsacījās, pēc viņa uzskatiem nav bijis nekādu izredžu uzvarēt. Tomēr somu, zviedru un dāņu brīvprātīgo palīdzība, kā arī angļu flotes pretimnākšana tik lielā mērā sajūsminājusi un iedvesmojusi igauņu kareivjus, ka to varonība tālu pārspējusi visu gaidīto un cerēto.

Jau 1919. g. janvāra pirmajās dienās ienaidnieka uzbrukumi bija visur atsisti. Karaspēka garastāvoklis bija kļuvis daudz labāks. Igauņi atkaroja Tartu, Narvu, Valku un Vērus. 1919. gadā kara darbība jau notika ārpus robežām, Krievijā un Latvijā Par nopelniem valdība paaugstināja J. Laidoneru par ģenerālmajoru, gadu vēlāk par ģenerālleitnantu un apbalvoja ar 1. šķiras Brīvības krustu.

Ka Igauniju tik ātri iztīrīja no lielinieku bandām un ka viņas brīvības karš nobeidzās ar uzvaru, par to jāpateicas galvenā kārtā Laidonera lietpratīgajai vadībai. Viņam nācās nevien komandēt armiju atbrīvošanas cīņās, bet to arī noorganizēt un rūpēties par apgādi. Laidoners veicināja arī latviešu ziemeļarmijas organizēšanos un apgādi. Kad landesvērs 1919. gada jūnijā sāka virzīties pret ziemeļarmiju un igauņiem, ģen. Laidoners izšķīrās par kauju. Ugunskristības pie Cēsīm pret landesvēru jaunajiem igauņu un latviešu karapulkiem bija liels pārbaudījums, bet pilnīgā uzvara pār šo labi apmācīto, stipri apbruņoto un daudz piedzīvojušo ienaidnieku bija pierādījums, cik labi vadīta un cīņas spējīga bija Igaunijas toreizējā armija.

To pašu pierādīja arī citas igauņu grupas Pleskavas ieņemšanā un atsitot sarkanās armijas uzbrukumu pie Narvas. Arī bermontiešu uzbrukuma laikā Laidoners atsūtīja Rīgai palīga igauņu bruņotos vilcienus. Par nopelniem Latvijas labā Igaunijas armijas virspavēlnieks apbalvots ar Lāčplēša kara ordeņa visām trīs šķirām.

Ģenerāli Laidoneru varam droši nosaukt par igauņu nacionālo varoni, jo viņš bija tas vīrs, kas aizveda Igaunijas karaspēku līdz galīgai uzvarai un nodrošināja savas tautas valstij patstāvību un neatkarību.

Pēc kara beigām 1920. gadā viņš atstāja karadienestu. Bet ar to viņa darbība vēl nenobeidzās. Turpmākajos gados ģen. Laidoners aktīvi piedalījās politiskajā dzīvē. Jau 1920. gada rudenī Harju apriņķa zemnieki ievēlēja viņu par Igaunijas parlamenta locekli. J. Laidoners bija igauņu zemnieku savienības biedrs. Viņu ievēlēja arī par 2. un 3. parlamenta deputātu. Arī te viņš bija nenogurstoši darbīgs,strādādams kā ārlietu, finansu un valsts aizsardzības komisiju priekšsēdētājs. Vēlāk ģen. Laidoners izstājās no partijas un sāka saimniekot netālu no Tallinnas, savās lauku mājās, kuras valdība viņam piešķīra ka balvu par brīvības cīņās gūtajām uzvarām. Tai pašā laikā Laidoners kā valdības delegāts piedalījās Tautu savienības sēdēs, atbruņošanās konferencēs u.c. 1925. gadā Tautu savienības padome iecēla Laidoneru par priekšsēdētāju komisijai, kurai uzdeva izpētīt Mosulas jautājumu, kad draudēja izcelties karš robežu dēļ starp Turciju un Irāku.

Ar 1924. gada 1. decembra puču komunisti gribēja iznīcināt Igaunijas valsti. Tad valdība atkal aicināja ģen. Laidoneru par armijas virspavēlnieku — nodibināt zemē drošību un būt nomodā par valsti. Viņš likvidēja dumpi dažās dienās, pēc tam vadīja aizsargu organizēšanu, policijas pārkārtošanu un sabiedrības tīrīšanu no komunistiem. Izpildījis savus uzdevumus, J. Laidoners atstaja šo posteni, lai dzīvotu lauksaimnieka dzīvi.

1928. gadā Tartu universitātes juridiskā fakultāte viņu ievēlēja par goda doktoru. Pēc 1933. g. Igaunijas satversmes reformas Laidoneru izvirzīja par kandidātu valsts prezidenta vēlēšanās, kuras gan nenotika. Pirms prezidenta un parlamenta vēlēšanām partiju aģitatoru sakūdītie ļaudis bija iedegušies tādā cīņas drudzi, ka ik brīdi varēja izcelties iekšēji nemieri. Valsts atradās bezdibeņa malā. Tādēļ valsts vecākais K. Petss trešoreiz sauca talka ģenerāli Laidoneru — glābt Igauniju.

Šie abi lielie igauņu valstsvīri, izsludinādami kara stāvokli un saņemdami varu savās rokās, vienā naktī novērsa visas draudošās briesmas. Jau pēc dažām stundām ģen. Laidoners ziņoja igauņu tautas vadonim K. Petsam:

" Zemē valda miers un kārtība."

Kopš tā laika Laidoners ir atkal visu Igaunijas bruņoto spēku virspavēlnieks, kam pieder plašas pilnvaras un liela vara.

Ikdienišķajā dzīvē šis varonīgais un slavas apveltītais karavadonis ir vienkāršs un sirsnīgs cilvēks. Kad dažus gadus atpakaļ viņa 50. dzimšanas dienā to apsveikt ierādās ārvalstu diplomāti un Igaunijas valsts dzīves augstākie vadītāji, tos sagaidīja blakus ģenerālim arī viņa māmiņa, ģērbusies vienkāršā laucinieces svētku tērpā, baltu lakatiņu galvā. Visu Igaunijā akreditēto valstu pārstāvji nolieca galvas sirmās mātes priekšā tikpat zemu, kā apsveicot pašu jubilāru.

KONDILIS

Grieķija nekļuva par patstāvīgu valsti pateicoties apzinīgai tautas gribai, bet grieķu karavīru nacionālajai enerģijai. Balkānos tagad izskatītos pavisam citādi, ja viņu tautām nebūtu labu kareivju.

Apmēram tā izteicies žurnālistiem Grieķijas kara ministrs Georgijs Kondilis pirms apmēram viena gada. Un turpat piebildis, ka viņa tautieši sapņojot par personīgu brīvību, nesaistību, pat izlaidību. "Grieķis vēl ir individuālists caur un cauri, tas ir viņa ideāls. Sava iekšējā līdzsvara dēļ grieķim kaut kādā veidā aktīvi jāpiedalās politikas lietu gājumā un vai nu pašam jātur parlamentā šķietami gudri sastādītas runas, vai jālasa viņu atreferējumi laikrakstos. Runas un izrunāšanās brīvību grieķis uzskata par galveno brīvības sastāvdaļu. Varbūt te labu tiesu līdzvainīgs Grieķijas klimats. Lai nu kā, bet mums ( t.i. grieķiem.Red.) vēl būs vajadzīgs ļoti ilgs laiks, pirms mēs izpratīsim tautas vienības nepieciešamību un nāksim pie slēdziena, ka tikai šī vienība spēs tautas padarīt laimīgas."

Savelkot Kondiļa domu gājienu kopā, iznāk, ka pēc viņa atzinuma valdīt tautu nav tikai kareiviskā griba, bet grieķu tautas raksturam it kā nepieciešami vajadzīgas parlamentāriskas izpļāpāšanās iespējas, ka tās grieķiem katrā ziņā jāatstāj, kaut arī tikai modes pēc. Un tas liek ar lielu interesi vērot, kāda gaita būs turpmāk Grieķijas iekšējās politikas attīsības gājumam, jo Kondilis, kas izveda galā venizelistu dumpja apspiešanu, tagad skaitās Grieķijas ministru prezidenta Tsaldara vietnieks un nākošais "stiprais vīrs".

Uzvara pār dumpiniekiem to padarījusi par tautas varoni un sagādājusi viņam tik lielu popualirāti, kādu Balkānos parasti var iegūt tikai pateicoties milzu bagātībai vai ļoti dižciltīgām asinīm. Grieķija tagad ir nonākusi radikālu satversmes reformu priekšvakarā un Kondilim būs lemts spēlēt viņu izvešanā lielu lomu. Varbūt pat vēsturisku misiju, jo tik enerģiski vīri tādos brīžos bieži nevis noiet no vēstures arēnas, bet cenšas kāpt vēl augstāk pa popularitātes un varas kāpnēm.

Šā gribascilvēka dzīvesgājums tik neparasts, ka pelna visu ievērību arī no to tautu puses, kuras šķir no Grieķijas 2000 km attālums. Kondilis ir parādā pateicību par savu augsto amatu un ģenerāļa pakāpi ne radiem, ne izglītībai, ne vecāku mantai, bet vienīgi sev pašam, pareizāk sakot, savam raksturam, savam dziļi nacionālajam garam, savām spējām un savai enerģijai.

Georgijs Kondilis piedzima 1880. g. kā nabadzīga sīkgruntnieka dēls, un zēna gados paspēja baudīt ļoti trūcīgu izglītību: viņš nav pat lāga pabeidzis tautskolu. 17 g. vecumā (1897.g.) viņš aizgāja kā brīvprātīgais karā pret turkiem (Grieķija šo karu pazaudēja). Jaunā kareivja ārkārtīgā drosme un pienākuma apziņa nepalika nepamanīta un Kondilis atgriezās no karalauka kā grieķu armijas visjaunākais instruktors.

Šī nelaimīgā kara sekas bija ārēji un iekšēji pazemojumi, korupcijas iesakņošanās un patvaļas pieņemšanās, un grieķu tautā likās sairuši visi labākie viņas tikumi.

Kondilis nāca pie slēdziena, ka šai stāvoklī ir nepieciešama tautas pašpalīdzība. Viņš savāca pulciņu jaunekļu, kuriem drīz piebiedrojās vēl citi, un pats uz savu roku un ar bargiem līdzekļiem atjaunoja mieru un kārtību savā dzimtenes novadā. Šis jaunekļa solis un visiem redzamās viņa vadoņspējas pievērsa šim zemnieka dēlam pa otram lāgam sabiedrības un valdības uzmanību, un zemnieka dēlu un koruptantu pārmācītāju bandas vadoni 1909. g. paaugstināja no kaprāļa par leitnantu.

Tā sākās Kondiļa slavas un augšupgājuma ceļš, kas atgādina Napoleona maršalu gaitas. Gandrīz 10 gadus no vietas Grieķijai nācās karot (1. un 2. Balkānu kari, pasaules karš, turku karš) un karā tādi vīri kā Kondilis nebija ar zeltu atsverami.

Kari uzstādīja zemei arvien lielāku upuru prasības. Kondilis, kam vairāk nekā nebija, kā viņa drosme un tēvzemes mīlestība, kļuva ļoti daudziem par varonības un militāro spēju paraugu. Balkānu karos viņš kļuva par virsleitnantu, pasaules karu sāka kā bataljona komandieris un šī kara beigās komandēja divīziju.Pēc pēdējā grieķu turku kara (1923.g.) viņš jau bija ģenerālmajors, pēc venizelistu dumpja apspiešanas (1935.g.) — ģenerālleitnants.

Tāds ir Georgija Kondiļa fantastiskās karjeras gājums — no nabadzīga lauku zēna līdz ģenerālim. Šī karjera nav spējusi viņu padarīt ne iedomīgu, ne pašmīli. Viņš pats nāk pie slēdziena (un to neslēpj no citiem), ka viņam nepieciešami papildināties izglītībā. Viņš to lūko panākt pašmācības ceļā un sāk urbties cauri pasaules vēsturei ar tādu neatlaidību, ka, pateicoties savai fenomenālajai atmiņai, kļūst par vienu no labākajiem Eiropas un, protams, arī Grieķijas vēstures pazinējiem (viņš to pierādījis savās runās un rakstos). Un vairāk par visu to interesē jautājums: ko var mācīties no vēstures priekš valsts vadīšanas lietām tagadnē?

Un tā Kondilis pēc karu un pašmācības studiju pabeigšanas nāk pie atzinuma, ka Grieķijai jātop par moderni nacionālo valsti, vienotas tautas valsti.

Tiešām, viņa tēvijas posts pēckara gados ir liels bez mēra. Parādiem apkrautai, izsūktai un pārāk bieži apdzīvotai zemei jāmitina 2 miljoni Mazāzijas grieķu bēgļu, bet partijas un kliķes plēšas savā starpā, apzog valsti, viena revolūcija seko otrai.

Tādos apstākļos tautai var līdzēt dzelzsgribas vīri, politikas kareivji. Un Kondilis velk nost savus ģenerāļa svārkus un metas iekšā politikas ūdeņos.

Vispirms viņš top kāda Trāķijas iecirkņa deputāts parlamentā. Bet jau nākošajā, 1924. gadā, kad monarhija Grieķijā ir kritusi, viņš kļūst par kara ministru un gadu vēlāk uzņemas iekšlietu resora vadību. Vēl pēc gada notiek ģenerāļa Pangalosa apvērsums un Grieķijā uz īsu laiku nodibinās šī dēkaiņa (un nesenā dumpja dalībnieka) diktatūra. Kondilis sākumā turās sānis noskatīdamies šajā, viņam interesantajā eksperimentā. Tad viņš noskārst, ka galēja diktatūra bez atbalsta tautā apdraud valsts pamatus. Kondilis iejaucas un gāž Pangalosu, vienu no visstiprākajiem vīriem, kas jebkad lūkojuši uzņemties Grieķijas likteņu vadību.

Šai momentā Kondilis pierāda visiem, ienaidniekiem un draugiem, cik viņš ir nesavtīgs. Kļuvis par ministru prezidentu, viņš tūliņ noteic jaunas vēlēšanas, lai neviens tam nevarētu pārmest, ka tas piesavinājies varu viņas pašas, nevis patriotisma dēļ. Šais vēlēšanās viņš pats nemaz nekandidē, neļauj piedalīties vēlēšanu cīņās arī paša dibinātai nacionālradikāļu partijai, un tā grib dot nācijai nacionālās vienprātības priekšzīmi.

Šim Kondiļa optimismam nav panākumu. Pie valsts stūres viņa vietā nāk Venizels un partiju cīņa Grieķijā iedegas ar jaunu niknumu

1928. g. Kondilis atgriežas atpakaļ politikā. Viņš sāk savu darbu no jauna, pulcina savus uzticamos un atjauno paša likvidēto nacionālradikāļu partiju, bet šoreiz jau kā cīņas vienību pret tautas sašķēlājiem un pret parlamentārismu vispār, |o ir nācis pie slēdziena, ka partiju valdība nes tautām tikai bojāeju. 1933. g. Venizela valdība krīt un Kondilis top par Tsaldara valdības kara ministru. Tagad, kļuvis popularitātes augstumos, šis tautas vienības kareivis kopā ar Tsaldari izstrādā jaunu konstitūciju, par kuru notiks tautas nobalsošana. Sai konstitūcijā paredzēta stipra, no partijām un kliķēm neatkarīga valdība un parlamentam atstātas tikai kritizēšanas tiesības.

Tas vēl nav viss. Kondilis nerimsies, pirms nebūs atradis jaunu, viņa tautai visvairāk piemērotu valsts iekārtas formu. Tādu, kura vienotu tautu un reizē neapspiestu atsevišķa pilsoņa individuālo brīvību.

VOROŠILOVS

Kliments Vorošilovs, Padomju Savienības visu bruņoto spēku vadītājs miera — un jādomā arī kara laikā, ir dzimis Ukrainā, bij. Jekaterinoslavas guberņā kā bezzemnieka dēls. Viņa tēvs, kam nācies gādāt par lielu ģimeni, pārmaiņus bijis ogļracis, gans un naktssargs, bet bieži vien arī bezdarbnieks un viņa bērni, ciezdami badu, tad gājuši ubagot.

Jau agri Kļims sāk pats pelnīt maizi, gan pie ogļu šķirošanas raktuvēs, gan kā ganuzēns. Divpadsmit gadu vecumā viņš iet skolā un saiet pavisam tikai divas ziemas.

Tagad visi Vorošilova līdzskolēni un skolotāji steidz atcerēties, ka jau toreiz viņiem licies, no šī zēna dienās iznākšot liels vīrs. 90 proc. no šiem runātājiem to būs gan iedomājušies tikai tagad ,10 proc. varbūt tiešām runā patiesību. Vismaz viņa pirmais skolotājs sācis rūpēties par Vorošilova tālākām gaitām. dodams tam grāmatas un ieteikdams iet pašizglītības ceļu. Vorošilovs paklausījis, sākdams cītīgi lasīt krievu rakstnieku darbus, kādi vien bijuši pieejami.

15 gadu vecumā viņš gan ir kalnracis un vēl pēc gada notiek tas, ko tagadējās ' Krievijas valstsvīru biogrāfi paraduši pētīt un izklāstīt ar sevišķu rūpību. Kļiniu Vorošilovu arestē. Tas it kā esot noticis kāda žandarmērijas virsnieka aizskaršanas dēļ.

Ar to ir sperts pirmais solis pa ceļu, kurš aizved Vorošilovu revolucionāru pasaulē. Pirmais nodarījums laikam nebūs bijis nekāds lielais, jo pēc gada Vorošilovs jau organizē sociālistu šūniņu Luganskas rajonā. Viņu arestē atkal, atkal palaiž vaļā, bet viņa vārds paliek ierakstīts politiski neuzticamo sarakstā.

Kā tāds, viņš vairs nevar dabūt darbu un trijus gadus klīst no vienas pilsētas uz otru, iedams klaidoņa gaitās. Uz dažām nedēļām viņam izdodas tajā vai citā vietā sameklēt nodarbošanos. Tad nāk gaismā, ka viņš ir politiskais, un Vorošilovs atkal kļūst bezdarbnieks.

Ap to laiku Ļeņins sāk organizēt savu lielinieku partiju, sacīdams: "Dodiet man revolucionāru organizāciju un es apgriezīšu cara valsti ar kājām uz augšu." Tā Ļeņins kļūst par magnētu, ap kuru sāk pulcēties kreisākie elementi, ap kuru izauga lielinieku partija. Vorošilovs kļūst šīs partijas loceklis un aktīvs revolucionārs, bet pēc oficiālās nodarbošanās — atslēdznieks.

Nāk 1905. gads, kurā Vorošilovs vada streiku kādā Luganskas fabrikā un nodibina viņā strādnieku padomi, kļūdams par tās priekšsēdētāju. Pēc kāda laika viņu apcietina, bet draugiem izdodas to atbrīvot no cietuma. Vorošilovs lūko atmaksāt glābējiem ar to pašu, organizēdams savukārt apcietināto atbrīvošanu.

Pēc pirmās krievu revolūcijas sabrukuma Vorošilovs darbojas tā sauktajā j

pagrīdē un piedalās kā Luganskas rajona lielinieku delegāts Stokholmas un Londonas apspriedēs, pārzin ieroču ievešanu no Somijas u.t.t. Atkal viņu apcietina un šoreiz izsūta trimdā uz Arhangeļsku. Pēc diviem mēnešiem viņš izbēg un dodas uz Baku, kur satiekas ar Staļinu. Atkal arests, atkal izsūtīšana uz Ziemeļkrievijas tundrām, kur tas pēc kārtas iepazīstas ar gandrīz visiem toreizējās un tagadējās Krievijas cietumiem ap Balto jūru.

Sākoties pasaules karam, Vorošilovs strādā kādā Caricinas fabrikā un slepeni aģitē tās strādnieku aprindās. Pēc februāra revolūcijas viņš atgriežas savā Luganskā un kļūst par šīs pilsētas padomes priekšsēdētāju. Tad Jekaterinoslavas strādnieku pārstāvis Pēterpilī un kādu laiku — čekas tēva Dzeržinska palīgs pie šī lielinieku politiskās policijas institūta organizēšanas.

Jau 1918. g. agrā pavasarī Vorošilovs atkal atgriežas Luganskā. Un tikai tagad, jau 38 gadus vecs, sāk savu karavīra karjeru, pirms tam nevienu dienu nebijis karadienestā.

Šīs jaunās Vorošilova karjeras sākums ir tikpat svaidīgs un mainīgs, kā pati Krievijas balto un sarkano kara vēsture. Pastāvīgs ir tikai viņa karjeras neatlaidīgais augšupgājums.

Sākumā viņš vada Luganskas partizānus un viņa pirmie ienaidnieki pilsoņu kara laukā ir vācu okupanti, kuru gājienu uz Harkovu velti lūko aizturēt sarkano partizāņu pulciņi. Šais atkāpšanās cīņās, kurās biežāk iznāk bēgt, nekā cīnīties, Vorošilovs izrāda labas organizatora spējas un pāris nedēļas vēlāk tas jau ir kādas ukraiņu armijas komandieris ar uzdevumu — glābt Caricinu, šo svarīgo Lejasvolgas baseina atslēgu, kurai uzmācās Krasnova kazaki. Pēc ilgām un grūtām cīņām gan ar vāciem. gan Donas kazakiem Vorošilovs ar savējiem nonāk Caricinā, kur kopā ar Staļinu organizē tās aizstāvēšanu. Staļins par šīm cīņām top par Caricinas krusttēvu (pilsētai tagad dots Staļingradas vārds), bet Vorošilovs par 10.armijas komandieri. Pilsētu izdodas noturēt pret Krasnovu, Vrangeli un Mamontovu.

Tālāko Vorošilova militārās karejas gājumu ļoti grūti izsekot, jo toreizējais sarkano armiju rīkotājs Trockis savos memuāros cenšas nolikt visus sava ienaidnieka Staļina draugus, pie kuriem pieder arī Vorošilovs, bet tagadējiem Krievijas likteņu vadītājiem pakalpīgie sarkanie kara vēsturnieki cenšas atmaksāt Trockim ar to pašu, visiem spēkiem izceldami toreizējos staļiniešu nopelnus. Viens fakts tomēr ir skaidrs — uzTrocka uzstāšanos Vorošilovs tad atcelts no 10. armijas komandiera amata.

Viņš atgriežas Ukrainā, kļūst tās iekšlietu komisārs; tad atkal īsu laiku komandē jaunu armiju; atkal to atceļ no amata un atkal uz Trocka uzstāšanos, kurš piedevām prasa Vorošilova nodošanu lauka karatiesai.

Tas tomēr nenotiek, bet uz augšu Vorošilovs arī netiek.Tad mēs to sastopam kā 1. jātnieku armijas kara padomes locekli. Šī armija cīnās pret Deņikinu, poļiem, Vrangeli un Mahno un šais karagaitās Vorošilovs cieši sadraudzējas ar sarkano jātnieku ģenerāli Budjonniju, bet vēlāk piedalās Kronštates matrožu dumpja asiņainā likvidācijā un kā Ziemeļkaukāza kara apgabala priekšnieks cīnās ar kazaku un kalniešu partizāniem, kas negrib atzīt padomju varu.

Tad — Padomju Savienības revolucionārās kara komitejas loceklis, kādu laiku Maskavas kara apgabala priekšnieks un — no 1925.g. — kara un flotes

komisārs (t.i. kara un jūrlietu ministrs) un revolucionārās kara padomes (ģeneralitā-tes) priekšsēdētājs.

Šai jaunajā darbības laukā viņš pabeidz Frunzes ievadīto sarkanās armijas pārveidošanu . ieved teritoriālo sistēmu, paaugstina virsnieku tiesības u.t.t. un gādā par armijas motorizāciju un citiem tehnikas jauninājumiem. Te atkal pierādījušās viņa lielās organizatora spējas, kuru pirmais lielais sasniegums savā laikā bija Budjonnija vadītās sarkanās jātnieku armijas radīšana.

Patlaban Krievijā Vorošilovs ir sevišķi populārs. Sevišķi zemnieku aprindās, kuras tic, ka zināmi kolektivizācijas mīkstinājumi esot nākuši tieši uz Vorošilova uzstāšanos. Armijā to dara populāru viņa lielā aukstasinība un drosme, kuras pierādījumu pilsoņu kara gados bijis visai daudz.

Katrā ziņā Vorošilovam lemts spēlēt lielu lomu nākamajos Krievijas likteņos, vienalga, vai tiem būtu ļauts ārējs miers, vai arī viņus saviļņotu jauns karš.

MAKDONALDS

Vai vēsture pieskaitīs Makdonaldu šī gadu simteņa lielajiem vīriem, mēs nezinām, jo viņai nereti ir par cilvēkiem cits spriedums, nekā to laikabiedriem. Un tomēr Anglijas ministru prezidents pieder pie patlaban populārākajām politiskām personībām pēdējo gadu desmitu politiskajā dzīvē. Ir jau tiesa, Loids Džordžs un Vinstons Čērčils spēlējuši un varbūt vēl spēlēs arī lielu lomu. Taču nevienam, nedz otram nav tik izkoptas pienākuma apziņas, tik taisna ceļa gājuma, ko Makdonaldam neviens nevar noliegt.

Arī tad, ja pats pieder pie viņa politisko pretinieku aprindām.

Makdonalda nostaigātais augšupceļš — ceļš pie varas nav sevišķi raksturīgs Anglijas apstākļiem, bet tomēr rāda šai zemē valdošās iespējamības.

Džeimss Ramzejs Makdonalds, tāpat kā daudzi citi izcili Lielbritānijas vīri, nav anglis, bet skots. Viņš dzimis Skotijas tālajos ziemeļos, zvejnieku ciemā. Māte cēlusies no strādnieku kārtas, tēvs — nabadzībā noslīdējis skotu muižnieku cilts atvase. Tā šai cilvēkā savienojas divas, sociālā ziņā pretējas pasaules. Mātes nabadzība un paša Makdonalda trūcīgā jaunība liek tam iet revolucionāra ceļus, bet konservatīvā tēva cilts ietekme pasargā dēlu no doktrinārisma un verdziskas sekošanas marksisma sausajām idejām.

Makdonalds nav ticis uz augšu līdzīgi Anglijas partijas vadoņu vairumam, kāpjot pa ērtajām arodsavienību birokrātijas kāpēm. Makdonalds ir atradis par viņa pašapziņai cienīgāku iet pa citu ceļu.

Vispirms tas kļūst skolotāja palīgs savā dzimtenes ciemā un tad — kāda dižvīra sekretārs Bristolē, ar kuru drīz sanāk konfliktā un šķiras, dodamies uz Londonu ar pāris šiliņiem kabatā.

Tas ir viss no dzimtenes līdzņemtais jaunā censoņa kapitāls.

Londonā viņš lūko sisties cauri kā varēdams un kalpo te vienā birojā, te otrā, lai tikai nopelnītu uzturam un guļasvietai. Pie tam viņš lūko vaļasbrīžos nodoties pašizglītībai, apmeklēdams tehniskus kursus un strādādams kādas aptiekas laboratorijā. Tad viņu piemeklē smaga slimība, spiezdama pārtraukt pašizglītību, kad Makdonalds tikko kļuvis divdesmit vienu gadu vecs.

Viņš lūko rast sev nodarbošanos atkal kā kāda politiķa privātsekretārs un tā pats nemanot sāk peldēt politikas ūdeņos.

Jau kā pusaudzim viņam Skotijā nākušas rokās dažas sociālistu grāmatas. Tagad šo grāmatu idejas sagrābj strādnieku zēnu savā varā un nelaiž viņu vairs vaļā.

Tas ir laiks, kurā vēl nav nekādas strādnieku partijas vecākajā Eiropas rūpniecības valstī — Anglijā. Sekotāji sociālisma mērķiem spiesti pagaidām piekļauties liberāļu partijai, kas lūko apsegt saviem spārniem ari arodniecisko kustību.

Makdonalda šefs ir kāds liberāļu partijas kandidāts, pie kura tas nokalpo četrus gadus un paspēj izstudēt angļu partiju un parlamenta aparātu. Blakus savam dienas darbam un politisko zinātņu studijām, viņš atrod laiku propagandai par labu Skotijas autonomijai un viņas parlamenta atjaunošanai.

Ap šo laiku viņa dzīves tekas krustojas ar Hārdija, angļu strādnieku partijas tēva tekāni, un Makdonalds sāk sekot šī vīra paceltajam karogam. Darbs liberāļa kandidāta birojā kļūst viņam nepanesams un Makdonalds taisās no tā vaļā, jo vairāk tāpēc, ka ir sācis nodoties žurnālistikai un guvis visai labas sekmes.

Tā sākās Makdonalda ceļš, iedams caur daudzām redakcijām un nodrošinādams viņa gājējām diezgan labu eksistenci.Viņš gan nekļūst par tipisku rindiņu taisītāju, bet arī naudu nenievā, jo skopuļu anekdotēs daudzinātais skotu instinkts tam liek samērā agri noskārst, ka cilvēks tiek vieglāk uz priekšu un var sekot saviem mērķiem, ja tam ir kaut kas kabatā. Šis jaunais sociālists vēlāk nebaidās apprecēt turīga profesora meitu, kas veselus piecpadsmit gadus ir viņam ideāla sieva un cīņasbiedre.

Tad nāk 1893. gads, kurā strādnieku kustība iziet no liberāļu partijas dāvātā aizvēja un uzsāk iet patstāvīgu ceļu kā neatkarīgā strādnieku partija, balstīdamās uz arodbiedrībām.

Hārdijs kļūst viņas vadonis, Makdonalds redzams viņa štāba pirmajās rindās. Viņš sāk ar panākumiem uzstāties kā partijas runātājs, paliek par vienu no viņas populārākajiem mītiņu aģitatoriem.

Sasaistījis savu turpmāko dzīves gājumu ar jaunās strādnieku partijas likteni, Makdonalds gūst iespeju apceļot arī daudzas kontinenta zemes, jo viņam kā partijas štāba loceklim laiku pa laikam gadās darīšanas visās pasaules daļās.

Viņš pats sāk dzīvot labi situētu dzīvi, kā visu kreiso partiju politiķi Vakareiropā. Viņš apdzīvo Londonā veselu ēku; viņa sievai, kas kļuvusi sešu bērnu māte, ir savs politisks salons, kurā bieži sastopas nevien angļu strādnieku politiķi, bet arī viņu darbabiedri no kontinentālās Eiropas zemēm. Pats Makdonalds ir strādnieku partijas sekretārs un tās birojs atrodas viņa namā.

Četrpadsmit gadus pēc partijas dibināšanas tā gūst pirmos ievērojamākos panākumus parlamenta vēlēšanās un Makdonalds top apakšnama loceklis. Vēl seši gadi un viņš jau palicis par partijas vadoni.

Strādnieku partija vieno ar arodsavienībām vairs visai platoniskas saites un arodnieku rūpes to interesē tikai tikdaudz, cik tām var būt tiešs sakars ar politiku. Makdonalds ir un paliek politiķis—profesionāls.

Drīz pēc būru kara beigām viņš apceļo Dienvidāfriku, paša acīm redz kara postījumus un kļūst miera draugs. Viņš ir tik pārliecināts pacifists, ka vēlāk visiem līdzekļiem lūko apturēt Angliju no iejaukšanās pasaules karā un kara sākumā vēl rīko un vada pret karu vērstas strādnieku demonstrācijas Londonā. Kad Anglija jau iestājusies karojošo valstu skaitā, viņš vēl mēģina panākt partijas izpildkomitejā pacifistisku rezolūciju. Taču tanī pašā dienā vairums tā politisko draugu pāriet patriotu pusē. Makdonalds velk vajadzīgās konsekvences un atsakās no partijas priekšsēdētāja amata, ko uzņemas Hendersons. Daļa kreisāko Makdonalda draugu nokļūst cietumā par antimilitāru propagandu.

Šī aina atkārtojas septiņpadsmit gadus vēlāk, 1931. gada rudenī: atkal nācija nokļūst grūtā stāvoklī, atkal Makdonalds ar nelielu piekritēju pulciņu atstāj partiju un par tās vadoni no jauna kļūst tas pats Hendersons. Starpība tikai tā, ka šoreiz kopā ar pārējo tautu iet nevis Hendersons, bet Makdonalds, nostādamies nacionālās vienības piekritēju pusē.

Šais septiņpadsmit gados Makdonalds izveidojies no sociālista par apvienotās tautas ideju cīnītāju.

Te nu rodas jautājums, vai Makdonalds ir oportūnists un kādiem īsti uzskatiem tas kļuvis neuzticīgs?

Vai šis vīrs būtu nodevis starptautisko sociālismu, savas nācijas grūtā brīdī no vienas šķiras taisnības karotāja un antimilitārista palikdams par britu impērijas vienības aizstāvi un prezidentu tādā kabinetā, kur konservatīvajiem pilsoņiem pieder vairākums?

Makdonalds nekad nav bijis sociālisma doktrīnu cilvēks. Šī dogmātiķu pasuga vispār ļoti reti sastopama viņa tēvzemē. Viņš nekad nav apkarojis privātīpašumu kā tādu, nekad nav akli aizstāvējis socializācijas politiku, nekad nav iestājies par šķiru cīņas maldu mācībām. Viņš ir bijis un palicis sociālreformators, politiķis— ideālists, kas stāv par visas tautas labklājību un progresu un ir pret šķiru šaursirdību un situācijas izmantošanu sevis paša vai domubiedru labā. Savā praktiskajā politikā viņš ir ļoti uzmanīgs un apdomīgs un viņa vadītā konservatīvo valdība ar lielu rūpību apsver un kārto sociālās dabas jautājumus.

Nav noliedzams, ka Makdonalds savā jaunībā, tāpat kā daudzi citi no kreiso aprindām iznākuši kvēli nacionālisti, simpatizējis kreiso idejām. (Arī pats Musolīni kādreiz stipri ticējis starptautiskajai strādnieku solidaritātei). Starp citu to rāda viņa izturēšanās pasaules kara laikā, bet nekad, nevienu acumirkli vigam nav bijusi sirdī vai uz mēles nejēdzīgā frāze, ka "strādniekam nav tēvzemes". Šī frāze, ar kuru uz lūpām mūsu sociāldemokrāti sistemātiski skaldīja tautu. Frāze, kurai sekodami, tie aizliedza Latvijas valsti viņas tapšanas cīņu visgrūtākajā brīdī un sūtīja sadarbības piedāvājumus komunistiskajai Stučkas valdībai.

Makdonalds nekad nav zaudējis zem kājām nacionālo pamatu. Un nostājās uz viņa tagad galīgi un pavisam, redzēdams, ka ir bijuši veltīgi visi viņa ilgie mēģinājumi sadabūt daudzo tautu internacionālistus zem vienas kopējas cepures.

Ar Makdonalda vārdu ir saistīts vairums starptautisku konferenču, kas sanākušas pēdējos gados. Makdonalds šajās dažādajās tautu un valstu sanāksmēs parasti lūkojis spēlēt patiesa vidutāja lomu. Lūkojis ievadīt starptautisko pasaules un sevišķi Eiropas politiku rāmos ūdeņos, kuru nesabangotu kara vētras. Viņa sirsnīgākā vēlēšanās visus šos gadus bija panākt atbruņošanos, tautu sadarbību un drošu mieru. Viņu var ar pilnām tiesībām dēvēt par liberālā internacionālisma pēdējo karavīru, ar visām šīs izmirstošās politiķu pasugas vājām un labajām pusēm.

Pēdējos gados Makdonalds sācis attālināties no tiešas valsts lietu vadības savas sabojātās veselības dēļ un viņa kabinetā konservatīvie arvien vairāk kļuvuši visu lietu gājuma noteicēji. Jau pagājušajā 1934. g. ir bijušas balsis, kas vēstījušas Makdonalda oficiālu aiziešanu no valdības un konservatīvo vadoņa Boldvina stāšanos viņa vietā.

BOLDVINS

Stenliju Boldvinu mēdz saukt un dēvēt par Anglijas "stingro roku" un par valstsvīru, kas savu pēdējo vārdu vēl nav teicis Lielbritānijas politiskās dzīves un cīņas arēnā. Kopš 1926. gada, kad Boldvins satrieca un salauza angļu arodsavienību izsludināto un uzsākto ģenerālstreiku, viņa popularitāte un zvaigzne gāja augumā, tā kā 1931. gada kritiskajās dienās to atkal aicināja pie varas kā "nacionālās valdības" otro galvu, kā Makdonalda kabineta viceprezidentu. Kā Anglijā, tā arī ārpus tās robežām nav nevienam nekāds noslēpums, ka tagadējās Lielbritānijas impērijas īstais un faktiskais vadonis tomēr ir un paliek Stenlijs Boldvins.

Karalaikā kāds skotu žurnālists reiz izteicies: "īstais, tīrasinīgais anglis ir fiziskā un morālā ziņā "smalks" un teicams tips. Tikai žēl, ka viņš ir stipri neaptēsts, kokains un nelokanīgs, kādēļ arī notiekās, ka pa lielākai daļai tas uztic savu valdību skotiem, īriem un pat žīdiem." Boldvins ir tīrasinīgs angļu sakšu īpatnis, rupju miesas būvi un vīrs, kas šķiet izniris no Dikensa lielās un plašās varoņu galerijas. Mazrunīgs, sakupis, nekad neizlaizdams kūpošo pīpi no zobiem viņš nav varējis un nav arī gribējis valdzināt auditoriju un pūli ar ārējiem efektiem, frāzēm un žestiem.

Kā bagāta velsiešu rūpnieka un patricieša dēls, viņš saņēmis teicamu audzināšanu, spīdošu, klasisku un arī praktisku izglītību un pēc universitātes beigšanas nodevies veselus divdesmit gadus no vietas sava tēva metalurģisko uzņēmumu un fabriku vadībai. Pēc vecā Boldvina nāves, Stenlijs kandidē parlamenta vēlēšanās un pēc pirmajām neveiksmēm 1898. gadā beidzot iekļūst Vestminstera pils sēdeklī, kuru viņš nav atstājis vēl šo balto dienu.

Konservatīvās partijas saime tais laikos nevarēja vairs lepoties ar spilgtām un izcilām vadoņu figūrām. Vienīgi Bonārs Lovs baudīja lielu politisku prestižu kā partijā, tā arī sabiedrībā. Būdams arī rūpnieks un metalurgs, viņš tūdaļ aicināja un saistīja pie sevis jauno Boldvinu, kura praktiskais, veselīgais prāts, bagātās zināšanas un stiprais pārliecības spēks ļoti iepriecināja un intriģēja kluso partijas līderi. Tad nu arī rodam un redzam Boldvinu kā sekretāru finansu lietās Bonāra Lova pirmo pēckara gadu konservatīvajā kabinetā. Viņa darbs un uzdevums bija visai grūts, smags un nepateicīgs: tam vajadzēja nokārtot un likvidēt mudžekļainās finansiālās saistības, kurās iepriekšējās valdības bija iestigušas brāzmaino karalaiku apstākļos. Kāds cits Boldvina vietā būtu tūdaļ sabijies un atkāpies šo milzīgo memorandu un sarežģīto aktu priekšā, bet viņš ķērās pie darba ar jautru prātu un lielu bardzību, no kuras visvairāk un vissāpīgāk nācās ciest daudzajiem kara spekulantiem un tumšajiem veikalniekiem. Kādā jaukā dienā Boldvins smaidoši paziņo savam augstajam šefam, ka darbs padarīts un sekmīgi veikts. No kautrīga sekretāra amata viņam pavērās ceļš uz tālāko rosību, jo drīz vien to ieceļ par

tirdzniecības un vēlāk pat par finansu ministru, kādā amatā viņš paliek līdz 1923. g.

"Šis ir manas lielās mašīnas labākais rats un loceklis", — izteicies kādreiz Bonārs Lovs par Boldvina darbu. Un tiešām, jaunais ministrs prata ar lielu veiklību nokārtot un izbeigt daudzos finansiālos sarežģījumus ar ārvalstīm, sevišķi ar aizokeana Ziemeļamerikas Savienotām Valstīm, bet attiecībā uz Franciju viņam "laimējās atgūt un atjaunot apsveicamo uzticības atmosfēru, kas diemžēl bija aptumšojusies jau kopš dažiem gadiem."

Boldvins turpina savu karjeru un pēc Bonāra Lova nāves kļūst par ministru prezidentu. Tomēr 1924. g. janvāra vēlēšanas gāž viņa kabinetu, kura vietā stājās Makdonalda darba partijas vīri. Bet pēdējo valdīšanai nav ilgs un iepriecinošs mūžs: tā paša gada oktobra vēlēšanas ved atkal pie valsts varas un stūres pašu Boldvinu un viņa konservatīvos.

Šai laikā Anglija ieiet saimnieciskās krīzes un grūtību posmā, ko iezīme arvien pieaugošais bezdarbnieku skaits. Angļu rūpniecībai un ogļraktuvēm, kurām augsti nostabilizētā mārciņa ierobežo un apgrūtina konkurences spējas ārzemju tirgos, pienāk smagās depresijas dienas, bet strādniecība, sakūdīta un samusināta no arodapvienību demagoģiskās propagandas, nevar samierināties ar algu samazinājumiem, darba laika, pensiju u.c. reglamentācijām, rīko streikus un beidzot, 1926. g. maija dienās, pasludina ģenerālstreiku visā valstī. Ar stingru un veiklu roku Boldvinam izdodas novērst šo saimniecisko katastrofu, pārliecināt un pasludināt, ka šis brīdinošais "streiks ir nelikumīgs". Tiesa, vispārējo streiku valdība laimīgi likvidēja un apslāpēja, bet ogļraču jeb "melnais streiks" vēl ilgi turpinājās, nesdams angļu rūpniecībai, tirdzniecībai, eksportam un finansēm milzīgos zaudējumus, kurus viņas vēl šobrīd jo smagi un sāpīgi izjūt.

Neapmierinātā strādniecība un arī satrauktā, sanervozētā pilsonība pagriež konservatīviem muguru un dod 1929. g. parlamenta vēlēšanās spīdošu uzvaru un vairākumu sociālistiskai darba partijai, kuras sirmais, labsirdīgais līderis Makdo-nalds stājās pie valsts stūres un vadības. Boldvins nu noiet džentlmeniskā, pieklājīgā un kundziskā opozīcijā. Bet darba partijas nesaimniecīgā, demagoģiskā valdīšana noved 1931. gadā pie angļu finansu un budžeta sabrukuma, kā arī pie jaunām vēlēšanām. "Nācijas un tēvijas glābšanas" labā Makdonalds atteicās no sociālisma, sniedz roku pilsoņiem, t.i. konservatīviem un liberāļiem, un iziet vēlēšanu cīņā zem "nacionālās apvienības" valdības lozunga un programmas. Abi vakardienas sīvie pretinieki — Makdonalds un Boldvins noslēdz politisko draudzību un savienību, kas laimīgā kārtā ilgst un turās vēl līdz šai baltajai dienai. Ne velti Boldvins saka un uzsver: "Rokas cilvēkiem dotas nevis iznīcināšanai un pazudinošai cīņai, bet savstarpējam atbalstam, lai viens otru brālīgi un draudzīgi saturētu. Ētika ir dzīves galvenais pamats, bet politika ir viena no ētikas atvasēm un nozarēm."

Nav noslēpums, ka Makdonalda zvaigzne maz pamazām trauc pretim pelēkajai norietai, kamēr viņa biedra un palīga prestižs klusībā un paēnā neatvairāmi aug un pieņēmās. Makdonalda politisko kārēju, diemžēl, bojā viņa slimība, vecums un arī iekšējās svārstības un rakstura nenoteiktības, kuras lielā mērā ietekmē sociālistiskās ideoloģijas dziļās saknes un atmiņas. Viņa biežajos atbūtnes un slimību laikos valsts vadība vienmēr atrodas reālistiskā un sparīgā Boldvina rokās.

Pie Anglijas ārpolitiskā kursa novirziena uz kontinenta pusi vislielākā loma.

bez šaubām, piekrīt vicepremjeram Boldvinam. Šinī sakarībā atzīmējams, ka angļu liberālā un darba partija nekad nav slēpusi savas simpātijas iepretim pēckara gadu revanša un atmaksas alkstošajai Vācijai. Šo centienu ietekmēta, Anglija sniedza nevien saimniecisku un finansiālu atbalstu vāciem, bet aizvien iedrošināja arī viņu diplomātiskās prasības visās starptautiskajās sanāksmēs. Līdzīgu taktiku noteic un diktē arī Lielbritānijas tradicionālā politika, kas kopš spāņu "neuzvaramās Armādas" nogremdēšanas brīža cenšas nepieļaut nostiprināties Eiropā kādai pārsvaru ņemošai politiski militārai varai. So pašu iemeslu dēļ viņa karoja ar Napoleona Franciju un piedalījās nesenajā pasaules karā pret ķeizarisko Vāciju. Katra militāri stiprā lielvalsts Eiropā ir kā "pistole pret Anglijas krūtīm". Pēckara laikā kareiviski varena un stipra kļuva Francija un tādēļ, kontinenta līdzsvara labā, angļi atvēsinājās no Parīzes un dāvāja savas materiālās simpātijas Berlīnei, nolūkā atsvarot franču pieaugošo iespaidu Eiropas lietās. Bet, kad vācu slepenā un atklātā bruņošanās pieņēma draudošos un bīstamos apmērus, angļu diplomātijas kurss ņēma citu virzienu un pretēju nokrāsu, un Boldvins bija tas, kas skaļi un svinīgi izsaucās, ka "Anglijas robežas tagad atrodas pie Reinas"! Iestājās atslābums pret Vāciju un tagadējā apsveicamā tuvināšanās frančiem un sadarbība ar Franciju...

Boldvins ir viens no tiem angļu valstsvīriem, kas ar plašu krūti, lielu un dedzīgu sparu iestājas par angļu atgriešanos pie zemes. Ar jauku, pacilātu patosu un varenu lirismu, iekšēju spēku un dziļu pārliecību, viņš aicina savus līdzpilsoņus piegriezties zemkopībai un "sirdī skumst, redzot, kā angļu bērniem jāaug smacīgajās, kvēpainajās pilsētās, tālu no smaržojošiem laukiem, pļavām un mežiem." Boldvins ir tas. kas enerģiski atbalsta tagadējā zemkopības ministra Valtera Eliota agrāro politiku, veicinot lauku attīstību un spēcīgas, varenas zemnieku šķiras radīšanu un nostiprināšanu. Līdzīga tendence, protams, nav pa prātam Lielbritānijas domīnijām, kas caur to var zaudēt pateicīgo un ienesīgo lauksaimniecības ražojumu tirgu Anglijā. Bet ko darīt un iesākt ar drausmīgo bezdarbnieku armiju, kurai fabriku vārti slēgušies varbūt uz visiem laikiem, bet kuru ar pateicību un ar atplestām rokām var uzņemt tukšie angļu lauki un ciemi?

Valstij Boldvins pašaizliedzīgi veltī visu sevi un ziedojis nācijai arī visu savu personīgo mantību un bagātību. 1919. g. 20. jūnijā laikrakstā "Times" parādījās kāds dedzīgs raksts, kurā autors, slēpdamies zem trim burtiem, aicināja angļus ziedot vismaz 20 proc. no savas mantības un ienākumiem par labu valstij. Pēc dažām dienām valsts kases pārvaldnieks saņēma no aprādītā anonīmā autora čeku par veseliem 150 tūkst, angļu mārciņu. Maz bija tādu, kas toreiz zināja, ka patriotiskā uzsaukuma autors un cildenā ziedojuma iemaksātājs ir pats Stenlijs Boldvins, kas veltījis un upurējis valstij un tautai nevis piekto daļu no saviem naudas krājumiem, bet ... pat visu savu bagātību.

Boldvina dzīvesprieku un optimismu, kas tik spilgti atspoguļojas viņa jauneklīgās, smaidošās un gludās sejas harmoniskajos pantos, apēnojis tikai viens apstāklis un viens cilvēks, t.i. viņa paša miesīgais dēls Olivers, kas diemžēl izrādījies par ģimenes politisko tradīciju un paražu nepatīkamo lauzēju. Šis apdāvinātais un sportīvais jauneklis pārgājis sociālistu lēģerī! "Es necīnos ar tēvu", — saka šis Olivers, — "bet karoju ar viņa neauglīgajām, anahroniskajām idejām!" Uz to Boldvina tēvs it kā esot atbildējis: "Es cīnos ar savu dēlu, kas nepanāks un nesasniegs ne kaut kā laba, bet es tomēr neapkaroju viņa principus, kas dažiem var dot dzīvē ļoti un ļoti daudz!" Kādu laiku šis kutelīgais ģimenes strīds bija pieņēmis visai asu un skarbu formu, bet tagad, kur pašam Boldvinam par šefu ir vecs speciālists, arī tēvs kļuvis siltāks un iecietīgāks pret savu "aizklīdušo" dēlu — sociālistu.

Kā iepriekš minējām un aizrādījām, Stenlijs Boldvins vēl nav teicis savu pēdējo spēcīgo vārdu angļu politiskās dzīves arēnā un tagad jau pareģo, ka pēc Makdonalda noiešanas no cīņu skatuves, Lielbritānijas likteņi, bez šaubām, nonāks Boldvina rūdītajās, enerģiskajās un spraigajās rokās...

DE VALERA

iru tautas vadonis Einrons De Valera ir cilvēks, kas trīspadsmit gadus sekmīgi pretojies visvarenākajai pasaules lielvalstij. Šai prozaiskajā pasaulē, kas respektē iielus skaitļus, De Valera ir dzīvs apliecinājums vecajai bībeles patiesībai, ka ticība — šai gadījumā fanātiskā ticēšana savas tautas taisnībai — spēj pārvietot kalnus. Šīs ticības un gribas varenības dēļ vien De Valera pelnījis, ka to pieskaita ievērojamākajiem divdesmitā gadu simteņa vīriem.

Šis cilvēks, kurš tik dedzīgi cīnās par īru tautas tiesībām, nav tīrasiņu īrs. Viņa tēvs, kā to rāda jau uzvārds, ir bijis spānietis, māte — īru emigrante Jaunajā pasaulē. Un tomēr viņš tik ļoti pieķēries savas mātes tautai, ka, meklējot vēl citus, tamlīdzīgus piemērus, mums pirmā kārtā ienāk atmiņā Zigfrīda Meierovica tēls.

Tēvs De Valeram nomirst jau agri, māte ar dēlu atgriežas dzimtenē un nākamais Īrijas atbrīvotājs uzaug sava tēvoča lauku būdiņā, kopā ar saviem daudzajiem brālēniem un māsīcām. Mūžīga badošanās un neatlaidīga alka mācīties ir divi uzticamākie De Valeras bērnības gadu pavadoņi.

Ciema skolotājs atrod, ka mazajā amerikānietī slēpjas lielas matemātiķa spējas, un gādā, lai tā izglītība nenobeigtos ar pamatskolu. Un tā pēc dažiem gadiem viņš jau māca citus, ir skolotājs Dublinā. Un nevien skolotājs, arī liesmains Īrijas patriots.

Šis laiks, ar kuru sakrīt De Valeras jaunība, ir jaunu un smagu piemeklējumu laikmets Īrijai, šai zemei, kurai laikam gan būs vistraģiskākā vēsture visu Eiropas zemju starpā: protestantiskās ziemeļu grāfistes, Olsteras province organizē bruņotu pretošanos Askvita uzsāktajai Īrijas autonomijas (Home rule) izvešanas politikai, jo negrib palikt katoliskā dienvidnieku vairākuma aizbildniecībā. Vēlākā lorda Kērzona vadībā olsterieši nodibina savus brīvprātīgo pulkus; t.i. olsteras volontierus, kuri demonstrē savu spēku 1912. g., simts tūkstoš bruņotu vīru parādē Kregavonā un svinīgi dod zvērestu cīnīties pret Īrijas autonomiju. Belfāstā, Olsteras galvaspilsētā, pat nodibinās pagaidu valdība ar Kērzonu priekšgalā.

Dienvidu Īrija atbild uz šo ziemeļnieku atkrišanu ar īru volontieru uzstādīšanu un viņos iestājas arī matemātikas profesors De Valera, kļūdams rotas komandieris. Un atkal, kā jau daudzas reizes iepriekšējos gadusimteņos, Īrijā taisās sākties pilsoņu karš.

Tad norīb serbu ģimnāzista Princepa revolvera šāviens Sarajevā un Eiropā uzliesmo pasaules kara ugunis. Tās redzot izšaujamies , uz laiku aprimst Īrijas ziemeļu un dienvidu karstgalvji. Iekšējā miera dēļ tālredzīgākie homrules pretinieki piekāpjas un jau pirmajā kara gadā Askvits izved cauri homrūla likumu, lai pasargātu Angliju no pārsteigumiem, kas citādi var nākt spēkā tikai pēc kara beigām.

Likuma sekas ir Īrijas autonomistu sašķelšanās. Gaļa īru volontieru nostājas Īrijas deputātu pusē, kas apmierināti ar sasniegto, ir par Anglijas atbalstīšanu pasaules karā. Radikālais tautas un viņas volontieru vairākums, saslēgušies t.s. šinfeineru (Sinn Fein — t.i. mēs paši) organizācijā, uzskata turpretim šo karu par lielisku izdevību nokratīt angļu jūgu un panākt Īrijas neatkarību.

1916. g. pavasarī viss gatavs, — Īrijā tūliņ uzliesmos plaša sacelšanas. Jāgaida tikai vēl, kamēr no Vācijas pienāks ieroči.

Šos dumpja plānus izjauc nodevība. Vienu no galvenajiem sazvērnieku vadoņiem Rodžeru Kezmentu angļi notver un pakar drīz pēc tam, kad vācu zemūdene to izlaidusi malā Īrijas piekrastē. Vācu kuģi, kas ved īru revolucionāriem munīciju un ieročus, sagūsta angļu kreiseri. Visā Īrijā ieved aplenkuma stāvokli, novieto stiprus angļu spēkus un laikus noorganizē lauka karatiesas.

Par spīti visam tam, īru vadoņi Lieldienās dod saviem piekritējiem sacelšanās signālu. Viņa nodaļas iešturmē Dublinā vairākas valdības ēkas. saspridzina dažus tiltus utt., bet dumpi drīz apspiež angļu karaspēks, laizdams darbā artilēriju un sagraudams visas ēkas, kurās īru volontieri lūko turēties. Viena nodaļa padodas pēc otras un kā vispēdējā tā, kuru komandē De Valera.

Šīs ielu cīņas Dublinā maksā īriem 450 kritušus un 2600 ievainotus. Tad sāk darboties lauka karatiesas un 18 vadoņiem piespriež nāvessodu, to starpā arī De Valeram. Lai sodīšanas iespaids iznāktu lielāks, ikdienas nošauj divus notiesātos. Kad pienāk devītā, pēdējā nāvinieku pāra diena, nāves spriedumu apmaina ar mūža cietumu Anglijā.

Īrijas sacelšanās ir apspiesta, bet Savienotās Valstīs, kurīru vairāk, nekā viņu tautas dzimtenē, īru nacionālisti sarīko vairāku simtstūkstošu protesta demonstrāciju. Tās dalībnieki ved tukšus, puķēm apklātus zārkus, tā godinādami viņpus okeānā kritušos un sodītos Īrijas brīvības kareivjus. Arī Īrijā pēc pirmā izmisuma pāriešanas sāk atkal gruzdēt nemiera ugunis; pašā Anglijā paceļas balsis, kas prasa mērenību, aizstāv izlīgšanas politiku. Loids Džordžs, Askvita pēcnācējs premjera amatā, tā paša 1916. gada ziemassvētkos dod amnestiju visiem politiskajiem īru cietumniekiem, atskaitot vadoņus, un pēc pusgada kļūst brīvi arī viņi. Kā triumfatori tie atgriežas dzimtenē un vairāk par visiem top sumināts De Valera, vienīgais, vēl dzīvais Lieldienu dumpja dalībnieku vadonis.

Amnestētie nedomā par samierināšanos vai izlīgšanu ar Angliju. Viņi apņemas turpināt cīņu un šīs cīņas dvēsele ir De Valera.

Viņš nav nekāds lielais orators un viņa stūrainā,sausā seja nav no tām, kuras no pirmā acu uzmetiena iepatīk mītiņu publikai. Viņa panākumu noslēpums ir šī cilvēka aizraujošais fanātisms un tas, ka viņš nīst visus kompromisus.

Neatkarībnieku aģitācija kļūst arvien plašāka un Anglijas valdība sāk nervozēt, beidzot draudēt. Kā atbilde seko De Valeras ievēlēšana par šinfeineru prezidentu viņu kongresā ar visām 1700 dalībnieku balsīm. To pašu dara aizliegtās īru volontieru organizācijas vadoņi savā slepenajā sanāksmē. Vienas un otras sanāksmes pieņemtā programma ir Īrijas republika.

1918. g. vēlēšanās šinfeineri izcīna lielu uzvaru: no visiem Dienvidīrijas 111 mandātiem tie iegūst veselus 105, un homrūliešu (kompromisa partija) deputātu skaits piepeši ir nokritis no 68 uz 6. Ievēlēts, protams, ir arī De Valera, kas pa to laiku atkal iekļuvis cietumā (par aģitāciju pret īru jaunekļu aicināšanu iestāties Anglijas armijā).

1919.g. viņš izbēg no ieslodzījuma un tam izdodas nokļūt Amerikā, kur De Valera tūliņ uzsāk lielu propagandas kampaņu par labu Īrijas taisnībai. Pa to laiku Īrijā atkal sākušas strādāt karatiesas, uz kuru spriedumiem šinfeineri atbild ar teroru no savas puses. Neviens angļu ierēdnis Īrijā vairs nevar justies drošs, ka pieredzējis rītu, piedzīvos arī tās pašas dienas vakaru. Teroristu grupas aplaupa bankas, politisko slepkavību skaits strauji aug, kaut gan aug arī terors no angļu puses: par katru šinfeineru terora upuri tā atbild ar kāda šinfeinera nošaušanu un sistemātiski noposta visas ēkas, no kurām ir uz angļiem šauts. Pavisam 1920. g. Īrijā nonāvēti 230 angļu policisti; 14 angļu bargākos virsniekus atrod tā paša gada 21. novembrī nonāvētus viņu gultās — slepenā šinfeineru atriebēju tiesa viņiem aizmuguriski piespriedusi nāvessodu un tas lēmums nepaliek neizpildīts. Visu zemi apklājis šinfeineru kaujas organizāciju tīkls un pagrīdē darbojas un dara savu darbu slepenā šinfeineru valdība, kurai De Valera regulāri sūta savas direktīvas no Ņujorkas un savukārt saņem no Īrijas ziņas par spīti visai angļu noorganizētai faktiskajai Īrijas blokādei.

Tad, 1921. g. maijā notiek autonomās Īrijas parlamenta pirmās vēlēšanas un šinfeineri iegūst 124 no 128 šīs saeimas sēdekļiem. Visa katoļu Īrija ir nostājusies aiz De Valera un viņa volontieriem, kas tagad pārdēvējušies par Īrijas republikānisko armiju.

Un tad notiek negaidītais: milzīgā Anglija piekāpjas 3 miljonu apdzīvotās ūienvidīrijas priekšā. Loids Džordžs sniedz roku izlīgšanai un pašrocīgi De Valera rakstītā vēstulē ielūdz īru vadoni ierasties uz tiešām sarunām.

Dublinā tagad ienāk šinfeineru valdība, no illegālas kļūdama par legālu, un iemaršē arī īru republikāņu armija. Pa to laiku De Valera ved sarunas ar Anglijas valdības galvu.

Viņš nepiekāpjas ne par matu no savas programmas un prasa Īrijas neatkarību,kurpretim Anglija ar mieru dot Dienvidīrijai tikai domīnijas tiesības un pastāv uz to, ka protestantiskajai Ziemeļīrijai (Olsterai) jādod savs atsevišķs parlaments.

De Valeram tas nav pieņemams un viņš atstāj Londonu. Nav panākumu arī otrai konferencei tā paša gada rudenī. De Valera pats viņā nemaz nepiedalās, bet viņa sūtītie sarunveži nokaulē no angļiem vēl tikdaudz, ka Īrijas atkarība no Britu impērijas joprojām paliek tikai uz papīra. Toties Olsteras jautājumā Anglija nepiekāpjas un tāpat neatsakas no tiesībām izmantot dažas ūienvidīrijas ostas kā atbalsta punktus savai karaflotei. Šais divās lietās Loids Džordžs ir un paliek nepiekāpīgs un draud īriem, ja viņi nepiekāpsies no savas puses, atjaunot angļu karaspēka un policijas teroru Īrijā.

Sie draudi dara savu un Īrijas pilnvarotie ar smagu sirdi dod savus parakstus kompromisa līgumam. Ar to ir nokārtota lietas formālā puse un Britu impērijas sastāvā dzimusi jauna domīnija, vārdā Īrijas brīvvalsts, bet bez sešām Olsteras grāfistēm (apriņķiem).

De Valera saņem savus Dublinā atgriezušos pārstāvjus kā nodevējus un pasludina atklāti, ka viņam šis izlīgums nav pieņemams, bet šoreiz zaudē cīņu: Īrijas

parlaments ratificē kompromisu, tiesa, ar ļoti mazu balsu pārsvaru.

De Valera noliek savas prezidenta pilnvaras un piekāpīgākais tā cīņu biedrs Grifits kļūst viņa pēctecis.

Ar to ir noticis lūzums pašu šinfeineru starpā un sākas brāļukarš. De Valera ar saviem uzticamiem atkāpjas kalnos, iri apkaro viens otru tikpat nesaudzīgi, kā dažus mēnešus pirms tam apkarojuši angļus.

Tad Grifita valdība sāk ņemt virsroku. De Valeru saņem gūsta, no kura pēc dažām nedēļām to atbrīvo Kosgreivs. mirušā Grifita pēcnācējs. De Valera atsakas no bruņotas cīņas un ķeras pie aģitācijas ieročiem.

Kosgreiva vadībā Īrijas brīvvalstij bija lemti vairāki mierīga uzplaukuma gadi, kuros pastāvēja samērā korektas attiecības ar Angliju. Taču nacionālā fanātisma uguns gruzdēja arvien zem ārējā miera pelniem un atsevišķi terora akti liecināja joprojām, ka daudzinātā īru republikāņu armija nav mirusi. Daudzi simti nesamierināmo smaka cietumos.

De Valera atturējās no sakariem ar teroristiem, gāja legālās cīņas ceļu un 1927. g. atkal iekļuva parlamentā. Tad sākās pasaules krīze, nepaiedama garām arī Īrijas brīvvalstij, un krītot citiem vērtspapīriem, nesamierināmo opozicionāru akcijas sāka celties. Cēlās arī De Valeras popularitāte.

Viņa dibinātai republikāņu partijai radās arvien lielāks skaits piekritēju un aizliegtā "republikāņu armija" sāka atkal parādīties atklātībā.

Kosgreivs izdabūja no parlamenta speciālas pilnvaras un uz to pamata iemeta vairākus simtus republikāņu cietumā.

Tomēr bija jau par vēlu: jaunajās vēlēšanās valdība palika mazākumā un De Valera varēja sastādīt jauno brīvvalsts kabinetu no saviem piekritējiem vien. Un tikko kļuvis par Īrijas valdības galvu, viņš atjaunoja cīņu pret Angliju.

Par spīti Londonas spaidiem un Kosgreiva partijas opozīcijai, De Valera soli pa solim gāja pretī sava mūža mērķim — Īrijas pilnīgai atbrīvošanai no Anglijas aizbildniecības.

Viņš nevarēja ciest arī šīs aizbildniecības formālās paliekas un, piem., atceļa uzticības zvērestu, ko jebkurš Britu impērijas parlamenta loceklis spiests dot Anglijas karalim, viņš nolikvidēja šī paša karaļa tiesības uzlikt veto Īrijas parlamenta lēmumiem un pasludināja, ka Īrijas tiesu spriedumus nevar pārsūdzēt pie Anglijas valdnieka. Viņš tāpat atcēla kādreizējos zemes izpirkšanas naudas maksājumus Anglijai (atlīdzība bij. angļu lielgruntniekiem Īrijā par agrārreformas atsavinātām muižām), aizrādīdams, ka Īrijas zeme pieder īru tautai un viņa tātad ne no viena nav jāizpērk.

Londonas valdība reaģēja ar muitu uzlikšanu Īrijas produktiem Anglijas tirgos un no tā cieta pirmā kārtā īru lauksaimnieki, jo Īrija (vēl lielākā mērā nekā Latvija) ir agrārvalsts. Bet šie zemnieki uzticīgi turējās De Valeras pusē un jaunās vēlēšanās viņš ieguva absolūto vairākumu, kas to padarīja neatkarīgu no nelielās strādnieku partijas frakcijas untumiem.

"Tagad ir radīta jau tāda situācija, pie kuras mūsu tautas vēlētie pārstāvji var pieņemt jebkuru likumu, arī tādu, kurš nosacītu republikas proklamēšanu. Mūsu tālākais solis pa nacionālās atbrīvošanās ceļu būs — tautas dotas pilnvaras atcelt ģenerālgubernatoru un dot Īrijas brīvvalsts prezidentam pilnvaras likt savu parakstu

Anglijas karaļa pārstāvju vietā, akreditējot Īrijas pārstāvjus āzemēs." Tāda ir De Valera darbības turpmākā programma. Ka viņš jau ir guvis panākumus tās realizēšanā, to liecina De Valeras panāktais karaļa rīkojums par līdzšinējā Īrijas brīvvalsts ģenerālgubernatora atcelšanu un veca Īrijas neatkarības cīnītāja pilnvarošanu stāties viņa vietā. Starp citu, Anglijas karalis ir jau apstiprinājis likumu, kas atceļ viņam dodamā uzticības zvēresta obligatoriskumu Īrijas brīvvalstī.

Pati Anglija arī nedomā par Īrijas salaušanu atklāta cīņā. Varbūt Londona pat būtu gatava — mīļā miera dēļ — uzupurēt arī Olsteras neatkarību no Dienvidīrijas. Taču vienā punktā Anglija ir un paliek nepiekāpīga, proti, jautājumā par Īrijas pilnīgu neatkarību arī militārās lietās.Anglija te nevar piekāpties vienkārši tāpēc, ka tagadējā aviācijas uzplaukuma laikmetā nevar ļaut sev cieši kaimiņos izveidoties pilnīgi nekontrolējamai varai, kas izdevīgā brīdī var sabiedroties ar Anglijas ienaidniekiem un pārvērstu Īriju par bāzi gaisa operācijām pret bijušo metropoli. Un tāpat angļi neatteiksies no savas karaflotes atbalsta punktiem Īrijas piekrastēs.

De Valera arī te ir pret visiem kompromisiem. Viņš neatsakas no vēlākiem līgumiem, kas nodrošinātu Angliju pret varbūtībām no Īrijas puses, bet prasa: vispirms pilnīga neatkarība un tikai pēc tam sarunas — kā līdzīgam ar līdzīgu — par saimnieciskiem un militāriem jautājumiem.

Ar savu nelokāmību De Valera ir sasniedzis savas mātes zemes labā tādas lietas, par kurām vēl pirms vienas paaudzes pat nevarēja sapņot. Bet savā politiskajā gājumā viņš paspējis jau vairākas reizes iet pāri iespējamības strīpai, jo tam patīk iet gar bezdibeņa malu.

Viņa panākumu noslēpuma atšifrējums slēpjas šī cilvēka drošsirdībā un šai ziņā viņam maz līdzīgu starp visas pasaules politiķiem, ņemtiem kopā.

Ja arī Anglijas politiķu starpā atrastos tikpat drošsirdīgs vīrs, — saduršanās ar tādu varētu maksāt De Valeram un viņa īriem iekāroto vispēdējo uzvaru.

ERID

Radikālsociālistu partijas vēlākais vadonis Eduards Erio sākumā bija vidusskolas skolotājs un savas politiķa gaitas uzsāka, ticis Lionas pilsētas galvas amatā. Viņa karejas žilbinošais augšupgājums ir pa labai daļai izskaidrojams ar ši veikla franču dienvidnieka lielo un parlamentārās demokrātijas zemēs izdevīgo māku pielaikoties vidusmēra pilsoņa uztveres līmenim. Šai ziņā ir zināma attāla līdzība starp Erio un mūsu bijušā demokrātiskā centra vīriem, kas arī lūkoja izlikties vientiesīgāki nekā bija, cerēdami ar to gūt popularitāti un tātad arī balsis vēlētāju pūļa sīkpilsoniskajos slāņos un ar savu pielaikošanos šiem slāņiem izglaimot. Tāpat arī Erio ir mīlējis sevi dēvēt par "vidusmēra franci", tā tad par vīru no tautas vidus, kurš arī lielajā, Parīzē taisītā politikā, it kā grib reprezentēt neko citu, kā vienīgi sev līdzīgos.

Ir ļoti jāšaubās, vai tiešām Erio sevi iekšķīgi tur par vidusmēra cilvēku. Ka viņa godkārība ir ļoti liela, par to dabūjuši pārliecināties — agri vai vēlu — visi pēdējo gadu Francijas ministru prezidenti, jo viena no galvenajām Erio, kā politiķa, specialitātēm skaitās liela veiklība valdības krīžu taisīšanā, lūkojot pie tam izkaulēt savai partijai ja ne vadību, tad pēc iespējas lielāku portfeļu skaitu nākamajā valdībā.Kaut gan ticis pirmo reizi par ministru jau pasaules kara laikā, Erio tomēr īsti iekļuva Francijas politikas taisītāju skaitā tikai Rūras okupācijas periodā, kopā ar Penlevē sagatavodams Puankarē vadītā nacionālā kabineta krišanu. Ar viņa gādību sastādījās kreiso partiju kartelis un Erio 1924. g., kā nacionālsociālistu partijas līderis kļuva šī karteļa ministru kabineta prezidents. Valdot Erio valdībai, frann sāka Rūras apgabala evakuāciju, akceptēja Davsa izstrādāto reparāciju jautājuma kārtošanas plānu un sāka meklēt ārpolitikā ciešāku, nekā līdz tam, sadarbību ar Angliju. Šī piekāpība Vācijas priekšā tam sagādāja saprašanās politiķa reputāciju toreiz vadošo vācu kreiso partiju aprindās. Savu lomu te, jādomā, spēlēja arī Erio partijas nosaukums. Patiesībā franču radikālsociālisti nav nekādi internacionālisti, bet tipiski oportūnisti, kreisā centra ļaudis, kas lūko izmantot savu stāvokli vidū starp nacionālistiem un īstajiem sociālistiem tā, kā tas katrreiz izdevīgāk. Tātad atkal zināmā analoģija ar kādreizējo demokrātisko centru bijušajās Latvijas saeimās.

Ja ārējā politikā Erio gudrības smagumcentrs ir bijusi saprašanas meklēšana ar Vāciju, pie tam neredzot vai neliekoties redzam viņas bruņošanos, un miermīlības garantētās popularitātes tieksmēs ejot pāri politiskas tālredzības robežām, tad iekšējā Francijas dzīvē viņa partijas iespaids jāatzīst par dominējošo līdz pat Staviska afēru atklāšanas laikiem, kad arī franču tautai sāka likties, ka profesionālie daiļrunātāji ved valsti postā un ka jāsāk domāt par to, vai arī Francijai nav pienācis laiks darīt galu neierobežotai partiju saimniekošanai. Radikālsociālisti bija kļuvuši par Francijas parlamenta ģeometriskā centra grupu, par asi, ap kuru griezās tepat visa šīs lielvalsts politika.

Un tomēr nevar teikt, ka iekšējās politikas lietās šīs partijas vadītājam būtu bijusi sevišķi laimīga roka. Pēc Erio pirmā kabineta krišanas 1925. g. pavasarī, viņš visiem spēkiem centās sagatavot to pašu likteni savu pēcteču un partijas biedru Briāna un Kaijo valdībām. To beidzot piespiedis pie atkāpšanās, Erio pats tomēr nespēja tūliņ kļūt par ministru prezidentu, vēl vairāk: aizrakdams šo savu politisko draugu valdību pamatus, Erio bija izdarījis pakalpojumu labajam spārnam un nolīdzinājis tam ceļu uz valdības sastādīšanu. Tātad — zīmīga paralēle ar 1934. g. pavasari, kad arī Erio, apkarodams savu partijas biedru Daladjē, negribēdams palīdzēja tikt pie varas Dumerga vadītam "nācijas spēku koncentrācijas" kabinetam.

Toreiz, pirms 11 gadiem, Erio intrigu dotos augļus ievāca tā niknais pretinieks Puankarē, sastādīdams savu nacionālās vienības kabinetu, bet pats Erio uz laiku pazaudēja vai visu varu un iespaidu radikālsociālistu partijā, bija spiests atteikties no viņas priekšsēdētāja amata un tika viņā atpakaļ tikai 1931. g., īsi pirms jauno vēlēšanu cīņu iesākuma.

Šīs vēlēšanas sagādāja kreiso partijām uzvaru un Erio nostājās valdības priekšgalā, kā Tardjē kabineta pēcnācējs. Atkal nāca radikāla maiņa Francijas ārējā politikā, atkal lūkojot stiprināt sadarbību ar Angliju un Lozannas konference sagādāja šai ziņā zināmus panākumus, t.s. Gentlemen—Agreements starp abām valstīm, ko radikālsociālistu prese centās izklāstīt kā franču un angļu mūžīgās antantes jaunu apliecinājumu. Šos laurus sagādāja savam franču draugam vecais ideālists Makdonalds.

Lozannas lauru Erio likās par maz un viņš lūkoja sasaistīties draudzības saitēm arī ar Vašingtonu un Maskavu. Viņš uzstādīja tēzi par "visu lielo demokrātiju" saprašanās nepieciešamību un gribēja šo apzīmējumu attiecināt arī uz Padomju Krieviju, nevis Franciju, Angliju un Savienotām Valstīm vien. 1932. g. tiešām izdevās panākt ar Vašingtonas ārkārtējo vēstnieku atbruņošanās konferencē vienošanos, kas visumā akceptēja Francijas piekopto atbruņošanās politiku Eiropā un franči no savas puses bija spiesti apsolīties, ka turpmāk liegs savu diplomātisko atbalstu Japānas imperiālismam Klusā okeāna ūdeņos.

Ap to pašu laiku Erio ievadīja pavisam citos ūdeņos Francijas ārpolitiku iepretim Krievijai. Jau dažus mēnešus pēc nostāšanās valdības priekšgalā viņam izdevās panākt neuzbrukšanas paktu starp Krieviju un Poliju, toreiz vēl uzticamu Francijas sabiedroto. Pēc visai grūtām sarunām, kuru gaitā nācās rēķināties ar franču sabiedrotās Rumānijas interesēm, tā paša gada novembrī — īsi pirms savas krišanas — Erio panāca neuzbrukšanas pakta noslēgšanu starp Maskavu un Parīzi. Ar to bija pārvilkts krusts pāri, kopš Rapallo dienām ievadītai, frančiem bīstamai, bet kopš tā laika sen jau atdzisušai, Maskavas mīlestībai uz Berlīni. Tiešām, Erio panākumi ārpolitikā likās apēnojam viņa iekšējās politikas neveiksmes. Radikālsociālistu prese nezināja kā cildināt savas partijas priekšsēdētāju un arī franču ģenerālštābs mainīja savu agrāko noraidošo izturēšanos sadarbībai ar Padomju Krieviju.

īsi pirms savas atkāpšanās 1933. g. Erio publicēja grāmatu par Francijas stāvokli pasaules politikā, kurā lūkoja formulēt savus uzskatus par ārpolitikas vēlamām līnijām: "Francijas ārpolitikai nedrīkst būt daļas gar to zemju iekšējo iekārtu, ar kurām tai ir darīšana. Mēs drīz vien kļūtu pilnīgi bezspēcīgi, ja stīvi pieturētos pie viedokļa, ka varam stāties sadarbības sakaros tikai ar tām valstīm, kurām ir ar mums līdzīga iekšējā politiskā sistēma. Vienīgi Francijas intereses var un drīkst nosacīt, ar kādām valstīm mēs gribam sastrādāt savā ārpolitikā. Par paraugu te mums var noderēt karalis Fransuā I, kurš biedrojās pret Hābsburgiem ar turkiem, vai kardināls Rišeljē, kurš savukārt sabiedrojās pret Vācijas ķeizaru ar protestantiem."

Šīs nenoliedzamās loģikas turpinājums ir slēdziens, ka tagadējā Francija var un drīkst sabiedroties pret karotkāro Vāciju arī ar lieliniekiem, pretēji lielajai diferencei starp Francijas un Krievijas iekšējām iekārtām.

Šai tēzei sekodams, Erio iestājās par Francijas vēstures sankcionēto tradicionālo draudzēšanos pret stiprāko Centrāleiropas valsti ar stiprāko Austrumeiropas lielvalsti. 1933. g. rudenī viņš ceļo uz Ankaru un Maskavu, lai meklētu Francijai jaunus draugus un 1934. g. apmeklē Lietuvu.

Erio krišanas iemesli 1932. g. ir viņa ārpolitika, viņa vēlēšanās saprasties ar lielo aizokeāna demokrātiju uz franču maku satura rēķina: franču tautas vietnieku nams neakceptē Erio solījumus — maksāt amerikāņiem kara laika parādus. Šī solījuma pildīšana, varbūt, tiešām būtu panākusi ciešāku sadarbību ārpolitikā starp Vašingtonu un Parīzi, bet franču deputāti, baidīdamies no vēlētāju pārmetumiem, atsacījās sekot Erio politikai un ļāva tam krist līdz ar viņu.

Erio steidzās uz Ameriku, lai saglābtu pašu iestādīto sadarbības kociņu no nokalšanas, bet atrada, ka arī amerikāņi ir pret ciešu politisku sadarbību ar Franciju. Atpakaļbraucot Erio saņēma jaunu triecienu — ziņu, ka Rūzvelts nolēmis pazemināt dolāra kursu. Ar to bija izjaukta Erio aizstāvētā zelta standarta zemju sadarbība un pasaules saimnieciskajā konferencē Francija un Savienotās Valstis uzstājās kā sīvākās pretinieces.

Erio bija spiests izlaist no rokām līdz ar prezidenta portfeli arī Francijas ārējās politikas vadību, kaut gan viņa tēzes visumā lūkoja akceptēt visi pieci, viens otram 1933. g. sekojošie, radikālsociālistu kabineti. Tikai Dumerga nacionālās koncentrācijas kabineta laikā bija atkal vērojama franču ārpolitikā zināma nosvēršanās uz Japānas pusi un zināma jaunās franču—lielinieku draudzības aptumšošanās.

Lielā Francijas iekšējās politiskās sistēmas krīze un tāpat Staviska skandāla sekas nav pagājušas secen arī Erio popularitātei un iespaidam. Visu 1933. g. viņš velti bija nopūlējies gāzt sava partijas biedra ūaladjē valdību un franču kreiso neveiksmes tikai padziļināja šī plēšanās pašu ļaužu starpā. Kad beidzot pēc 1934.g. februāra draudošajiem ielu nemieriem Parīzē Erio uzaicināja koncentrācijas kabinetā kā ministru bez portfeļa, viņš drīz vien bija spiests noskārst, ka šajā valdībā, kur bija pārsvars labajiem, tas vairs nevar spēlēt visu lietu izšķīrēja lomu. Likās, ka vēsture to jau svērusi un atradusi par vieglu, tāpat kā visas kreisās, korupcijas saēstās franču partijas. Un šis, kādreiz tautā tik populārais politiķis piedzīvoja tādu pazemojumu, kā viņa iemīļotās Parīzes viesnīcas direktora lūgumu — izvākties,jo direkcijai neesot nekādas patikas maksāt par Erio uzturēšanas dēļ izsistajiem logiem. Tā citkārtējais Parīzes pūļa elks Erio bija kļuvis šī paša pūļa acīs par visas koruptīvās sistēmas pārstāvi.

Notikumu norise pēc Staviska krīzes pierādīja, ka Erio vairs nepieder pie Francijas lielo politiķu saimes. Kāds arī nebūtu Francijas iekšējās politiskās attīstības turpmākais gājums, Erio, šis visu pēdējo gadu kreiso valdību diriģētājs — tieši vai no aizkulisēm — vairs nevarēs spēlēt Francijas likteņu vadītāja lomu, tā dalīdamies daudzu citu kreiso politiķu liktenī.

Ir zīmīgi, ka paliekošu slavu trešās franču republikas vēsturē ieguvuši vai vienīgi tie politiķi, kas savas karjeras gājumā ar gadiem nosvērušies no kreisās uz labo pusi, kā piem. Klemanso, Miljerans etc. Erio turpretim ir bijis un palicis kreisā centra cilvēks, līdz ar viņu pārdzīvodams tā slavas un popularitātes pagrimšanas laikus.

Un tāpēc ir visai maz izredžu pieredzēt vēl reizi šo korpulento, kustīgo un daiļrunīgo politiķi nostājamies vēl kāda franču kabineta priekšgalā. Jo arī Francijas nākotnes ceļi ved prom no parlamentārisma viņa līdzšinējā veidā un tātad arī projām no partijām, kuru tipisks cilvēks ir Erio.

MASARIKS

Profesors un filozofs Dr. Masariks kopš 1918. gada ir nevien paša izcīnītās un dibinātās Čehoslovakijas valsts prezidents. Viņš ir arī kopš vēl daudz ilgākiem gadiem savas tautas vadonis šī vārda pilnīgākā nozīmē. Būdams garīgās atdzimšanas vadonis savas tautas ciešanu laikmetā, Masariks paliek ari par čehoslovāku pretošanās vadoni tām svešajām varām, kas nospiež un nicina viņa tautu. Līdz ar to viņš kļūst par jaunās Čehoslovakijas armijas un diplomātijas, pēc tam arī — par valsts nodibināšanās, nostiprināšanās un izbūves darba vadoni.Tā Masarika vadošā persona kļūst par patieso dzīvo tiltu un apvienotāju visiem Čehoslovakijas vēstures pēdējo gadu desmitu posmiem tiklab nacionālās lietās, kā visās kultūras nozarēs.

Masarika tēvs Jāzeps bija Austrijas galma staļļupuisis un kučieris, bet māte Terēze pirms precēšanās ķēkša Hodoņinā. 1850. gada 7. marta Hodoņinā šim pārim piedzima dēls, ko nokrustīja par Tomāšu—Jāni. Tā kā Masarika tēvs bija dzimtcilvēks, viņam bieži nācās mainīt dzīves vietu. Kad Tomāšs bija 17 gadus vecs, tēvs pārgāja privātdienestā un Masariku ģimenei sākās mierīgākas dienas, sevišķi no 1870. — 1882. gadam, kad viņi kļuva rentnieki. Masariks par savu bērnību uzglabājis daudz atmiņu. Mātei bijis uz bērniem daudz lielāks iespaids nekā tēvam. Viņa māte bijusi 10 gadus vecāka par savu vīru, arī piedzīvojumiem bagātāka. Masariks atceras, ka viņam bijis jāpalīdz mātei mājas darbos un tēvam tīrumā.

Salīdzinādams lauku un pilsētu bērnu dzīves apstākļus, Masariks arvien uzsver lauku priekšrocības, sevišķi lielo audzinošo iespaidu, ko bērni gūst laukos rakstura, izturības un dzīves mākas veidošanā.

Masarika mātes lielākā un sirsnīgākā vēlēšanās bijusi kaut bērniem nebūtu jāstrādā tik smags darbs, kā to vecākiem. Tad pamatskolas skolotājs audzinājis bērnus ar iebiedēšanas un iekaušanas metodēm un sūtījis apkārt pa mājām ubagot priekš viņa vīnu. Pēc šīs skolas beigšanas Masariks nokļūst proreālskolā Hustopečā. Tur Masarikam iet gan diezgan grūti, jo mācības notika vācu valodā, ko viņš labi neprata. Pabeidzot reālskolu, Masariks bija tikai 14 gadus vecs. Lai varētu iestāties citā skolā, sagatavoties par skolotāju, viņam vajadzēja būt vismaz 2 gadus vecākam. Pa šiem 2 gaidīšanas gadiem vecāki nolēma viņu izmācīt par krietnu amatnieku un nodeva Vīnē mācībā pie atslēdznieka, kur bija jāpaliek 4 gadi. Vienmuļo un neinteresanto darbu viņš vēl varējis paciest, bet kad citi mācekļi noņēmuši viņa vienīgo prieku — grāmatas, viņš aizbēga mājās. Tad tēvs to nodeva pie vietējā kalēja mācībā, lai vēlāk iestātos Vīnē kara kalēju skolā. Šo darbu Masariks tomēr iemīlēja. Bet likteņa lēmumu neviens nevar grozīt. Viņš satika savu agrāko skolotāju, kas pārliecināja vecākus, ka Tomāšs jāmāca par skolotāju un Masariks tika Čeikovicā par skolotāja palīgu. Tur viņš strādāja klasē, gāja baznīcā spēlēt ērģeles, izvadīja mirušos, dziedāja dievkalpojumos latīņu tekstus. Par darbu viņš saņēma uzturu un skolotājs mācīja viņam spēlēt kiavieres. Par palīdzēšanu dievkalpojumos kapelāns sagatavoja Masariku iestāšanās eksāmeniem un vecāki atļāva dēlam doties uz Brno.

Dzīves apstākļi tur nebija spīdoši. Skolā Masariks bija ļoti uzcītīgs, kaut gan bieži bijis jāmācās domājot, ka vakariņas nav nekā ko ēst.

Masarikam ģimnāzija izcēlušies dažādi konflikti ar direktoru. Vispirms reliģijas lietās. Viņš atsacījies iet grēkus sūdzēt, jo nevarējis paciest liekuļošanu un to pateicis arī direktoram, kas tomēr licis viņam pildit priekšrakstus.kaut arī pret paša pārliecību. Tai laikā Masariks iemīlējies savas saimnieces māsīcā, ar ko bieži saticies. Direktors sācis viņam pārmest, ka viņš saejoties ar viegla rakstura sievieti. l\lo šiem vārdiem viņš juties tik aizskārts, ka sācis kliegt, teikdams, ka neļaušot apvainot nevainīgu meiteni. Par to viņu izraidīja no ģimnāzijas. Masarika labvēlis Lemonjē aicināja viņu uz Vīni, lai tas palīdzētu viņa dēlam skolas mācībās. Ar Lemonjē gādību Masariku uzņēma Vīnes akadēmiskajā ģimnāzijā, kur mācījās austriešu aristokrātijas jaunākā paaudze. 1872. gadā viņš šo skolu pabeidza ļoti sekmīgi.

Iestājies Vīnes universitātē, Masariks sāka studēt filozofiju, par ko interesējās jau vidusskolā, bet turpināja mācīties arī grieķu un latīņu valodas. Vīnē Masarikam bija jādomā par uztura pelnīšanu tāpat kā visus iepriekšējos gadus. Paziņas sagādāja viņam jaunu vietu pie bankas direktora. Tur viņam bija jāpalīdz diviem zēniem sagatavot skolas mācības. Čehu studentu klubs ievēlēja Masariku par savu priekšsēdētāju. Straujā zinātniskā un sabiedriskā darbā pagāja studiju gadi. 1876. g. Masariks ieguva filozofijas doktora grādu.

Pabeidzis studijas, Masariks gribēja sagatavoties profesūrai. Viņš lūdza pabalstu ārzemju studiju ceļojumam, ko Austrijas izglītības ministrija noraidīja, jo Masariks nebija vācu tautības pilsonis. Viņa labvēlis Šlēzingers sūtīja to atpūtas ceļojumā uz Itāliju kopā ar savu dēlu un vēlāk atļāva pavadīt šo jauno studentu arī uz Leipcigu un studēt turienes universitātē veselu gadu uz Šlēzingera rēķina. Dzīvodams Gēringa kundzes pansijā, Masariks iepazinās ar savu nākamo dzīves biedii amerikānieti Šarloti Garrigu. Uz viņa bildinājumu tā tūliņ gan nav atbildējusi ne jā, ne nē un aizbraukusi uz Ameriku. Kad tā saslimusķviņas vecāki aicinājuši Masariku tos apciemot. Tā Masariks nokļuva Amerikā. Šarlote pa tam jau bija atveseļojusies. Viņi noslēdza civillaulību un devās uz Eiropu. Te atkal sākās grūta eksistences cīņa. Beidzot viņš ieguva tiesības lasīt lekcijas Vīnes universitātē, bet atlīdzību par savu darbu nesaņēma. Bagātais sievastēvs neatzina eiropiešu paražas, ka meitai jādod pūrs, un viņi bija pilnīgi bez līdzekļiem, kad piedzima pirmā meita, gadu vēlāk dēls. Masariku no bada paglāba draugi, kas sagādāja viņam iespēju lasīt privātus filozofijas kursus. Viņš nodzīvoja Vīnē 12 gadus un tad Masariks saņēma uzaicinājumu pārcelties uz Prāgas universitāti, bet par kārtējo profesoru apstiprināja tikai pēc 13 gadiem.

Prāgā Masariks daudz domāja par čehu garīgās dzīves pacelšanu. Viņš mudināja un drošināja tautu nākotnes darbam un uzdevumiem. Cīnīdamies pret tautas gara mantu un vēstures viltojumiem, viņš bija guvis lielu un vērtīgu atziņu, ka čehi var cerēt uz lielu nākotni, bet tikai tad.ja pratīs un varēs apvienoties un pie tam šī apvienošanās jāpanāk pašas tautas spēkiem. "Darbs pats par sevi vien neizpestīs mūs, ja nebūs kopības gara. Kā mazai tautai, kas nekad nevarēs cerēt uz lielu bruņotu spēku, čehiem jāgūst viņu cienīga vieta citu tautu priekšgalā ar labiem, krietniem tikumiem un savu augsti attīstīto kultūru." Ar kādu metodi to visu panākt, to arī Masariks pasacīja. Tāds bija Masarika pasaules uzskats un darba sistēma.

Cīnīdamies par savas tautas nacionālo un garīgo atdzimšanu, Masariks neaizmirsa vērst skatu uz citām slāvu tautām. Viņš devās ceļojumā uz Krieviju, kur iepazinās ar Tolstoju.

Savā vispusīgā darbā un piedzīvojumos Masariks bija novērojis, ka par spīti visai it kā iekšēji dzīvai darbībai, čehoslovakti tautai tomēr draudēja lielas briesmas.Viņu politiskā dzīve bija nonākusi strupceļā. Likās pat, ka čehoslovaku tauta jau būtu samierinājusies ar Austrijas virskundzību un netaisās vairs pretoties pārvācošanai. Masariks nojauta, ka pienācis pēdējais laiks atmodināt čehoslovaku nacionālo garu un domu. Citādi šai tautai varēja draudēt pat tik lielas briesmas, ka tā sāktu aizmirst senās prasības pēc savas valsts un tās tiesībām Masariks, pats vēl savu nākamā vadoņa Helo lomu neapzinādamies, sāka sagatavošanas darbus un mācīja tautai patriotismu. Viņš gribēja, lai tauta atgrieztos pie savu senču tikumiem.

Masariks centās tautu apvienot. Čehu sabiedrība bija sadalījusies 2 partijās, jaunčehos un vecčehos, kas nodarbojās ar sīkām ķildām, uzbrukumiem un intrigām. Jaunčehi ievēlēja Masariku 1891. gadā par Austrijas reihstāga deputātu. Parlamen tā viņš prasīja Čehoslovakijas autonomiju, par to viņu nosauca par valsts nodevēju. Vēlāk radās vēl citas nesaskaņas; viņš nolika deputāta pilnvaras un devās atpakaļ uz Prāgu, kur turpināja lasīt universitātē lekcijas. Prāgā viņa ienaidnieki tam sagādāja dažādas nepatikšanas un uzbruka presē. Viņam pārmeta pat to, ka tas rakstot vācu laikrakstos, pats būdams čehs. Masariks atbildēja, ka rakstīšot vācu avīzēs tik ilgi, kamēr nevarēšot rakstīt čehu laikrakstos, kas par viņu gadiem ilgi rakstot melus. Ja viņš būtu pratis ķīniski, tad rakstītu arī ķīniešu avīzēs, lai aizstāvētu patiesību pret koruptīviem žurnālistiem.

1902. gadā Masariks devās ceļojumā uz Ziemeļamerikas Savienotām Valstīm, lasīja Čikāgas universitātē lekcijas. 1905. gadā Masariks piedalījās cīņās par vēlēšanu reformu un vispārējām vēlēšanu tiesībām Austrijā. Tad pēc 14 gadu pārtraukuma viņu atkal ievēlēja Austrijas reihstāgā, kur tas palika līdz pasaules karam.

1914. g. augustā Masariks atradās Vācijā vasaras atpūtā. Atgriezies Prāgā, viņš tur atrada tukšumu un klusumu. 1915. gadā Masariks pārcēlās uz tā laika politisko centru Londonu un iesniedza (jau trešo) memorandu par neatkarīgo Čehiju. Darbodamies ārzemēs, viņš guva vienu panākumu pēc otra.

1918. g. viņš bija atkal Amerikā un tur saņēma ziņu, ka ievēlēts par jaunās Čehoslovakijas brīvvalsts prezidentu. Viņa mērķi sāka piepildīties. Čehoslovakija bija kļuvusi neatkarīga valsts. 1918 g. 21. decembrī Tomāšs Masariks iebrauca Prāgā, sajūsminātās tautas gaviļu sagaidīts.

Masarikam bijis jācīnās ar dažādiem ļaunumiem, viņa ceļojumos pasaules kara laikā, tam pastāvīgi sekoja austriešu spiegi, kam bija uzdots gan viņu apzagt, gan noindēt ar speciāli tam nolūkam apstrādātu veļu, bet Masarikam nebija bail no

uzbrukumiem. Viņam arī visur laimējās.

Masarikam ir kara laikā gadījies staigāt zem ložu lietus, bet viņš palicis neievainots. Braucot 1916. g. satikties ar Briānu, viņš pēdējā mirklī pirms kuģa atiešanas saņēmis telegrammu, ka apspriede atlikta, bet tvaikoni, kas aizbraucis bez viņa, vācu zemūdenes nogremdējušas. Maskavā reiz viņam bija jāpavada nakts viesnīcā, ko visu laiku apšaudīja, bet viņš tomēr palika dzīvs.

Jau 16 gadus Masariks vada 14 miljonu lielo tautu un Čehoslovakijas likteņus. 70 gadus viņš strādājis kā audzinātājs, 60 gadus kā žurnālists un rakstnieks un pusgadsimteni kā politiķis un valstsvīrs.

SVINHUFVUDS

Somija pati izaudzējusi lielu savu brīvību. Viņas labākie dēli nav baidījušies no kādreizējās cara varas spaidiem Tie smacēti cietumos un Sibīrijā, bet nebeiguši cīnīties par savas tautas brīvību. Šos vīrus ar godbijību piemin katrs soms.

Starp tiem ir arī tagadējais Somijas valsts prezidents Pērs Svinhufvuds, kas kļuvis par brīvības cīņu dzīvu leģendu. Ar savu lielo autoritāti viņš pratis pasargāt zemi no iekšējiem satricinājumiem un augstu pacēlis somu tautas kulturālo cieņu. To viņš varēja panakt tikai tādēļ, ka bija nesavtīgs un taisnīgs savas tautas vadonis.

Svinhufvuda vārds un darbība cieši saistīti ar somu tautas atmodas un brīvības cīņu laikmetu pirms pasaules kara. Svinhufvuds neatlaidīgi iestājās cara un sarkano krievu varas laikos par somu tautas pašnoteikšanās tiesībām, par viņas pilnīgu neatkarību, par ko krievu vara Svinhufvudu vajāja un pat apdraudēja ar nāvi. Viņš tomēr palika uzticīgs savas dzīves uzdevumam un nepagura cīņā, līdz somu tauta sasniedza sprausto brīvības mērķi. Svinhufvuds ar prieku veltīja arī tālāk savas zināšanas un spējas atbrīvotās tēvijas likteņu izveidošanai un pretišķību izlīdzināšanai, kas izcēlās dažādo somu tautas strāvu starpā. Somi pratuši pareizi novērtēt sava lielā politiķa un valsts likteņu vadītāja nopelnus un nozīmi, ievēlot to valsts prezidenta amatā.

Pērs Evinds Svinhufvuds dzimis Sāksmeki draudzē,llemē, 1861. g. Augstskolu beidza 1881. g. ar filoloģijas kandidāta grādu. Ar to Svinhufvuds vēl neapmierinājās un turpināja studijas tiesību zinātņu fakultātē, iegūdams arī cand.jur. grādu Pēc studiju beigšanas jaunais jurists kalpoja Turku pilsēts pilstiesā.1903. gadā krievu valsts vara atcēla Svinhufvudu līdz ar citiem somu tautības tiesnešiem no amata par viņu turēšanos pie Somijas pamatlikumos noteiktām tiesībām. Tad Svinhufvuds apmetās Helsinkos un sāka darboties advokatūrā.

Līdztekus savai jurista darbībai, sākot ar 1894. gadu, Svinhufvuds bija pārstāvis Somijas toreizējā kārtu sapulcē. Kā stingra rakstura un neatlaidīgs somu tautas tiesību aizstāvis, viņš baudīja vienprātīgu un pilnīgu uzticību. Viņš bija arī loceklis komisijā, kas izstrādāja Somijas vienpalātas parlamenta likumu. 1906. — 1914.g. Svinhufvuds strādāja kā tiesnesis.

Jaunajā parlamentā Pērs Svinhufvuds bija centrālā persona un no 1907. —1912. g. parlamenta priekšsēdētājs. Cīņā par Somijas satversmi viņš nostājās uz viedokļa, ka Somijas likumīgas tiesības aizstāvāmas bez mazākās piekāpšanās un ka šis uzskats atklāti jādara zināms arī Krievijas ķeizaram.

Krievu varas nelikumības sasniedza savu augstāko pakāpi, sākoties pasaules karam. 1914. gadā Svinhufvuds kā tiesnesis atteicās ievērot krievu varas ukazus, kas pēc Somijas likumiem bija nelikumīgi. Viņu par to apcietināja un izsūtīja uz

Sibīriju, kur tam bija jāpaliek līdz 1917. g. martam, kad Krievijā izcēlās revolūcija. Tikai tad Svinliufvuds varēja atkal atgriezties tēvijā, kur tauta viņu sagaidīja ar lielu sajūsmu. Viņu iecēla par augstāko likumības sargu valstī — Somijas senāta prokuroru. Tā paša gada rudenī viņš stājās valdības priekšgalā, kura deklarēja Somijas neatkarību.

Izceļoties 1918. gada janvārī Somijā pilsoņu karam, Svinhufvudam bija jābēg uz ārzemēm. Drīz vien viņš atkal atgriezās Vāsas pilsētā, no kurienes vadīja Somijas brīvības cīņas. Karam izbeidzoties, Svinliufvuds ar savu valdību pārcēlās Helsinkos. 1918. gada decembrī politisko apstākļu pārveidošanās dēļ viņš atkāpās no sava augstā amata un dzīvoja kā vienkāršs pilsonis, līdz 1930. gadā viņu atkal aicināja uzņemties valsts vadību. Svinliufvuds bija Somijas ministru prezidents līdz 1931. gada februārim, kad somu tauta viņu ievēlēja par valsts prezidentu.

1919. gadā Helsinku augstskola to ievēlēja par savu goda doktoru.

Kopš Svinhufvuda ievēlēšanas par Somijas valsts prezidentu Somijas valdības vara kļuvusi noteiktāka un stiprāka. Kreiso partiju iespaids mazinājies: pēdējos gados valda tikai pilsoņu ministru kabineti, kas izved dzīvē tikai valstij lietderīgus likumus, paceļot valsts drošību un labklājību. Bet vēl pirms pāris gadiem Somiju saviļņoja politiskās pretišķības. Zemnieki prasīja kreiso partiju likvidēšanu un arī panāca savu — iznīcināja komunistu partiju un visas viņas nelegālās organizācijas. Par tagadējo kārtību un mieru somiem jāpateicas viņu valsts prezidentam Pērām Svinhufvudam, kas ir vīrs ar stingru roku un gudru prātu.

STAĻINS

Katrā valstī ar zināmu enerģiju var tikt klāt pie diktatora. Padomju Krievijā jūs ne ar kādu enerģiju pie Staļina netiksiet.

Neviens nezin, kur viņš dzīvo. Neviens nezin , kur viņš strādā. Kremlī? Jā, bet Kremlis ir liels, vesela maza pilsētiņa, neskaitāmi palasti, neskaitāmas durvis, visur sardze, visur pārbaudes.

Ārpus Maskavas, Gorkos? Tur atkal mūri, atkal sardze, posteņi uz ceļa, slepeni aģenti. Pat neviens ār/.eniju diplomāts nav runājis ar Staļinu! Pirmais izņēmums bija Anglijas lords zīmogglabātājs Idens. tikai nupat, šopavasar. Uz to arī bija atstājis lielu iespaidu šis stiegrais melnīgsnējais pašapzinīgais kaukāzietis, kas valda

— grūti iedomāties — sesto daļu zemeslodes.

Šai sestajā daļā zemeslodes nav arī daudz komunistu partijas biedru, kas dzirdējuši Staļinu runājam — tieši, bez radio starpniecības. Staļins parādās lielākā sabiedrībā tikai Maskavas kongresos; viņš parasti ienāk, kad darbs jau sācies, iznirst kā parādība, visi pietrūkstas kājās, dažas minūtes ovācijas negrib rimties.

Tikai divreiz gadā viņu var redzēt visi; 1. maijā un 7. novembrī viņš stāv uz Ļeņina mauzoleja, līdzās Kaļiņinam, Molotovam, Vorošilovam, bet lejā uz Sarkanā laukuma piecas, sešas, septiņas, astoņas stundas plūst garām ļaužu masas, dzied dziesmas, sauc "sveicam Staļinu", nes Staļina attēlus. Un visas šīs stundas viņš stāv paceltu roku un kā sastindzis veras savā triumfā.

Grūti iedomāties, cik tālu aizgājis Staļina kults Padomju Savienībā. Viņa attēli karājas svētkos pie namiem piecu stāvu augstumā, viņa vardu nes pilsētas, ielas, kolhozi, kombināti, fabriku cehi. Katrs viņa izteiciens, lai tas zīmējas vienalga uz ko

— uz metalurģiju, elektrifikāciju, lauksaimniecību, literatūru vai mākslu — ir evaņģēlijs, kas nav apšaubāms, bet svēti pildāms. Tā ir masu psihoze šī vārda vistiešākā nozīmē.

Staļina karjera, Staļina augšupeja arī ir viena no apžilbinošākām pasaules vēsturē.

Kas Padomju Krievijā zin, kā Staļinu sauc vārdā, kāds viņa tēva vārds, kāds īstais uzvārds? Tas viss palicis Tiflisā. Diclo—Lido sādžā, Kaukāza kalnos. Josifs Visarionovičs Džugašvili ir tikai Staļins — "Tērauds", kā viņu iesauca Ļeņins. Ar šo vārdu viņš arī iegājis un paliks vēsturē.

Staļins ir kurpnieka dēls, viņa tēvs — gruzīns, māte — osetīniete. Vecāki viņu gribēja padarīt par mācītāju — tagad to pavisam savādi dzirdēt — un nodeva gruzīnu garīgā akadēmijā, bet še kristīgajam katķismam drīz vien stājās ceļā laicīgais katķisms — mazas brošūras ar revolucionāru saturu. Šīs brošūras arī drīz vien izšķir viņa likteni: 1898. gadā, 19 gadus vecs (Staļins dzimis 1879.g ), viņš iestājās Krievijas sociāldemokrātiskajā partijā un organizē seminārā pirmo nelegālo pulciņu.

Sanāksmes notiek naktīs. Staļins, jaucot gruzīnu un krievu vārdus, skaidro marksismu. Bet jaunais propagandists vēl nav tik veikls konspirators, par kādu izrādās vēlāk, un drīz viņa naktsgaitas kļūst zināmas. Kad vēl pie viņa atrod bezdievīgas brošūras, nav vairs ko domāt kļūt par mācītāju — Staļinu izmet no semināra.

Un te nu viņa biogrāfi stāsta interesantas lietas. Otrā dienā pēc izslēgšanas semināra direktors saņem no sava bijušā audzēkņa vēstuli, bet tur — uzskaitīti visi nakts sanāksmju dalībnieki. Lai glābtu baznīcu, arī tie jamet no semināra laukā! Protams, priekšniecība nekavējas to darīt un tie visi izlido pakaļ Staļinam.

Bet nodevība nav savienojama ar gruzīnu ieskatiem, sevišķi tuvu biedru un līdzcīnītāju nodevība. Šis fakts kļūst plaši zināms un rada veselu sašutumu vētru gruzīnu sociālistos. Gruzīns, partijas biedrs, kļuvis nodevējs!

Kādā strādnieka dzīvoklī sanāk partijas tiesa.

Vai taisnība, ka jūs esat nodevis biedrus semināra priekšniecībai?

— Jā, — atbild Staļins.

— Patiesi? Vai tas var būt?

—Jā, atkārto Staļins un pēkšņi saslejas:

Biedri, mūsu partijā trūkst cilvēku. Semināra audzēkņiem vajadzēja kļūt par mūkiem un mācītājiem, baznīcas kalpiem. Bet es viņus izglābu revolūcijai, tagad, pēc izslēgšanas no semināra, viņiem durvis ciet uz pilsonisko sabiedrību. Viņi gribot negribot paliks par mūsu biedriem. Es ar savu nodevību esmu devis partijai izglitotus un uzticamus revolucionārus — taisni tādus, kā mums vajag!

Partijas tiesa Staļinu attaisnojusi.

Ja šis nostāsts pareizs, tad tas runā pietiekoši gaišu valodu.

Un nu sākas Krievijas revolucionārā ikdiena, kurā kā etapi pavīd streiki, sacelšanās, ekspropriācijas, cīņas ar kazakiem, aresti, cietumi, trimda Sibīrijā. Šī dzīve Staļinam ir gandrīz vienmēr pusbads, pilnīga neziņa, kā dzīvosi un ko ēdīsi rīt, jo partija vēl nav tik bagāta lai pienācīgi atalgotu savus aģitatorus. Tas ir laikmets, kad Ļeņinam ar Trocki bija viens pāris zābaku un kad viens gāja laukā, otram bija jāsēž mājās.

Lai nu kā, Ļeņins ar Trocki tomēr bija partijas "aristokrātija", viņi dzīvoja ārzemēs, diskutēja, rakstīja, tinās zilos dūmos, noteica partijas ideoloģiju. Staļins vienmēr bijis melnā darba strādnieks, praktiķis, ne teorētiķis. Kad 1903. g. Krievijas sociāldemokrātija sašķēlās "lieliniekos" un "maziniekos" un katram bija jāizšķiras, kuram štābam pieslieties, Staļinam šī izvēle bija ļoti viegla: lieliniecisms bija tuvāks viņa dabai, krasāks, ekspansīvāks, taisni tas, ko viņam vajadzēja. Staļins paliek par lielinieku un nav visā savā mūžā ne par matu novērsies no šī ceļa. Staļins paliek arī par viskarstāko Ļeņina piekritēju un tāpat visu mūžu ar fanātisku neatlaidību aizstāv katru Ļeņina tēzi, katru vārdu, pat komatu viņa rakstos. Un Ļeņins zin: visur, kur nedrīkst daudz runāt, kur vajaga noteiktības, rokas, kas nedreb, stāva, kas neļodzās — tur jāsūta Staļins.

Bieži viņš priekšrevolūcijas gados nokļūst trimdā Sibīrijā. Un tur viņš ir tāds pat, kā visur: ģērbies vecā aitādas puskažokā, viņš drūmi soļo savas kolonnas priekšgalā, acīm ļauni zibsnījot veras uz konvoju, vienmēr stingri skatās, lai ievēro viņa cieņu. Trimdā viņš nekad nepaliek ilgi, varbūt, tikai sevišķi barga ziema attur viņu no bēgšanas. Bet kad pienāk pavasaris un pirmie tvaikoņi slīd lejup pa upi, Staļins mierīgi sēžas uz tvaikoņa un dodas mājup. Pat visu ko pieredzējusī policija brīnās par šī cilvēka aukstasinību.

Februāra revolūcija viņu sastop atkal trimdā, bet jau pirms Ļeņina viņš ir mājās, Pēterpilī izdod "Pravdu", atjauno lielinieku partiju. Tikai viņam trūkst Ļeņina uztveres un apstākļu prognozes: kamēr tas nav ieradies no ārzemēm, lielinieki Pēterpilī ir stipri nevarīgi. Par viņu rezolūciju strādnieku deputātu padomē nodod 57 balsis, pret — 325. Tikai kad ierodas Ļeņina vilciens un turpat pie stacijas Ļeņins sviež savu spārnoto lozungu: "Visu varu padomēm", tas skrien kā elektriska dzirksts.

Turpretim praktiskā darbā, konspirācijā, partijas organizēšanā Staļins ir neatsverams. Daudzi domā, ka oktobra revolūciju, kas nodeva varu Krievijā lielinieku rokās, izdevuši Ļeņins, Kameņevs, Zinovjevs un Trockis. Tiesa, Staļins šai laikā palika ēnā, neviens viņu nezināja. Viņam šī revolūcija nebija liela personīga benefice, kā piemēram Trockim. Bet šaurās partijas aprindās, centrālā komitejā, sazvērnieku zemgrīdē — tur zināja un cienīja Staļina konspiratīvos talantus. Tur šos talantus arī izmantoja.

Interesanti tagad ieskatīties Krievijas tautas komisāru padomes pirmajā sastāvā: Ļeņins, Rikovs, Miļutins, Šļapņikovs, Lunačarskis, Skvorcovs, Trockis, Opakovs, Avilovs. Pats pēdējais šai sarakstā mazākumtautību lietu komisārs J.V.Džugašvili (Staļins). Acīmredzot šis komisariāts bija radīts speciāli Staļinam, kam kā gruzīnam stāvēja tuvāk nacionālie jautājumi. Bet. no otras puses, skaidrs ir tas, ka šim komisariātam bija tikai demonstratīva, reprezentatīva nozīme. Padomju valdības uzdevumu smagumpunkts šais mēnešos atradās citā plāksnē. Bet augsti valsts posteņi Staļinam nespēlēja lielu lomu Viņš vairāk turējās pie sava stāvokļa partijā, kam dažs labs ievērojams komunists toreiz nepiegrieza sevišķas vērības.

Tagad pagājuši septiņpadsmit gadi kopš tā laika. Staļins ir neaprobežots lielās valsts diktators, bet kur palikuši Šļapņikovi .Opakovi, Avilovi? Tie visi aizpūsti līdzi vējam, ieslaucīti laikmeta smiltīs.

Staļins nespēlēja Napoleonu kā Trockis, kas beidzot atrada savu Elbas salu Prinsipi salā. Bet Staļins tiešām varēja būt Krievijas Napoleons.

Neatsveramus pakalpojumus viņš izdarīja savas partijas revolūcijai pilsoņu karalaikā, kad Padomju Krievijai no visām malām mācās virsū bruņoti spēki. Speciālā vilcienā virspavēlnieks Trockis braukāja no frontes uz fronti, turēja kvēlas runas, dalīja ordeņus un uzslavas. Bet frontē klājās arvien ļaunāk un ļaunāk. Dienvidos pie Volgas ģenerāļa Krasnova pulki nopietni apdraudēja Caricinu. Taisni šai punktā bija gaidāma katastrofa un to labi saprata Ļeņins, kad ar sevišķām pilnvarām sūtīja turp Staļinu.

Staļins negudroja daudz, neturēja garas runas, bet rīkojās ātri un enerģiski. Pretēji virspavēlnieka gribai, viņš uzsēdināja visu štābu uz Volgas barkas, padarīja par armijas komandieri Vorošilovu, ko pazina jau no Kaukāza, un glāba ne tikai Caricinas pilsētu, bet ar savu organizatorisko veiklību un brutālo noteiktību iztīrīja no pretrevolucionāriem visu novadu. Visur, kur parādījās Staļins, sākās nakts uzbrukumi, pārdrošas ofensīvas, partizāņu karš.

Trockis apbēra viņu pavēlēm, telegrammām, dispozīcijām, Staļins tās mierīgi lika pie malas un ar savu kaukāzieša smīnu uz lūpām tikai rakstīja stūrī: "Neizpildīt!" Tad viņš nodeva papīrus Vorošilovam, bet pats ar Budjonniju sāka apspriest nākošās nakts gaitas.

Trockis un Staļins — divi Krievijas revolūcijas pretpoli. Tāpēc arī Trockis tik ātri krita, kad viņi pēc Ļeņina nāves palika "divi vien."

Staļins izglāba ne tikai Caricinu, kas tagad saucas par Staļingradu. Vēlāk bija katastrofiskā stāvoklī Perma un atkal turp komandēja Staļinu, šoreiz ar "čekas" dibinātāju Dzeržinski pie sāniem. Tas pats atkārtojās ar Pēterpili, kuru apdraudēja ģenerālis Judeņičs, ar dienvidu fronti, kur lauzās iekšā Deņikins, un beidzot ar dienvidrietumu fronti, kur mācās virsū Vrangelis. Visur Staļinam bija viegla, bet barga roka; viņš prata sev izvēlēties īstos palīgus, starp citu Frunzi, un guva panākumus. "Staļins piespieda Trocki būt drošsirdīgam" — vēsta kāds izteiciens par to laiku.

Pat vēl tad, kad pilsoņu karš jau bija beidzies, Staļinam nācās glābt stāvokli kādā ļoti riskantā lietā. 1921. g. martā pret komunistu valdību sacēlās Kronštates garnizons. Matroži apcietināja savus komisārus, padzina padomju ierēdņus un pasludināja komunistiem nesamierināmu karu. Viņu prasības bija: brīvu tirdniecību, brīvas vēlēšanas, preses brīvību

Atbildīgos komunistu darbiniekus jau pārņēma panika, daudzi sāka iznīcināt savas partijas kartiņas. Likās, ka Pēterpils ieņemšana ir tikai dažu dienu jautājums un pēc tam sacelsies visa Krievija.

"Biedri! Bez histērijas", šinī atbildīgajā brīdī sacīja Staļins tiem nedaudzajiem, kas vēl varēja viņu mierīgi uzklausīt. Starp šiem nedaudzajiem bija arī Ļeņins. Atkal "glābšanas misiju" uzdeva Staļinam un baltos apmetņos tērpti stāvi ar smago artilēriju un ložmetējiem trauca pa sniegu un ledu uz Kronštati. Kas notika Kronštatē, kad tā bija ieņemta, par to vēsture klusē...

Bet Kronštates sacelšanās iezīmēja Ļeņina kursa maiņu no kara komunisma uz "nepu", jauno ekonomisko politiku, "elpas atvilkšanu", kā to Ļeņins nosauca, "lai mācītos no kapitālistiem, lai mācītos tirgoties, lai nopietni un uz ilgāku laiku pārveidotu savas metodes." Tas bija nopietnas plānsaimniecības sākums, kas Ļeņina laikā gan neaizgāja daudz tālāk par mazliet fantastisko elektrifikācijas plānu. Bet taisni plānsaimniecība ir tā, kam visvairāk ticējis un tic Staļins. Viņam ir gandrīz mistiska ticība centrālas gribas visspēcībai.

Šai laikā Staļins kļuva par komunistu partijas ģenerālsekretāru. Tas ir postenis, kuru viņš patur līdz pašam pēdējam laikam. Formāli viņš augstāk nav vairs kāpis, faktiski izplētis savu varu līdz daudz fantastiskākiem apmēriem, nekā Viskrievijas elektrifikācija. Pēc Ļeņina nāves viņš ticis galā ne tikai ar Trocki, bet savaldījis dažādas gan kreisās, gan labās opozīcijas, vairākkārt izdarījis "partijas tīrīšanu", kas ir interesanta un savdabīga parādība politiskā dzīvē vispār, sviedis ārā kukuļņēmējus, sliņķus. Viņš ārkārtīgi attīstījis to, ko Padomju Krievijā sauc par "paškritiku", bet tai pašā laikā pratis no šīs paškritikas izslēgt pats sevi. Galu galā paškritika grozās ap to, vai pareizi izved dzīvē to, ko sauc par "staļinismu". Pašam staļinismam nedrīkst uzkrist ne puteklītis, tas vienmēr gaiši mirdz saulē. Par to nevienam nedrīkst būt ne vismazāko šaubu.

Ārpus Krievijas ne vienmēr objektīvi raksta par Staļinu, bet pat nesaudzīgākie kritiķi nevar noliegt viņa dzelzsizturību, gribasspēku. Bez tam, viņš ir godīgs, sevišķi naudas jautājumos. "Pirkstu palaišanu" šai ziņā viņš nevienam nevar piedot.

Stāsta, ka reiz Tiflisā viņam stādījšies priekšā Kaukāza komunistu vadoņi. Starp tiem atradies ievērojams armēņu komunists, gandrīz vai tautas komisārs. Pēc pieņemšanas ceremonijas Staļins tam jautājis: "Vai jūs 1906. g. nedzīvojāt nelegāli Rostovā?" Pārsteigtais komunists atbildējis apstiprinoši un juties ļoti glaimots, ka Staļins tik labi viņu atceras. Bet Staļins pēkšņi piesarcis un visiem redzot iecirtis tam pa ausi. "Šis nelietis 1906. gadā izzaga no partijas kases 25 rubļus", Staļins īsi paskaidrojis.

Staļinam nav daudz draugu. Tikai daži veci cīņu biedri. Varbūt visā mūžā viņa draugu skaits nav pārsniedzis desmit.

Privātā dzīvē Staļinam nav daudz prasību. Vienu un to pašu apģērbu viņš nēsā gadiem — ne izlikšanās pēc, bet tāpēc, ka tā pieradis.

Staļins strādā daudz: 16 —18 stundas dienā. Sēdes, konferences, apspriedes, pieprasījumi, atbildes, audiences seko cita citai. Viņš tur savās rokās visu sarežģīto varas mehānismu. Staļins zin visu un Staļinam jāzin viss. Par saviem tuvākiem līdzdarbiniekiem viņš zin pat to, ko tie labprāt redzētu aizslēgtu aiz deviņām atslēgām.

Staļins daudz lasa, galvenām kārtām par saimnieciskiem jautājumiem. Viņš vienmēr cenšas papildināt savu izglītību, kas jaunībā (politisku iemeslu dēļ) palikusi pusceļā. Tikai valodas Staļinam nepadodas. Viņš neprot nevienu svešvalodu, pat krieviski tas runā ar stipru gruzīnu akcentu.

Reiz gadā, pa lielākai daļai vasarā, Staļins ņem sev atvaļinājumu. Viņš brauc sešas nedēļas uz Kaukāzu, bet ari tur telefona stiepules, radioaparāti, kurjeri viņu vieno ar Maskavu. Staļins visu vada un rīko arī no Kaukāza. Valdības groži ne uz mirkli neizslīd no viņa rokām.

Lai gan Padomju Krievijā zeļ Staļina kults, Staļins tomēr nav gājis lētas popularitātes ceļu. "Masām" viņš ir nesasniedzami tālu, publisks ir tikai viņa attēls. Ar to pietiek kā viņam, tā, acīmredzot, arī "masām".

Staļins labi pazīst savu zemi un savus ļaudis. Viņš nepazīst svešas zemes, svešus ļaudis un viņu paražas. Varbūt, taisni tas ir viņa lielākais spēks.

RUZVELTS

Savienoto Valstu vēsture pēdējos gadu desmitos ir visai cieši saistīta ar Rūzvelta ģimenes vārdu. Jau ilgi pirms pasaules kara, amerikāņu imperiālisma veidošanās sākuma, šai tautā kļuva ļoti populārs prezidents Teodors Rūzvelts, ap kuru vēl tagad vijas jenkiju vecākās paaudzes labākās atmiņas. Šī priekšteča un radinieka slava ir devusi jau iepriekš lielu uzticības avansu jaunajam Rūzveltam, tagadējam Savienoto Valstu prezidentam, kurš patlaban cenšas pārveidot Aizatlanti-jas republikas saimniecisko dzīvi pašos pamatos.

Rūzvelta ģimene pieder pie visvecākajām Amerikā un ir cēlusies no holandiešu kolonistiem, pirmajiem balto cilvēku varas pamatu licējiem tai vietā, kur tagad paceļas Ņujorkas debesskrāpju milzīgie korpusi.

Tagadējais Savienoto Valstu prezidents jaunībā bijis vēstures fakultātes students, labs sportists. Sācis politisko karjeru kā demokrātiskās partijas loceklis un bijis augsts ierēdnis jūrlietu ministrijā. Tad viņu piepeši piemeklējusi savāda slimība, kas parasti mēdz ķert tikai bērnus,t.s., mugurkaula smadzeņu trieka, kas padara šo stipro vīru par dzīvo mironi ar paralizētām rokām un kājām. Kad labāko ārstu padomi un zāles nepalīdz Rūzvelts iet pats cīņā ar šo slimību, atbalstīdamies uz savu milzīgo gribasspēku, un pēc trīspadsmit gadiem atkal atgūst zināmu varu pār saviem locekļiem, kaut gan joprojām nejaudā bez kruķiem staigāt. Tā viņam tagad jāpieņem delegāti un diplomāti, gribasspēkam vienmēr stāvot nomodā pār slimību un liekot rādīt smaidošu seju.

Tāds ir šis vīrs, kurš uzvarēja pats sevi un tagad savas lielās valsts robežās izgājis cīņā ar saimniecisko krīzi, kura māc visu pasauli.

Amerikāņiem viņu prezidenta dzīves gājums ir zināms visos sīkumos un tieši tāpēc, ka viņš pats pie sevis panācis atveseļošanas brīnumu, viņa tauta sagaida, ka viņš panāks arī visas nācijas izveseļošanos.

Rūzveltam stājoties amatā, krīze Savienotajās Valstīs bija sasniegusi augstāko pakāpi, bģa sācis ņemt virsroku nevien saimniecisks, bet arī sociāls haoss jau apdraudēdams pašus valsts pamatus. 1933. gada martā, kad prezidents ņem savās rokās valdības grožus, visas Savienoto valstu bankas ir apturējušas savas operācijas, tā ir zīme, ka ir jau sācies atklāts visas saimnieciskās dzīves bankrots.

Rūzvelts ir nostādīts gandrīz nepaveicama uzdevuma priekšā un taisa vienīgo iespējamo slēdzienu, ka ir jāpārveido visa sistēma no apakšas līdz augšai; tas ir uzdevums, kas sniedzas pāri atsevišķa mūža ilgumam un arī spējām, un tikai tāds vīrs kā Rūzvelts spēj ķerties pie uzdevuma veikšanas. Viņa stāšanās amatā tāpēc nozīmē tikpat radikālu saimniecības un politikas gājuma maiņu, kā 15. maijs Latvijā.

Spraužot sev par uzdevumu nācijas satricinātās un sagandētās labklājības atjaunošanu, Rūzvelts no paša sākuma nostāda sava darba degpunktā saimniecības lietas. Taču saimnieciskās dzīves pārveidošana uz jauniem pamatiem prasa daudz lielāku prezidenta politisku neatkarību nekā tā bijusi visiem viņa priekštečiem, viņu pašu vecāko brālēnu Teodoru Rūzveltu neatskaitot, un Franklins Riizvelts ir īstais vīrs, kas ar lielu izveicību un nepielietojot varu ir pratis savas prezidenta pilnvaras palielināt līdz faktiska diktatora pilnvarām. Viņš pats ir moderns un līdzcilvēkiem draudzīgs diktators, principiāls, pirmais starp līdzīgiem. Amerikāņu saimniecības Cēzars, kura iejaukšanās arī politiskās un sociālās dzīves regulēšanā atgādina pirmo romiešu Cēzaru.

Uz šiem jaunajiem faktiskās diktatūras pamatiem Rūzvelts veido savus saimnieciskos un sociālos jaunievedumus, kurus visus caurstrāvo viena doma atjaunot vai izveidot no jauna iekšējo labklājību. Rūzvelta panākumiem vai neveiksmēm būtu vispasaules nozīme, ņemot vērā to izcilo lomu, kas viņa valstij piekrīt visā pasaulē. Rūzvelts pie tam gan baidās iet pa izmīdīto imperiālisma teku, bet viņa nesaudzīgai un visus šķēršļus graujošai politikai iekšējā jaunveidošanā ir visai liela līdzība ar Vašingtonas brutālo un enerģisko politiku iepretim vājajām Latīņu Amerikas valstīm, tiklīdz viņas lūko atbrīvoties no Savienoto Valstu saimnieciskās aizbildniecības un mēģina iet patstāvīgākus ceļus. Tas sakāms nevien par daudzām centrālās Amerikas metisu valstīm, bet arī par oficiāli patstāvīgo Kubas republiku, šo cukurniedru un cigāru zemi, kura par spīti viņas pēdējo mēnešu revolūcijām ir un paliek netieša jenkiju kolonija.

Ja to prasa apstākļi, Vašingtona prot būt arī ļoti pretimnākoša savām pavalstīm, kā tas piemēram ar Filipīnām, ar viņu prasīto politisko neatkarību. Filipīnas ir par daudz tālu no Amerikas un par daudz tuvu Japānai, lai pirmā te drīkstētu iet savas gribas izvešanā tikpat taisnu ceļu, kā viņa to dara Haiti republikā vai Nikaragvā.

Hronisko saspīlējumu Āzijas kontinenta austrumu malā vēl pavairoja Japānas konflikts ar Ķīnu, viņš prata to zināmā mērā izkliedēt, atzīdams Padomju Krieviju un tā sperdams soli, ko līdz šim aizkavēja visvarenie trestu karaļi. Pie visa tā Rūzvelts prata izvairīties no pārāk tiešās un tāpēc bīstamas sasaistīšanās ar Krieviju, tā izjaukdams Ļitvinova cerības uz savstarpējas palīdzības līgumu, kas vērstos tieši un netieši pret Japānu.

Viss tas tikai vēl vairāk pasvītro Rūzvelta nacionālamerikāniskās politikas īpatnības. Viņš gatavs atteikties no dažām pārāk tālu uz priekšu izvirzītām pozīcijām, kuras nāk par labu vai vienīgi finansu kapitālam. Toties viņš grib paplašināt un stiprināt savas nācijas pozīcijas abos Amerikas kontinentos, tā iedams savā ziņā pa prezidenta Monro pēdām, kas redzams nevien no notikumu gaitas Centrālā Amerikā un Vestindijā, kas vērojams no lielās Panamerikāņu konferences gaitas Montevideo pilsētā. Rūzvelta politikas saturu var izteikt samērā īsā formulējumā: atteikšanās no ekspansijas tieksmēm viņpus okeāniem un saimnieciskas pirmā kārtā sadarbības veicināšanas ar visas jaunās pasaules valstīm, tas ir starp pārējām Amerikas valstīm un Ūniju, jo viņai vienīgai no pārējām ir plaša rūpniecība un tirgus, kas spēj uzņemt atpalikušās Latīņu Amerikas agrārražojumus.

Šī Savienoto Valstu atsacīšanās no finansu kapitāla izveidoto ārējo pozīciju aizsardzības bija skaidri saskatāma vispasaules saimniecības konferencē. Te

Rūzvelts lika sabrukt pēdējām pasaules kapitālisma un vecā stila saimniecības pasaules cerībām. Tikpat droši viņš atbrīvoja dolāru no zelta standarta, kaut gan tikko bija devušies ceļā pie viņa angļu un franču sūtņi ar uzdevumu, ciešāk piesaistīt Ameriku pie valstu bloka, kurš aizstāv veco pasaules saimniecības iekārtu.

Amerikai, ko vada Rūzvelts, tagad ir kļuvušas atbruņošanas lietas puslīdz vienaldzīgas; tāpat arī kara parādu jautājums, kurš vēl nesen zem finansu kapitāla iespaida atradās vai visas Savienoto Valstu ārējās politikas degpunktā.

Gluži tāpat kā Rūzvelts lūko ar savu jauno nacionālo politiku atvietot līdzšinējo finansu kapitāla interešu aizstāvēšanu ar lietām, kuras interesē tieši pašas Ūnijas saimniecību, tāpat viņš lūko valsts iekšienē izvest amerikāņiem vēl neparastu sociālu politiku un izskaust, vismaz mazināt lielkapitālistu un finansistu kaitīgo iespaidu. Tas ir loģiski, jo Savienotās Valstīs, kur līdz šim valdīja finansu kapitāla diktatūra, pēdējai nav vietas, ja pie varas nāk politikas diktators.

Rūzvelta sasniegumus saimniecības laukā nav te iespējams apskatīt, kaut arī īsumā. Visus viņa soļus pēc būtības var uzskatīt par plānveidīgi un apzinīgi izvestu revolūciju no augšas, lai tādā veidā novērstu draudošo pūļa revolūciju no apakšas. Tiklab savā nacionālā kā sociālā politikā Rūzvelts grib pirmā vietā nostādīt amerikāņu strādnieku un fermeru intereses un pie tam uz finansistu un fabrikantu rēķina, kuru aprindas līdz šim noteicoši ietekmēja Ūnijas ārējo un iekšējo politiku.

SAIMONS UN 1DENS

Anglijas diplomātiju šoreiz vada divi vīri — sers Džons Saimons un misters Antonijs Idens. Viens ir 62 gadus vecs, bet otrajam tikai 38 gadi. Uz abiem viņiem tagad vērsta visas pasaules uzmanība, jo angļu rokās, kā agrāk tā arī tagad atrodas Eiropas valstu lielās saimes līdzsvara un drošās, raženās sadzīves atslēga un talismans. No angļu valstsvīru personībām stiprā mērā atkarīgs arī tas stāvoklis, kādu Lielbritānijas valdība ieņem iepretim mūsu kontinenta lietām, likstām un strīdiem.

Persona un masa, cilvēks un apstākļi — lūk, tēmas ap kurām lauzuši šķēpus divi pretēji pasaules uzskati: austrumnieciski marksistiskais un latīniski individuālistiskais! Pirmais pakļauj cilvēku kā sīku, nožēlojamu marioneti ārējo spēku fatālismam un rotaļai; kurpretim otrs,atzīdams arī materiālo spēku svaru un ietekmi cilvēku dzīvē, piešķir tomēr mūsu sabiedrības likteņos un gaitās izcilo lomu un nozīmi pašam cilvēkam un indivīdam. Pēdējais uzskats nostāda politiskās, sociālās un vēsturiskās problēmas apmēram sekojoši: ja savā raksturā, spējās un reakcijās šis valstsvīrs būtu tāds un tāds, tad notikumu gaita, ritums un norise ņemtu pavisam citu virzienu.. Lūk aiz līdzīgiem motīviem un apsvērumiem mēdz piešķirt tik lielu un augstu vērtību cilvēka personai mūsu vēstures gaitās un tautu dzīvē. Un ne velti šinī sakarībā Blēža Paskāla izteiciens "ja Kleopatras deguns būtu īsāks, tad pasaule tagad izskatītos citāda" — kļuvis tiešām klasisks un savā ziņā arī simbolisks.

Diplomātija ir tā valsts aktivitāte, kur viņas nesēja un darītāja personība krīt visvairāk svarā no ārlietu vadītāja vijīguma, atjautības un stāvokļa loģiskās un psiholoģiskās izpratnes.no viņa morālām un fiziskām īpašībām atkarīgs ikviens diplomātisks akts, ar kādu vērienu un nozīmi tas arī nebūtu. Šo tēzi spilgti apstiprina jaunais misters īdens, kas savā nesenajā ceļojumā pa Eiropas galvaspilsētām spējis lielā mērā atkausēt to stindzinošo ledu, kas diemžēl turējis daudzus gadus no vietas naidīgā vēsumā un bīstamā spraigumā mūsu kontinenta valstu attiecības. Bet pirms runājot par "Londonas šarmētāju", piegriezīsimies tagadējam Lielbritānijas diplomātijas atbildīgajam vadītājam seram Džonam Saimonam, kas jau atrodas savas valstsvīra karjeras augstākajā briedumā un pat kalngalā.

Sera Džona Saimona tēvs bijis mācītājs Mančestrā, bet māte nākusi no grāfu Salisberi cilts un dzīvo vēl tagad 87 gadu vecumā Pernbrokšīras pilsētā. Ģimenes vecākā atvase Džons pēc vidusskolas absolvēšanas nobeidz kā stipendiāts Oksfordas universitāti, nododas žurnālistikai un kļūst par lielās, liberālās "Man-chester Guardian" dedzīgo ievadnieku un redaktoru. Pēc kāda laika viņam avīžniecība provincē jāatmet un jādodas uz Londonu, meklēt laimi jurista praksē. Galvaspilsētā Saimonam un viņa kundzei jāpiedzīvo grūtas un smagas dienas:

advokāta amats un žurnālistika aizņem censoņa darbalaiku no agra rīta līdz vēlai naktsstundai. Tad nāk smags sitiens ģimenes dzīvē — mirst sieva, dzemdējot trešo dēlu, kas tagad ieņem kādas lielas kuģu sabiedrības direktora posteni Indijā. Pēc dažiem gadiem Saimona jurista talants, viņa ārkārtīgi asās loģikas un dziļās analīzes spēks to izceļ kā lielu, slavenu advokātu un atļauj viņam pieņemt "karaliskā padomnieka" kārtu. Šis ir visai glaimojošs, bet reizē arī ļoti riskants stāvoklis advokatūrā, jo "karaliskais padomnieks" drīkst pieņemt lietas tikai no noteiktas, pārāk augstas summas un vienīgi turīgs, plašas un uzticamas klientūras jurists var sev atļauties šādu greznību.

Materiāli nodrošinājies un nostiprinājies, Saimons ieiet arī politikā, pieslienas liberāļiem un tiek iecelts attiecīgā komisijā, kas kārto kādu robežas strīdu Kanādā. Tad, 1905. g. viņš iekļūst parlamentā, kur, izņemot laiku no 1918. — 1922. gadam, uzticīgi darbojas līdz šai baltajai dienai. Parlamentā Saimons ir speciālists strādnieku kustības un darba jautājumos. Kad 1926.g. arodapvienības pasludina ģenerālstreiku, Saimons skaļi paziņo: "Strādniekiem ir tiesības sacelties pret uzņēmēju izmantošanu. Bet šis streiks nav vērts pret uzņēmējiem, bet pret visu nāciju un tādēļ viņš ir nelikumīgs un nosodāms!" Šī slavenā runa, kas iespiesta atsevišķā grāmatā, ir tik dziļa, zinātniska un objektīva, ka liekas domāta akadēmiskam disputam un nevis parlamentārai auditorijai. Viņas iespaids bija tik liels un spēcīgs, ka izšķīra toreizējā ģenerālstreika likteni. Vēlāk mēdza teikt — ja Saimona runa un ziņojums būtu parādījušies dažas dienas agrāk, tad postošais ģenerālstreiks nemaz arī nebūtu izsludināts un pieteikts.

1913. gadā Askvita kabinetā Saimonu ieceļ par ģenerālprokuroru, kas dod un piešķir viņam "sera" titulu, bet kādu laiku vēlāk viņš jau kļūst par iekšlietu ministru. 1914. g. sers Džons Saimons bija viens no tiem angļu kabineta locekļiem, kas sākumā izteicās pret Lielbritānijas iestāšanos karotāju rindās un sakarā ar to gribēja pat aiziet no valdības. Bet kad vāci lauza Beļģijas neitralitāti, apdraudēdami līdz ar to pašu Angliju kā saimnieciski, tā arī stratēģiski, viņš mainīja savus ieskatus un palika kabinetā. Kad 1916. gadā pacēlās jautājums par vispārējās, obligatoriskās karaklausības ieviešanu Anglijā, sers Džons Saimons nostājās šī priekšlikuma pretinieku rindās, izstājās no valdības un brīvprātīgi aizgāja uz fronti, kur Ipras rajonā kalpoja kā aviācijas majors. Kopš tā laika viņš karsti iemīļoja gaiskuģniecību un arī tagad izdara visus savus ceļojumus un braucienus lidmašīnā.

1922.g. sers Džons Saimons atgriežas parlamentā, bet valdībā netiek aicināts, jo viņa attiecības ar liberāļu partijas vadoni un toreizējā kabineta galvu Džordžu Loidu ir stipri saspīlētas un pat naidīgas. Arī vēlāk, kad pie varas atradās vai nu sociālisti vai atkal konservatīvie, viņš stāv ārpus valdības.

1928. gadā seru Džonu Saimonu ieceļ par Indijas konstitūcijas sagatavošanas komisijas priekšsēdsētāju un šinī postenī viņš divus gadus no vietas apceļo Indiju, kur sīki un vispusīgi iepazīstas ar turienes tautību attiecībām, politiskiem apstākļiem un sagatavo masīvo ziņojumu, kas tagad ir bibliogrāfisks retums. Uz šī monumentālā dokumenta pamata pašreiz tiek atrisināta un izvesta Indijas parlamentārā reforma, šīs zemes apvienības darbs, kas ar savu vērienu un grandiozumu raksturojams un nosaucams par īstu revolūciju, vēl radikālāku un dziļāku par to, kuru pārdzīvojusi krievu tauta un kuru pašreiz pieredz aizokeāna amerikāņi. Nav jāpiemirst, ka Indija ar saviem 320 milj iedzīvotāju atgādina īsto Bābeli — tautību, reliģiju un sīko monarhiju raibo mistrojumu, kur katrs no šiem sociāliem, konfesionāliem un politiskiem nošķirojumiem viens otru nikni apkaro un arī ienīst. Lūk, šai juceklīgajai masai Lielbritānija grib dot librrālu konstitūciju, apvienot viņu zem viena politisku un sociālu centienu ideāla tādā veidā un meistarībā, lai no tam neciestu angļu tradicionālās saimnieciskās un kolonizatoris-kās intereses. Šī milzīgā, revolucionārā darba pamatakmeni licis sera Džona Saimona memorands. Objektivitāte, kāda viņā ieturēta un izpaužas, pelna tiešām lielu apbrīnošanu. Viņš sastādīts tai laikā, kad Indija bija ierauta juku un boikotāžas virpulī, kad notika atentāts uz Indijas vicekarali. kad atskanēja Gandija nepaklausības propaganda, kad noritēja viņa simboliskā "sāls fabrikācija", vērpjamā ratiņa griešana utt., bet sera Džona Saimona memorandā nekas nav teikts un minēts par šiem "sīkumiem" un par šo "indiešu tautas burbuļošanu". Pat paša Gandija vārds tur skarts un minēts tikai pāris vietās, it kā "starp citu", un visi nervozā indusu tribūna izaicinātie incidenti nav ne mazākā mērā spējuši ietekmēt "Saimona ziņojuma" objektīvos, akadēmiskos slēdzienus un apsvērumus.

Svarīgajā Indijas misijā sers Džons Saimons izvirzījās un izcēlās kā liels, veikls un objektīvs diplomāts un 1931. gadā, kad pie valdības stūres nāca Ramzeja Makdonalda "nacionālā koalīcija", viņu uzaicināja par Lielbritānijas ārlietu ministru. Vienu laiku klīda baumas par viņa asajām nesaskaņām ar Makdonaldu, sevišķi pēc tam, kad Vācija aizcirta durvis Tautu savienībai. Londonas un Berlīnes presē tad izcēlās nikna kampaņa pret Saimonu. kas it kā esot atļāvies vāciem aiziet no Ženēvas. Tomēr izrādījās, ka šie uzbrukumi tikai nostiprinājuši sera Džona Saimona stāvokli. Kad 1905. g. franču valdība uzupurēja Vācijas naida kampaņai savu lielo ārlietu ministru Delkasē, angļu ārlietu vadītājs lords Lensriauns rakstījis savam sūtnim Parīzē: "Ja kāda ārvalsts valdība tā saceltos un saslietos pret mūsu ministri, tad nav šaubu, ka angļu tauta un valsts viņu atbalstītu vairāk kā jebkad." Tā arī notika ar Saimonu. Viņa pozīcijas kļuvušas stingras, sevišķi pēc pēdējo mēnešu notikumiem jo nav noslēpums, ka pie Lielbritānijas atgriešanās ciešākā franču itāļu diplomātijas saimē lieli nopelni piekrīt seram Džonam Saimonam. Jo nevien pašā kabinetā, bet arī liberāļu un citās partijās Saimonam nācās pielikt daudz pūļu, lai pārliecinātu angļus, ka viņu "spīdošās izolācijas" poza un līdzšinējais flirts ar militārisko Vāciju var sagādāt visai kļūmīgas sekas Eiropai un pašai Lielbritānijai. Saimona stāvokli, iepretim vāciem, spilgti noskaidroja viņa nesenais brauciens uz Berlīni, kur klusībā viņš atšifrējis pašreizējās "nāci" Vācijas militāro, imperiālistisko seju un panācis, ka Anglija tagad pilnā mērā atgriezusies franču—itāļu diplomātiskās frontes līnijā un rindās, ko diktē viņas pašas dzīvības intereses un miera stiprināšanas darbs Eiropā.

Sera Džona Saimona politiku un misiju ļoti atvieglina viņa amata biedrs un palīgs, lords zīmogglabātājs Antonijs īdens. īsā laika sprīdī šis jaunais diplomāts tagad apbūris gandrīz visu Eiropu un, šķiet, ka viņa priekšā vēl stāv visžilbinošākā politiskā karjera. Saka, ka vecajās Vakareiropas valstīs, sevišķi Francijā un Anglijā, vēl valda vai vienīgi "sirmie kungi", kas ar neiecietību un greizsirdību pretojas tai kustībai, kuras cīņas sauciens un lozungs ir "ceļu svaigajai jaunatnei!". Bet Itālijā, Vācijā u.c. ģerontokratijas laiki, liekas, jau izbeigušies un pat Francijā un Anglija "džovinezza" kults un posms valsts dzīvē sāk sist savas pirmās, svaigās un dziļās vagas.

Lūk, Antonijs īdens, kurš nāk no angļu aristokrātu cilts, dzimis 1897. gadā un ir Makdonalda kabinetā visjaunākais valdības loceklis, pierādījis augstvērtīgas un spraigas spējas pašreizējās Eiropas diplomātiskā šaha sarežģītajā spēlē. Pēc Itonas koledžas beigšanas īdens iestājās armijā un no 1915. līdz 1919. gadam piedalās pasaules karā, cīnīdamies kapteiņa pakāpē pret vāciem taisni tai frontes daļā un sektorā, kur pretinieka pusē atradies... toreiz vienkāršais kareivis, bet tagadējais Vācijas diktators Ādolfs Hitlers. Oksfordas universitāti īdens beidz pēckara laikā un

1923. gada tiek ievēlēts kā konservatīvo partijas loceklis parlamentā.

1924. g. viņš ir iekšlietu ministra biedra parlamentārais sekretārs, bet pēc viena gada prombūtnes, kādā valdības misijā Austrālijā viņš ieņem ārlietu ministra Ostena Čeniberlena personīgā sekretāra amatu un pienākumus. Makdonalda "nacionālā valdība" īdenu ieceļ par ārlietu ministra biedru un kopš 1932. gada viņš atvieto seru Džonu Saimonu Ženēvā, kur ņem jo dzīvu dalību atbruņošanās konferencē, daudzajās apspriedēs un komisijās. 1934. gada janvāri to ieceļ par lordu zīmogglabātāju, atstājot viņam bez tam vēl līdzšinējās diplomātiskās funkcijas.

Kas tad īsti ir šis lorda zīmogglabātāja amats? Viņa zināšanā, rīcībā un glabāšanā atrodas Anglijas karalistes slepenais spiedogs, kas noder valsts finansiālo dokumentu un aktu apzīmogošanai. Agrākos laikos lords zīmogglabātājs spēlējis ievērojamu lomu valsts dzīvē, bet tagad viņam pašam par sevi nav nekādas citas faktiskas nozīmes.kā vienīgi tā, ka šo tradicionālo funkciju izpildītājs ieiet kabinetā kā ministrs bez portfeļa.

Patiesībā misters Antonijs īdens ir un paliek ārlietu ministra biedrs, kādēļ ari viņam bija uzticētas un uzdotas augstās misijas doties kopā ar seru Džonu Saimonu uz Berlīni, bet pēc tam vienam — uz Maskavu, Varšavu un Prāgu. Šīs turnejas un šī "izlūkošanas brauciena" rezultāti un iznākumi tagad visiem jo labi un skaidri zināmi. Tautu savienībā saka: "īdena smaids spēj atbruņot visu Eiropu!", bet Rabindranats Tagore atzīstas, ka nezinot pilnīgāku vīriešu kārtas tipu, kā vienīgi īsto angļu džentlmeņu. Un tiešām, skaistā un džentlmeniskā īdena pārliecinošais, atklātais, lojālais un aristokrātiskais smaids iekarojis pat drūmos Maskavas Kremļa revolucionārus un īsā laikā panācis to, ko nebija spējušas veikt diplomātiskās notas, daudzās konferences un svinīgās, daiļrunīgās sanāksmes.

LAVALS

Pēdējo piecu gadu laikā franču valstsvīru garajā un raibajā galerijā jo spilgtu un redzamu vietu ieņem Pjērs Lavāls.Ar savu mūžam balto vai iepelēko kaklasaitīti, napoleonisko matu šķipsnu pāri platajai pierei, mongoliskajiem sejaspantiem un plašo, atklāto vaibstu un smaidu, Lavāls sniedz pateicīgu vielu un tēlu karikatūristu zīmulim. Kā 1931. gadā, tā arī tagad viņa vārds saistīts ar liela vēriena diplomātiskām akcijām, kuras šobrīd skar un valdzina nevien franču, bet arī visas pasaules prātus. Arī toreiz Eiropas politiskos apvāršņus smagi nomāca brīdinošie notikumi Vācijā, kas, iegrūzdami vācu tautu jaunā saimniecisko un finansiālo grūtību purvā, pašķīra ceļu tai kustībai un ideoloģijai, kas tagad pārņēmusi visu Vāciju un, diemžēl, nesusi krasās un skarbās pārmaiņas viņas attiecībās ar pārējām Eiropas valstīm. Franču diplomātija, kuru līdz tam vadīja romantiskais Briāns, beidzot prasīja enerģisku roku un vārdu iepretim pieaugošajām vācu agresīvā nacionālisma strāvām, kas arvien uzmācīgāk draudēja saraut visu pēckara Eiropas politisko statūtu un viņas tautu attiecību saites. Arī pašas Francijas saimnieciskie un politiskie apstākļi bija tādi, kas aicināja pie valsts stūres svaigu, enerģisku vadītāju. Un lūk, par tādu "diktatoru" ieskatīja jaunās politiskās gvardes vīru — Pjēru Lavālu.

Pirms skarot šī spraigā tribūna saistošo un tiešām romansēto dzīves gājumu un karjeras gaitu, metīsim īsu skatu Francijas sociālā, saimnieciskā un politiskā struktūrā.

Šinī sakarībā teiksim, ka Francija ir vēl stipra zemturu valsts, kur apm. 50 proc. no iedzīvotāju masas pārtiek no lauksaimniecības darba ienākumiem, kamēr Anglijā un Vācijā šī ražotāju grupa nepārsniedz katrā valstī pat 20 proc. Bez tam atzīmējams arī tas svarīgais apstāklis, ka vairums, t.i. kādi 60 proc. no franču lauku iedzīvotāju kontingenta ir zemes īpašnieki, kuros mājo sīksts un stiprs zemnieku gars, liels materiālisms, dziļas un īpatnējas lauku tradīcijas, ko tik spilgtos un varenos vilcienos zīmējis romānists Renē Bazēns. Tad, vairāk kā puse no lauku saimniecībām ir sīkie uzņēmumi, kuri pilnīgā mērā iztiek bez jebkāda algotā spēka Francija taču ir sīksaimniecību klasiskā zeme, kuras auglīgie lauki sadrumstaloti neskaitāmos, miniatūros un individuālos īpašumos, ar vidējo zemes platību uz apm. 12 hektāriem. Ne velti šinī ziņā frančus mēdz dēvēt par "dārzniekiem" un teikt, ka viņiem piemītot pedantiskais dārznieku gars, kas atspoguļojoties visās sadzīves, gara un materiālās kultūras izpausmēs. Jo sākot ar franču virtuvi līdz pat viņu mākslai un morālei, visur valda ritms, harmonija, mērs un saprāts.

Tālāk, izņemot lielos Lorēnas metalurģijas un ziemeļdepartamentu tekstilin-dustrijas centrus, arī franču rūpniecība savā nospiedošā un noteicošā vairumā pastāv no sīkiem, lokalizētiem un amatnieciskiem uzņēmumiem. Franču rūpniecība nedod amerikāniskā vēiiena un rakstura sēriju un standartu preces, bet pa lielākai daļai sniedz kvalitatīvus, oriģinālus un mākslinieciskā gaumē darinātus eksporta ražojumus. Šīs lauksaimniecības un rūpniecības iekārtas īpatnības atstājušas dziļas pēdas franču lauku un pilsētu iedzīvotāju psiholoģijā un raksturā. Sīkzemnieks un amatnieks parasti ir individuālists sava gara dzīvē, spriedumos, uztverē un reakcijās, daudz neatkarīgāks un brīvāks nekā lielo fabriku proletariāta īpatnis, kas nomākts un notrulināts darba vienmuļībā un smagajā disciplīnā. Viņa gars ir radošāks, svaigāks un smaidošāks nekā lielrūpniecības mašinizētam strādniekam. Šos sociālos un ražošanas apstākļus vērā ņemot, kļūst arī saprotama tā mākslinieciskā produkcija, kuru dod franču ateljē, viņu modes saloni un greznuma lietu darbnīcas.

Ir vēl kāda trešā ļaužu un sabiedrības šķira, kas spilgti izceļ franču rakstura īpatnējo seju. To sakot, domāju — franču pilsonību. Par pilsoni jeb buržuju tur saprot tādu cilvēku, kuram dzīvē ir savas materiālās rezerves, kas jūtas neatkarīgs un tic, ka šo dzīves neatkarību un stabilitāti spēj nodrošināt vienīgi īpašums. Sakarā ar to šāds cilvēks ir liels egoists un savos reālistiskos uzskatos izrādās visai šaurs un pelēks. Kāds franču politiķis reiz teicis, ka Francija esot "milzīgs pilsonības rezervuārs", saprotot šo izteicienu tādējādi, ka sīkstulīgās, materiālās pilsonības gars mīt dziļi iesakņojies visos frančos, viņas zemniekos, amatniekos un strādniekos. Franču zemnieks parasti spriež tā, ka vismaz līdz 50. dzīves gadam viņam cītīgi un centīgi jāstrādā, jātaupa un jākrāj. jāgulria savi ienākumi bankās, valsts aizņēmumos, obligācijās un saimniecisko uzņēmumu akcijās. Kad šo vērtspapīru kuponi tam nodrošinājuši bezdarba un atpūtas dzīvi, viņš parasti ardievojas no laukiem, atstāj saimniecību dēliem un dodas uz pilsētu kur ved tā sauc. "rantjē" bezrūpīgo dzīvi. Piotama lieta, ka no līdzīga stāvokļa sāpīgā kārtā cieš visa lauku dzīve, zaudēdama lielu daudzumu darbaspējīgu roku, kādēļ franču lauksaimniecību arvien vairāk iekaro ārzemnieku elements itāļu, spāņu, poļu, marokiešu strādnieki.

Šis franču rantjē arī ir savāds tips un cilvēks. Kā minēts, viņš ir sīksts, aprēķimgs un dziļš materiālists. Tomēr savā sadzīves un politiskā ideoloģijā tas aizvien mīl koķetēt ar radikāliem apsvērumiem un liberālikreisiem uzskatiem. Tāpat kā slavenais Anatols Franss, kas bagātības un vecuma dienās flirtēja ar marksismu un ekstrēmismu, tā arī franču zemnieks un amatnieks, nokļūstot vecumā turīgo rantjē kārtā, top politiski "bezbēdīgāks" un "vieglprātīgāks". Cik savādi tas arī neizklausās, bet tiesa, ka franču turīgās zemniecības un pilsonības sirdis valdzina kreisi noskaņotā politiska ideoloģija, kas mēdz glaimot un izdabāt francūža pastrīpotam un iedzimtam galliskā temperamenta individuālismam. Kāds nesaudzīgs satīriķis reiz teicis, ka francūzis esot līdzīgs holandiešu sieram, kura čaula ir sarkana, bet iekšiene balta. Tas saprotams tādējādi, ka politiski francūzis ir kreiss un ekstrēms, bet sociāli toties — dziļi konservatīvs. Kopš vairāk kā piecdesmit gadiem Parīzes parlamenta dzīvē vērojam, ka tiklīdz kreiso bloks ķeras pie savas sociālās un finansiālās programmas izvešanas un aizkar franču kuponu un ienākumu jūtīgās intereses, tas zaudē cīņu un dod vietu labo koalīcijai. Maks, dividendi un nodokļi ir kā simboliskas, automātiskas bremzes franču politisko sacīkšu skrējienos un kūleņojumos.

Katram, kas kaut cik ieskatījies Francijas saimnieciskā struktūra un azive, duras acīs tas apstāklis, ka franči izrāda stipru vienaldzību iepretim ārienei un ārzemēm. Un tas arī saprotams, jo viņu saimniecība ir samērā autonoma, kas visai mazā mērā atkarīga no ārējā tirgus likteņiem, t.i. pārtikas vielu imports frančus nespiež, bet viņu rūpniecības eksports nav tik liels un kardināls, kā tādām valstīm, kā piem. Anglijai un Vācijai, kas saimnieciski pilnīgi saisītas pie ārzemēm. Sakarā ar to arī visa franču psiholoģija ietekmēta no drošības sajūtas, optimistiskām noskaņām, jo viņi apzinās, ka ir laimīgi savā zemē un neatkarīgi kulturā, materiālā un saimnieciskā ziņā no svešām tautām. To psiholoģisko atmosfēru spēcīgos vilcienos tēlojis Pols Morands savā "Lēvisā un Irēnā", starp citu teikdams: "Visas pārējās valstis un zemes ir vai nu mūsu plašās pasaules, vai kāda kontinenta atsevišķas drumstalas, mākslīgi atšķelti un atcirsti gabali. Francija turpretim atgādina noslēgtu trauku ar savrupēju kodolu un saturu, par kuru visa Eiropa interesējas, bet kuram Eiropa nemaz neinteresē un nevaldzina..."

Tomēr pēckara straujā industrializācija, pēdējo gadu asā saimnieciskā krīze un draudošie politiskie mākoņi, kas paceļas no Reinas krastiem, ienesuši stipru lūzumu franču inteliģences sadzīves reakcijās un psiholoģijā. Franči tagad vairāk kā jebkad interesējas par Eiropu...

Metot skatu Francijas diplomātijas vēsturē, redzam, ka kopš desmit gadu simteņiem visi franču politiskie režīmi arvien ieturējuši divus pamata principus un protiet -1) nekad nepieļaut attīstīties un izaugt līdzās Francijai kādai stiprākai lielvalsts varai, un 2) nekad neatstāt Franciju izolētu, bet pēc iespējas censties sagādāt tai atbalstus un sabiedrotos. Vispilnīgākā veidā šie centieni tika sasniegti 17. gadsimtā ar tā sauc. Vestfāles mierlīgumu, kas Francijas sāncensi ķeizarisko Vāciju atstāja pēc 30 gadu kara mozaiski sadrumstalotu kādās 200 vienu otrai naidīgās, suverēnās vienībās. Kopš tā laika franči dzīvoja relatīvā miera stāvoklī līdz viņu lielās revolūcijas uzliesmojumam. Revolucionārā un Napoleona 1. diplomātija lutināja un atbalstīja Prūsijas virskundzības centienus Vācija, radot un izaudzējot šādā kārtā spēcīgu, bīstamu ienaidnieku Francijai. Šīs romantiskās politikas un liriskās diplomātijas kļūdas frančiem nācās dārgi samaksāt Leipcigas, Vaterlo un Sedānas kara laukos.

Tagadējās franču republikas diplomātija, varētu teikt, ir atgriezusies pie monarhijas taktikas un sevišķi pēckara laikā trīs vīri. kas vadījuši franču politiku Klemanso, Puankarē un Briāns, atkarībā no sava temperamenta un stila, visspilgtāk strādājuši savas tautas aprādīto tradīciju garā un interesēs. Pirmie divi turējuši Vāciju bijībā, bet trešais kaut gan palaidis vaļīgāk šos grožus, centies tomēr stiprināt savas valsts starptautiskās pozīcijas ar līgumiem un draudzībām, darot jo ciešākus un tuvākus sakarus ar Angliju, Poliju, Čehoslovākiju u.c. valstīm.

Ar lielu dedzību un enerģiju minēto politiku pašreiz cenšas turpināt Pjērs Lavāls. Kas ir šis franču valstsvīrs, kas modinājis pret savu personu visas pasaules uzmanību un vērību?

Pjērs Lavāls dzimis 1883. gadā Šateidonā trūcīga miesnieka ģimenē, kuras galva piekopis arī pasta pārvadātāja un ormaņa arodu. Pajūgu, kas vedis preces un cilvēkus, parasti vadījis mazais Pjērs. Reiz kādā dienā kāds garīdznieks, kas sēdējis ratos jaunajam Lavālam aiz muguras, pārsteigts ieraudzījis, ka piecpadsmit gadus vecais važonis kāri lasa Tacitu pašā oriģinālvalodā. Nākošā valstsvīra dziņa un slāpes pēc izglītības bijušas tik lielas un nevaldāmas, ka paša spēkiem un grūti atlicināma ikdienas darbalaikā viņš nobeidz vidusskolu, iestājas Lionas un pēc tam Parīzes universitātē, kur iegūst dabaszinātņu un vēlāk arī tieslietu kandidāta grādu. Pēc studiju beigšanas, kas panākta sīvā un smagā censoņa dzīves cīņā, Lavāls nododas advokatūrai, pieslienas kreisām politiskām partijām, kļūst par kādas Parīzes priekšpilsētas mēru un 1914. g. tiek ievēlēts kā sociālistu deputāts parlamenta.

Lavāla nopietnība un lielā erudīcija vērš uz sevi Klemanso vērību; "Tīģeris" viņam ieteic saplēst sarkano tērpu un 1918. g. aicina to valdībā. Šo vilinošo piedāvājumu Lavāls gan noraida, bet toties no sociālisma viņš šķiras uz visiem laikiem, jo viņa prāts un gars nevar samierināties ar marksisma demagoģiju, šķiru cīņas u.c. neauglīgam un graujošām idejām, kas šķeļ tautu un grūž to sociālā postā un bezdibenī. Tad, 1924. g. Lavālu ievēl parlamentā no pilsoņu saraksta, bet gadu vēlāk viņu jau uzņem valdībā. 1927. g.viņš ir senators un 1931. g. — valdības galva.

Lavāla toreizējā kabinetā ārlietas vadīja daiļrunīgais Briāns, bet jaunais, enerģiskais premjers drīz vien noēnoja savu rūdīto diplomātijas šefu. Viņa toreizējā darbībā franču diplomātija attīsta lielu rosību un strauji norobežojas no Briāna romantikas. Attiecību nokārtošanai un padziļināšanai, sevišķi saimnieciskā laukā ar Ziemeļamerikas Savienotām Valstīm, Lavāls dodas pāri okeānam uz Vašingtonu. Pietēji Vācijai viņš atmet piekāpšanās politiku, bet lai neienestu franču vācu attiecībās pēkšņu skarbumu, viņš brauc kopā ar Briānu uz Berlīni. Savus nodomus un plānus Lavālam tomēr neizdodas izvest, jo valdības krīze Parīzē spiež viņu uz kādu laiku atstāt politisko skatuvi un arēnu. Franču parlamentāriešos modināja nopietnas un dibinātas bažas Lavāla spilgtā personība un viens otrs viņa diktatoriskais žests, kas ar laiku varēja sagādāt profesionālai politiķu kliķei bīstamus pārsteigumus. Lūk, tādēļ jo ātrāk, jo "labāk" Lavālu toreiz vajadzēja nobīdīt pie malas...

Pēdējā Dumerga "tautas apvienības" kabinetā Lavāls iegāja kā ministrs bez portfeļa, bet pēc Bartū traģiskās nāves Marseļā tagadējā Flandēna valdībā viņam uzticēja franču ārlietu vadību. īsā laikā Lavāls guvis ievērojamus panākumus, kas visiem jo labi zināmi un pazīstami. Romas pakts un izlīgums atjaunojis Francijas un Itālijas draudzību, bet š.g. 3. februāra Londonas konferences protokols iepriecinoši nostiprina angļu — franču savienības saites. Pateicoties Lavalam arī Padomju Krievija ciešāk piesaistīta un piekļauta tai politiskajai sistēmai, kas iziet uz miera un sadarbības stiprināšanu mūsu kontinenta valstu dzīvē. Ar Lavālu franču diplomātija iegājusi plaša vēriena rosības ceļā, kas ved uz drošības stiprināšanu Eiropā un Francijas izlīgšanu ar Vāciju...

BENEŠS

Čehoslovakijas republikas ilggdējais ārlietu ministrs Edvards Benešs ir zemnieka dēls, audzis trūcīgos apstākļos. Materiālas grūtības to neatstāj arī pēc Prāgas ģimnāzijas pabeigšanas un spēlē lielu lomu pie viņa nokļūšanas zem marksistu mācību ietekmes, kaut arī uz neilgu laiku.

Tad šim grūtdieņu bērnam pirmo reizi smaida laime: viņš iegūst Alliance Française stipendiju un var braukt studēt uz Parīzi. Šīs lielpilsētas izdzīves prieki viņu nesaista kā dažu labu citu un Benešu neredz Latīņu kvartālā izpriecu vietās, bet gan bibliotēkās un Sorbonnas auditorijās. Viņš čakli mācās, piesavinās visā pilnībā franču kulturu un garu. un pa vienai daļai tieši tāpēc ir un paliek frankofilas politikas aizstāvis Čehoslovakija. Varbūt, pat vienīgais svešas nācijas valstsvīrs visā Eiropā, kurš tik konsekventi turas pie reiz par labu atzītā ārējās politikas virziena.

Parīzē studēdams, Benešs paspēj apmeklēt arī Londonu un Berlīni, bet Francija ir un paliek viņam otrā dzimtene. Arī pēc tam, kad viņa pasaules uzskatos sācies lūzums un šis sociāldemokrātiskās Prāgas lapas "Prāvo Lidu" speciālkorespondents un ievadnieks ir sācis nosvērties no marksima uz nacionālisma pusi.

Pēc saviem svešniecības gadiem Benešs kā tieslietu doktors atgriežas dzimtenē, bet tad sprāgst Sarajevā liktenīgais serbu patriota Principa šāviens un piecas nedēļas vēlāk sāk plosīties pasaules karš, kura beigās čehu tauta pieredz savas valsts atdzimšanu un D.Benešs kopš tā laika ir un paliek šīs valsts ārlietu ministrs.

Gluži tāpat kā Masariks ir un paliek šīs valsts prezidents.

Abus šos vīrus saista kopš seniem gadiem uzticīgas draudzības saites. Tās sevišķi ciešas kļuvušas, sākoties atklātai cīņai par čehu valsts augšāmcelšanos.

Šai cīņā Masariks ir vadonis, Benešs — viņa uzticīgākais sekotājs un māceklis.

Drīz pēc pasaules kara sākšanās Masariks dodas no Prāgas uz Itāliju un atklāti pāriet neatkarībnieku un Alitantes draugu pusē. Dažus mēnešus vēlāk to pašu brīvprātīga trimdinieka ceļu iet Benešs, ar viltotu pasi caur Vāciju nokļūdams Šveicē, kur sastopas ar savu skolotāju.

Četri neatlaidīgas cīņas gadi. Un 1918.g . beigas rietumu frontē beidzot dunēt lielgabaliem, Benešs saņem ielūgumu ierasties Versaļā kā Francijas sabiedrotās čehu tautas pārstāvis. Versaļā, kur pulcējas kopā Vācijas uzvarētāji, lai pārveidotu Eiropas politisko karti.

Tā Edvards Benešs top mūžīgais Čehoslovakijas ārlietu ministrs.

Drīz pēc tam viņa draugs un skolotājs Masariks iebrauc Prāgā no svešuma kā jaundzimušās valsts galva, simts tūkstošu suminājumu sagaidīts.

Divi profesori ir palīdzējuši grozīt savas tautas vēstures gājumu pretī neatkarībai un slavai. Un vada šo gājumu joprojām, cauri atkal sabangotajiem Eiropas politikas ūdeņiem.

Uzmetat skatu uz Eiropas kartes, apskatiet Čehoslovakijas robežas un jums uzreiz kļūs saprotams, kāpēc šī valsts, kas patlaban ir vienīgā parlamentārās demokrātijas sala Viduseiropā, tik neatlaidīgi turas pie sadraudzības ar Franciju un kāpēc čehus visvairāk uztrauc Vācijas militārisma atdzimšana.

Bohēmija, kurā atrodas Čehoslovakijas valsts sirds un galva Prāga, ir Vācijas teritorijas ielenkta tepat no trijām pusēm. Stāvoklis zināmā mērā atgādina zvēru dīdītāja galvu, kas ielikta atvērtā lauvas mutē. Ja Vācijai izdotos apvienot Austriju, šī mute sāktu aizvērties ciet, taisīdamās aprīt arī Bohēmiju, kuras pierobežas apgabalus kompaktā masā apdzīvo sen ienākuši vācu kolonisti.

Ar Čehoslovakijas austrumu daļām — Slovākiju un Karpatokrieviju — nav daudz labāk. Pirmo provinci apdzīvo čehu latgalieši — slovaki, otru — ukraiņi, kā vieni, tā otri atrodas uz visai zemas kultūras pakāpes un kaimiņi — ungāri, poļi cenšas viņos sekmēt centrifugālas tieksmes: ungāri sapņo par šo zemju kādreizēju atkalpievienošanu savai valstij, poļiem nepatīk čehu tiešā robežošana ar ukrainisko Galiciju un viņiem ir diezgan dibinātas aizdomas, ka čehi atbalsta ukraiņu separātistus. Un tāpēc Polijas un Ungārijas tuvināšanās, kas vērsta pret Čehoslova-kiju, un poļu publicistu raksti, kas apgalvo, ka Polijai esot vienalga, vai Čehoslovakijas valsts ir vai nav sameklējama uz Eiropas kartes.

Tātad ienaidnieki no visām debesu pusēm. Atbalsta cerības — pirmkārt uz Franciju, otrkārt — uz tām kaimiņvalstīm, kas pašas palielinājušās uz Ungārijas rēķina, t.i. uz Rumāniju un Dienvidslāviju. Sīm valstīm, kuru savienība ar Čehoslovakiju nes mazās antantes vārdu. Pēdējā laikā nācis klāt arī trešais varbūtējais atbalsta avots. Tas ir — Itālija, kas arī ir pret Vācijas spiešanos iekšā Donavas baseinā pa Austrijas vārtiem.

Tomēr ātri pieaugot Vācijas militārai varai, Čehoslovakija, šī visvairāk apdraudētā Eiropas valsts, jūt nepieciešamību aplūkoties arī pēc ceturtā spēkavota.

Par tādu Benešam un daudziem citiem viņa tautas brāļiem iesākusi izlikties Krievija. Čehi jau sāk atcerēties slavofilu laikus un, tā kā paši atrodas no tagadējās Krievijas pietiekoši drošā attālumā, tad tie var arī aizmirst iekārtu un pasaules uzskatu diferences, kas šķir tagadējo Krieviju no Čehoslovakijas.

Starp Franciju un Krieviju veidojas militārsavienības saites. Abas lielvalstis vienojošais saiklis un viņu trešais sabiedrotais acīmredzot būs Čehoslovakija.

Ši valsts, kas atrodas pašā Eiropas centrā, un kurai ir visgrūtāk aizsargājamās robežas visā Eiropā.

BEKS

Maršals Pilsudskis, jaunās Polijas dibinātājs un poļu tautas vadonis, ir jau gados pavecs vīrs un arī agrākajos gados ir ticis cilāts un palicis bez atbildes jautājums: kas vadīs tālāk Poliju, kad maršals kādā dienā vairs nespēs noteikt šīs valsts lietu gājumu?

Šīs maršala politiskās varas mantiniekam acīmredzot jānāk no Pilsudska tuvāko piekritēju vidus, no tiem ļaudīm, kuru rokās arī jau tagad atrodas faktiskā valsts lietu vadība zem maršala kontroles, protams, un kurus mēdz dēvēt par viņa pulkvežiem (blakus minot, viņu lielais vairums tiešām ir šīs dienesta pakāpes karavīri, kaut gan pārzin un vada noteikti civilus resorus).

Šos cilvēkus vieno nesatricināma paklausība vadonim un pārliecība, ka valsts vara kā tāda spēj labāk aizstāvēt nācijas intereses, nekā partamentārā demokrātija ar viņas koruptīvajām partijām. Viss pulkvežu vairums ir veci revolucionāri, kas savā laikā jau kopā ar Pilsudski cīnījušies par Poliju un pret viņas apspiedējiem, bet netrūkst to starpā arī vēl samērā jaunu vīru, kas kā jaunekļi iestājušies Pilsudska dibinātos leģionos un tā sākuši savu karjeru kā vienkārši pasaules kara kareivji.

Lielākā šo pulkvežu daļa ir cēlusies no Krievijai agrāk pakļautajiem Polijas apgabaliem. Te pirmā vietā jāmin agrākais un patreizējais Polijas ministru prezidents Valerijs Slaveks, 1905. g. revolucionārs, kam, gatavojoties toreiz mest bumbu, tā sprāgusi paša rokās un sakropļojusi seju; viņš savā laikā daudz sēdējis krievu cietumos un atradās tur vēl pasaules kara gados par piederību pie slepenas militāras poļu organizācijas. Pie šīs pašas vecākās Pilsudska pulkvežu paaudzes pieder arī Aleksandrs Pristors, arī vecs poļu tautas revolucionārs, ko atbrīvoja no cara katorgas tikai krievu revolūcija.

Viens no visjaunākiem pulkvežu grupas vīriem ir ārlietu ministrs Jāzeps Beks, kurš 1914. g. iedams kā brīvprātīgais Pilsudska leģionāriem līdzi, tikko bija sasniedzis 20 g. vecumu. Tātad, patlaban — visjaunākais lielvalsts ārlietu politikas oficiālais vadītājs.

Viņš dzimis Galicijā, tātad Austrijas Polijā, kur svešinieku jūgs bija samērā vieglāks. Karam sākoties viņš vēl ir jauns Vīnes students, bet tūliņ steidzas uz ziemeļiem, iestādamies Pilsudska pirmajā leģionā. Kad vēlāk sākas poļiem grūtības ar austriešiem un vāciem un maršals atvelk no frontes savus uzticīgos, Beks pāriet slepenās militārās organizācijas POW dienestā. Kara beigās viņš darbojas Ukrainā, lūkodams organizēt turienes poļus cīņai par nacionālās valsts atjaunošanu.

Tad viņš dodas mājup, bet jau pēc dažām nedēļām Beks atkal iet karā, šoreiz pret lieliniekiem, kā jātnieku baterijas komandieris, šai karā viņš pierāda savas izcilās karavīra spējas un to pieskaita ģenerālštābam. Tak nav palikušas apslēptas arī viņa diplomātiskās dāvanas un jau 1919. g. viņu sūta speciālā uzdevumā uz Rumāniju. Tad jauni uzdevumi Rietumeiropas valstu galvaspilsētās, militāratašeja postenis Parīzē un — 1923. g. Beks ir atkal Varšavā.

Viņš te atrod lielas pārmaiņas: maršals, sanaidojies ar partijām, ir atgājis sāņus no valstslietām un gaida nākam savu laiku.

Beks ilgi nevilcinās: viņš izstājas no dienesta un paliek par uzticīgu maršala sekotāju un tā nolūku sekmētāju, kaut gan pats nokļūst materiālās grūtībās.

Tad nāk 1926. g. maija apvērsums un Beks tajā spēlē izcilu lomu, būdams to trieciena pulku štāba priekšnieks, kuru priekšgalā maršala uzticības vīrs ģenerālis Drešers iešturmē Varšavas centru.

No tā laika Beks ir un paliek maršala tiešā tuvumā. Vienalga, vai viņš ir valdības galva, vai viceministrs Beka īstās funkcijas nemainās: viņš ir maršala sakaru uzturētājs ar ārpasauli, dažbrīd vienīgais cilvēks, ko Pilsudskis neatsakas pieņemt, arī uz slimības gultas gulēdams, un veltīdams tam visu uzticību. Beka oficiālā nostāšanās (1932.g.) ārlietu resora priekšgala nenozīmē šī resora vadībā nekādu lielu maiņu, jo jau pirms tam viņš ilgu laiku bijis šī resora tehniskais vadītājs.

Kādas tad nu būtu tās Beka īpašibas, kuru dēļ maršals Pilsudskis tam tā uzticas? Varbūt, viena no galvenajām šī diplomāta īpašībām ir tā, ka viņš nekad nav dzinies pēc popularitātes un ir parlamentārās demokrātijas pretinieks. Visus šos gadus Beks pēc iespējas vairījies no oficiālas uzstāšanās atklāti, reti kad redzēts kā orators seima tribīnē un ļoti nelabprāt ielaižas pat ar žurnālistiem sarunās. Piedevām viņam ir karavīra drosme, politiska stingrība un neapšaubāma uzticība savam vadonim.

Beks nav no tā šauro speciālistu tipa, kurus nīst Pilsudskis. Šis jaunais valstsvīrs ir sekotājs lielajām ārpolitikas līnijām, sīkumus atstādams pie malas, un tieši tas imponē vecajam maršalam.

Savā laikā, kad Parīzes un Varšavas starpā iestājās zināmais vēsums un kad sākās Polijas un Vācijas tuvināšanās, par šīs radikālās poļu ārpolitikas maiņas vainieku uzskatīja pašu Beku. Tas nav gluži pareizi: Beks nebūtu gājis jaunu ceļu pats uz savu iniciatīvu. Visticamākais te ir ieskats, ka jaunu draugu meklēšana notikusi uz maršala mājienu. Blakus minot, Pilsudskis nekad nav bijis akls sekotājs tam uzskatam, ka Polijas nākotne atkarājas no Francijas draudzības.

Par poļu—vācu pēkšņās draudzības iemesliem ir savā laikā daudz rakstīts Eiropas presē, jo šī necerētā draudzība bija viena no lielākajām mūsu pasaules daļas sensācijām. Tas apstāklis, ka Berlīnē 1934. g. janvārī slēgtais līgums noteica jebkādu robežstridu nepielaišanu tuvākajos 10 gados, radīja baumas par slepenām vācu poļu līguma klauzulām, par kopīgi (un ar tiešu vai netiešu Japānas atbalstu) izvedamiem ļoti plašiem nodomiem pret Krieviju un t.i. Vairāk ticama šķiet būs tā versija, ka te bija darīšana tikai ar baumām: poļu tauta savā pagātnē par daudz cietusi no vāciešiem, lai spētu kļūt pēdējiem par sirsnīgu sabiedroto, par cīņasbiedreni uz dzīvību un nāvi, kaut gan nav noliedzams, ka Polijā zināmas aprindas tomēr ir par ekspansiju austrumu virzienā. Taču šīm aprindām patlaban nav lielas nozīmes. Bez tam poļu—vācu negaidītajai draudzībai jau pārskrējis pār ceļu pirmais melnais kaķis — Dancigas vēlēšanas, kurās uzvarējušos nacionālsociālistus Vācijas valstsvīri sirsnīgi apsveica kā nākamos Lielvācijas pilsoņus.

Beka vadītajai Polijas ārpolitikai nevar noliegt arī stingras līnijas ieturi, kad tas (pēc maršala uzskatiem) vajadzīgs. Tā, piemēram, tikai pateicoties galvenā kārtā Polijas pretestībai, izjuka austrumu pakta noslēgšana, jo Polija, atrasdamās vidū starp Vāciju un Krieviju, nevēlējās uzņemties saistības, kuras viena no šīm lielvalstīm varētu uzskatīt kā vērstas pret viņu. Vai šī mīlestība ar diviem naidīgiem kaimiņiem ilgi uzturama spēkā, tas cits jautājums. Paši vācieši par Beku saka, ka viņš neesot tas vīrs, kurš baidītos no neuzticības pārmetumiem un citām sentimentālām lietām, ja kādā jaukā dienā viņš redzētu radušos tādus apstākļus, kas tiešām diktē atkal radikāli mainīt Polijas ārpolitikas kursu.

LITVINOVS

šis padomju valstsvīrs ilgu laiku bija ēnā, citu laimīgāku sāncenšu panākumu apēnots. Kaut gan padomju valdībai nācies atzīt viņa diplomātisko talantu jau pirmajos savas pastāvēšanas gados, tomēr Ļitvinovs gadiem ilgi bijis spiests palikt kā otrais aiz Čičerina, kuru vēl Ļeņins savā laikā iecēla par tautas ārlietu komisāru.

Čičerins bija cēlies no vecas krievu aristokrātijas cilts un sākumā kā diplomāts kalpojis ķeizariskajai valdībai; tad drīz pēc japāņu kara — pārgājis revolucionāru pusē, bet arī kā lielinieku varasvīrs palicis vecās diplomātu skolas pārstāvis. Arī Ļitvinovs nav cēlies no proletāriešu aprindām, jo ir turīgas žīdu tirgotāju ģimenes atvase, dzimis Belostokā, un jau ilgi pirms pasaules kara pārgājis maksimālistu rindās, tā piederēdams pie lielinieku partijas vecās gvardes. Abi dzimuši pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados, abi pēc radurakstiem un rakstura pilnīgi antipodi un abu starpā apmēram desmit gadus norisinājās slepena cīņa dēļ ārlietu komisariāta vadības. Ļitvinovs palika beidzot uzvarētājs, pa daļai pateicoties Čičerina slimībai, kuras dēļ viņš pirms pieciem gadiem atkāpās no ārlietu komisāra amata, šo posteni galīgi atdodams Ļitvinovam, kurš pirms tam jau bija trīs gadus sabijis par viņa vietnieku.

Ļitvinovu jau drīz pēc Oktobra revolūcijas padomju valdība sūta kā savu pārstāvi uz Londonu; vēlāk viņš reprezentē Krieviju Ženēvas un Hāgas konferencēs, bet pēc tam, pēc dažiem gadiem, viņa pārziņā nokļūst Krievijas attiecības ar Baltijas valstīm un Poliju.

Čičerina laikā norisinās iekšēja cīņa starp ārlietu komisariātu un komunistiskās 3. internacionāles centrālo biroju, jo Čičerins samērā agri ir nācis pie atziņas, ka pasaules revolūcijas propagandēšana ne katrreiz sakrīt ar Krievijas valsts interesēm. Šais iekšējo cīņu gados Čičerins ar viņa ierēdņiem aizstāv Krievijas valsts intereses pret 3. internacionāles interesēm, kuras lūko nostādīt pirmā vietā Zinovjevs, 3. internacionāles biroja priekšsēdētājs. Abu šo virzienu cīņa izšķiras par labu valsts interesēm jau pirms Čičerina atsacīšanās no ārlietu resora vadītāja amata. Kad Staļins uzstāda paroli par sociālisma ievešanu vienā zemē, t.i Krievijā, komunistiskās internacionāles biroja iespaids Padomju Savienības politikas kopējā apjomā sāk kristies. Zinovjevs pāriet opozīcijas rindās un pirms neilga laika krīt nežēlastībā, spiests iet trimdinieka gaitas.

Ļitvinova karjeru šai partijas iekšējo cīņu laikmetā sekmē arī tas, ka viņš (pretēji daudziem citiem, tagad nežēlastībā kritušiem padomju varasvīriem, kas cēlušies no žīdu tautas) ir pratis būt tālredzīgāks un veiklāks, un nav gājis kopā ne ar Trocki, ne Zinovjevu un Kameņevu, bet gan ar gruzīnu Staļinu.

Jau kā ārlietu komisariāta vietas izpildītājs Ļitvinovs lūko izvest noteiktu līniju, kura mazāk rēķinās ar komunistu ideāliem, kā ar Krievijas valsts interesēm un šai ziņā staigā Čičerina pēdās, jo vairāk tāpēc, ka pati šī staigāšana sakrīt ar Staļina dotām direktīvāirt. Ir tiesa, Ļitvinovs mīl starptautiskās konferencēs, sevišķi tādās, kur spriež par atbruņošanos, ironizēt gan aplinkus, gan tieši, par tā saukto kapitālistisko valstu iekārtas trūkumiem, tai reizē lūkodams patētiskās frāzēs cildināt savas valdības nodibināto režīmu. Un tomēr Ļitvinova klausītājiem paliek iespaids, ka te runā valstsvīrs, kas pats pie sevis smaida par viņa zemes režīma diktēto naivo frazeoloģiju. Ļitvinovs nebūtu tas apdāvinātais diplomāts, kas viņš ir, ja neizlietotu šīs, no Maskavas diktētās un sen dzirdētās frāzes iespējai pateikt Zenēvā sanākušiem lielvalstu politiķiem tādas lietas, kuras citi viņiem nedrīkst teikt. Arī vel tajos laikos, kad Padomju Savienība atradās daudz izolētākā stāvoklī kā tagad, Ļitvinovs varēja rēķināties Ženēvā ar diezgan lielu skaitu viņa retorikas klausītāju. Tie klausījās šajā Heines tautietī ar sprindzinātu uzmanību, gaidīdami viņa sarkasma nākamo bultu, un priecājās par to, ja tā neķēra viņus pašus, bet citus, turpat balkusstāvošus. Un tomēr šī šķietami nevērīgā, ar diplomātijas tradīcijām nesaskanošā Ļitvinova uzstāšanās ir tikai āriene, zem kuras slēpdamies viņš lūko vērpt savas valsts politikas pavedienu un, jāsaka, ar diezgan labām sekmēm.

Šī revolucionāra un diplomāta starptautiskie panākumi zināmā mērā izskaidrojas ar to, ka Ļitvinovs atsakās no senlaicīgās diplomāta rutīnas un piekopj ārējo politiku apmēram tādā veidā, kā citi ļaudis piekopj kartupeļu vai sviesta tirdzniecību. Šī Ļitvinova diplomātijas īpašība — doties tieši uz mērķa pusi, bez lielas izrunāšanās un slaidi liektiem līkumiem, ir starptautiskās sanāksmes nereti nostādījusi viņu pašu tik izcilā vietā, kāda Krievijas pārstāvim, pēc viņa valsts reputācijas rietumos, nemaz nepienāktos. Kamēr rietumu lielvalstu diplomāti runā plaši un gari, tik ļoti samākslodami savu domu gājienu, ka pašiem izslīd no rokām vadošais runas pavediens, Ļitvinovs lūko ķerties tūliņ pie lietas un imponē daudziem tieši ar to.

Un tomēr visām Ļitvinova spējām par spīti, viņš ir nekas cits, kā Staļina diktētā ārpolitikas virziena paklausīgs izvedējs. Šai ziņā ir zīmīgi, ka ne Čičerins, nedz Ļitvinovs pašu lielinieku acīs nav skaitījušies piederīgi pie Padomju Savienības vadoņiem. Piemēram, padomju Krievijas presē, kur ļoti bieži redz iespiestus Staļina, Vorošilova, Ļeņina un citus attēlus, Ļitvinova seja sastopama ļoti reti un nekad kopā ar minētiem visvarenajiem padomju valsts likteņu vadītājiem, jo — šie cilvēki ir vadoņi jau paši par sevi, kurpretim Ļitvinovs tikai viņu pavēļu un rīkojumu izvedējs. Tādus citu pavēļu izpildītājus gan mēdz uzslavēt par gūtām sekmēm, bet paši šo pavēļu devēji tos tura no sevis zināmā attālumā.

Ļitvinova lielā atkarība no Staļina rīkojumiem zināmā mērā nāk par labu to valstu diplomātijām, ar kurām Krievijas politikai gadās sevišķi bieži sastapties; šīs valstis var spriest, ka tieši to, ko grib panākt Ļitvinovs, grib arī Staļins.

Staļina tēzei par sociālisma ieviešanu vienā Krievijā ir divējāda nozīme. Kādreiz šīs frāzes galvenais svars bija domāts Krievijas iekšējai politikai; tad cerēja ar šo Padomju Savienībā izplatīto paroli gūt sekmes arī ārējās politikas laukā. Bet kad Kremlī bija izlemts pirmais piecgades plāns un dažādo lietpratēju komisiju atzinumi visi vienbalsīgi liecināja, ka plānu var zināmā mērā izvest tikai ar ārzemju industrijas palīdzību, Kremļa vīri nevilcinājās izšķirties par pasaules revolūcijas propagandas sašaurināšanu. Staļins un tā domubiedri bija nākuši pie atziņas, ka

Padomju Savienības saimnieciskā pārveidošana vismaz vēl ilgu laiku nebūs savienojama ar aktīvu pasaules revolucionizēšanas taktiku. Savu lomu spēlēja arī tas, ka "pasaules revolūcijas" sludināšana bija guvusi zināmas sekmes tikai dažās zemēs un ka šīs lietas labā šķiestie, dažgad tiešām milzīgie līdzekļi panākumu ziņā nebija attaisnojuši uz viņiem liktās cerības. Sevišķi tas jāsaka par padomju politiku Āzijā: savās cerībās uz drīzu lielniecisma uzvaru Ķīnā viņi rūgti vīlās un galu galā sanāca naidā ar sākumā draudzīgo Nankinas valdību.

Sākoties pirmajai piecgadei, sākās jauns posms arī Krievijas ārējā politikā, ko varētu dēvēt par saprašanās posmu.

Šo pirmo piecgadi, pēc paša Staļina vārdiem, pirmā kārtā ietekmējuši tīri militāra rakstura apsvērumi. Padomju Savienība, viņas pastāvēšanas pirmajos gados, dabūja ciest no dažu kaimiņvalstu intervencijas (tiešā vai netiešā veidā) un bija pirmā kārtā norūpējusies, ka intervencijas politika varētu kādreiz atkārtoties. Tāpēc viņa tagad cenšas kļūt militārā ziņā ļoti stipra valsts. Šīs domas ietekmēta, arī uzzēlusi tagadējā Krievijā tieši tā rūpniecība, kas pirmā kārtā var derēt armijas vajadzībām. IMo bruņošanās, ko bija iespaidojušas bažas no jaunas intervencijas, nebija vairs tālu līdz atziņai, ka valsts drošību var nostiprināt arī ar ārējās politikas palīdzību. Tā Krievijas attiecībās nevien ar lielvalstīm, bet arī ar citām kaimiņvalstīm, ņēma virsroku miermīlīgais virziens, kas centās ar visiem sadzīvot.

1928. gadā, kad Ļitvinovs galīgi pārņēma savās rokās Krievijas ārlietu politikas vadību, Padomju Savienības starptautiskais stāvoklis nebija sevišķi apskaužams. Tiesa, rietumu lielvalstis bija visas jau atzinušas padomju valdību, bet ap viņas vēstniecībām rietumu valstu galvaspilsētās viļņoja joprojām neuzticības un pat naida atmosfēra. Ar Savienotajām Valstīm nebija nekādu sakaru un Tālajos Austrumos saka diezgan reljefi izveidoties japāņu imperiālismā draudošā ēna. Tāpēc pirmās piecgades plāns, viņa rūpniecības daļa ievērojami lielā mērā bija veidots uz pasūtījumiem vācu fabrikās. Taču ar Vācijas sadarbību vien nepietika un Kremļa vīri sajuta šo izolācijas atmosfēru kā kaitīgu savai piecgadei. Ļitvinovam bija jāķeras pie labāku apstākļu radīšanas viņa darbības sfērā un viņš to arī panāca.

Kari 1928. gada beigās Amerika ierosināja Keloga paktu, Ļitvinovs šo ideju tūliņ uztvēra un ievadīja ar Padomju Savienības kaimiņiem rietumos attiecīgas sarunas, kuras noveda pie tā sauktā Ļitvinova pakta. Saprašanos nevarēja panākt vienīgi ar Rumāniju, bet viņu jau reprezentēja Maskavā tās sabiedrotā Polija. Ap to pašu laiku Krievijas diplomātijai izdevās nostiprināt attiecības ar Turciju, Persiju un Afganistānu.

Ļitvinova pakts bija tikai izejas punkts vēl plašāka vēriena ārējai politikai rietumos. Pirmajos pāris gados pēc viņa noslēgšanas padomju diplomātijai šai virzienā neizdevās sasniegt ko jaunu, attiecības, piem., ar Franciju bija ļoti saspīlētas. Vēl pirms pieciem gadiem Staļins paziņoja komūnistu partijas kongresā, ka "Francija esot agresīvākā un militārākā lielvalsts pasaulē."

Tomēr jau pēc diviem gadiem, 1932. gada vasarā, notika lūzums, jo Francijā nodibinājās Erio valdība, kas bija par kompromisa meklēšanu Krievijā. Sākās draudzības pavedienu risināšana no Parīzes uz Maskavu un atpakaļ un pirmais panākums bija neuzbrukšanas pakts starp Krieviju un Poliju: otrais, tāda paša satura pakts — starp Padomju Savienību un Franciju. Ap to pašu laiku vācu — lielinieku draudzība sāk bālēt un visas Eiropas konstelācija guva pavisam citu attiecības gājienu.

Pa to laiku Tālajos Austrumos bija izveidojušies diezgan reāli kara draudi. Japāņi bija pārņēmuši savā ziņā visu Mandžūriju un žvadzināja pie Amūras un Usuri krastiem ieročus. Japāņu ekspansijas tieksmēm te bija jādod pretsitiens un Ļitvinovs to arī mēģināja darīt. Pasaules saimniecības konferencē, kur bija sabraukuši gandrīz visi Krievijas kaimiņu valstu ārlietu ministri, Ļitvinovs paspēja parakstīt jaunu paktu, kurā piedalījās kaimiņu zemes, sākot no Somijas un beidzot ar Afganistānu. Šis pakts pastiprināja Krievijas drošību no rietumu un dienvidu puses un ļāva viņai piegriezt vairāk vērtības Tālajiem Austrumiem. Netieši bija izdevies nodibināt sakarus arī ar Rumāniju. Drīz sekoja neuzbrukšanas un draudzības līgums ar Itāliju, diplomātisku sakaru atjaunošana ar Ungāriju un Bulgāriju, un, beidzot, pagājušā gada vasarā oficiāla Padomju Savienības atzīšana no Mazās antantes puses (atskaitot Dienvidslāviju).

Līdztekus šim lielajam Ļitvinova darbam, kura mērķis bija — Krievijas rietumrobežas nodrošināšana, viņš veidoja arī kādu citu plānu, kura uzdevums Krievijas atbrīvošana no kara draudiem Tālajos Austrumos. Drīz vien nāca no Vašingtonas ielūgums — uzsākt sarunas par diplomātisku attiecību atjaunošanu; abām valdībām, tiklab Maskavā, kā Vašingtonā, nepatika japāņu varas pieaugums. Ļitvinovs devās uz Ameriku un tur parakstīja atzīšanas protokolu. Šis bija Ļitvinova pagaidām augstākais sasniegums, jo drīz pēc tam (1935. gada iesākumā) abu, Japānai naidīgo valstu vidū iestājas jauns vēsuma posms un Savienotās Valstis nepiekrita neuzbrukšanas un draudzības pakta parakstīšanai.

1934. gada rudenī Krievija iestājās Tautu Savienībā, no kuras bija tikko aizgājušas Vācija un Japāna, viņas lielākās pretinieces. Tā ir jauna, liela uzvara, kuru Ļitvinovs sāka izmantot, lūkodams realizēt daudzināto austrumu paktu (viņa un nelaiķa Bartū kopējais ražojums).Šis pakts pagaidām nav realizējies, pateicoties Berlīnes un sevišķi Varšavas pretdarbībai, un tā vietā nācis dienas kārtībā Francijas un Krievijas militārsavienības līgums, ar kuru abas valstis tiecas atjaunot agrākās draudzības saites, kādas pastāvēja vēl tad, kad Krievija bija monarhija.

Staļina un Ļitvinova ārpolitikas vilcieni ir ļoti reālas dabas, kaut gan Padomju Savienības diplomātija vēl nav gluži atbrīvojusies no pasaules revolūcijas kurinātāju ideoloģijas. Taču visumā ņemot, šīs diplomātijas politika ir tipiska lielvalsts politika, kas daudzos gadījumos iet vecās impērijas iestaigātos ceļus. Pie tam Ļitvinovs nebūt nekautrējas mest pie malas lietas, kas vēl nesen skaitījušās visai vērtīgas, ja vien šī kursa maiņa var nākt par labu Krievijas ārējai politikai. Kad 1933. gadā atbruņošanās konferencē apsvēra franču ierosinājumu dibināt starptautisku gaisa floti un vienoties par uzbrucēju definējumu, Ļitvinovs ar savu parasto sarkasmu paskaidroja, ka tādā gadījumā būšot ļoti grūti noskaidrot, kura puse ir "uzbrucēja". Viņš tāpēc domājot, ka šai starptautiskajai gaisa flotei vajadzēšot bombardēt abas konfliktā sanākušās valstis, tikai tad būšot pilnīgi skaidrs, ka bombardēts arī īstais uzbrucējs.

Dažus mēnešus pēc tam, Ļitvinovam šī lieta nebūt vairs neizlikās komiska un viņš steidzās noslēgt ar visiem rietuma kaimiņiem paktu, kura saturs ir — uzbrukuma definīcija.

TITULESKU

Nikolajs Titulesku, šis brīnumkustīgais un godkārīgais rumāņu diplomāts, ir studējis Parīzē, slavenās Sorbonnas absolvents, un pēc studiju pabeigšanas lūko tikt uz augšu pa politikas kāpnēm ar piesliešanos Bratianu politiķu dzimtai. Tak vecajam Bratianu šis jaunais vīrs liekas par strauju un viņš noraida tā draudzību. Tanī pašā dienā Titulesku, nešaubīdamies nevienu acumirkli, pāriet Bratianu dzimtas pretinieka Take Jonesku pusē un jau pēc gada ir deputāts, tomēr atklāti nepiesliedamies nevienai partijai. Viņa spējas spiests drīz atzīt arī Bratianu, kurš aicina 34 gadus veco Titulesku par finansu ministru savā kara gadu kabinetā.

Pēc kara beigām Titulesku vēlreiz ir finansu ministrs un lietprātīgi reformē nodokļu lietas. Pēc tam Rumānijas sūtnis Londonā un pastāvīgs savas valsts pārstāvis Tautu savienībā, kur prot spēlēt redzamu lomu, lielāku nekā tā varētu būt, spriežot pēc Rumānijas, šīs otrās šķiras lielvalsts, iedzīvotāju skaita un viņas līdzšinējā starptautiskā svara.

Rumānija ir pēc pasaules kara divkārtīgi palielinājusi savu teritoriju un viņas ārlietu ministrs ir cītīgs Versaļas un Trieinonas mierlīgumu aizstāvis, līdzīgi Benešam. Abi šie Mazās antantes vadošo valstu politiķi ir noteikti mierlīguma revīzijas pretinieki.

Jona Bratianu nāve dod 1927. g. Titulesku iespēju kļūt par savas zemes vadošo arpolitiķi arī bez iestāšanās liberāļu partijā Vispār, no partijām šis jaunais diplomāts vairās, negribēdams priekšlaicīgi sasaistīt sev rokas un spēlēdams bezpartejiska speciālista lomu. Kad Bratianu grib panākt Rumānijai ārēju aizņēmu mu arī bez Tautu savienības atbalsta, Titulesku atkāpjas no ārlietu ministra amata un dodas kā sūtnis atkal uz Londonu, lai nogaidītu nākam savu stundu.

No Anglijas galvaspilsētas viņš vērīgi seko dzimtenes notikumiem. Tie visai vētraini un sīkzemnieku vadonis Maniu gan organizē zemnieku tūkstošu gājienu uz Bukaresti, tā demonstrējot pret Bratianu neoficiālo diktatūru. Pēc šīs zemnieku kustības, kas vēršas arī pret mazgadīgā karaļa Mihaila aizbildniecību kā tādu, ir savi nopelni arī šīs zemes sūtnim Londonā.

Tad karalis Karols II atgriežas 1930. g jūnijā atpakaļ Rumānijā, lai izņemtu grožus no dēla Mihaila rokām pēdējo padarītu atkal no karaļa par troņmantinieku. Un līdz ar Karola atgriešanos ir pienācis arī Titulesku atgriešanās laiks: pēc dažām nedēļām viņš jau ir atkal ārlietu ministrs un piedevām veselas divas reizes top Tautu savienības priekšsēdētājs. Šis gods nevien glaimo Titulesku godkārībai, bet arī palīdz nostiprināt viņa pozīcijas pašā Rumānijā.

Pēc īsa laika atkal Londonā un Ženevā viņš 1932. g. pa trešam lāgam kļūst Rumānijas ārlietu faktiskais un oficiālais vadītājs. Šoreiz kā gluži neatkarīgs no partijām speciālists, "paša karaļa ārlietu ministrs".

Čehoslovakijai vislielākās briesmas draud no Vācijas puses, pareizāk sakot, no nacionālsociālistu plāniem pašā Austrijā un tāpat vācu apdzīvotas Bohēmijas pierobežu novados. Rumānijai pats bīstamākais kaimiņš no uzvarēto valstu puses ir Ungārija, jo Lielrumānija izaugusi liela tikai uz ungāru valsts agrākās teritorijas rēķina, pievienodama sev nevien visus aizsniedzamos rumāņu apgabalus, bet arī ap 1,5 miljona tīrasiņu ungāru. Šos atrautos tautas brāļus ungāri nekad nevarēs aizmirst un tieši tāpēc Rumānija dzīvo nebeidzamās bailēs no ungāru revanša. Tieši tāpēc Rumānija tik cieši turas Mazās antantes valstu trijotnē, jo šīs antantes eksistences galvenais attaisnojums un pamats ir Ungārijas savaldīšana.

Taču Titulesku nebūtu diplomāts, ja nemēģinātu iet arī diplomātijas ceļus, zīmējoties uz Ungārijas nomierināšanu, šim nolūkam viņš jau 1933. g. sāka cilāt plānu par ūonavas valstu saimnieciskā bloka izveidošanu, kas būtu panākams saimnieciskiem līgumiem, piesaistot Mazajai antantei arī Ungāriju un Austriju un tā apvienojot kopējā ekonomiskā sistēmā gandrīz visas bij. Austro—Ungārijas monarhijas zemes un šīs monarhijas kaimiņvalstis dienvidaustrumos. Ungārijas prasības pēc mierlīgumu revīzijas tā cerēja apmierināt ar saimnieciskas dabas koncesiju receptēm. Tomēr šiem Budapeštai adresētiem vilinājumiem nebija Bukarestē un tāpat Prāgā gaidīto panākumu.

Tad Titulesku met skatus uz dienvidvakariem un dienvidiem. Ar viņa palīdzību izjūk Musolīni projektētais četru valstu pakts, kuram realizējoties. Tautu savienības nozīmi samazinātu četru rietumu lielvalstu svara oficiāls pieaugums. Titulesku braucieni uz Ankaru un Atēnām beidzas ar Balkānu pakta noslēgšanu un šis pakts zināmā mērā nodrošina Bulgārijas kaimiņienes — to skaitā arī Rumāniju pret varbūtībām no Bulgārijas puses. Taču mēģinājums piesaistīt šim paktam arī Bulgāriju un tā padarīt viņu galīgi rāmu, tomēr neizdodas.

Iekšējā politikā Titulesku ir līdz šim bijis noteikts rumāņu labā spārna radikālo strāvojumu pretinieks. Viņš baidās, ka Rumānijai, sākot iet Musolīni un Hitlera rādīto ceļu, var izjukt Bukarestes tradicionālā draudzība ar Parīzi. Un, rēķinādamies ar Francijas atbalstu, Titulesku tā veido visu savas valsts ārējo politiku.

1913. g. oktobrī 24 gadus vecais Bulgārijas troņmantnieks Boriss kļuva sava tēva vietā par karali. Vecais Balkānu lapsa, kā bija sākuši dēvēt Ferdinandu I Eiropas diplomāti un karikatūristi, bija pārspekulējies, likdams savas valsts un savu paša likteni uz Vācijas kartes tai asiņainajā valsts spēlē, kuras vārds — pasaules karš.

Bulgāru fronte bija pilnīgi sabrukusi, armijas atliekas dumpja pārņemtas un revolūcijas kustība laidusi dziļas saknes visā zemē. Un bulgāru politiķi nākuši pie slēdziena, ka stāvokli, varbūt, vēl saglābs valdnieku maiņa, ja tronī uzkāps Boriss un Ferdinandam liks iet.

Trīs stundas pēc atteikšanās no troņa bijušais Sofijas karalis atstāj savu zemi, uzlicis jaunā dēla pleciem briesmīgi smagu nastu — sakautas, sabrukušas zemes likteni.

Kopš tā laika pagājuši 17 gadi, kuros ir bijuši brīži, kad Bulgārijai draudējuši jauni smagi satricinājumi. Sevišķi tūliņ pēc valdinieku maiņas, kad demoralizētais, komunistu saaģitētais karaspēks nāca mājās.izplatīdams nepaklausības sērgu pa pilsētām un ciemiem, un Stambolijskis, šis galīgi kreisi noskaņotais bulgāru sīkgruntnieku taisnības kareivis, tiecas uzmesties par Bulgārijas prezidentu. Viņa saaģitētais gājiens pret Sofiju gan sabrūk, atdurdamies uz karalim un valdībai vēl uzticamām karaspēka daļām, bet Stambolijskis tomēr top ministru prezidents. Tā paša Bulgārijas nelaimīgā 1919. g. rudenī Antante nodiktē šai zemei Meijī mierlīgumu, kurā Bulgārija iedzīta atpakaļ 1913. g. robežās. Dienvidrietumu Traķija, Caribroda un robežapgabali ap Stumijas augstieņu un Steumu iet zūdībā. Pa to laiku ministru prezidents turpat karaļpils tuvumā tur no valdības pils uzmusinošas runas, nepārprotami mādams uz karainama pusi, ka tur dzīvo tiešais tautas nelaimes līdzvaininieks.

1923. g. tiesā vecās, karalaika valdības ministrus, kas stāvējuši karaļa—tēva pusē un atbalstījuši karali Borisu viņa valdīšanas sākumā.

Vēl divi mēneši un Stambolijskis krīt no sava augstā posteņa, vēl brīdis — un viņš krīt arī fiziski, no lodes.

Zeme sāk uzelpot, bet komunistiskā aģitācija nerimstas. 1925. g. aprīlī neveiksmīgs komunistu atentāts pret karali, divas dienas vēlāk viņi uzspridzina Sofijas katedrāli, aprakdami zem tās drupām vairākus desmitus cilvēku. Un tā joprojām, gadu no gada Bulgārijā turpina sprāgt gan maķedoniešu, gan komunistu revolveri, sprāgst bumbas, zemei nav miera, atentātu briesmas vienmēr draud viņas karalim.

Un tieši šajos bez gala grūtajos bulgāru tautas gados visu atdzimšanas un kārtības mīlētāju cerība ir jaunais karalis. Un visi viņi gaida: vai valdnieks izrādīsies

pietiekoši stiprs, lai savaldītu ārdošo elementu rīcību, lai darītu galu teroristu patvaļai? No atbildes uz šo jautājumu atkarājas Bulgārijas nākotne.

karalis nepieviļ viņa tautas cerības. 1934. gads, kas nesa nacionālās vienības atdzimšanu Latvijai, ir atbrīvojis arī Bulgāriju no politikāņu tirānijas, Sofijā valda autoritārā valdība, kas nupat, 1935. pavasarī, pārveidota, dodot vēl lielākas lemšanas tiesības pašas tautas izaudzinātam karalim.

Šim karalim, kam tikko četrdesmit un jau pussirmi mati, raksturīgākās īpašības ir: stipra griba, vienkāršība un klusēšana, liela personīga drosme un aukstasinība vislielākajās briesmās. Savu vīrišķību viņš pierādījis jau kā troņmantinieks frontē, pirmajās līnijās. To zin visi vecie bulgāru karavīri. Un uz svešinieku jautājumu, par ko karalim jāpateicas viņa lielajai popularitātei tautā, cilvēki no tautas vidus atbild: "viņa klusēšanai un atturībai". Un tā karalis Boriss ir kļuvis par tipisku paraugu, cik svarīga arī karaļu dzīvē var būt klusēšanas māka.

Šīs skarbās zemes ļaudis pazīst savu karali arī vēl no citas puses. Kā vienkāršu cilvēku, kurš vislabāk jūtas tieši todien, kad ir varējis kā jebkurš cilvēks ieiet zemnieku ciemā un aprunāties ar viņa iemītniekiem par to dzīves vajadzībām un tāpat valsts vajadzībām. Šī karaļa vienkāršība tam palīdzējusi iekarot pavalstnieku sirdis vairāk par visu karalisko ārējo spožumu.

Bulgārijas karali bieži redz automobilī, ko tas pašrocīgi vada, apbraukājam provinces ciemus. Tur viņu apstāj lauku ļaudis un karalis runājas ar viņiem kā vecs un sirsnīgs draugs. To pašu var novērot galvaspilsētā. Arī tur karalis ir šad un tad sastopams uz ielas, pūļa vidū, bez svītas, tikai karalienes Džovannas. Itālijas skaistās karaļmeitas pavadīts.

Vienīgā viņa kaislība ir — tehnika. Viņš ir nevien lielisks automobilists, bet arī citu vecmodīgāku satiksmes līdzekļu cienītājs. Vienīgais karalis uz visas zemes lodes, kam ir lokomotīves mašīnista diploms un kurš laiku pa laikam mēdz praksē pielietot šī diploma dotās tiesības. Par šo Bulgārijas karaļa kaislību ir daudz anekdošu. Viena no tām stāsta par Orienta ekspreša pārvaldes (tā atrodas franču rokās) augsto ierēdni, kurš savā inspekcijas ceļojumā izzinājis, ka tieši tanī pašā vilcienā brauc arī karalis; franču direktors gājis meklēt Bulgārijas karali, lai izlūgtos viņa pašrocīgu parakstu dzelzceļa sabiedrības zelta grāmatā un atradis karali uz lokomotīves, vadot vilcienu.

Kāda cita anekdote stāsta par angļu tūristu. Bulgārijā tam gadījusies kāda liksta ar mašīnu un ne anglis, nedz tā šoferis nezinājuši padoma. Tad piebraucis kāds auto, kura šoferis apturējis savu mašīnu un piesolījies palīdzēt. Viņš izmeklējis motorus, palīdis zem auto un pēc ceturtdaļstundas savedis angļa mašīnu kārtībā. Atteicies no piesolītās dzeramnaudas, sēdies savā mašīnā pie stūres un anglis tam atkal savā sekojis, jo abi braukuši uz Sofiju. Tikai pēc tam, kad galvaspilsētas ielās visi garāmgājēji, virsnieki un policisti sākuši godbijīgi sveicināt izpalīdzīgo svešo šoferi, anglis izzinājis, ka nezināmais šoferis ir Bulgārijas karalis un kungs, kas sēdējis tā mašīnā kunga vietā — karaļa adjutants.

Tagadējā Bulgārija ir zeme, kurā beidzot valda miers un kārtība un visi nācijas spēki veltīti labklājības atjaunošanas darbam. Tiesa, arī šo agrārzemi smagi nomāc saimnieciskā krīze. Taču tam viņa tiks laimīgi pāri, ja vien neradīsies jaunas ārējas grūtības.

Šī grāmata veltīta dzīvajiem tautu vadoņiem un politiķiem. Taču vērojot viņu garīgās sejas, viņu darbus, mēs nevaram paiet garām kādam izcilus vīram, kura cildenajam dzīves gājumam lika apstāties terorista fanātiķa lode.

Šis vīrs ir Dienvidslāvijas nelaiķis karalis Aleksandrs. Kaut gan tas pats jau aizgājis pie senčiem dusēt, tomēr dzīvo viņa roku darbs, viņa uzceltā karaļvalsts un pāri dienvidrītu Eiropai vēl jūt gulstamies viņa varenā gara mesto ēnu. Pats miris, viņš vēl tomēr dzīvo, jo tā paveiktais darbs sagādājis viņam mūžīgu dzīvošanu tautas atmiņā.

Grūta un smaga ir bijusi viņam bērnība, tāpat zēna gadi.Tēvs — serbu princistrimdinieks; dēliem Georgijam un Aleksandram nav svešs trūkums, jo vienīgais viņa īpašums cerības tikt tās valsts troni, ko pirms gadu desmitiem dibinājis Karadžordževiču dzimtas lielais sencis, Serbijas brīvības kara varonis.

Skolas gadi Šveicē, tad Pēterpilī, kur, apmeklējot kādu klosteri, Serbijas troņa pretendenta jaunākais dēls neviļus apgāž svētbildes lampiņu, pie tam notašķīdams sev seju ar eļļu. Un no šī notikuma dzima leģenda, ka Aleksandrs būs savas senču zemes valdnieks, pats liktenis to svaidījis par nākamo karali.

Liktenis ir pārskatījies, likdams Georgijam nākt pasaulē kā vecākajam Pētera Karadžordževiča dēlam, un tāpēc steidzas labot savu kļūdu. Gcorgijs — nelīdzsvarots psihopāts un uzdzīvotājs; Aleksandrs — kluss un apdāvināts, vārīgs zēns, kam neiziet dienām no prāta un naktīm no sapņiem tālā senču zeme, Serbijas ozolu sili, kviešu lauki un zemnieku ciemi, slēpušies plūmju dārzu ēnā.

Tad nāk 1903. g. asiņainā nakts Belgradas karaļu pilī, naidīgā dinastija ir gāzta no Serbijas troņa un princis—trimdinieks top par karali.

Grūts un smags ir Serbijas augšupceļš, bet panākumiem vainagots. Balkānu karos tā atgūst Vecserbiju, Komanovas kaujā nomazgā Kosovas kaunu, iemanto Ziemejmaķedoniju ar Skopli — senās serbu lielvalsts seno galvaspilsētu.

Šie sasniegumi gūti princim Aleksandram līdzdarbojoties; pēc nenormālā brāļa Georgija izslēgšanas no troņmantošanas tiesībām, par nakamo karali top Aleksandrs, serbu 1. armijas vadonis turku karā.

Šis troņmantinieks, pretēji citu prinču paradumam, ir vispirms nokalpojis 6 gadus sava tēva armijā kā vienkāršs kareivis un instruktors. Un tikai pēc tam ticis pie leitnanta zvaigznītēm.

Trīs gadus vēlāk viņš ved atmaksas karā tos pašus savas tautas kareivjus, ar kuriem kopā plecu pie pleca maršējis mācību laukumos. Un prot nevien komandēt un uzvarēt, bet arī runāt saviem apakšniekiem vārdus, kas aizdedzina sirdi un dvēseli:

Viņš sauc tos cīnīties par vecās serbu slavas augšāmcelšanos. Aicina

atcerēties senču karotāju ciltis, kas pirms 550 gadiem asiņojušas Kosovas laukā, saļimdamas cīņās pret turku pārspēku. Aicina atbrīvot no svešinieku jūga tautas brāļus, lai taptu apvienota serbu dzimtene:

"Paturat visu to sirdīs un prātā savās karagaitu grūtībās, lietū un salā, neēduši gulēdami tranšejās, bez atpūtas un miega, pēc niknas kaujas ar stipru pretinieku. Tranšejās, kuras jūs varbūt būsit ieguvuši durkļucīņā. Ja tas tā būs, tad es ticu, ka neviens no jums nešaubīsies savā sirdī, nedomās ne par mokām, nedz nāvi, bet vienīgi un tikai par mūsu tautas lietas uzvaru. Ikviens no jums tak zina, ka ienaidnieka kareivjiem neklājas labāk un tāpēc centīsies labi tēmēt, rūpīgi apieties ar munīciju un tuvcīņā turēsies, kā varonim pieklājas. Un uzbruks, uzbruks kaut vai simt reizes no vietas, domādams tikai par tautasbrāļu pestīšanu, par senču asinīm, kas tagad jāatriebj.

Iepretim uzvarētiem esiet cilvēcīgi un žēlsirdīgi, jo ievainots vai sagūstīts vairs nav ienaidnieks, bet tikai cilvēks. Godājiet un sargājiet senču mantu, svešu namu un svešu ļaužu ģimenes godu!"

Tad troņmantnieks ved pulkus kaujā un ļoti drīz jau var ar pilnu tiesību dēvēt viņus par saviem slavenajiem kauju vanagiem.

Tad ir galā pirmais Balkānu karš, galā arī otrais, un, atgriezdamies Belgradā, Aleksandrs—uzvarētājs saka saviem suminātājiem:

"Ar savu varoņu kapiem kauju laukos un pie Adrijas mūsu tauta sev izcīnījusi pirmdzimtības tiesības Balkānos un tās tiešām pelnījusi ar savu spēku, savu uzticību un augstsirdību."

Pēc nostiprināšanās Maķedonijas ziemeļos serbu valsts vērš skatus uz vakariem un ziemeļiem. Uz Bosniju un Hercegovinu, ko tikai nesen sagrābuši austrieši, un uz Horvātijas un Banatas pusi, kur dienvidslāvus valda ungāri.

Serbu tautā ir iesākusies spēcīga nacionāla kustība, kuras mērķis apvienot visas dienvidslāvu zemes vienā valstī, ja labi paveiksies — arī bulgāru apdzīvotos Balkānu novadus.

Šī ideja dedzina serbu patriotiem sirdis un galvas un viena tāda fanātiķa šāviens Sarajevā kļūst par visu laiku lielākā tautu kara signālu.

Šī kara priekšvakarā 1914. g. jūnijā vecais un slimais karalis Pēteris iecēlis troņmantnieku Aleksandru par valsts pavaldoni, t.i. faktisko Serbijas karali.

Viņš reizē top armijas virspavēlnieks, šis 26 gadus vecais princis. Un vada serbu armijas smagāko pārbaudījumu brīžos uz to pašu nesatricināmo ticību uzvarai, ar ticību, kas viņus neatstāj arī tai brīdī, kad pazaudēta pēdējā serbu zemes pēda un serbu armijas atliekas atstājušas dzimteni.

Pats smagi slims, iedams kopā pa ienaidnieka zemes Albānijas sniegainajiem kalniem ar savu pulku drupām, ar mokām aizsniedzis Adrijas piekrasti, viņš atbild uz franču ģenerāļa Mondevisa aicinājumu — kāpt pretim atsūtītā kuģī ar šādiem Aleksandra Lielā vai Kārļa XII cienīgiem vārdiem:

"Ejiet un sakiet tiem, kas jūs sūtīja, ka es palikšu te tik ilgi, kamēr būs aizgādāts drošībā pēdējais manas armijas kareivis! Un ja mēs te nomirsim badā, vai kritīsim gūstā, tad tas būs visu sabiedroto kopējs kauns."

Tiešām, troņmantnieks atstāj Albāniju kā pēdējais evakuējamās serbu armijas karavīrs. Un viņš, mitinoties trimdā Korfas salā, nebeidz uzmudināt savus pagurušos kauju draugus, tiem apgalvodams, ka antante palīdzēšot uzcelt stipru un varenu Dienvidslāvijas valsti.

Reorganizētā serbu armija dodas uz Saloniku fronti, no jauna uzsākdama cīņas savas valsts troņmantnieka vadībā.

Tad beidzot nāk lielā, serbu gaidītā, antantes uzvara un Serbija atgūst nevien visu, kas viņai bijis. Tā top trīs reizes lielāka, pārvēršas par apvienoto serbu—horvātu—slovēņu karaļvalsti, izstiepdamās no Alpiem līdz Balkāniem.

Taču partiju un kliķu cīņas neļauj saplūst kopā šīs jaunās lielvalsts sastāvdaļām par vienotu nāciju. 10 gadu laikā nomainās 23 valdības, līdz horvātu zemnieku vadonis krīt parlamentā no serbu patriota—fanātiķa lodes. Liekas, ka valsts ārējai vienībai pienācis gals.

Tad Aleksandrs, kas jau uzkāpis tronī, nolemj ņemt savās rokās tās valsts lietas, kurās viņš bijis karotājs un cēlājs, un saka 1929. g. tautai adresētā manifestā, ka nu esot pienācis brīdis, kur viņam jāstājoties valsts politikas priekšgalā tāpat, kā kara laikā armijas priekšgalā:

"Augstākās nacionālās un valsts intereses un tautas nākotne man pavēl griezties tieši pie nācijas un viņai atklāti un patiesi pateikt visu, ko man šai acumirklī liek teikt mana sirdasapziņa un tēvzemes mīlestība. Ir pienācis laiks, kad starp tautu un viņas karali nevar un nedrīkst vairs stāties vidū neviens vidutājs. Manējās un visas tautas gaidas, ka miers iekšējās politiskās dzīves evolūcijā novedis pie kārtīgiem un konsolidētiem apstākļiem, nav piepildījušās. Parlamentārā iekārta un visa mūsu politiskā dzīve arvien vairāk pieņēmušas negatīvu nokrāsu. Apstulbotās politiskās partijas ir sākušas tik lielā mērā nelietīgi izmantot parlamentārismu, ka viņš kļuvis par šķērsli jebkuram ražīgam darbam valsti. Saprašanās un pat paša elementārākā sadarbība partiju un atsevišķu pilsoņu starpā kļuvusi par absolūti neiespējamu lietu. Mans svētākais pienākums ir — visiem līdzekļiem sargāt valsts un tautas vienību un es esmu apņēmies šo pienākumu nešaubīgu izpildīšanu līdz galam. Mums jāmeklē jaunas valsts darba metodes un jāiet jauni ceļi."

Kā atbilde no valsts vienību pretinieku puses seko vairāki atentāti. Tomēr karalis neatkāpjas nu uzsāktā jauna ceļa, pats palicis par valsts un tautas vadoni. Savu valsti, kurai sākuma dota vārdu trijotne, viņš 1930. g. pārdēvē par Dienvidslāvijas valsti un nakamaja gadā publicē jaunu satversmi, kurā nosacīts, ka valdība ir atbildīga tikai karalim.

I\le varas un ne jau goda dēļ karalis—kareivis ir uzņēmies šo smago nastu, mēģinādams glābt valsti, ko ārda korupcijā un kliķu politikās iegrimušās partijas. Marseļas atentāts neļāva viņam izvest galā visu to, ko šis varonīgais un vienkāršais goda vīrs bija nolēmis savas tautas labā darīt.

Politiķi—profesionāļi un viņu algotie teroristi to nīda, tauta mīlēja. To rādīja lielās dienvidslāvu sāpes, kad viņu valsts dibinātājs un bosniešu, horvātu un slovēņu atbrīvotājs, auksts un kluss atgriezās dzimtenē, no kuras viņš bija braucis uz sabiedroto valsti, lai ar viņas atbalstu nodrošinātu savai zemei mierīgu nākotni.

Karaļa Aleksandra vairs nav. bet viņa Dienvidslāviju tur kopā un vieno joprojām viņa gars.

IBN SAŪDS

1900. g. beigās tumšā naktī jauns arābu virsaitis ar dažiem pavadoņiem izjāja no Kreitas pilsētas (pie Persijas līča) pret vakariem. Viņa ceļa galamērķis bija Rijāda, Nedždas karaļvalsts galvaspilsēta, kurā reiz bija valdījuši tā senči.

Aizsniedzis Rijādu, jaunais virsaitis nogalina viņas gubernatoru un tā svītu un sadumpoja iedzīvotājus, kuri vēl atcerējās viņa tēva valdīšanas laikus. Un sāka valdīt savu senču pilī, kā visu vahabitu (islama puritāņu sekta) valdinieks.

Šis jaunais virsaitis tagad ir gandrīz visas Arābijas karalis un viņa vārds — Ibn Saūds. Kopš Rijādas atkarošanas laika aiztecējuši vairāk kā trīs gadu desmiti, pavadīti cīņās un nemitīgā varas vairošanā.

Sākumā viņam klausa tikai Rijāda un apkārtnes tuksnešu oāzes. Bet viņa valsts ir visu Arābijas pussalas iekšējo ceļu mezgls un pa šiem ceļiem neatlaidīgi gājusi viņa vestā izplešanas politika visos virzienos.

Ibn Saēda mērķis jau viņa jaunībā ir — atjaunot arābu valsti, kuras robežas vēl pirms 100 gadiem sniegušās līdz visām trijām arābu pussalu apjozušām jūrām. Šo valsti savā laikā sagrāvuši turki un tāpēc Ibn Saūds ir nesamierināms turku ienaidnieks.

Pasaules kara sākumā Ibn Saūds ved savus beduīnu pulkus pret ziemeļaustru miem un iekaro Turcijai pakļauto El Gozas provinci pie Persijas līča.

Šis varoņu darbs vērš uz sevi Anglijas uzmanību. Angļu pulkvedis Lourenss ap to pašu laiku sekmīgi darbojas dienvidos un vakaros, kūdīdams pret to vācu draugiem turkiem citas arābu ciltis. Viņš sūta savus aģentus arī uz Rijādu, bet Ibn Saūds nav ar mieru kļūt par netiešu Anglijas vasali. Viņš gan labprāt pieņem angļu dotos ieročus un munīciju, ar ko apbruņo savas zemes karaspēku un saņem arī angļu izmaksātās subsīdijas. Tak ne angļu šautenes, nedz angļu nauda nespēj viņu padarīt par pakalpīgu Anglijas draugu un Ibn Saūda pulki nepiedalās citu, angļiem draudzīgo arābu gājienos pret turkiem Sarkanās jūras piekrastē, Sīrijā un Mezopotamijā.

Ibn Saūds ir reizē reālpolitiķis un savas zemes neatkarības fanātisks sargs. Reālais skats uz politikas lietām tam licis laikus saprast, ka angļi neatbalsta arābus viņu skaisto acu dēļ, bet meklē sev tikai pagaidu sabiedrotos pret turkiem. Un tiešām, līdz ko pasaules karš ir galā, tā beidzas arī angļu solījumi arābiem palīdzēt uzcelt nacionālu valsti šīs tautas etnogrāfiskajās robežās.

Tā beidzas Lourensa saaģitēto arābu sapņojumi. Bet tad pie lietas ķeras Nedždas karalis un no sapņiem sāk veidoties tiešamība, kaut gan šis karalis ir tikai nabadzīgas tuksneša ganu un palmu kopēju kungs.

Šis ganu kungs ir tomēr paspējis noorganizēt stipru valsti, ar prāviem bruņotiem spēkiem un centralizētu pārvaldes aparātu. Tā ir bāze, uz kuras jau var

sākt celt un būvēt ko lielāku, augt ārā no šaurajām Nedždas valsts robežām.

1924. g. Ibn Saūds iet karā pret svēto pilsētu valdinieku un angļu draugu, Nidžāzas karali Huseinu. Pēc smagas cīņas Huseins ir padzīts, viņa zeme — Ibn Saūda valsts province.

Tuksneša karaļa valsts tagad jau sniedzas no jūras līdz jūrai, no Persijas līča līdz Sarkanajai jūrai, caur kuras ūdeņiem nemitīgi iet kuģu karavānas. Ibn Saūda varā visu musulmaņu svētums — Meka un Medīna. Un līdz ar to tuksneša karalis ir sācis spēlēt zināmu lomu vispasaules politikā.

Viņa galamērķis ir — apvienota, nacionāla arābu valsts.

Tātad — neslēptas pretenzijas uz tām Rietumāzijas zemēm, kuras tagad valda angļi vai franči. UzTransjordāniju, Palestīnu, Sīriju, Irāku, kaut gan Anglija jau 1927. g. pasteigusies ar tuksneša karali noslēgt draudzības līgumu.

1934. g Ibn Saūdam bija karš ar Jemenas (dienvidvakaru Arābijas valsts) imamu un beidzās ar šīs zemes iekļaušanu topošās arābu lielvalsts sfērā, jo imams atsacījās no patstāvīgas ārpolitikas, t.i. kļuva par Ibn Šauda netiešu vasali.

Ar to ir gandrīz pabeigta Arābijas pussalas apvienošana, atskaitot Anglijas interešu sfēru galējos dienvidos. Saūda uzvaras radījušas angļiem un frančiem nevēlamu atbalsi Mezopotamijā un Sīrijā, kur sākas kustība par labu kopā iešanai pret svešiniekiem ar tuksneša karali.

Uzstāties pret šo karali ar ieročiem? Tā ir arī Britu impērijai grūti izvedama lieta. Nemaz jau nerunājot par operāciju grūtībām Arābijas tuksnešos un kalnos, angļiem jārēķinās ar 60 miljonu Indijas musulmaņu simpātijām un antipātijām. Ibn Saūds jau tagad ir vispasaules musulmaņu acīs nākamais kalifs. Allaha zobens, visu ticīgo galva un sargs.

Divas trešdaļas Arābijas jau tagad klausa šim piecdesmit gadus vecajam vīram, kas pirms 35 gadiem bija mazas tuksneša valsts valdinieks. Kas būs pēc 10 — 15 gadiem? Varbūt tad šim. augumā garākajam no visas pasaules karaļiem, klausīs daudzas jaunas zemes Rietumāzijā.

SATURA RADĪTĀJS

Lpp

____3

____5

..10

...16

...20

...25

...31

...37

...40

...47

...56

...59

...62

...65

....68

....72

....77

...81

...85

...87

...92

....95

.....99

...103

...105

...108

...112

...114

...116

...119

Ievads..............................................

MusolTni...........................................

Kārlis Ulmanis.................................

Petss...............................................

Smetona..........................................

Pilsudskis........................................

Hitlers.............................................

Salazars..........................................

Kemals............................................

Ģenerālis Balodis............................

Laidoners........................................

Kondilis...........................................

Vorošilovs.......................................

Makdonalds....................................

Boldvins.........................................

De Valera.......................................

Erio................................................

Masariks........................................

Svinhufvuds....................................

Staļins............................................

Rūzvelts..........................................

Saimons un īdens..........................

Lavāls............................................

Benešs...........................................

Beks..............................................

Ļitvinovs........................................

titulesku.......................................

Bulgārijas karalis Boriss...............

Dienvidslāvijas karalis Aleksandrs Ibn Saūds.....................................

ALEKSANDRS GRĪNS Vadoņi un politiķi Rīga «LITTA» 1991

Licence Nr. 000502. 30000 eks. Pasūt. Nr. 102898. Apvienība «LITTA» 226470 Rīga, Brīvības ielā 85. espiesta Rīgas Paraugtipogrāfijā 226004 Rīga, Vienības gatvē 11.

Content

Grīns Aleksandrs Vadoņi un politiķi

IEVADS

MUSOLINI

KĀRLIS ULMANIS

PETSS

SMETONA

PILSUDSKIS

SALAZARS

KEMALS

ĢENERĀLIS BALODIS

LAIDONERS

KONDILIS

VOROŠILOVS

MAKDONALDS

BOLDVINS

DE VALERA

ERID

MASARIKS

SVINHUFVUDS

STAĻINS

RUZVELTS

SAIMONS UN 1DENS

LAVALS

BENEŠS

BEKS

LITVINOVS

TITULESKU

IBN SAŪDS