Kaneti Eliass

Vadonis, vara, vārds

Eliass Kaneti

Vadonis, vara, vārds

Satura rādītājs

A.Šuvajeva.Kaneti ekspresīva antropoloģija

jeb Apstulbuma formas………………………………… 9

Vadonis un vara…………………………………………… 35

Karls Krauss, pretošanās skola………………………. 69

Konfūcijs savās "Sarunās"…………………………….. 83

Vārdu paroksismi………………………………………….. 91

Dzejnieka aicinājums……………………………………. 97

Komentāri………………………………………………….. 111

Kaneti ekspresīva antropoloģija jeb Apstulbuma formas

Pastāv atziņas, kas kaut ko nozīmē tikai citā valodā. Tās gaida tulkotāju kā kaut kādu vecmāti.

Eliass Kaneti

Frīdberts Ašpetsbergers un Džeralds Stīgs, krājuma "Apstulbums kā dzīves forma" sastādītāji, raksta: "Kaneti veikums nāca vēlu, toties ar milzīgu intensitāti."1 Kas tad ir Eliass Kaneti un viņa veikums? Viņš ir uzrakstījis tikai vienu romānu. Bet tiek uzskatīts, ka tas ir nozīmīgākais 20.gadsimta romāns, ierindojot to vienā virknē ar Marsela Prusta, Andreja Belija, Franča Kafkas un Roberta Mūzila darbiem. Darbu pie romāna Keneti pabeidz 1931.gadā, taču izdevēju šim neparastajam darbam izdodas atrast tikai 1935.gadā. Tas neizraisa ne lasītāju atsaucību, ne kritiķu ievērību un atzinību gūst tikai dažu literatūras pazinēju (H.Broha, R.Mūzila, T.Manna, Dž.Džoisa u.c.) acīs. Trīsdesmitajos gados top arī Kaneti drāmas "Kāzas" un "Iedomības komēdija", kas publicētas un uzvestas piecdesmitajos, sešdesmitajos gados. Plašu ievērību Kaneti romāns gūst tikai pēc trešā izdevuma (1963.g.), bet tad jau trīs gadus kā publicēts arī traktāts "Masa un vara". Drīz vien abi darbi parādās arī citās valodās, turklāt dažādos tulkojumos. Romāna nosaukumu "Die

Blendung" parasti atveido kā "Autodafē" vai "Bābeles tornis", kaut gan romānā ietvertās jēgas daudznozīmību laikam vislabāk izsaka "Apstulbums". Septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados Kaneti publicē savas piezīmes, esejas un biogrāfizētās atmiņas "Auss liecinieks", "Izglābtā mēle", "Lāpa ausī", "Acu spēle". Par oficiālo atzinību var uzskatīt 1981.gadā autoram piešķirto Nobela prēmiju literatūrā un visdažādākās literārās godalgas un apbalvojumus. Vai tas ir viss, kas sakāms par Eliasu Kaneti? Pats viņš ir citās domās: "Es ienīstu mūžīgo gatavību uz patiesību, uz patiesību aiz ieraduma, uz patiesību aiz pienākuma. Patiesība drīzāk jau ir negaiss, kas, attīrījis gaisu, dodas tālāk. Patiesībai ir jāķer kā zibenim, citādi tai nav nekādas iedarbības. Kam tā zināma, tam no tās jābaidās. Patiesība nedrīkst kļūt par cilvēku suni, ak vai tam, kas sadomājis tai uzsvilpt. To neved pie pavadiņas, to nedaudzina. To neuzbaro, to nemēra, tai ļauj briest tās baisajā mierā. Pat Dievs pārāk familiāri apgājās ar patiesību un tāpēc arī noslāpa."2 Kas tad ir Kaneti patiesība? Vai to maz ir iespējams izteikt?

Visi Eliasa Kaneti teksti ir distancēti un vienlaikus intīmi autobigrāfiski, variējas tikai spriedze starp distancētību un intimitāti un aizklātības atklātība. Kaneti ir daudzveidīgs, daudzšķautņains, un arī viņa darbi ir daudzdimensionāli3 . Viņam piemīt "kompleksa patības struktūra", kas ir "dažādos laikos notikušo transformāciju rezultāts"4 . Viņš arī pats sevi saprot kā transformāciju, pārvērtību sargu un iemiesotāju: "Es vienkārši gribu palikt stāvam, lai nesajauktu daudzās figūras, no kurām sastāvu."5 Līdz ar to itin viegli iedomāties, ka Kaneti tikai reģistrē, apraksta visdažādākās vizuālās un akustiskās figūras. Tomēr 1971.gadā viņš atzīstas: "Mani neinteresē precīzi izprast cilvēku, kuru pazīstu. Mani tikai interesē viņu precīzi pārspīlēt."6 Kaneti transformē un pārspīlē gan citus, gan arī sevi pašu. Viņa autobiogrāfiskie apcerējumi ir ne tik daudz atmiņu apkopojums, cik dzīves rekonstrukcija, konstituējoties šajā rekonstruēšanas un konstruēšanas darbā pašam par sevi. Atminēšanās ir ietveršanās pašam sevī (er-innern), veidojot sevis daudzvedību, lai izglābtos no nāves un paglābtos no sastinguma. Kaneti sastāsta sevi un stāstīdams nodrošina jaunas transformācijas iespējamību. Bet varbūt transformāciju virknē izpaužas bailes pašam no sevis, no savas patības konstituējošajiem elementiem? Piezīmēs Kaneti fiksē: "Viegli teikt: atrast pašam sevi! Kāds izbīlis, ja patiešām tā notiek!"7 Kaneti darbi ir liecība par sevis paša atrašanu un nosargāšanu, par pārdzīvojumiem (masa, nāve, pavēle), ko ietver un notur sevī. Tā ir atgriešanās pagātnē, lai citu un sevis citādības atspulgā konstituētu sevi un nodrošinātu sev transformēšanās un sarunāšanās, sadzirdēsanas iespēju.

"Izglābtajā mēlē" Kaneti raksta: "Viss, ko vēlāk esmu piedzīvojis, reiz jau ir noticis Ruščukā."8 Viņš piedzimst nelielā Kakānijas, t.i, Austroungārijas impērijas, pilsētiņā Ruščukā (tagad — Ruse, Bulgārija), kas ir īsts Bābeles tornis — dienā dzirdamas septiņas, astoņas valodas, un sastopami visdažādākās izcelsmes cilvēki. Kaneti pirmās bērnības atmiņas ir saistītas ar bailēm zaudēt mēli: "Manas visagrākās atmiņas ir iekrāsotas sarkanā krāsā. Uz kādas meitenes rokām es izeju pa durvīm, grīda manā priekšā ir sarkana, pa kreisi ir lejupvedošas kāpnes, kas tāpat ir sarkanā krāsā. Iepretim mums, tajā pašā augstumā, atveras durvis, un pa tām iznāk smejošs vīrietis, kas draudzīgi pienāk man klāt. Viņš pienāk pavisam tuvu, apstājas un saka: "Parādi mēli!" Es izbāžu mēli, viņš iebāž roku kabatā un izvelk kabatas nazi, atver to un pietuvina asmeni manai mēlei. Viņš saka: "Tagad nogriezīsim viņam mēli." Es neuzdrošinos atvilkt mēli, viņš tuvojas aizvien vairāk, drīz jau viņš skar mani ar asmeni. Pēdējā brīdī viņš atvelk asmeni un saka: "Šodien vēl nē, rīt." Viņš aizvāž nazi un iebāž kabatā. Katru rītu mēs izejam pa durvīm sarkanajās kāpnēs, atveras durvis, un parādās smejošais vīrs. Es zinu, ko viņš teiks un gaidu viņa pavēli parādīt mēli. Es zinu, ka viņš man to nogriezīs, un katru reizi baidos aizvien vairāk. Tā sākas diena, un tas atkārtojas daudzas reizes." Tomēr zēns izglābj mēli, valodu, lai izbaudītu un atainotu šīspasaules daudzveidīgās formas, krāsas un garšu.

Mēles glābšana nav tikai traumatiska bērnības fantāzija, Kaneti visu mūžu glābj valodu. 1969.gadā, lasot uzrunu Bavārijas daiļo mākslu akadēmijā "Vārdu paroksismi", viņš uzsver: "Vācu valodā es esmu tikai viesis, es to iemācījos tikai astoņu gadu vecumā."9 1911.gadā Kaneti ar ģimeni dodas uz Mančesteru, un par viņa valodu kļūst angļu valoda, vienīgi atgriežoties kontinentālajā Eiropā viņš sāk ievingrināties mātes un tēva mīlas valodā, proti, vācu valodā. Trīsdesmitajos gados, emigrējot uz Angliju, viņam nākas vēlreiz nosargāt savu vācu valodu, viņš kļūst par savas vācu valodas sargsuņi. Vācu valoda nav Kaneti dzimtā vai pat otrā valoda, viņš to apgūst tikai pēc ielauzīsanās angļu valodā. Bērnības atmiņās Kaneti raksta: "Visi šo pirmo gadu notikumi norisinājās spāņu vai bulgāru valodā. Vēlāk tie lielākoties pārtulkojās vācu valodā. Vienīgi īpaši dramatiskas norises, piemēram, slepkavība un nogalināšana, un visļaunākās bailes ir saglabājušās savā spāniskajā skanējumā, bet saglabājušās ļoti precīzi un nesatricināmi. Visu pārējo, proti, vairumu, un it īpaši visu bulgārisko, piemēram, pasakas, es nesu savā galvā vāciski."10 Eliasa Kaneti dzimtā valoda ir no Spānijas izceļojušo ebreju senspāņu valoda.

Kaneti ir lepns par savu izcelsmi: "Naivā pārākumā noskatījās uz pārējiem ebrejiem, vārds, kas vienmēr bija uzlādēts ar nicinājumu, skanēja 'Todesco', tas apzīmēja vācu vai aškenāzu ebrejus."11 Kaneti ir vāciski rakstošs sefardiešu rakstnieks, kas īpaši neslēpj savu sefardisko pašpārliecināto savvaļību un savpatību. Taču tas nenozīmē, ka viņš aizmirst savu atturīgo piederību ebreju saimei, kas iezīmē viņa rakstības savdabību. 1944.gadā Kaneti atzīmē: "Manas dzīves lielais garīgais vilinājums, vienīgais vilinājums, pret kuru bija ļoti grūti cīnīties, ir šāds: būt viscaur ebrejam. Mani satriec Vecā Derība, lai kur arī to atšķirtu. Jebkurā vietā atrodu kaut ko tādu, kas man piemērots. Es labprāt sauktos par Noasu vai Ābramu, taču arī manis paša vārds mani pilda ar lepnumu."12 Eliass jeb Elijs, Ēlijāhu — Izraēlas pravietis, monoteisma apliecinātājs13 . Profetiskais skanējums manāms arī Kaneti darbos, "ja kāds patiesi ir lasījis Kaneti darbus, zina, ka viņam ir darīšana ar Bībeles domātāju"14 . Eliass Kaneti ir tagadības izvērtētājs, ietverot sevī visus laikus: "Ebreju vēsture ir nevis pagātne, bet gan tagadne."15 Arī viņš pats atzīst: "Dažreiz es domāju, ka atziņas, ko citi izteikuši trīstūkstoš gadus pirms manas eksistences, ir teiktas man. Ja ieklausos tajās precīzāk, kļūstu aizvien vecāks."16 Kaneti sadzīvo sevi, paštransformācijās vēršas pret nāvi, lai nepierastu pie tās17 un kļūtu ilgdzīvojošs vai pat mūžīgs.

Dzīve Ruščukā izvēršas kā Kaneti cīņa par valodu. Viņš pat ir gatavs nogalināt četrus gadus vecāko māsīcu, jo tā atšķirībā no viņa pārvalda rakstu valodu. Mazais Eliass tiek iesaistīts cīņā arī pret pavēlniecisko vectēvu, kas nolād savu dēlu. Vectēva pavēle-nolādējums aizdzen Kaneti ģimeni uz Mančesteru, kur viņa tēvs pēkšņi nomirst. Pavēle, runas akts pārtop nāves piesauksanas un piepildīšanās aktā, izraisot Kaneti verbālo cīņu, mūžgaros uzbrukumus varai, pavēlei, nāvei. Vienlaikus šie fenomeni viņu arī fascinē, fascinē arī vectēvs, ko viņš gan noklusē. Reiz jautāts, par ko viņš vēlas kļūt, Kaneti nedomājot atbild: "Ārsts!" Ārsta vara un pavēles (receptes, ieteikumi, padomi) viņu saista, to pastiprina arī ģimenes locekļu ceļojumi pie Vīnes ārstiem un to piesaukšana. Tēva atbilde uz zēna lēmumu kalpo kā aizsargformula un uz mūžu iespiežas Eliasa atmiņā: '"Tu kļūsi par to, par ko pats gribēsi', viņš teica ar maigumu, kas bija tik liels, ka abi palikām stāvam."18 Taču tēva nāve pārtrauc zēna identifikāciju un maigo pieķeršanos tēvam. Tēvs kļūst par varas upuri — par vectēva un Napoleona upuri, jo bērna apziņā vectēva draudi sajūdzas ar tēva dāvāto grāmatu par vareno Francijas valdnieku. Šis pārdzīvojums savijas ar tēva nosodīto Melnkalnes kara pieteikumu Turcijai, pārvēršot karu par Kaneti privātu lietu, jo tas saistās ar sāpīgo tēva zaudējumu. Tēva vietā stājas māte, kura sākumā jāsargā no pašnāvības, bet vēlāk upurē sevi bērniem, palikdama mūžam uzticīga mirušajam. Šajā laikā Kaneti ievingrinās arī vācu valodā, ko vecāki izmantojuši, lai radītu savu pasauli un nepakļautos naidīgajai Ruščukas sefardu pasaulei. Vācu valoda kļūst par Kaneti mātes valodu: "Viņa spieda mani visīsākajā laikā apgūt to, kas bija pāri ikviena bērna spēkiem, un, tā kā viņai tas izdevās, tas noteica manas vācu valodas dziļāko iedabu, tā bija vēlīna un patiesi sāpīgi iedēstīta mātes valoda."19 Teroru un sāpes drīz vien nomaina atvieglojums un laime — māte iesavina Eliasā vācu valodu, viņš ir ne tikai vecāku mīlas valodas līdzdalībnieks, bet, pārceļoties 1913.gadā uz Vīni, arī viņu mīļpilsētas iemītnieks.

Kaneti piesavinās ne tikai mātes vācu valodu, bet ievingrinās arī vīniešu valodā un konfrontācijā ar māti izstrādā pats savu valodu. Šī procesa neatņemama sastāvdaļa ir iepazīšanās ar Kārlu Kraušu un viņa cienītāju, vēlāk — sievu, Vēzu Tauberi-Kalderoni. Krauss ir desmito un divdesmito gadu Vīnes intelektuālais valdonis — lielisks orators un šaušalu meistars, kas atver ausis Eliasam Kaneti. Krauss vairākus gadus viens pats izdod un nereti arī pieraksta žurnālu "Die Fackel" ("Lāpa"), šaustīdams (gan vārdos, gan rīcībā) dzīves bezjēdzības. Šā laika pieredzi Kaneti ataino savā sastāsta "Lāpa ausī". Krauss liek šausmināties par apkārtējo dzīvi, skaidri saredzēt un sadzirdēt pasaules balsis. Kaneti pārņem šo vizuāli plastisko un akustisko pasaules atveidi, kaut arī dažkārt sniedz citādāku akustiskā citāta izcelsmes leģendu: "Tas bija japāņu kabuki teātris, kas vienu nedēļu sniedza izrādes Vīnes Tautas operā. Katru vakaru viņi spēlēja vienu un to pašu. Es, protams, nesapratu ne vārda japāniski, taču mani milzīgi iespaidoja šīs strikti iezīmētās figūras un it īpaši to intonācija. Es nezinu, vai var runāt par akustisku masku, taču skanējuma ziņā tā es to izpratu. Es nemitīgi apmeklēju izrādes, katru vakaru, un dažkārt uzjautrinājos — aizvēru acis, tomēr ļoti precīzi zināju, kura figūra patlaban runā."20 Kaneti kļūst par vizuālo figūru un pasaules balsu mednieku, pasakainu cilvēkēdāju: "Platiem gurniem, mazs un plecīgs, ūsas virs saspringtākajām lūpām, kādasjelkad esmu cilvēkam redzējusi, un asas acis aiz lielām brillēm, ar savu lielo apaļo galvu viņš man šķita gandrīz vai fiziski nokļuvis pie noslēpumiem, kuri atrodas cilvēka bezapziņā un par kuriem domājām, ka Freidsjau tos atklājis savā psihoanalīzē, bet Alfrēds Ādlers — individuālpsiholoģijā. Viņš bija cilvēkēdājs, bija grūti netapt viņa norītam. Lielpilsēta bija viņa medību lauks."21 Arī Alfrēds Hrdlička, tiekoties ar Kaneti 1968.gadā Londonā, atzīmē: "Viņam ir tādas acis kā cilvēkēdājam."22 Taču Kaneti raksturo ne tikai dzirdes hipertrofija un redzes, acu mitoloģija, bet arī ožas, saošanas akcentācija.

"Mīts ir arī acis," uzsver Kaneti un kļūst par sava veida redzes spiegu23 . Arī viņa pirmā tikšanās ar Hermani Brohu ir acu tikšanās — dialogs ārpus un bez vārdiem. Viņu ietekmē ne tik daudz Broha darbi, cik "elpa-atmiņa"24 . 1936.gadā, uzstājoties sakarā ar Broha piecdesmito dzimšanas dienu, Kaneti uzsver, kaists rakstnieks, dzejnieks "ir sava laika suns"25 , kas visu izosta, izošņā un neko neatstāj apslēptu. Runādams par Brohu, Kaneti lielā mērā runā pats par sevi — viņš pats ir suns. Itāliski cane ir suns, un Kaneti senči reiz pieņēmuši kā savu uzvārdu šā vārda daudzskaitļa deminuitīvu canetti (sunīši). Kaneti uzsver, ka ir svarīgi, lai būtu "pasaule, ko pats esi iz-ostījis, no-lūkojis, iz-klausījis, iz-jutis un iz-domājis"26 . Suņa simboliku izmantojau Rainers Maria Rilke, 1907.gadā rakstīdams par Sezanna pašportretu: "Un to, cik liels un nepiekukuļojams bija šī viņa skatiena lietišķums, gandrīz vai aizkustinoši apstiprina tas, ka pats sev <..> atkārtoja ar tik pazemīgu objektivitāti, ar tāda lietišķi ieinteresēta suņa ticību, kurš lūkojas spugulī un domā: tur ir vēl viens suns."27 Bet Kaneti mīļākais rakstnieks un savā ziņā arī viņa dubultnieks Francs Kafka pat uzraksta eseju "Kāda suņa pētījumi", neaizmiršot piebilst, ka suņi prot arī klusēt. Un Kaneti kļūst par 20.gadsimta savvaļas litaratūras suni, kas izošņā visnoslēptākos pasaules nostūrus, dara to zināmu citiem, ja vien neuzskata, ka tas ir klusēšanas vērts.

1945.gadā Kaneti atzīmē: "Cilvēkam nevar nodarīt neko ļaunāku, kā tad, ja nodarbojas tikai ar viņu."28 Lai nenodarītu pāri Kaneti kā cilvēkam, nākas pievērsties viņa suniskajiem priekštečiem, uz kuriem viņš pats nemaz neatsaucas. Tie ir kiniķi — antīkās pasaules suniskie filosofi. Kaneti lāga pat nezina, kā filosofus sunīt: "Tas, kas mani visvairāk filosofos atgrūž, ir viņu domāšanas iztukšošanās-izkārnīšanās process. Jo biežāk un veiklāk viņi izmanto savus pamatvārdus, jo mazāk paliek no pasaules viņiem visapkārt. Viņi ir kā barbari augstā, plašā mājā, kas pilna ar brīnumainām lietām. Viņi stāv uzrotījuši rokas un metodiski un nešaubīgi met visu ārā pa logu: krēslus, gleznas, šķīvjus, bērnus, līdz pāri palikusi tikai tukša telpa. Dažkārt pakaļ izlido arī durvis un logi. Pāri paliek kaila māja. Viņi iedomājas, ka šāda iztukšošana tai nāk par labu."29 Tiesa, Kaneti iemanās nepamanīt, ka, baidīdamies laikam no "saskaitīšanas" un "izstāstīšanas"30 , arī pats nodarbojas ar iztukšošanu.

Kaneti gan min sVarīgu argumentu: "Nepietiek vienīgi domāt, vajag arī elpot. Bīstami ir tie domātāji, kas nav pietiekami elpojuši."31 Taču kiniķi ir dzīvas elpas filosofi, kas publiski ievingrinās brīvībā, izlūko dzīvi, lai nodrošinātu izvēles un līdz ar to arī transformācijas iespējamību. Arī viņi vēršas pret iztukšoto (etablēto vai modīgo) filosofiju, kļūdami par filosofiskajiem ķeceriem, heretiķiem, proti, hairesis, izvēles iemiesotājiem. Viņi izvēlas citu, no visiem atšķirīgu dzīvi — dzīvo uz ielas, klejo no vienas vietas uz otru. Tādējādi viņi līdzinās suņiem, kuri klimst visapkārt, kurus ikviens var spārdīt kājām. Kiniķiem pārmet bezkaunību, jo viņi, piemēram, atļaujas publiski ēst. Pret viņiem arī izturas kā pret suņiem — pamet tirgus laukumā kaulus ēšanai, taču kinisms ļauj īstenot pienācīgu atbildi, promejot pacelt kāju un apslacīt pamestos kaulus. Kiniķi ir gudri suņi (VI, 33)32 , viņiem piemīt modrība (phrūretikori), proti, oža, lai spētu diagnosticēt, atšķirt un kritizēt. Viņi ir izlūki, spiegi (kataskopos), kas apgaismo, "izošņā" dzīves stulbuma izpausmes un, praktizējotpafr/zēsz'fl — tiešu, atklātu valodu (VI, 69), pasaka patiesību tieši acīs. Tāpēc Diogens pasaka Maķedonijas Aleksandram skaidri un gaiši, lai tas novāc savu ēnu (aposkotēson mū\ VI, 38), jo nevēlas dzīvot cita ēnā un varā, nevēlas dzīvot kā alā. Tādējādi suniskie filosofi kļūst par antīkās pasaules varas ekspertiem, vienkāršas, brīvas un laimīgas dzīves mākslas praktiķiem. Kiniķi vēršas pret liekvārdību un pļāpāšanu, iestājas par trāpīgu vārdu eustochotatos ) izmantošanu (VI, 74). Viņi izstrādā aforistisku izteiksmes stilu un smieklu mākslu, taču šie smiekli ir skaudrs patiesības atgādinājums. Kaneti daudzina par mūsdienu pasaules varas ekspertu, taču šo dzīves mākslas pieredzi viņš it kā nepamana. Viņam tā ir pat nepieņemama: "Grieķu filosofiskajās idejās manijoprojām biedē tas, ka aizvien vēl esam tajās samulsusi. Viss, ko mēs vēlamies, šķiet grieķisks. Viss, ķo mēs attaisnojam, skan grieķiski."33 Kaneti pārstāv jūdaiski kristietiskās kultūras dzirdes tradīciju34 , taču, uzsverot balss, elpas, vārdos ietērptas elpas nozīmi, sabalsojas ar antīko tradīciju. 1976.gadā Kaneti atzīmē: "Tas, ka neiemācījos grieķu valodu, bija mana skolas laika vislielākā vilšanās. Es to izjutu kā garīgu vainas apziņu, ka vairs nepierādīju savu stūrgalvību un ļāvu sev noslēgt grieķu ceļu."35 Kaneti apzināti noslēdz sev ceļus: "Visa mana dzīve nav nekas cits kā izmisīgs mēģinājums atcelt darba dalīšanu un pārdomāt visu pašam, lai tas atrastos vienā galvā un atkal kļūtu par vienu."36 Viņš dodas sava veida pirmvalodas meklējumos: "Atrast vācu valodā vārdus, kas skan kā pirmvalodā."37 Tā ir utopiska iecere, taču tieši šajos meklējumos Kaneti saskata dzejnieka aicinājumu un profesiju. Šie meklējumi, viņaprāt, ļauj apturēt cilvēku apstulbināsanās procesu, atsvabināties no izskaistināto, čalīgi melīgo vārdu tirādēm un atgriezties pie patstāvīgas, svaigas domāšanas un runāšanās. Savulaik jau Andreju Beliju ir biedējusi apstulbušā dzīve: "Mēs dzīvīgas domas nezinām; parastās domas nav domas: tās — instrumenti, ar kuriem urbjamies smagajos slāņos, lai sastaptu pazemes avotu, kurā, sašķeļot jēdzienus, strūklo artēziskais ūdens. Parastā loģika — nožēlojams zemes gabaliņš, kurā mēs, privātīpašnieki, stādām tikai aizspriedumu "dārzeņus"."38 Savā ziņā Belijs ir Kaneti priekštecis pasaules akustisko un vizuālo masku izmantošanā, taču Kaneti par savas ekspresijas pasauli izvēlas vācu valodu. 1944.gadā viņš uzsver: "Mana gara valoda paliks vācu valoda, tieši tāpēc, ka es esmu ebrejs. To, kas no šādā veidā izpostītās zemes paliek pāri, es gribu nosargāt kā ebrejs. Arī tās liktenis ir mans liktenis; taču es vēl sniegšu arī vispārcilvēcisku mantojumu."39 Kaneti sastāsta valodu: "Manas dzīves elpa ir vārds."40 Taču tie nav tikai viņa paši vārdi, tie ir arī apstulbušās pasaules vārdu masīvi, akustiskas maskas, sadzirdēšanai neparedzētā tukšvārdība. 1933.gada 23.janvārī, Leopoldštates tautskolā iepazīstinot lasītājus ar jauno rakstnieku Kaneti, Hermans Brohs saka: "Pagaidām viņa dzejas landšafts ir tīrs, gandrīz vai abstrakts dvēseles landšafts."41 Un Kaneti patiešām par savu mērķi izvirza apstulbušo, redzēt un dzirdēt nespējīgo dvēseļu pasaules landšafta atainošanu-sadrīvēšanu (Dichtung).

1973.gada reminiscencē "Pirmā grāmata: Apstulbums" Kaneti stāsta par 1928.gada iepazīšanos ar Georgu Grosu, kurš viņam uzdāvina tolaik aizliegto zīmējumu mapi "Ecce Homo". Zīmējumu fantastikā groteska, intelektuāli asprātīgās karikatūras, sociālpolitiskā angažētība nostiprina Kaneti pasaules saredzēšanas un saklausīšanas veidu. Šādā aspektā viņš traktē arī Eptonu Sinkleru, kura darbus tulko vācu valodā. Kaneti vēro Berlīnes burlesko dzīvi, taču ne mazāk fascinējoša ir Vīnes jautrās apokalipses pasaule. Viņš iecer astoņsējumu darbu "Ārprātīgo cilvēciskā komēdija", un līdz 1930.gadam visi darbi ir jau ieskicēti. Tomēr Kaneti sāncensis ir ne tik daudz Balzaks ar savu "Cilvēcisko komēdiju", cik Rastinjaks ar savu viens pret vienu nostāšanos pret pasauli: "Viņš uzmeta dūcošajam bišu stropam skatienu, kas, likās, jau priekšlaikus izsūcam tam medu, un teica šos lieliskos vārdus: Tagad redzēsim, kurš kuru!"42 Arī Kaneti praktizē "kurš kuru" politiku.

Berlīnes laiku Kaneti atceras šādi: "Viss bija iespējams, viss notika, Freida Vīne, kurā tik daudz kas tika runāts, salīdzinājumā šķita nevainīgi pļāpīga. Man nekad nebija bijusi izjūta, ka stāvu pasaulei tik tuvu ikvienā tās nostūrī, un šī pasaule <..> man šķita ārprātīgo pasaule."43 Bet Vīnē Kaneti noīrē istabu pie Šteinhofas psihiatriskā cietokšņa, nocietinātās pilsētas, kurā mitinās aptuveni 6000 ārprātīgo un kuru viņš izjūt kā dzeloni miesā: "Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka bez šīs istabas nekad nebūtu uzrakstījis "Apstulbumu"."44 Taču vēl fascinējošāks ir 1927.gada 15Jūlija notikums, Tieslietu ministrijas nodegšana un strādnieku apšaušana. Kaneti raksta: "Es kļuvu par masas daļu, es tajā pilnīgi izšķīdu, es nejutu ne mazāko pretestību pret to, ko tā pasāka."45 Kaneti jau iepriekš ir pārdzīvojis masas un nāves savīšanos — pasaules beigas ievēstošā komēta Ruščukā, Valtera Rātenava nogalināšana un inflācijas izraisīta nāve Frankfurtē. Sākotnēji Kaneti romāna "Apstulbums" varonis saucas Brand (ugunsgrēks), norādot šajā vārdā viņa galu — ugunsgrēku, paša bibliotēkas aizdedzināšanu un abstrakto attieksmi pret pasauli, jo viņš ir grāmatu cilvēks, grāmatu tārps (Būchermensch, Būchenvurm). Arī romānam sākotnēji ir cits nosaukums, proti, "Kants aizdedz uguni", taču Broha ietekmē Kants pārtop par Ķīnu.

Tomēr 1927.gada notikumā Kaneti fascinē arī cits aspekts — Kārla Krausa vārdos izteiktā drosme, vārda loma apstulbušajā pasaulē. Pēc ugunīgi asiņainajiem Vīnes notikumiem nākamajā dienā pilsētā ir izlīmēts plakāts: "Vīnes policijas prezidentam Johanam Šoberam. Es aicinu Jūs atkāpties, Karls Krauss, žurnāla "Die FackeF izdevējs."46 Krauss atgādina vārda nozīmi un met izaicinājumu pasaulei, arī Kaneti met izaicinājumu pasaulei, mātes valodai un pats sev. Turklāt masu Kaneti skata kā pašuzrodošos fenomenu, pašapstulbināšanās rezultātu. Ārprātīgo ārsts Georgs Kīns, grāmatu tārpa, sinologa Pētera Ķīna brālis, romānā "Apstulbums" saka: "Neskaitāmi ļaudis sajūk prātā, jo masa viņos ir pārāk spēcīga un nerod apmierinājumu. Vien šādi viņš izskaidroja pats sevi un savu darbību. Iepriekš viņš dzīvoja savām nosliecēm, godkārei un sievietēm, bet tagad vajadzēja vienīgi nemitīgi sevi zaudēt. Šajā darbībā viņš tuvojās masas vēlmēm un domāšanai.1,47 Arī Kaneti pakļauj sevi askēzei, lai izprastu masu, varu un nāvi, askētika raksturo Kaneti uzdevuma risinājumu. Var pat rasties iespaids, ka askēze viņam ir svarīgāka par visu pārējo: "Kad dzirdu vārdus 'mūža darbs', es domāju par necilvēcisku askēzi."48 Romāns "Apstulbums" ir Kaneti askēsis, ievingrināšanās apstulbuma atainojumā.

Apstulbuma atainojumā Kaneti inspirē māksla, it īpaši Breigela gleznas "Nāves triumfs", "Seši aklie" un Rembranta "Simsona acu izduršana". Kaneti pat uzsver: "Ceļš uz īstenību iet caur tēliem. Nedomāju, ka pastāv kāds labāks ceļš."49 Taču viņu interesē pārspīlēti akustiskie un vizuālie tēli. "Apstulbuma" tapšana ir cieši saistīta ar Franci Kafku, "vienīgo savā iedabā ķīnisko Rietumu rakstnieku"50 . Kaneti visu mūžu saista senās Ķīnas doma un transformācijas māksla, likdams šīs kultūras interferencēm atveidoties arī romānā. Tomēr, strādājot pie romāna, svarīgāks viņam šķiet cits Kafka. 1968.gadā Kaneti atzīmē: "Līdz ar Kafku pasaulē ir ienācis kaut kas jauns, precīza izjūta par tās nedrošību, kas sapārota nevis ar naidu, bet ar godbijību pret dzīvi."51 Kaneti godbijība pret dzīvi un dzīvo sniedzas pat tik tālu, ka viņš ir gatavs izskaust nāvi, kas kļūst par viņa dzīves galveno pretinieci. Romāna rakstīšanu pavada Stendāla darba "Sarkanais un melnais" lasīšana. Stendāls ir Kaneti bībele: "Stendālam esmu pateicīgs par pārliecību, ka ikviens cilvēks, ja viņam izdotos sevi pilnīgi aprakstīt, būtu satraucošs, izbrīna vērts un arī neaizstājams."52 Savā ziņā Kaneti viņā redz pats sevi, jo uzsver Stendāla itālisko spāniskumu: "Spāniskais Stendāla, viņa itāliskā dzīve 18.gadsimta franču valodā. Vairāk nav ko vēlēties."53 Kaneti sefardiskā izcelsme ļauj viņam kļūt par savrupu rakstnieku, kura daiļradē dominē runas dramatizācija: "Te ir visas Vīnes skaņas savā bagātībā, it kā tās būtu viņā iegājušasi tikai pirms kādas stundas."54 Arī "Apstulbums" ir sadzirdēto runu un noklausītās valodas romāns.

Kaneti drāmu varoņi ir akustisko masku figūras, ikvienam varonim ir ap 500 vārdiem, kuru izrunāšanā veidojas to valodiskā (un arī ne-cilvēciskā) fizionomija. Kaneti drāmās "Kāzas" un "Iedomības komēdija" darbojas un runā a-sociālas figūras, kuru valodā izpaužas vārdos kondensētā vardarbība. Un Kaneti meistarīgi ataino šo ikdienas psihopatoloģiju, sociālo būtņu asocietālo sociālumu. Drāmā "Kāzas" runa ir par nemitīgajiem pūliņiem kaut ko iegūt, īpašot, par ārprātīgo māniju padarīt visu par savu īpašumu. Kāzu figūras to vien dara, kā domā par mājām, bet vienīgais, kas šo vārdu pasaka, ir naktsmieru traucējošais papagailis. Arī "Iedomības komēdijā" runa ir par šo īpašošanas māniju, taču tagad tās objekts ir pats cilvēks. Sabiedrībā ir iznīcināti visi spoguļi un fotogrāfijas, lai nepieļautu cilvēku iedomību, vienīgi bordeļos par bargu naudu cilvēki var palūkoties spoguļos. Labo nodomu iecere izvēršas par pašapstulbināsanos — neredzot savu paštēlu un neizjūtot paši sevi, cilvēki nesaredz un neizjūt arī citus. Viena no drāmas figūrām saka: "Tagad es esmu nekārtībā! Desmit gadus es esmu nekārtībā! Vīrieti, kas mani tā tver, es negribu! It kā tikai Jūs zinātu! Vīrietis, kas mani tā tver, iederas mēslu čupā! Tagad es esmu nekārtībā! Man vajadzīgs mans spogulis! Jūs nokļūstat mēslu čupā, ja zināt tikai, ka sieviete nekārtībā! Man ir vajadzīgs pavisam kas cits: Spogulis! Spogulis! Spogulis!" Bet, saņēmusi spoguli, tā var tikai dusmās izsaukties: "Ē, ko tur, tas ir falšs! Falšs!"55 Paš mīlestību var apmierināt vienīgi bordelī, kurā tā kļūst par patoloģisku pašapmierināšanos. Abās drāmās Kaneti ataino paš tapšanas un pašuzturēšanas pervertētās formas, pašapstulbuma dažādās manifestācijas. Drāmā "Terminētie" aprakstīti cilvēki, kuriem jau piedzimstot ir zināma viņu nāves stunda. Taču viens no varoņiem saceļas un noskaidro, ka nekāds termiņš nav fiksēts. Tomēr viņa atklājums nespēj mainīt vispārējo apstulbumu, cilvēku pašiedvesma ir spēcīgāka56 . Nāves pārvarēšana ir ideja, kas nodarbina Kaneti visu mūžu.

Kaneti nespēj pierast pie nāves un pieņemt to, viņš ienīst nāvi. Kaneti tiecas izstrādāt jaunu attieksmi pret nāvi: "Es domāju, ka tā varētu kļūt par jaunas vērtību mācības centru."57 1 9 4 3.gada piezīmēs viņš fiksē: "Visi mirstīgie ir nākotnes pasaules reliģijas martīri."58 Kaneti izmanto grieķu vārdu martyros, kas sākotnēji nozīmē "liecinieks" un tikai vēlāk kļūst par mocekļa apzīmējumu. Kaneti irjaunās attieksmes iztrādāšanas liecinieks, bet pats kļūst par šī procesa mocekli. Viņš atraida nāvi, taču pats no tās nespēj izvairīties, viņa nāve it kā apliecina izstrādājamās attieksmes aplamību. Taču vienā no viņam veltītajiem nekrologiem atklāta Kaneti nāves jēga: "Viņa nāve atstāj pasauli izmainītu. Te nebeidzas vienkārši viena no auglīgākajām gadsimta gara dzīvēm. Eliass Kaneti ar savu romānu "Apstulbums" kļuva par šā gadsimta pamatgrāmatas autoru. Viņš bija pēdējais tās literatūras pārstāvis, kuras mākslas pretenzija bija izziņa, cilvēku izziņa un vienlaikus tā nedziedināmā laikmeta izpratne, kurā tiem jārodas."59 Kaneti nāve ir izmainījusi pasauli pat tajā gadījumā, ja neviens nebūtu lasījis viņa darbus. Bet pašam Kaneti nāve ir afektētības simbolisks apzīmējums, risinot jautājumu par masu un varu, jo nāve ir viens no svarīgākajiem varas instrumentiem. Patiesībā nāve ir kaut kas pašpietiekams, taču vara parasti iemanās iedvest, ka nāve ir tās īpašumā, ka tā var spriest un piespriest nāvi. Pašapstulbināšanās neļauj mirt savu nāvi un nomirt savā nāvē. Nāves atvairīšana var tikai radīt komplikācijas, un tieši tā arī rodas varas patoloģiskā forma "kundzība", ko Kaneti apzīmē ar daudznozīmīgo vārdu "vara". Kaneti itin labi saprot, ka "no indivīda centieniem novērst no sevis nāvi ir radusies varas baismā struktūra"60 . Viņš nepavisam nav bezspēcības vai nevarības apoloģēts61 , Kaneti arī pats praktizē varu — viņa darbu masīvs ir varas izpausme, bet vārdi ir vardarbības rezultāts. Izprast vārdu vardarbību viņam palīdz izskaidrošanās ar Kārlu Kraušu, atsvabināšanās no viņa ietekmes. Krauss meistarīgi spēj ar vārdiem aizraut publiku, turklāt elitāru publiku, kas pārvēršas par vienu no masas paveidiem. Tāpēc trīsdesmitajos gados viņa "skolotājs" ir nevis Krauss, bet gan klusējošais Ābrahams Zonne, Krausa vizuālais līdzinieks un akustiskais pretmets Ābrahams ben Jichaks62 . Arī Kaneti aizsāk vārdu askēzi: "Vajadzētu pateikt pavisam nedaudzos teikumos, tāpat kā to darīja Laodzi vai Hērakleits, kamēr to nevar, nav nekas patiesi sakāms."63 Kaneti stils kļūst aizvien aforistiskāks, lapidārāks, viņa elpa atbrīvojas, taču vienlaikus palielinās arī klusēšanas un noklusēšana.

Jau 1925.gadā Kaneti rodas iecere darbam par masu, kurš kļūst par viņa mūža darbu un kura publikācija 1960.gadā ļauj teikt, ka "izdevies paņemt šo gadsimtu pie rīkles"64 . Viņa tvēriens līdzinās buldoga tvērienam, ieķēries gadsimta rīklē, viņš neatlaižas un domā, ka tas ir vienīgais pareizais tvēriens. Kaut arī traktātu var uzlūkot par filosofisku publicistiku, tā stils ir apbrīnojami mierīgs. Kaneti it kā nevēlas apelēt pie lasītāja jūtām, lai pārvērstu tos par uzbudinātu masu, tomēr traktāts sevī glabā milzīgu suģestijas potenciālu. Izmantojot ārkārtīgi plašu faktu klāstu, kas iztirzāts savpatā manierē, viņš tiecas parādīt, kā veidojas masa, kā funkcionē vara, kāda loma šajās norisēs ir nāvei. Savā ekspresīvajā antropoloģijā Kaneti atsedz to, ko Hanna Arenta grāmatā "Eihmans Jeruzalemē" nosaukusi par ļaunuma banalitāti. Kaneti ne tik daudz vērtē un nosoda, cik atsedz masas un varas fenomenoloģisko struktūru. Ne velti viņš raksta: "Domātāji, kuri ir pret varu, ļoti maz ir ietiekušies varas būtībā. Viņu riebums pret to ir tik liels, ka nevēlas ar to nodarboties, viņi bīstas notraipīties, viņu nostājā ir kaut kas reliģisks."65 Kaneti nav pret varu, taču ne vienmēr viņš praktiski apliecina savu nostāju. Atšķirībā no cita mūsdienu varas eksperta, proti, Mišela Fuko, viņš vairās no iesaistīšanās varas batālijās66 un drīzāk jau ieņem savrupa novērotāja pozīcijas. Šī savrupība izpaužas arī masas un varas teorētiskajā traktējumā — Kaneti ataino savu skatījumu, nerūpējoties par atsaukšanos uz citiem pētniekiem vai sabalsošanos ar viņu atziņām. Tas, protams, nenozīmē, ka Kaneti nebūtu pazīstams ar sava laika izstrādnēm. Angļu historiogrāfe Veronika Vedžvuda viņam sniedz plašu informāciju par 17.gadsimta masu kustībām Anglijā. Vērtīgas atziņas sniedz arī sociālantropologi Mērija Duglasa un Francs Bērmans-Šteiners, kā arī Austrumu kultūru pazinējs Arturs Velijs. Tomēr tas nemazina Kaneti savrupību.

Dažas Kaneti idejas sabalsojas ar spāņu domātāja Hosē Ortegas i Gaseta 1931.gada darbu "Masu sacelšanās" (La rebeliцn de las masas) un franču antropologa Gustava Lebona 1895. gada apcerējumu "Pūļa psiholoģija" (Psychologie des faules). Tomēr Kaneti iet savu ceļu. Viņš nepieņem arī Broha ideju par politiskās psiholoģijas un masu neprāta izpētes institūta dibināšanas nepieciešamību, kaut arī tas uzsver, ka "masa nav nekāda mistiska vienība, kurai būtu sava dvēsele, sava griba vai kas līdzīgs"67 . Kaneti ir savas pieredzes un atziņu pārņemts, ko izstrādā, izmantojot Zigmunda Freida 1921.gada darbu "Masu psiholoģija un Es analīze". Freids kļūst par Kaneti pretspēlētāju, Kaneti nepieņem viņa idejas, taču pretspēle nereti izvēršas kā saspēle, katrā ziņā, spēlējot pret kaut ko, tas visai negaidīti atspēlējas68 . Konfrontācija un izskaidrošanās ar Freida darbu iezīmē Kaneti paštapšanu, patstāvīgumu un neatkarību. Šī neatkarība ir vērojama arī traktāta terminoloģijā, Kaneti gan to pamato ar pētījumu īpatumu: "Es apzināti mēģināju turēties pie savas terminoloģijas, kas šajos pētījumos radās pati."69 Lai kā arī būtu radusies terminoloģija, tā neļauj tieši salīdzināt Kaneti atziņas ar citām izstrādnēm un liek ļauties viņa varai. Salīdzināt jau, protams, var, taču tas vienmēr būs neveiksmīgs mēģinājums — Kaneti vienmēr it kā izslīd un pastāv uz savu. Tas apgrūtina arī Kaneti vārdos ietērptās elpas atveidi, var tikai pievienoties viņa atziņai, ka "tulkošana ir tikai tik daudz interesanta, cik zūd, lai to atrastu, dažkārt vajadzētu tulkot".70 Kaneti visiem spēkiem cenšas nosargāt savu elpu un it kā nemana, ka arī citiem ir sava elpa.

Kaneti traktātā "Masa un vara" runa ir nevis par masu un varu, bet gan par masu un varu, kas funkcionē ar nāves starpniecību. Nāve ir varas barība, spēka un dinamisma avots. Nāves atvairīšana, izdzīvošana, pašizdzīvošanas nostiprināšana rada visdažādākās varas struktūras. Vara parazitē uz nāves rēķina. Bet bailes no saskarsmes ar citādo, bailes no saskarsmes ar citiem tiek pārvarētas masā. Masa ir pašatteikšanās rezultāts, pašaizmirstība tiek kompensēta masā, kurā visi ir vienlīdzīgi un vienādi. Tāpēc cīņa pret varu vienlaikus ir cīņa pret nāvi, bet sevis nosargāšana — masas ierobežošana un izskaušana. Precīzāk izsakoties, Kaneti ataino nonāvēšanu, nogalināšanu un varas patoloģisko formu kudzību. Nāve vienmēr ir notikums, kas ļauj, bet dažkārt vienkārši liek mainīt dzīves režīmu, attieksmi pret pasauli, citiem un sevi. Nāve intensificē cilvēka dzīvi, nāve individualizē cilvēku un liek ieņemt savu vietu pasaulē un darīt to, ko neviens cits viņa vietā nevar izdarīt. Nāve dāva dzīves krāsainību un garšu. Taču kundzības apstākļos nāve tiek aizgainīta, to piespriež vienīgi citiem, iluzori ļaujoties paša nemirstībai. No varas cilvēks nevar atbrīvoties leģitīmi, cilvēks dzīvo varas tīklojumā, kas izpaužas ikvienā viņa darbībā. Bet varas kondensācija, tās lietiskošana un īpašošana saārda šo tīklojumu un nogalina cilvēku. Tādējādi rodas kundzības stāvoklis, kurā tiecas nepieļaut, lai katram cilvēkam būtu vara, lai viņš prastu praktizēt savu varu un īstenotu savu politiku. Kaneti ataino visdažādākās cilvēka paš apstulbinās anās formas, patoloģisko eksistenci, izvairoties no darba pašam ar sevi, no sevis paša izstrādāšanas. Tomēr Kaneti nealojas, rakstīdams par varu un nāvi. Viņš cenšas atrast šo fenomenu pirmsvārdu avotus: "Pavēle ir senāka par valodu, citādi suns to nevarētu saprast."71 Kaneti meklē pirmsvalodas ekspresijas, kas ļauj īstenoties paš apstulbinās anās procesam.

Pavēle ir atlikta nāve, atgādinājums par nonāvēšanas iespējamību, un šāda pavēle var būt arī žests, acu skatiens. Tāpēc Kaneti uzsver: "Tam, kas vēlas tuvoties varai, jāspēj bez bailēm uzmanīgi ieskatīties pavēlē un atrast līdzekļus, lai laupītu pavēlei tās dzeloni."72 Kaneti piedāvā izstrādāt imunitāti, un arī pats piedāvā jaunās imunoloģijas līdzekļus. Vara aizsākas izdzīvošanā, izdzīvojušais ir pārāks par visiem. Sava pārākuma uzturēšanai viņam ir vajadzīga gan mirušo masa, gan dzīvie, kurus var pievienot mirušajiem. Nāves draudi ir varas galvenais instruments un masas pārvaldīšanas līdzeklis. Masa rodas, ja tiek atceltas starp cilvēkiem pastāvošās distances un pārvarētas bailes no saskares ar citiem. Masā cilvēks atbrīvojas pats no sevis un dzīvo masas dzīvi, visiem kopīgo, vienlīdzīgo dzīvi. Šādi viņš atbrīvojas arī no nāves, ja vien masa turpina pastāvēt. Nozīme var būt tikai masas nāvei, cilvēks ir nevis atsevišķa būtne, bet gan masas sastāvdaļa, un masas cilvēka nāve nav masas nāve. Šī nāve ir kaut kas dabisks un nemanāms, tā ir vecās, atmirušās ādas nolobīšanās no veselīgās masas miesas. Masā nemaz nav iespējams nomirt, cilvēks mūžam saglabājas masā (vismaz tā piemiņa). Masa un vara ļauj atbrīvoties pašam no sevis, tās ļauj būt nemirstīgam, proti, spriest nāvi citiem. Kaneti parāda varas-kundzības un paranojas ciešo sajūgtību, principā tie ir viendabīgi fenomeni ar vienādu iekšējo struktūru. Atšķirīga ir tikai attieksme pret ārpasauli, paranoiķis ietveras sevī, valdonis (varas īpašnieks) vēršas pret apkārtējo, ietverot to savā varas miesā. Kaneti raksta: "Izjūta, ka esi ienaidnieka bara apņemts, kas tiecas tikai pēc viena, ir paranojas pamatizjūta."73 Gan paranoiķim, ganvaldonim ir nepieciešami ienaidnieki. Turklāt ienaidnieki ir vajadzīgi arī tāpēc, lai pārliecinātu par savu neievainojamību un nevainību, jo pie visa vienmēr vainīgi ienaidnieki un nelabvēļi. Varas paranoiķi ne pie kā nav vainīgi.

Kaneti ataino vēl vienu apstulbuma formu. Vienīgi apstulbušais varas kondensēšanos, masas pastāvēšanu var attiecināt uz apkārtējo pasauli, neiekļaujot tajā pats sevi. Tāpēc viņš parāda, ka pat gremošana ir masas un varas process. Paranoidālo pasauli rada pats cilvēks. Kaneti atzīmē, ka ar traktātu "Masa un vara" satvēris gadsimtu pie rīkles, jo šī darba jēga ir "fašisma sakņu izpēte"74 . Tomēr traktātā viņš ne ar vārdu nepiemin fašismu, viņš nemin arī cita varas paranoiķa — Staļina vārdu. Tam ir būtiska nozīme, šo vārdu piesauks ana drīzāk liecina par nevēlēšanos saprast un atrast pašam sevī šo varas perversiju saknes. Šīs paranoidālās sistēmas nemaz netiek uzspiestas, apstulbušie cilvēki paši tās rada. Kaneti gan nenociešas no sprieduma izvirzīšanas Hitleram. 1945.gadā viņš piezīmē: "Hitleram tagad vajadzētu dzīvot kā ebrejam."75 Tomēr kopumā Kaneti izvairās no tiesas spriešanas, kas ļauj plaukt varas patoloģijai. Tāpēc viņš arī nemin visdažādāko "ismu" piemērus: fašismu, staļinismu, sociālismu, nacionālsociālismu, nacionālismu utt. Ikviens "isms" ir paranojas piemineklis. Un vēsture lielākoties ir šādu pieminekļu, varas (visdažādāko varu) īpašnieku, izdzīvojušo slepkavu vēsture. Turklāt šie pieminekļi ari fascinē visvairāk, cilvēki ļaujas to burvībai jeb, citiem vārdiem izsakoties, spējai apstulbināt. Apstulbumu pat kultivē, nosaucot to par kultūru. Kulturāls stulbums taču ir ikdienišķa parādība. Kaneti darbi ļauj saredzēt apstulbuma formas, sniegt sev par to norēķinu un strādāt pašam ar sevi, lai iespētu būt pats. Tiesa, var jau arī apstulbināties.

Piezīmes

I   Aspetsberger F., Stieg G. (Hg.) Elisas Canetti. Blendung als Lebensform. Kцnigstein/Ts., 1985. S. 7.

J Canetti E. Die Provinz des Menschen. Frankfurt/M., 1994. S. 22 23.

3 Magris C. Ein Schriftsteller, der aus vielen Personen besteht // Hьter der Verwandlung. Beitrдge zum Werk von Elias Canetti. Mьnchen, 1985. S. 260 ff. Par E.Kaneti multidimensionālo domāšanu sk.: Pattillo-Hess J. Die Aufgabe des Gegenwдrtigen Denkens // Pattillo-Hess J. (Hg.) Canettis Masse und Macht oder Die Aufgabe des gegenwдrtigen Denkens. Wien, 1988. S. 8.

4 BarnouwD. Elias Canetti. Stuttgart, 1979. S. 1 ff.

5 Canetti E. Op. cit. S. 54.

' Ibid. S. 285.

7 Ibid. S. 86.

* Canetti E. Die gerettete Zunge. Frankfurt/M., 1993. S. 9.

5 Canetti E. Das Gewissen der Worte. Frankfurt/M., 1992. S. 170.

10 CanettiE. Die gerettete Zunge. Frankfurt/M., 1993. S. 15.

II   Ibid. S. 9.

" CanettiE. Die Provinz des Menschen. Frankfurt/M., 1994. S. 61.

13   Sk.: Bollacher M. Mundus Liber. Zum Verhдltnis von Sprache und Judentum bei Elias Canetti // Kaszynski S.H. (Hg.) Die Lesbarkeit der Welt. Poznan, 1984. S. 46 67. Sah: "Pat ja Kaneti nemin ebreju mistiku, ņemot vērā viņa daudzlasītību, var pieņemt, ka viņš ir labi pazīstams ar tradīcijas pamatiezīmēm." (Altvater Ch. Die moralische Quadratur des Zirkels. Frankfurt/ M., 1990. S. 219)

14  Stieg G. "Masse und Macht" — das Werk eines "verwilderten Gelehrten"? //Pattillo-Hess J. Canettis Masse und Macht. Wien, 1988. S. 99. Sal. ar Manfrēda Durzaka priekšvārda nosaukumu "Piezīmes par vācu tagadnes literatūras tēva figūru" (DurzakM. (Hg.) Zu Elias Canetti. Stuttgart, 1983.

15 Avnery U. Jьdische versus israelische Massensymbole // Pattillo-Hess J. (Hg.) Tod und Verwandlung in Canettis Masse und Macht. Wien, 1990. S. 23.

16 CanettiE. Op. cit. S. 12.

17   "Vislielākā dzīves piepūle ir nepierast pie nāves." (Canetti E. Op. cit. S. 258)

18 CanettiE. Die gerettete Zunge. Frankfurt/M., 1993. S. 51.

19 CanettiE. Op. cit. S. 86.

20   Canetti E., Durzak M. Akustische Maske und Maskensprung//Durzak M. (Hg.) Zu Elias Canetti. Stuttgart, 1983. S. 19.

21 Mayenburg R. von. Blaues Blut und rote Fahnen. Wien, 1969. S. 109-110.

22   Hrdlicka A. Ein physiognomisches Portrдt // Hьter der Verwandlung. Beitrдge zum Werk von Elias Canetti. Mьnchen, 1985. S.43.

CanettiE. Das Augenspiel. Frankfurt/M., 1992. S. 73. Par redzes spiegu sk.: Ortheil H.-J. Der Stimmfanger // Deutsche Allgemeine Sonntagsblatt. 1994. 26. VIII.

24  Canetti E. Rede zur Verleihung des Nobelpreises // Moderna sprāk. 1982. Vol. LXXVI. Nr. 1. S. 49.

25 CanettiE. Das Gewissen der Worte. Frankfurt/M., 1992.S. 13.

26  Ibid. S. 52.

J7 Rilke RM. Briefe. Wiesbaden, 1950. Bd. 1. S. 220.

28 CanettiE. Die Provinz des Menschen. Frankfurt/M., 1994. S. 67.

^ CanettiE. Op. cit. S. 141.

30 Sal.: "Bailes no savu ideju aristotelizacijas; bailes no iedalīšanas, definīcijām un tamlīdzīgas tukšas spēlēšanās." (Canetti E. Op. cit. S. 172.)

31  Canetti E. Op. cit. S. 213.

32 Sk.: Diogenes Laertius. Lives of Eminent Philosophers. Ed. by R.D.Hicks. London, 1958. Vol. 2.

33  Canetti E. Op. cit. S. 83-84.

34 Plašāk par to sk.: Аверинцев С.С. Греческая "литература" и ближневосточная "словесность" // Еииология и взаимосвязи литератур древнего мира. Москва, 1971. С. 206 266.

5 CanettiЕ. Das Geheimherz der Uhr. Frankfurt/M., 1990. S. 45. Canetti E. Die Provinz des Menschen. Frankfurt/M.,

1994. S.42.

37

Canetti E. Das Geheimherz der Uhr. Frankfurt/M., 1990.

S. 205.

38

Белый А. На перевале. Петербург, 1920. С. 16. CanettiЕ. Die Provinz des Menschen. Frankfurt/M., 1994.

S.62-63.

40

Ibid. S. 173.

41

Broch H. Kommentierte Werkausgabe. Frankfurt/M., 1975. Bd. 9/1. S. 59.

42

Balzaks O. Kopoti raksti. Riga, 1979. l.sēj. 476.1pp. Gorio tēvs, E.Stērstes tulk.

43 Canetti E. Das Gewissen der Worte. Frankfurt/M., 1992. S. 248.

44  Op. cit. S. 243.

45 Op. cit. S. 244. Sal. ar vēlāko Kaneti literārā sāncenša Manesa Sperbera atziņu: "Mani vēl saglabājies kaut kas tāds, kas tikai šķietami ir nevainīgs: negatīvs izbrīns par notikumu un tiem, kas tika iesaistīti kā darītāji, upuri un liecinnieki, un par mani pašu." (Sperber M. All das Vergangene… Wien, 1983. S. 406)

46  Schick P. Karl Kraus. Reinbek, 1965. S. 116.

,7 Canetti E. Die Blendung. Frankfurt/M., 1988. S. 447.

48      Canetti E. Die Provinz des Menschen. Frankfurt/M., 1994. S.201.

49  Canetti E. Die Fackel im Ohr. Frankfurt/M., 1993. S. 109.

50 Canetti E. Das Gewissen der Worte. Frankfurt/M., 1992. S. 149.

51      Canetti E. Die Provinz des Menschen. Frankfurt/M., 1994. S. 265.

52 Canetti E. Die Provinz des Menschen. Frankfurt/M., 1994. S. 293. Sal. interviju ar E.Kaneti: Stendhal war meine Bibel // Welt am Sonntag. 08.11.1963.

" Canetti E. Das Geheimherz der Uhr. Frankfurt/M., 1990. S. 141.

54 FriedE. Einleitung//Canetti E. Welt im Kopf. Graz, 1962. S. 15.

55  Canetti E. Dramen. Mьnchen, 1971. S. 134 und 137.

56  Jau 20.gadsimta sākumā tiek izvirzīta ideja par nomiršanu kā pašiedvesmas rezultātu. Sk.: Beck F.W. Die Weltьbel des Todes und der Geburt. Frankfurt/M., 1912. S. 93.

17 Suchy V. Exil im Permanenz: E.Canetti und der unbedingte Primat des Lebens // Durzak M. (Hg.) Die deutsche Exilliteratur 1933 1945. Stuttgart, 1973. S. 287.

5S Canetti E. Die Provinz des Menschen. Frankfurt/M., 1994. S.49.

19 Seibt G. Das verworfene Paradies // Frankfurter Allgemeine Zeitung. 18.08.1994. Nr. 191. S. 23.

60  CanettiE. Op. cit. S. 304.

61 Altvater Ch. Die moralische Quadratur des Zirkels. Frankfurt/M., 1990. S. 198.

62  Sk.: Buber M. Briefwechsel aus sieben Jahrzehnten. Heidelberg, 1972. Bd. LS. 506.

63 CanettiE. Der Provinz des Menschen. Frankfurt/M., 1994. S.215.

64  Ibid. S. 204.

65  Canetti E. Das Gewissen der Worte. Frankfurt/M., 1992. S. 206.

66   Acīmredzot var minēt tikai vienu pretēju piemēru, iestājoties par Ā.Mihņika atbrīvošanu, sk.: Schriftsteller-Appel an Jaruzelski // Sьddeutsche Zeitung. 28.12.1981.

67 Broch H. Kommentierte Werkausgabe. Frankfurt/M., 1979. Bd. 12. S.45.

68   Par to skjau.: Sontag S. Mind and Passion // The New York Review ofBooks 27. 1980. Nr. 14. P. 47 52.

69  Canetti E. Die gespaltene Zukunft. Mьnchen, 1972. S. 118.

70 Canetti E. Die Provinz des Menschen. Frankfurt/M., 1994. S. 114.

71  Canetti E. Masse und Macht. Frankfurt/M., 1994. S. 335.

72  Ibid. S. 529.

73  CanettiE. Masse und Macht. Frankfurt/M., 1994. S. 514.

74   Canetti Ј., Bienek H. Die Wirklichkeit wie mit Scheinwerfen von aussen her ableuchten // Durzak M. (Hg.) Zu Elias Canetti. Stuttgart, 1983. S. 12.

75 Canetti E. Die Provinz des Menschen. Frankfurt/M., 1994. S. 79.

Andžela Suvajeva

Vadonis un vara

Lielums un ilgme

Iespējams, ka Spēra grāmatā atveidotie Hitlera celtniecības plāni ir tās pārsteidzošākā daļa. Tā kā tie ir attēloti ilustrācijās, tad visvairāk uzmanību piesaista tas, ka tie ir acīm redzamā pretstatā visam, uz ko tiecās modernā arhitektūra. Tie ir neaizmirstami ikvienam, kurš tiem uzmet pat paviršu skatienu.

Tomēr apmierināties ar šādu banālu konstatāciju nevar. Nevar paļauties uz to, ka šādi fenomeni ir vienreizīgi. Tos nepieciešams aplūkot precīzāk un noteikt, no kā tie sastāv, kas tie īsti ir.

Pirmais, ko nevar nepamanīt — to ir uzsvēris arī pats Spers — celtniecības un graušanas vienlaicīgums. Jaunās Berlīnes plāni radās miera laikā. Pabeigt tos bija plānots 1950. gadā. Pat Speram — brīnumdarim, kurš ar savu celtniecības ātrumu bija guvis Hitlera uzmanību, nebūtu viegli iekļauties šajā termiņā. Kaisle, ar kādu Hitlers realizēja plānus, neļauj šaubīties par ieceres nopietnību. Taču vienlaicīgi tika attīstīts arī pasaules pakļaušanas plāns. Soli pa solim, no panākuma uz panākumu atklājās arī šī nodoma apmērs un nopietnība. Nebija domājams, ka to izdotos realizēt bez kara, tādējādi karš tika ierēķināts jau pašā sākumā. Lai cik stipras būtu pozīcijas, kuras varētu sasniegt bez kara, beigu beigās karam bija jānotiek. Impērija, kurai, "izceļot" vāciešus un varbūt arī visus "ģermāņus", vajadzēja novest pie pārējās pasaules paverdzināšanas, varēja operēt tikai ar bailēm; asinīm bija lītinjālīst. Tā Hitlers secīgi "iesaistījās" karā. Celtniecības plānu termiņu sakritība ar "iesaistīšanos" karā dod pamatu aizdomām, ka ar tiem Hitlers gribēja slēpt savus militāros nodomus. Tā ir iespējamība, kuru apsver arī Špērs, taču viņu šis pieņēmums nevar apmierināt. Spērām ir taisnība, kad viņš, pieņemot abas Hitlera iedabas puses, tās vienu otrai nepakļauj. Gan celšanas prieks, gan graušana Hitlerā izpaužas vielīdz asi un iespaidīgi.

Tas arī nosaka spēcīgo ietekmi, ko mūsdienu skatītājā atstāj celtniecības projekti. Skatoties šos plānus, apzinies vācu pilsētu drausmīgo sagrāvi. Beigas ir zināmas, un tagad pēkšņi visā pilnībā tiek parādīts, ar ko tas ir sācies. Šajā vienlaicīgumā slēpjas konfrontācijas izraisītais satricinājums. Pati konfrontācija šķiet mīklaina un neizskaidrojama. Taču tajā koncentrējas tas, kas mūs dara nemierīgus viņpus Hitlera personas. Tā būtībā ir visas līdzšinējās "vēstures" vienīgais rezultāts, kas pastāvīgi atkārtojas un ir neapstrīdams.

Konfrontācija liek vispusīgi izpētīt šo pēkšņo vēstures saasinājumu, par kādu var uzskatīt Hitlera parādīšanos. Nedrīkst riebumā un pretīgumā novērsties, kaut arī tas it kā būtu dabīgi. Tāpat nedrīkst arī apmierināties ar vēsturisko pētījumu parastajiem līdzekļiem. Šo līdzekļu nepietiekamība ir acīm redzama. Kur ir vēsturnieks, kurš spētu prognozēt Hitleru! Pat ja kādai īpaši "apzinīgai" vēsturei šodien izdotos reiz par visām reizēm izdzīt no savas asinsrites inherento varas apbrīnu, tad, labākajā gadījumā, tā varētu brīdināt parjauna Hitlera iespējamību. Taču, tā kā viņš parādītos citā vietā un arī izskatītos citādāk, brīdinājums būtu veltīgs.

Šā fenomena patiesai izpratnei ir nepieciešami jauni līdzekļi. Tie ir jāierauga, jāatrod un jālieto, lai kur tie atrastos. Šāda pētījuma metode vēl nevar būt gatava. Zinātnisko disciplīnu stingrība šajā gadījumā līdzinās māņticībai. Tām iet secen tieši tas, kas ir svarīgs. Galvenais priekšnosacījums ir paša fenomena nedalīts vērojums. Katra jēdziena pašpārliecināta izmantošana, lai kur tas arī būtu pierādījies, ir kaitīga.

Hitlera celtnes ir paredzētas, lai tās saistītu un saturētu kopā lielās masas. Radot šādas masas, viņam ir izdevies nokļūt pie varas, taču viņš zina, cik viegli lielās masas sliecas uz iziršanu. Bez kara ir tikai divi līdzekļi, ar kuriem masām var neļaut sairt. Viens no tiem ir augsme, bet otrs — tās regulāra atkārtošana. Ar retam doto masas empīriķa atziņu viņš zina gan masas formas, gan tās saglabāšanas līdzekļus.

Milzīgajos laukumos, tik lielos, ka tos ir grūti aizpildīt, masai ir dota iespēja augt, masa paliek atvērta. Tās spriedze, ar ko viņam it īpaši ir darīšana, palielinās līdz ar tās pieaugšanu. Viss, kas vēl nepieciešams šādu masu izveidei — karogi, mūzika, maršējošas vienības, kas darbojas kā masu kristalizācijas aizmetņi, bet it īpaši ilgā gaidīšana, līdz parādīsies galvenā persona, tas viņam un viņa palīgiem ir labi zināms. Šeit detalizēti tas nav aprakstāms. Ievērojot šāda veida celtniecības plānus, svarīgi ir norādīt uz atziņu par masas atvērtību, tās iespēju augt.

Regulārai atkārtošanai kalpo kultveidīgas celtnes. To paraugs ir katedrāles. Berlīnē plānotā "Kuppelberga" tilpumam 17 reizes ir jāpārsniedz sv. Pētera katedrāle. Šādas celtnes galu galā kalpo slēgtām masām. Lai arī cik lielas tās izskatītos, tiklīdz tās vienreiz ir "piepildītas", masa vairs nevar augt, tā saduras ar robežu. Šeit runa ir nevis par masas tālāku augsmi, bet gan par to, lai tie iemesli, kas ļautu tai veidoties aizvien nojauna, kļūtu regulāri. Masai, kura, pametot šādu telpu, sairst, nešaubīgi ir jāredz sevis izveides nākamā iespēja.

Sporta pasākumos masa atrodas vienkopus noslēgtā (vai arī pa pusei noslēgtā) lokā; neskaitāms daudzums sēž cits citam iepretim, masa redz, sevi, sekojot notikumiem, kuri norisinās tās vidū. Līdzko veidojas divas partijas, rodas divu masu sistēma, kuru uzkurina izvērstās cīņas. Paraugi šai formai rodami antīkajā Romā.

Cita masas forma, kuru es esmu apzīmējis kā ilgstošo formu, veidojas procesijās, maršos un parādēs. Es nevēlos atkārtot to, ko par šo formu esmu teicis grāmatā "Masa un vara". Bet tās svarīgumu Hitlers ļoti labi apzinājās. Viņa plānos tai kalpo īpašs 120 metrus plašs prospekts, kas garumā sasniedz 5 kilometrus.

Šīs celtnes un būves, kurām jau uz papīra to gigantiskuma dēļ piemīt kaut kas auksts un atbaidošs, sava radītāja apziņā ir piepildītas ar masu, kas izturas dažādi atkarībā no aizpildāmās arhitektoniskās tilpnes un ierobežojuma veida. Lai dotu precīzu priekšstatu par procesiem, kuri šeit būtu sagaidāmi, vajadzētu aprakstīt no sākuma līdz beigām kāda masu pasākuma norisi katrā šajā celtnē. Šeit tas nevar būt mūsu uzdevums, jāsamierinās, visai vispārīgi izceļot šo celtņu un būvju atdzīvināšanas veidu.

Tā ir atdzīvināšana, kura turpināsies pēc radītāja nāves. "Jūsu vīrs," viņš svinīgi saka Špēra sievai viņu iepazīšanās pirmajā vakarā, "uzcels man celtnes, kādas nav celtas jau četrus gadu tūkstošus." Turklāt viņš domā par Ēģipti, it īpaši par piramīdām — to lieluma dēļ, un arī tādēļ, ka šo četru tūkstošu gadu gaitā tās joprojām atrodas savā vietā. Tās nav nekādi noslēpjamas un nomaskējamas, tās it kā daudzos gadu tūkstošos ir uzkrājušas sevī ilgmi. To atvērtība un ilgme viņu iespaidoja uz ilgu laiku; viņš varbūt skaidri neapzinājās, ka savas izcelsmes dēļ tās kalpo arī par masas simboliem, taču viņam — ar viņa instinktu just visu, kas saistās ar masu — tas bija jājūt. Jo šīs būves, kuras tika sastieptas un uzslietas, pateicoties neskaitāmu cilvēku pūliņiem, ir simbols masai, kura vairs nesairst.

Taču viņa celtnes nebija piramīdas, no tām vajadzēja pārņemt tikai lielumu un ilgmi. Viņa celtnēm bija telpa, kura no jauna bija jāaizpilda katras nākamās paaudzes dzīvajām masām. Tās ir uzceļamas no visstiprākā akmens — pirmkārt jau ilgmes vārdā, un arī tādēļ, lai saistītos ar viņa dienu tradīcijām.

Šo tendenču izpratne, raugoties no radītāja — Hitlera viedokļa, nesagādā nekādas grūtības. Protams, ilgme vispār ir nedroša lieta un laikam vēl būtu labi jāapsver no tās iedabas un vērtības viedokļa. Taču, ja cilvēks ir pārpilns ar slieksmi uz ilgmi, bet šis priekšnosacījums visādā ziņā aizliedz jebkuru tās jēgas vai bezjēdzības izpēti, tad, pats par sevi saprotams, iespējams pierādīt, ka šajos plānos viņš pilnībā izpauž pats sevi.

Pateicoties masu uzbudinājumam, viņam izdodas nokļūt pie varas, arī tad, kad viņa nebūs, masas vienmēr ir jāvar uzbudināt no jauna. Tā kā viņa pēcteči nevarēs to, ko var viņš, jo viņš ir vienreizējs, viņš atstās labākos palīglīdzekļus šā mērķa sasniegšanai — būves, kas kalpos tam, lai masas uzbudinātu. Tas, ka tās ir viņa būves, piešķir tām viņa īpašo auru; viņš cer dzīvot pietiekami ilgi, lai tās svinīgi atklātu un dažu gadu laikā tās arī piepildītu ar sevi. Atmiņām par viņa dzimtsmasām, paša uzbudinātajām masām, šajās būvēs irjāizpalīdz vājākajiem pēctečiem. Iespējams, visticamāk pat, ka viņi šo mantojumu nav pelnījuši, bet šādi tomēr saglabājas vara, kuru viņš ir guvis, pateicoties savām masām.

Jo runa galu galā ir par šo varu. Turklāt "masas ievietnēm" raksturīgs tas, ko varētu nosaukt par galmiskumu, tuvību varas rezidencei: viņa reihstāgs — viņa pils, un netālu no tās — ministrijas, kas varu saņem no viņa. īpaši labā omā viņš domā par vecās reihstāga ēkas saglabāšanu. Realizēt šādu nodomu vedināja tieši mērogu dažādība — cik mazs izrādīsies vecais reihstāgs līdzās jaunajiem kolosiem!

Viņa Veimāras laika nicinājums, kura vienīgā jēga bija palīdzēt viņam nokļūt pie varas, kļūs skaidrs visiem, kas milzu monumentu ēnā pamanīs niecīgo reihstāgu. Cik mazi mēs bijām, un cik lieli mēs esam kļuvuši — pateicoties Viņam! Tači šeitjaucas klāt arī pietāte pret paša vēsturi. Šajā reihstāgā norisinājušās daudzas viņam svarīgas lietas, un tādēļ tas ir iekļaujams viņa kulta vietu skaitā.

Viņa paša attieksmi pret savu augšupeju raksturo māņticīga pielūgsme. Viņam nepietiek ar to, ka katra augšupejas fāze tiek oficiāli atzīmēta, ko viņš kā pašu par sevi saprotamu gaida no verdziski padevīgās vēstures (viņš arī pats par to runā plašākā vai šaurākā sava galma lokā). Par to viņš klāsta stundām ilgi un aizvien no jauna. Nostāsti par viņa grūtībām — viņa laimes pavērsieniem — viņa klausītājiem ir tik labi zināmi, ka citi varētu turpināt stāstījumu, ja viņš apklustu. Dažkārt viņš tiešām apklust un turklāt vēl iemieg.

īpašu simpātiju viņš izjuta pret savu jaunības pilsētu Linču. Viņš neko nevar aizmirst, viņš atminas arī to, ar kādu nicinājumu pret Linču bija izturējusies Vīnes valdība. Pret Vīni viņš vēl aizvien izjūt dziļi apslēptu naidu, tur viņam bija klājies ļoti slikti. Arī triumfālā iesoļošana 1938. gada martā nesamierina viņu ar

Vīni, un, tāpat kā agrāk, šajā pilsētā viņu interesē tikai Rings ar tā krāšņajām celtnēm. Pat to, ka, uzceļot Vīni, Donava palikusi kreisajā pusē, viņš uzskata par nepiedodamu. Turpretī Linčai ir jākļūst par otru Budapeštu ar lieliskām celtnēm abos Donavas krastos. Tai ir jākļūst par viņa rezidenci vecumdienās, un šeit viņš grib ierīkot savas kapenes. Beidzot Linča kļūs svarīgāka par Vīni, un tās jaunās impozantās celtnes būs viņa agrāko laiku pazemojumu atriebe. Tas ir viņa mīļākais priekšstats — lai Linča pārspētu Vīni!

Tā kā šis vārds ir piesaukts, pienācis laiks pateikt, ko Hitleram nozīmē pārspēšana. Tā varbūt ir labākā izdevība tuvoties viņa gara mehānismu izpratnei. Katru viņa pasākumu, visas viņa dziļākās vēlmes diktē tieksme pārspēt; viņu varētu dēvēt pat par pārspēšanas vergu. Taču šajā verdzībā viņš nekādā ziņā nav vientuļš. Ja kādam būtu nepieciešams ar vienu vienīgu iezīmi raksturot mūsu sabiedrības būtību, tad varētu norādīt tikai uz šo tieksmi pārspēt. Hitlerā šī tieksme sasniedz tādus apmērus, ka ar to ir jāsastopas nemitīgi. Iespējams, ka šī tieksme, kurai savas grāmatas beigās Spers rod ievērības cienīgus vārdus, kaut kādā veidā izskaidros viņa iekšējo tukšumu.

Viss sacenšas un viss samērojas cīņā, un tas, kurš pārspēj, ir nemitīgs uzvarētājs. Priekšstats par cīņas nepieciešamību un uzvaru kā visu veidu pretenziju atrisināšanas pamatotību Hitlerā ir iesakņojies tik dziļi, ka viņš pat nepieļauj savas sakāves iespējamību, bet gadījumā, ja tai tomēr vajadzētu notikt, viņš piekrīt arī sevis paša iznīcināšanai un bojāejai. Stiprākais ir labākais, stiprākais ir pelnījis uzvaru. Kamēr var, apmānot pretiniekus, viņš izcīna uzvaras bez asinīm. Viņš tās skaidro kā stiprināšanos izšķirošajam lēmumam, kuram jābūt asiņainam, kurš bez asiņu izliešanas nav nekam īsti derīgs. Par tik ātri lauztajiem Rībentropa lepni noslēgtajiem līgumiem viņš smejas līdz asarām. Līgumus viņš nevar uztvert nopietnijau tāpēc vien, ka tie nemaksā nekādas asinis, un pretinieku politiķus, kuri paļaujas uz līgumiem, viņš uzskata par dekadentiem, jo tie baidās no kara.

Taču sacelšanās un pārspēšanas prieku viņš pierāda ne tikai karos. Ar to viņš ir gluži vai saindēts, pārspēšana tiek praktizēta nemitīgi un jebkurā veidā, tā tiek pielietota visam kā universāls ārstēšanas līdzeklis. Viņš uzskata, ka nepieciešams vienu un to pašu uzdevumu uzticēt diviem dažādiem cilvēkiem, lai tie mēģinātu viens otru pārspēt.

Pasaulē nav nekā tāda, kas, būdams ievērojams, neradītu Hitlerā vēlēšanos pārspēt. Napoleons bez šaubām ir figūra, kas visstiprāk izraisa viņa sāncensību. Elizejas lauki, kas ved uz Triumfa arku, ir 2 kilometrus gari; viņa parādes prospekts būs ne tikai platāks, tas būs arī 5 kilometrus garš. Triumfa arka ir 50 metrus augsta, viņa Triumfa vārti būs 120 metrus augsti. Napoleona mērķis bija Eiropas apvienošana: viņam to izdosies sasniegt uz mūžīgiem laikiem. Ierosmi karagājienam uz Krieviju viņam ir devis Napoleons. Enerģija, kuru viņš izrādīja šajā pasākumā, tāpat kā tas, ka, neievērojot nevienu padomu un par spīti jebkādam veselam saprātam, viņš stūrgalvīgi turējās pie Krievijā iekarotajām pozīcijām tad, kad tās vairs nebija noturamas, arī izskaidrojams ar tieksmi pārtrumpot Napoleonu. Kaukāzu Hitlers grib paturēt kā bāzi uzbrukumam Persijai, šeit viņa mērķi sasūcas ar Napoleona Indijas plāniem. Tas, ka uz šo pasākumu atkal skubināja Aleksandra Lielā slava, apliecina vienīgo — šķiet, neiznīdējamo vēstures tradīciju —jaunu un jaunu censoņu izniršanu, kuri vienmēr tiecas pārspēt.

Ir triviāli sasniegumi, kuri viņu satrauc. Nirnbergas tribīni goda viesiem vainagos figūra, kura par 14 metriem pārsniegs Ņujorkas Brīvības statuju. Nirnbergas "Lielais stadions" uzņems divas līdz trīs reizes vairāk cilvēku nekā Romas Circus Mcocimus. Hamburgai Todts ir uzprojektējis pārkaru tiltu, kuram vajadzēja pārspēt Zelta Vārtu tiltu pie Sanfrancisko. Berlīnes Centrālajai dzelzceļa stacijai bija jāgūst virsroka pār Ņujorkas Grand Central Station. Milzīgajā Kupolceltnes sapulču hallē vairākkārt ievietotos Vašingtonas Kapitolijs, Romas sv.Pētera katedrāle un daudz kas cits. Pats Spērs nekādā ziņā nenoklusē savu lomu šajā "pārtrumpošanā". Viņu, kā pats saka, bija apreibinājis priekšstats radīt vēstures akmens lieciniekus. "Bet es iejūsmināju arī Hitleru, kad varēju pierādīt, ka vēsturiski izcilās celtnes mēs pārspētu vismaz lieluma ziņā." Skaidrs, ka Spēru bija inficējusi lielummānija, un viņš nespēja turēties pretī augošajai uzticībai, kādu viņam dāvāja Hitlers. Tomēr jau tajā laikā viņš izdara atklājumu, kura svarīgums viņam varbūt tikai vēlāk kļuva skaidrs: "Viņa kaisle uz mūžības celtnēm ļāva pilnīgi neinteresēties par satiksmes ceļu struktūrām, dzīvojamiem rajoniem un apzaļumošanu: sociālā dimensija viņam bija vienaldzīga."

Maniakālā pārspēšanas dziņa, kā to esmu parādījis grāmatā "Masa un vara", saistās ar tālākaugsmes ilūziju. Taču šī tālākaugsme tiek izjusta kā sava veida garantija turpmākajai dzīvei. Tātad īstenībā šie, uz daudziem gadiem paredzētie plāni ir uzlūkojami arī kā viņa dzīves pagarināšanas līdzeklis. Šajos gados viņš bieži izsaka šaubas par sava mūža ilgumu. "Es vairs ilgi nedzīvošu. Es vienmēr domāju — kaut man pietiktu laika realizēt savus plānus. Man tie irjārealizē pašam!" Šīs īpatnēji ietonētās bailes ir raksturīgas paranoiķiem.

Šķietamajā vai patiesajā ķermeņa kritiskajā stāvoklī izpaužas arī citas briesmas, kuras saistās ar nepārvaramo lielummāniju. Šrēbera slimības gadījumā, kurā paranoja bija attīstījusies vēl tālāk, šī saistība ir pierādāma ļoti pārliecinoši. Šāda veida bailes nepavisam nenozīmē, ka tās kaut visniecīgākajā mērā samazinātu lielummāniju. Tieši otrādi, norisinās "derīga" mijiedarbība starp bailēm un māniju. Tā kā par plānu realizāciju baidās, jo laiks, kas atvēlēts, šķiet par īsu, tie saglabā savu lielumu vai aug, lai piespiedu kārtā pagarinātu dzīvi. Līdz 1950. gadam, kadjaunās Berlīnes plāni būs kļuvuši realitāte, un vēl dažus gadus pēc tam viņam jādzīvo, lai savu vājo pēcteču labā šīs celtnes uzlādētu ar sevi, tādējādi padarot tās mūžīgas to funkcijām.

Starp citu — tas ir pārsteidzoši, ka šādi — ar milzīgu intensitāti realizējami un pārdzīvojami — mērķi ar laiku iedarbojas uz mazāk godkārīgiem cilvēkiem. Var pieļaut — ja nebūtu sācies karš, kas Hitlera liktenī iezīmēja pagriezienu uz katastrofu, tad viņš, neraugoties uz visām bailēm un likteņa triecieniem, būtu piedzīvojis savu 1950. gada jauno Berlīni.

Triumfa vārti

Var gadīties, ka no visām celtnēm, kuras Hitlers plānoja Berlīnei, vistuvāk viņa sirdij, līdzās milzīgajai Kupolu hallei, ir Triumfa vārti. Jau 1925. gadā viņš bija uzmetis to plānu; pēc šīs skices veidotais gandrīz 4 metrus augstais modelis kļūst par Spēra dāvanu Hitlera piecdesmitajā dzimšanas dienā 1939. gada aprīlī. Pirms pāris nedēļām Hitlera karaspēks bija iemaršējis Prāgā. Laiks šķiet īpaši piemērots, lai pievērstos Triumfa vārtiem. Hitleru šī dāvana dziļi aizkustina. Aizvien no jauna viņš pievēršas modelim, ilgi to aplūko, demonstrē saviem viesiem; fotogrāfija, kas pierāda viņa sajūsmu, ir publicēta Spēra "Atmiņās". Diezin vai kāda cita dāvana tik ļoti skartu Hitlera sirdi.

Pirms tam starp Hitleru un Spēru bieži bija risinājušās sarunas par Triumfa vārtiem. Tiem bijajābūt 120 metrus augstiem, līdz ar to tiem bijajābūt vairāk nekā divas reizes augstākiem par Napoleona Triumfa arku Parīzē. "Tas vismaz būs cienīgs piemineklis mūsu vāciešiem, kuri krita pasaules karā. Katrs mūsu 1,8 miljonu kritušo vārds tiks iecirsts granītā!" Tie ir Hitlera vārdi Spēra atstāstījumā. Nekur citur Hitlera būtība neizpaužas tik kodolīgi kā šajos vārdos. Sakāve pirmajā pasaules karā netiek atzīta un tiek pārvērsta par uzvaru. To atzīmē ar Triumfa vārtiem, divreiz lielākiem par Triumfa arku, kas tika veltīta Napoleonam par visām viņa uzvarām. Līdz ar to skaidri ir pavēstīts nodoms pārspēt viņa uzvaras. Tā kā vārtiem ir paredzēts stāvēt mūžīgi, tad tiem irjābūt no cieta akmens. Taču īstenībā tos veido kaut kas daudz vērtīgāks, tos veido 1, 8 miljoni cietušo. Katrs kritušā vārds tiks izcirsts granītā. Tādējādi viņi tiks godināti, turklāt šādā veidā mirušie ir cieši kopā, daudz ciešāk nekā tas būtu iespējams jebkurā masā. Ar šo milzīgo skaitu viņi konstituēs Hitlera Triumfa vārtus. Tie ir nevis viņa jaunajā karā kritušie, kuru viņš tikai vēl plāno un vēlas, bet gan pirmajā karā kritušie, kurā, līdzīgi citiem, piedalījās Hitlers pats. Viņš to ir pārdzīvojis, taču viņš tam ir palicis uzticīgs un nekad to nenoliegs. Šo kritušo apziņā viņš gūst spēku neatzīt kara rezultātus. Tie bija viņa masa jau tad, kad viņam vēl nebija citas masas, viņš jūt, ka kritušie ir tie, kas viņam ir palīdzējuši nokļūt pie varas; ja nebūtu pirmajā pasaules karā kritušo, viņš nekad neeksistētu. Viņa nodoms — savācot tos vienkopus savos triumfa vārtos — atzīt šo patiesību, atzīt viņu priekšā savu parādu. Taču tie ir viņa

Triumfa vārti, un tiem būs viņa vārds. Diez vai kāds izlasīs daudzus no pārējiem vārdiem; pat ja patiešām izdotos iegravēt 1, 8 miljonus vārdus, to milzīgais daudzums nekad netiks ievērots. Atmiņā paliks tikai to skaits, un šis briesmīgais skaitlis piederēs viņam, tam būs viņa vārds. Mirušo masas izjūta Hitlerā ir noteicošā. Tā ir viņa patiesā masa. Bez šīs izjūtas viņš vispār nav saprotams, nav saprotama ne viņa sākotne, ne viņa vara, ne tas, ko viņš ar šo varu uzsāk un pie kā tā noved. Viņa apsēstība, kas izpaužas baisā dzīvīgumā, ir šie mirušie.

Uzvaras! Uzvaras!

Uzvaras! Uzvaras! Ja Hitlerā ir fatālisms, kas pakļāvis visu pārējo, tad tā ir viņa ticība uzvarām. Vācieši, līdzko viņi vairs neuzvar, nav viņa tauta. Bez liekām ceremonijām viņš atņem tiem tiesības dzīvot. Viņi izrādās vājāki, tos nav ko žēlot, viņš vēlas to bojāeju, jo viņi to ir pelnījuši. Ja tie turpinātu uzvarēt, kā tas viņam ierasts, tad viņa acīs tā būtu pavisam cita tauta. Uzvarētāji, kaut arī viņi ir tie paši vācieši, ir pavisam citi cilvēki. Tas, ka tik daudzi viņam vēl tic, kaut gan to pilsētas ir pārvērstas drupās un praktiski nekas viņus nepasargā no ienaidnieka gaisa uzbrukumiem, Hitleru nemaz neietekmē. Gēringa neveiksmes pēc tik daudziem tukšiem solījumiem (par kuriem Hitlers ir ticis skaidrībā, jo par tiem viņš Gēringu lamā) galu galā taču tiek piedēvētas vāciešu masai, jo tie vairs nav spējīgi uzvarēt.

Faktiski ir tā, ka viņš neieredz armiju par katru tai atkaroto zemes gabalu. Cik vien ilgi var, viņš pretojas tam, lai kaut ko atdotu — vienalga, ko tas arī maksātu. Jo visu, kas tika iekarots, viņš izjūt kā savas miesas sastāvdaļu. Viņa miesiskais sabrukums pēdējās nedēļās Berlīnē, ko Špērs attēlo ļoti pārliecinoši, sabrukums, kas, neraugoties uz to, cik ļoti viņš tam mēģina pretoties, izraisot Spēra līdzcietību, nav nekas cits kā viņa varas sabrukšana. Paranoiķa miesa ir viņa vara, kopā ar to viņš zeļ vai sarūk. Līdz pašām beigām viņš ir nodarbināts arto, lai pasargātu šo miesu no ienaidnieka apsmiekla. Viņš gan dod pavēli pēdējai kaujai par Berlīni, lai cīnoties ietu bojā — viena no vēsturisko grabažu klišejām, ar kurām viņa gars ir pārpildīts. Taču — "es pats", viņš saka Spērām, "necīnīšos, pārāk lielas ir briesmas, ka mani var tikai ievainot un krievu rokās varu krist dzīvs. Es arī negribētu, ka mani ienaidnieki ņirgātos par manu ķermeni. Es pavēlēju, lai es tiktu sadedzināts." Laikā, kad citi cīnās, viņš mirs bez cīņas un vienaldzīgs par to, kas notiek ar tiem, kuri cīnās par viņu — viņš rūpējas, lai nekas nenotiek ar viņa mirušo miesu, jo šī miesa ir identiska ar viņa varu. Tā ietver to sevī.

Taču Gebelsam, kurš mirst viņa tiešā tuvumā, izdodas Hitleru vēl pārspēt pat nāvē. Gebelss piespiež savu sievu un bērnus mirt līdz ar viņu. "Mana sieva un bērni nedrīkst mani pārdzīvot. Amerikāņi viņus tikai apmācīs propagandai pret mani." Tie ir viņa vārdi, kā to atstāsta Špērs. Špēram netiek atļauts vienatnē atvadīties no Gebelsa sievas, ar kuru viņš draudzējās. "Gebelss neatslābstošā uzticībā palika pie manis… Tikai pirms pašām beigām viņa ieminējās par to, kas viņai ļoti daudz nozīmēja: "Cik laimīga es esmu, ka vismaz Haralds (viņas dēls no pirmās laulības) ir dzīvs."" Gebelsa varas pēdējais akts ir tas, ka viņš neļauj saviem bērniem sevi pārdzīvot. Viņš baidās, ka viņus varētu apmācīt viņa paša amatam — propagandai, tikai šoreiz pret viņu. To, ka pirms nāves viņš vēl sagādā sev šādu gandarījumu pārdzīvot citus, nedrīkst pārprast kā vainas izpirkumu par viņa darbību: tā ir šīs darbības kulminācija.

No Spēra atstāsta kļūst redzams, ka vēsturē nav precedenta Hitlera vienaldzībai pret savas tautas likteni, kuras dižumu un plauksmi viņš uzdeva par savas dzīves vienīgo jēgu, mērķi un saturu. Tas ir Spērs, kurš tagad pēkšņi pārņem Hitleram agrāk paredzēto lomu: viņš mēģina glābt to, kas vāciešiem vēl ir glābjams. Vajag respektēt viņa neatlaidīgo cīņu ar Hitleru, kurš no šī brīža ir nolēmis, ka vāciešiem ir jāiet bojā pilnīgi, un kuram vēl ir pietiekami daudz varas, lai piespiestu izpildīt viņa pavēles. Hitlers nemaz neslēpj savus nodomus. "Ja karš tiek zaudēts," viņš saka Spērām, "arī tautai ir jāiet bojā. Nav nepieciešams rēķināties ar to, kas vajadzīgs vācu tautai, lai tā turpinātu primitīvu dzīvi. Tieši otrādi, labāk pašam iznīcināt. Jo tauta ir izrādījusies vājāka, un vienīgi stiprākajai austrumtautai pieder nākotne. Pēc šī kara ir palikuši tikai nepilnvērtīgie, jo labākie ir krituši!"

Šeit uzvara viennozīmīgi tiek pasludināta par augstāko instanci. Tā kā tauta, kuru viņš pats ir iesaistījis karā, izrādās vājāka, tad pat tie, kuri izdzīvojuši, nedrīkst vairs dzīvot. Šādas nostājas dziļākais motīvs ir nevēlēšanās, lai kāds viņu pārdzīvotu. Ienaidniekiem — uzvarētājiem viņš nevar neko padarīt, lai tie viņu nepārdzīvotu. Taču viņš gan vēl var iznīcināt pats savas tautas paliekas. Saskaņā ar pārbaudīto metodi viņš pasludinātās par nepilnvērtīgām, "jo labākie ir krituši". Tie, kas vēl ir palikuši, viņa acīs labākajā gadījumā var kļūt par parazītiem. Taču realizēt līdz galam vērtības noliegšanas procesu nav pat nepieciešams, viņam pietiek ar to, ka tos, tāpat kā agrāk visus garīgi slimos, pasludina par nepilnvērtīgiem. Viss, ko viņš iznīcinājis, viņā ir nomodā. Noslepkavoto masa sauc pēc tās palielināšanas!

Iznīcināto neparasti lielo skaitu viņš ļoti labi apzinās: tas, ka pats iznīcināšanas fakts un veids tika turēts slepenībā un bija zināms tikai tiem, kuri paši piedalījās iznīcināšanā, nostiprina viņā pārliecību par tās iedarbīgumu. Mirušie ir kļuvuši par milzīgu masu, kas ir viņa rīcībā, un tie ir viņa noslēpums. Kā jebkura masa tā tiecas palielināties. Tā kā viņš nevar tai pievienot savus ienaidniekus, jo tie guvuši virsroku, tad viņā mostas vēlēšanās palielināt šo masu ar paša ļaudīm. Cik vien iespējams lielākam ļaužu skaitam — gan pirms, gan pēc viņa — ir jāmirst. Tā kā šo procesu iekšējā saistība daļēji Spērām bija apslēpta, viņam nācās izjust visdziļāko riebumu pret izteikumiem, kuros tas viss izpaudās. Ko nozīmēja Hitlera pavēles par iznīcināšanu, bija skaidrāks par skaidru. Taču to pamatojums, ja tām mēģināja pretoties, lika Spērām vēlēties Hitlera nāvi. Patlaban grūti aptvert, ka ne katrs vācietis, uzzinot par šīm pavēlēm, uztvēra tās un reaģēja uz tām šādā pašā veidā.

Taču mēs visi, kā vācieši, tā nevācieši, uzzinājuši šo patiesību, esam kļuvuši neuzticīgi pret pavēlēm. Mēs zinām vairāk, šis briesmīgais piemērs mums vēl ir pietiekami tuvu, un pat tie, kuri vēl spēj ticēt pavēlēm, divreiz tās apdomātu, pirms tām paklausītu. Toreiz tieši Hitlers bija ieaudzinājis saredzēt augstāko tikumu katras viņa pavēles aklā izpildē. Nebija vairs vērtību, kas stāvētu tam pāri, baisā ātrumā norisinājās visu to vērtību devalvācija, kuras ļoti ilgajā vēstures gaitā bija atzītas par cilvēces kopējo guvumu. Var gan teikt, ka šo vērtību apziņa bija spēks, kas cilvēci vienoja pārsteidzošā koalīcijā pret Hitleru. Nonievājot šīs vērtības, pietiekami nenovērtējot to nozīmi pat visatšķirīgāko cilvēku dzīvē, Hitlers pierādīja aklību, kurai nav nekā līdzīga. Pat ja viņš būtu uzvarējis, kas ir neiedomājami, viņa vara ļoti ātri sabruktu jau šī iemesla dēļ vien. Visos viņa reiha stūros un nostūros uzliesmotu sacelšanās, un beidzot tām pievienotos viņa paša piekritēji. Viņš, kurš savu pārliecību guva Napoleona uzvarās, nebija spējīgs mācīties no viņa sakāvēm. Viņa dziļākā dziņa bija pārspēt Napoleona uzvaras. Kājau tika atzīmēts — nav ticams, ka Hitlers būtu pastāvējis uz Krievijas iekarošanu, ja Napoleons tur nebūtu piedzīvojis neveiksmi. Hitlera gars nebija spējīgs pretoties nevienai vēsturē pazīstamai uzvarai. Bet, lai pārspētu savus priekšgājējus, viņam bija jāpārvērš uzvarās arī to sakāves.

Viņš sāka ar Versaļu un sakāvi pirmajā pasaules karā. Cīņā pret Versaļu viņš ieguva savas pirmās masas un galu galā arī iekaroja varu Vācijā. Soli pa solim viņam izdevās mazināt Versaļas iespaidu. No tā mirkļa, kad viņš uzvarēja Franciju, kas nozīmēja Versaļas pārvēršanu tās pretstatā, viņš bija zaudējis. Jo tagad viņš bija pārliecināts, ka katru sakāvi, arī Napoleona sakāvi Krievijā, var pārvērst uzvarā.

Strauji pieaugošo skaitļu saldkaisle

Viņš ir gatavs uz visu un nebaidās no grūtībām, ja to dara viņš, irjāizdodas arī grūtākajam. Runa turklāt ir par izšķirīgiem lēmumiem, pārsteigumiem, slepenību, prasībām, draudiem, svinīgiem solījumiem, līgumu laušanu, īslaicīgu neuzbrukšanu, visbeidzot par kariem, taču runa ir arī par sava veida viszinību, it īpaši speciālajās jomās.

Viņa skaitļu atmiņa ir kaut kas īpašs. Salīdzinājumā ar pārējiem cilvēkiem viņa dzīvē skaitļiem ir citas funkcijas. Tajos ir kaut kas no masas, kas strauji palielinās. Šī stiprā kaisle attiecas uz vāciešu skaitu, kuri apzīvo viņa reihu. Kaislā pieķeršanās strauji pieaugošiem skaitļiem, saldkaisle viņa runās ir uzkrītoša. Labākais līdzeklis, lai uzbudinātu masu, ir radīt mānīgu priekšstatu par tās pieaugsmi. Jo lielāks ir skaitlis, kas tai sasniedzams, jo dziļāk tas iespaido masu. Turklāt tai jāliek arī asi izjust to, kā šo skaitli sasniegt. Jo vairāk, jo lielāks uzbudinājums. 60, 65, 68, 100 miljoni vāciešu! Bez miljoniem nevar iztikt, šī skaitļa iedarbīgumu viņš ir pieredzējis pats. Viņam izdosies tos visus savākt vienkopus. Masa, skaitļu pārsteigta, pārdzīvo to kā acumirklīgu pieaugumu. Šādā veidā tās intensitāte sasniedz augstāko iedomājamo pakāpi. Neviens, kurš ir bijis tās varā, iekšēji no tās vairs neatbrīvosies. Tā kļūst par nepārvaramu tieksmi arī ārēji atgriezties šajā stāvoklī.

Citi līdzekļi, kuri šādos gadījumos tiek likti lietā, ir zināmi. Pašlaik ne par tiem būs runa. Tomēr ievērības cienīgs ir tas, cik labu instinktu savas karjeras sākumā pierādīja Špērs, plānojot milzīgus karogus un to īpašo izvietojumu.

Taču, kas attiecas uz Hitlera lielo skaitļu māniju, tad tā no cilvēkiem tika pārnesta arī uz daudz ko citu. Ar lielu prieku viņš raudzījās uz savu Berlīnes celtņu pārmērīgajiem izdevumiem. Viņš grib, lai tie būtu tik lieli, cik vien tas iespējams. Bavārijas Ludviga II piemērs viņu nebiedē, tieši otrādi, tas viņu valdzina. Viņš iedomājas, ka kādreiz amerikāņu tūristi varēs brīnīties par miljardu, ko ir izmaksājis viņa Berlīnes Kuppelbergs, viņu ielīksmo doma, ka, lai tiem izpatiktu, summu varētu palielināt līdz pusotram miljardam. Skaitļus, ar kuriem kaut kas tiek pārspēts, viņš iegaumē īpaši labprāt, tie ir viņa mīļskaitļi.

Līdzko karā iezīmējas lūzums, viņam jāsaskaras ar citiem skaitļiem. Tā kā no viņa neko nedrīkst slēpt — viņš patur monopoltiesības uz katru pārskatu, tāpat kā uz katru lēmumu — par viņa ministru pienākumu kļūst iepazīstināt viņu ar pretinieku produkcijas skaitļiem. To lēcienveidīgā pieaugumā ir fatāla līdzība ar viņa paša skaitļiem, kurus agrāk viņš mēdza izmantot saviem mērķiem. Tie viņu baida, un viņš atsakās ar tiem iepazīties. Ātri augošo skaitļu dzīvīgums viņam ir ļoti labi pazīstams. Tā kā tagad tie vēršas pret viņu, tad viņš izjūt to naidīgumu un cenšas izvairīties no inficējošās saskares, neliekoties par tiem ne zinis.

Atteiktās vizītes

Kad lielās vācu pilsētas cita pēc citas nogrima drupās, Spērs nebija vienīgais, kurš uzskatīja par ieteicamu, pat nepieciešamu, lai Hitlers apmeklētu šīs pilsētas. Cērčila piemērs bija visu acu priekšā. Cērčils nemitīgi ieradās pie kara upuriem, kuri nebija tieši piedalījušies cīņās. Viņš pierādīja tiem ne tikai savu bezbailību, viņš pierādīja savu līdzdalību. Neraugoties uz daudzo uzdevumu radīto pārslodzi, Cērčils atrada laiku, lai ar savu klātbūtni parādītu, cik ļoti ar viņiem rēķinās, cik daudz no viņiem ir atkarīgs. Viņš prasīja no civilajiem iedzīvotājiem daudz vairāk, bet tādēļ viņš arī izturējās pret tiem nopietni. Iespējams, ka laikā, kad angļi vieni pasi stāvēja pret ienaidnieku, kurš bija stiprāks un visur uzvarēja, bez šīs Cērčila izturēšanās angļu morāle būtu cietusi milzīgus zaudējumus.

Hitlers turpretī stūrgalvīgi liedzās ļaut sevi redzēt sabombardētās pilsētās. Grūti iedomāties, ka viņam — vismaz šo notikumu pirmajā stadijā — būtu pietrūcis fiziskas drosmes šādam lēmumam. Viņa karaspēks bija okupējis Eiropas lielāko daļu un viņam nemaz neienāca prātā atzīt sevi par uzvarētu. Taču viņš, neskaitot cilvēkus, kuri no viņa gaidīja tiešas pavēles, un tos nedaudzos, kas veidoja viņa šauro galmu, bija pieradis rādīties tikai masām, un tās bija pavisam noteikta veida masas.

Viņš prata rīkoties ar apsūdzībām. Viņa augšupejas gados apsūdzības bija viņa īstenie līdzekļi, lai no cilvēkiem radītu masu. Kad masa bija palīdzējusi nokļūt pie varas, dažus gadus viņš darīja visu iespējamo, lai piepildītu šīs masas cerības un nodrošinātu sev tās priekpilnās simpātijas. Tas bija viņa triumfālo braucienu laiks pa Vāciju, spontānas līksmes laiks, kuras gaisotne nebija vairs tikai mākslīgi radīta. Šīs gaisotnes iedarbību uz viņu pašu ir attēlojis Špērs: viņš uzskatīja sevi par tautas visiemīļotāko cilvēku visā vācu vēsturē. Kopš Lutera nav bijis neviena, pie kā no visurienes spontāni plūstu zemnieki. Gan šajā faktā, gan savos organizatoriskajos priekšdarbos Hitlers smēla spēku, lai sāktu uzbrukumus. Sākās vieglu uzvaru virkne, kuras tika uztvertas jo vairāk kā brīnums tāpēc, ka tās tika izcīnītas bez asins upuriem. Viņu uzskatīja par triumfatoru, pirms bija atskanējis pirmais šāviens, un viņš palika tāds, kad skanēja pirmie šāvieni. Viņam likās dabīgi piešķirt sev ovācijas kā uzvarētājam. Ovācijas turpināja tieši to masas veidu un noskaņojumu, pie kā viņš bija pieradis jau no paša sākuma. Masa, kas pateicas savam vadonim, bija kļuvusi stiprāka, taču tas bija tieši tas pats masas veids, kuru viņš bija radījis, ar kuru viņš vienmēr bija operējis.

Tas noteica viņa priekšstatu par sevi, un nebija viņa spēkos stādīties priekšā cita veida masai. Viņš nevēlējās, viņš uzskatīja par kaitīgu, lai tēls, kas par viņu pastāvēja sabiedriskajā domā, kaut reizi mainītos vai paplašinātos. Līdzīgi tam, kā viņš uzmanīja, kādas viņa fotogrāfijas tika izplatītas, kā turēja slepenībā Evas Braunas eksistenci, lai nezaudētu vācu sieviešu simpātijas pret sevi kā vientuļu vīrieti, tāpat viņš nevēlējās būt saistīts ar sagrautajām vācu pilsētām. Mūžīgā uzvarētāja tēls tostarp būtu cietis, būtu zudusi ticība viņa spējai panākt galīgu uzvaru. Ne ar vienu nekontaktējoties, viņš atzina par pareizu saglabāt savu iepriekšējo tēlu, neļaujot to skart postījumiem viņa reihā.

Nav viegli spriest, vai viņam raugoties no viņa paša ierobežotā viedokļa, nav bijusi taisnība. Ticība brīnumieročiem, kuru viņš saglabāja līdz beigām, arī saistījās ar neskartu viņa — mūžīgā uzvarētāja, tēlu. Kamēr viņš neatzina Vācijas sagrāvi, kamēr viņš tai it kā neļāva tuvoties savai personai, tikmēr šķita, ka Vācija, kura atbilstoši viņa apmātībai bija iemiesojusies viņa personā, ir neuzvarama.

Taču jāsaka arī tas, ka viņš nebija spējīgs apmeklēt cilvēkus, kuriem bija patiess pamats bēdām un vaimanām. Ar kādiem vārdiem viņš varētu vērsties pie tiem? Viņam nebija līdzjūtība ne pret vienu, izņemot — pēdējā stadijā — sevi. Kam viņš varētu ticami pierādīt savu līdzdalību nelaimē? Viņš nebija ne reizi spējīgs nospēlēt "vājās" jūtas, kuras viņš nicināja, nemaz jau nerunājot par to, lai tās izjustu. Trūkstot visam, kas patiešām veido cilvēku, trūkstot vēlmei un spējai bez mērķa un bez aprēķina, bez domām par panākumiem un ietekmi tuvoties citam, arī nepazīstamam cilvēkam, — šim patiesajam trūkumam, šim drausmīgajam tukšumam vajadzētu viņā izraisīt bezpalīdzību un bezspēcību. Viņš nekādā gadījumā nepieļauj domu kaut mirkli atrasties šādā situācijā.

Noslēpums, un viens vienīgais

Hitlera tuvākā sabiedrība Augšzalcbergā — tikai daži cilvēki, kuru vidū viņš pavada lielāko daļu sava laika — ir pārsteidzoši šaura. To veido sen pārbaudīts fotogrāfs, šoferis, sekretārs, draudzene, divas sekretāres, diētpavāre un, visbeidzot, viens pavisam cita veida cilvēks — viņa leibarhitekts. Visi, izņemot šo vienu, ir izmeklēti pēc visprimitīvākās noderības principa. Tie ne tikai ir pilnīgi atkarīgi no viņa, bet nekādā ziņā nav spējīgi spriest par viņu. Starp tiem viņš vienmērjūtas drošs par savu neizmērojamo pārākumu. Tie neko nezina par to, kas patiesībā viņu piepilda, par plāniem un lēmumiem. Viņš var dzīvot tikai savam noslēpumam, kura garantija viņam ir augstākā eksistences nepieciešamība. Tas ir lielās valsts noslēpums, par kuru vienīgi viņš ir noteicējs, un pats sev viņš var ļoti viegli attaisnot absolūtas noslēpumainības nepieciešamību. Viņš diezgan bieži piebilst, ka neuzticas nevienam, sievietēm jau nu nekādā gadījumā. Tā kā domājošām sievietēm viņš neļāva sev tuvoties, viņam bija pavisam viegli turēties pie sieviešu nicinātāja ieskatiem. Šajā vidē, kur neviens viņam netuvojas, viņš jutās labi, šeit viņš netraucēti dzīvo kā Vienīgais, par kādu viņš sevi uzskata. Tā kā nevienam nav tiesības uz viņu, viņš jūtas pasargāts no apžēlošanas lūgumiem, kas varētu viņu sasniegt. Savu veselumu viņš redz savā stingrībā. No saviem priekšstatiem par varu viņš neatkāpjas, viņš ir uzsūcis sevī visu savu vēsturisko prototipu varu, un tās konsekventā saglabāšanā viņš redz savu panākumu pamatu.

Taču viņam ir skaidrs, ka varu nevar realizēt bez to nedaudzo palīdzības, kuri bija piedalījušies viņa augšupejā, kuri ir attaisnojuši cerības. Kamēr tie kalpo viņam un katru viņa lēmumu pieņem bez iebildumiem, viņš atļauj daudz. Savu padoto dažādās vājības, kas sniedzas līdz korupcijai, viņš vērīgi patur prātā. Kamēr viņš tās zina, kamēr nekas no tām viņam nav apslēpts, viņš tās pacieš, viszinība arī par tām pieder pie viņa kardinālajām prasībām. Viņš rūpējas par to, lai saglabātu šo viszinību, kamēr citu tiesības uz varu viņš stingri sadala. Viņam, un nevienam citam, ir jābūt informētam par visu. Katram palīgam piešķiramo uzdevumu sadalē viņš sevi uzskata par meistaru. Viņš gadā par to, lai tie ilgstoši neatrastos viņa tuvumā, jo citādi viņi varētu uzzināt vairāk, nekā viņš tiem atzinis par labu zināt. Šādi Hitlers demonstrē savā ziņā pareizu instinktu, jo vienīgais, kurš vienmēr ir viņa tuvumā — Bormans, būdams sekretāra postenī, zina daudz un reizē ar to patiešām arī iegūst varu.

Rodas iespaids, ka Hitleram tieši vajag, lai tiem, kuriem viņš piešķīris daļēju varu, piemistu vājības. Tā viņš tos ne tikai labāk tur savās rokās, bet nav arī ilgi jāmeklē iemesls, ja viņš tos vēlas atstādināt no amata. To vidū viņš izjūt morālu pārākumu. Viņam ir nepieciešamība sev teikt, ka no ikdienišķām vājībām — mantrausības, alkatības, iedomības, no visa, kas pieder parastajai "mazai" dzīvei, viņš ir brīvs. To, ka viņš kontrolē jau savu sabiedrībai demonstrējamo ārējo izskatu, viņš var pamatot politiski. Viņu māc bažas, ka viņš varētu pieņemties svarā, taču tam nav nekāda sakara ar iedomību: vadonis nevar būt ar vēderu. Viņa milzīgajām celtnēm jāietekmē un jāpadara piekāpīgākas citas iespaidīgas personas. Taču lielākoties, kā viņš saka, tās ir domātas mūžībai: celtnēm jāstiprina viņa tautas pašapziņa, kad viņa vairs nebūs pasaulē. Viss, ko viņš uzsāka, arī vispārmērīgākais, kalpoja viņa uzdevumam, un viņš neatrod sevī neko tādu, ko nevarētu pārliecinoši attaisnot kā citu, tā savās acīs, jo, būdams paranoiķis, viņš ir bagātīgi apveltīts ar spējām rast pamatojumus.

Nekaitīgajā šaurajā lokā viņš var brīvi izsacīties par saviem rokaspuišiem, to viņš dara, vārdus neizmeklējot, un lasīt Špēra grāmatā šos izteikumus ir amizanti, taču tie atsedz arī būtību. Gēringu viņš izsmej par tā medību kaislību: cik tas ir viegli — iztālēm nošaut dzīvniekus. Nogalināt dzīvniekus ir miesnieka uzdevums. Par cilvēku nogalināšanu viņš neizsakās. Vai tā patiešām uzskatāma par bīstamāku? Rozenberga "filosofija" viņam šķiet nesaprotama. Viņš nav augstās domās par to, taču rodas iespaids, ka viņam skauž Rozenberga grāmatas milzīgā tirāža un izplatība. Viņa paša grāmatas tirāža ir daudzkārt lielāka, taču viņam nepatika viss, kas kaut kādā jomā viņam tuvojas un kaut vai attāli skar viņa vienīgumu. Himlera ģermanofilisms viņam krita uz nerviem. Vai pasaulei ir jāatgādina, ka ģermāņi kā Romas impērijas laikabiedri mitinājās māla būdās? Viņš, šķiet, kaunējās par šiem senajiem ģermāņiem, kuri dzīvoja bez mākslas un kultūras. Viņš, kuram ir nojēga par Grīcneru un Vīnes Ringu, jūtas daudz pārāks par tiem. Diezgan asi viņš izsakās par Himleru, kad tas Kārli Lielo nosauc par sakšu slepkavu. Viņš piekrīt sakšu apslepkavošanai, jo kultūrai Vācijā ir jānāk no franku zemes. Tas, ka viņš piekrīt ģermāņu-sakšu slaktiņam, it kā ievesta viņa vēlāko vienaldzību pret vāciešu likteni. Bet pārmest Kārlim Lielajam Hitlers neļauj jau tāpēc vien, ka viņš to traktē kā savu priekšgājēju. Ģermāņus pārsvarā viņš respektē tikai sākot ar Svēto Romas impēriju, uz viņu, kurš gatavojas izveidot savu pasaules impēriju, neatvairāmi iedarbojas impēriju pievilcība.

Viņa attiecības ar Spēru būtiski atšķiras no visām pārējām attiecībām. Spērā, kā viņš pats ir atzinis, Hitlers redz pats savu jaunību. Saskarsmē ar Spēru viņa jaunības celšanas godkāre radīs ne tikai pilnīgu piepildījumu. Saskarsmē ar Spēru viņš atkal gūst kaut ko no tās jūsmas, kas toreiz vientulībā viņu pārpildīja. Iespējams, ka viņš atjaus arī kaut ko no šo agrīno gadu relatīvās tīrības, no uzcītīgi bezcerīgo skiču laika, kurā izpaudās apbrīns par citu, jau esošo. Domājams, ka viņš neko tik ļoti neapbrīno kā "grandiozo arhitektūru". Taču viņš nebūtu spējīgs atzīt to, ka, realizējot šīs skices, viņš iznīcina sava apbrīna vienīgo vērtību — tajā ietvertos sapņus un pielūgsmi. "Realizācija" tagad ir ieguvusi pār viņu negantu varu, un viņš pakļauj tai katru sevī saglabāto dzīves dziņu.

Iznīcināšana

Paranoiķiem raksturīgā divdabīgā tieksme uz ilgmi un graušanu detalizēti ir apskatīta "Srēbera gadījumā". Pret asi izjusto un nepārtraukto paša personas apdraudētību tiek izvērsta divējāda pretdarbība: izplešoties pār ļoti lielām telpām, kas, tā sakot, tiek "iekļautas" paša personā, un — iegūstot "mūžīgo" ilgmi. Pilnīgi attīstītas paranojas gadījumā formula "tūkstošgadīga valstība" nav uzskatāma par pretenciozu. Viss, kas nav pats, tiek izskausts vai pakļauts, turklāt pakļaušana tiek uzskatīta par pagaidu risinājumu, kas viegli pārvēršas pilnīgā izskaušanā. Jebkura sacelšanās viņa varas teritorijā tiek izjusta kā nepanesama: sacelšanās, saka Spers, varēja aizkaitināt Hitleru līdz baltkvēlei. Tikai tur, kur viņš vēl nav sasniedzis absolūtu varu, viņš vēl ir spējīgs pielāgoties, jo šeit vēl ir runa par proceseim, kas attiecas uz varas iegūšanu. Reihs savā izplatībā ir viņa paša vairs neapdraudamā persona, un tāpēc, kamēr tā neizplatīsies pār visu zemi, viņš patiesi nevar būt mierīgs. Šeit kā paši par sevi saprotami iederas arī nolūki ilgmes jomā. Liecību gan par vienu, gan par otru Špēra "Atmiņās" netrūkst.

Hitlera Berlīnes Kuppelberga pašā augšā, 290 metru augstumā, ir jāatrodas ērglim. 1939. gada vasaras sākumā Špēram viņš par to izsakās šādi: "Ērglim šeit vairs nav jāstāv tikai virs kāškrusta, šeit tam jāpakļauj zemeslode! Šīs pasaules vislielākās celtnes kronim ir jābūt ērglim, kas izpleties virs zemeslodes!"

Jau divus gadus agrāk, 1937. gadā, apspriežot Lielā Stadiona projektu, viņš it kā starp citu saka: "1940. gada Olimpiskās spēles vēl notiks Tokijā. Bet pēc tam tās uz visiem laikiem radīs mājvietu Vācijā."

Grāmatas, kurām viņš pievēršas vislabprātāk, ir par karu vai par arhitektūru. Tās — viņa mīļākā lasāmviela. Šajās jomās ar savām precīzajām zināšanām viņš pārsteidz pat speciālistus. Ņemot vērā fenomenālo atmiņu, viņam nenākas grūti šāda rakstura sarunās tos sakaut. Viņa arhitektūra ir saprotama, tikai ņemot vērā viņa nolūkus "mūžīgās" ilgmesjomā, viņš ienīst to, kas nav akmens, un stiklu, aiz kura nevar paslēpties, un turklāt trausls, — šāds materiāls lielajām būvēm izraisa viņā visdziļāko riebumu.

Sākumā savu graušanas tieksmi viņš slēpj labāk, tāpēc jo briesmīgāk tā iedarbojas, kad sāk izpausties. Ap 1940. gada jūnija beigām, trīs dienas pēc pamiera iestāšanās Francijā, viņš kopā ar Špēru un dažiem citiem apmeklē Parīzi, kur viņš vēl nekad nebija bijis. Trīs stundās viņš apskata Lielo Operu, izrādoties par pamatīgu tās pazinēju ("Redziet, cik labi es šeit orientējos!"), Madlēnas baznīcu, Elizejas laukus, Triumfa arku, Eifeļa torni, Invalīdu Namu, kur viņš parāda savu godbijību Napoleonam, Panteonu, Luvru, Rue de Rivoli un visbeidzot — Sacre Coeur Monmartrā. Pēc šīm trim stundām viņš saka: "Tas bija mans dzīves sapnis, redzēt Parīzi. Es nevaru izteikt, cik laimīgs es esmu, ka sapnis ir piepildījies!"

Tajā pašā vakarā, atceļā uz galveno mītni, kādas zemniekmājas mazā istabiņā, viņš uzdod Špēram atsākt celtniecības darbus Berlīnē un piemetina: "Vai

Parīze nebija skaista? Taču Berlīnei ir jākļūst daudz skaistākai! Agrāk es bieži apsvēru, vai Parīze nebūtu sagraujama; taču, kad Berlīne būs pabeigta, Parīze būs vienīgi ēna. Kāpēc mums tā būtu jāiznīcina?" Spers ir apjucis, ka Hitlers tik lielā mierā, "it kā runa būtu par pasaules pašsaprotamāko lietu", runā par Parīzes sagraušanu. Šeit parādās pārspēšanas un graušanas tuvums. Pārspēšana nozīmē uzvaru, un, kad tā izdodas ātri, iznīcināšana tiek atlikta. Vieglā uzvara pār Franciju uz laiku izglābj Parīzi. Parīzei vēl ir jāpaliek, lai kalpotu par ēnu jaunajai Berlīnei.

Drīz pēc tam, tajā pašā 1940. gadā, Špērs piedzīvo, kā, vakariņojot Reihkancelejā, Hitlers aizrunājas līdz pat "pieaugošam graušanas reibumam"! "Vai jūs esat kaut reizi redzējuši Londonas karti? Tā ir tik cieši apbūvēta, ka pietiektu ar vienu pašu ugunsgrēku, lai iznīcinātu visu pilsētu, kā jau tas vienreiz bija vairāk nekā pirms 200 gadiem. Gērings grib ar bezgaldaudzām pavisam jaunas iedarbības degbumbām radīt ugunsgrēkus dažādās Londonas daļās. Tūkstošiem ugunsgrēku. Tad tie apvienosies vienā milzīgā ugunsgrēkā. Šajā ziņā Gēringam ir vienīgā pareizā ideja: sprāgstošās bumbas neder, bet ar degbumbām var to izdarīt — totāli iznīcināt Londonu! Ko gan viņi paveiks ar saviem ugunsdzēsējiem, kad tas veinreiz ies vaļā?"

Šeit darbojas nekaunīgs 8 miljonu pilsētas graušanas prieks, un tieši šo cilvēku skaits varbūt sekmēja šī prieka kāpinājumu. Tūkstošiem ugunsgrēku apvienošanās vienā milzīgā ugunsgrēkā izpaužas kā masas veidošanas paveids. Uguns bieži kalpo kā masas simbols — graujošas masas simbols. Hitlers neapmierinās tikai ar simbolu, viņš atkal to pārvērš īstenībā, kuru tas simbolizē, un izmanto kā masu Londonas iznīcināšanai.

Šis "graušanas reibums", kurš vispirms radās Hitlera galvā, uz Vāciju iedarbojas divos dažādos veidos. Tas, ko viņš bija plānojis sakarā ar Londonu un kas tur neizdevās, vācu pilsētās ir kļuvis par īstenību. Iznāk tā, it kā Hitlers un Gērings būtu pavedinājuši un pierunājuši savus ienaidniekus lietot ieroci, kuru paši izdomāja. Bet otrais, un ne mazāk šausmīgais, bija tas, ka Hitlers bija tik ļoti pieradis pie totālas graušanas idejām, ka tās vairs nevarēja viņu pietiekami dziļi ietekmēt. Visšaušalīgākais viņam vairs nebija pārsteigums, viņš pats bija to izdomājis un izlolojis. Veselu pilsētu iznīcināšanas sākās viņa galvā un bijajau kļuvušas par jaunu kara tradīciju, kad tās nopietni vērsās pret Vāciju. Tagad tās, tāpat kā viss cits, bija "jāiztur". Viņš liedzās personīgi pārliecināties par to, kas notiek, un ne Hamburgas, ne Berlīnes sagraušana nebūtu varējušas viņu pārliecināt atdot kaut pēdu no Krievijā iekarotās zemes.

Tā radās situācija, kas patlaban šķiet briesmīga — laikā, kamēr viņa reihs aptvēra vēl krietnu daļu Eiropas, Vācijas lielākās pilsētas cita pēc citas gruva drupās. Viņa personas neievainojamība šaurākā nozīmē bija nodrošināta. Lielā persona pastāvēja savos apmēros.

Par graušanu, kas notiek paranoiķa galvā, nevar izveidot pietiekamu priekšstatu. Viņa pretdarbība, kas kalpo viņa apmēru un mūžības palielināšanai, vēršas liesi pret šo infekciju ar graušanu. Taču tā ir viņā, jo tā ir viņa sastāvdaļa, un, ja tā pēkšņi izpaužas ārējā pasaulē, vienalga kurā pusē, tad tā nekādi nevar viņu pārsteigt vai radīt izbrīnu. Notikumu straujums viņā pašā ir tas, ko viņš uzspiež pasaulei kā vīziju. Viņa gars var būt tik nenozīmīgs kā Hitlera gars, viņš, tā teikt, nevar parādīt gluži neko, kam bezpartijiskas instances priekšā būtu kāda vērtība — viņa iekšējo graušanas norišu intensitāte liek viņam uzstāties kā misionāram vai pravietim, kā atbrīvotājam vai vadonim.

Divīzijas, vergi, gāzes kameras

Kara laikā Hitlera prieks par atrašanos uzbudinātas masas vidū strauji mazinās. Viņš ir pieradis ar radio palīdzību vērsties pie vislielākās viņam iespējamās masas, parasti — pie visiem vāciešiem. Viņam arī vairs nerodas izdevība runāt par mierīgu vāciešu skaita pieaugumu. Viņš ir nodarbināts ar karu, kuru, līdzās arhitektūrai, uzskata par savu tiešo nodarbi. Tagad viņš operē ar divīzijām. Tās ir noformētas, un viņš tām var pavēlēt, ar tām viņš var rīkoties un izrīkoties kā vien pats vēlas. Viņa galvenais mērķis tagad ir neizlaist no savām rokām ģenerāļus. Tagad tie ir kara speciālisti, kuri viņam ir jāpārliecina. Sākotnēji viņam izdodas tos padarīt padevīgus ar pārsteidzošām un vieglām uzvarām. Uzvaras, uz kurām viņš agrāk ir aicinājis masas, un sakarā ar uzvaru solījumu viņam patiesi izdevās izveidot masas, tagad kļūst par īstenību — nākamo stadiju.

Nekas viņam nav tik svarīgi kā tas, lai, neraugoties uz speciālistu šaubām, viņam būtu taisnība. Katrs piepildījies paredzējums kļūst par viņa pašapziņas inherentu sastāvdaļu. Paranoja, kurai ir divas sejas, atmet vienu, pagaidu, — vajāšanas — seju un tagad sastāv vienīgi no lieluma.

Viņa galva nekad nav brīva no masām, taču to sastāvs un funkcija ir mainījusies. Savus vāciešus viņš ir pakļāvis, tagad viņš iekaro vergus. Tie ir noderīgi, un to būs vairāk nekā vāciešu. Bet, līdzko karošana sastopas ar grūtībām, tātad — Krievijā, un līdzko viņa paša pilsētas apdraud bombardēšana, viņā kļūst akūta cita masas — iznīdējamie ebreji. Viņš ir tos savācis, tagad viņš var iznīcināt. Viņš jau agrāk ir pietiekami skaidri pateicis, ko nodomājis ar tiem darīt, bet, kad viņš nopietni ķeras pie iznīdēšanas, tad rūpējas par to, lai tas paliktu slepenībā.

Varēja atrasties tik tuvu varas avotam kā Spers un tieši nekonfrontēties ar šo iznīcināšanu. Šeit Spēra liecība man šķiet īpaši nozīmīga. Par verdzības, piespiedu darba stadiju viņš ne tikai zināja, bet arī iekļāva to pats savājomā. Viņa plāni daļēji bija uz to balstīti. Par iznīdēšanu pirmo reizi apzināti viņš uzzina daudz vēlāk — laikā, kad karš jau šķiet zaudēts. Ar pilnu patiesību par nometnēm viņš sastapās pašās beigās, kad Špērs bija iesaistījies cīņā pret Hitleru, bet vispilnīgāk ar to sekām — pirmo reizi Nirnbergā. Tas ir ticami jau tāpēc vien, ka tas Špēru rosina postulēt vadības kolektīvo vainu. Viņa noteiktā izturēšanās grūtos apstākļos — viņš uzstājas pret tiem, kas apsūdzēti līdz ar viņu un kuri viņu uzskata par nodevēju, viņa izteikumu atklātība, viņš neko neizskaistina, viņa galvenais pasākums — gadiem ilgā savu atmiņu rakstīšana cietumā, kas tika mērķēta, lai darītu neiespējamu leģendas izveidi par Hitleru, — tas viss ir vēlā atmaskošanas šoka priekšnoteikums.

Tātad Hitleram caurmērā izdevās apslēpt no lielākās vāciešu daļas savu briesmīgo pasākumu — iznīcināšanu gāzes kamerās. Bet viņa apziņā tas tāpēc bija vēl jo iedarbīgāks. Līdz ar to jebkurš atceļš viņam bija slēgts. Viņam vairs nebija iespējams noslēgt mieru. Atlika viena vienīga izeja — uzvara, un, jo neiespējamāka tā šķita, jo vairāk tā kļuva par vienīgo izeju.

Apmātība un īstenība

Hitlera dzīvē apmātību ir grūti atdalīt no īstenības, tās nemitīgi pāriet viena otrā. Taču šajā ziņā viņš diezin vai atšķiras no citiem. Atšķirība ir apmātības spēkā, kas pretēji citu cilvēku lielākajai daļai nav mierā ar maziem gandarījumiem. Hitlera apmātība viņa noslēgtībā ir primārais, un viņš nespēj upurēt nenieka no šīs apmātības. Viss, kas ir īstenībā, attiecas uz apmātību kā veselumu. Tās būtība ir šāda: tā ir barojama tikai ar vienu — ar panākumiem. Neveiksme Hitleru nevar skart tieši; tai ir viena vienīga funkcija, tā skubina uzjaunām panākuma receptēm. Savas apmātības neapšaubāmību viņš izjūt kā savu stingrību. Viss, ko viņš vienreiz ir uzsācis, paliek tāds un nekas nesairst. Nevienai būvei, ko viņš ir nodomājis uzcelt, nav tik stingri pamati kā viņa apmātībai.

Viņa apmātība nav tāda, kas ļautu atkāpties sevī un dzīvot līdzās pasaulei: Hitlers ir veidots tā, ka viņam šī apmātība ir jāuzspiež savai apkārtnei. Piemēram, izgudrotāju vai īpaši apsēstu cilvēku ceļš, kuru tie iet, protams, tikai šķietami radniecīgos gadījumos, atsevišķu cilvēku pārliecināšanas vai darbu radīšanas ceļš, kuram viņi, tā teikt, uztic pārliecības realizāciju, nav viņa ceļš. Šis ceļš būtu ne tikai daudz par garu, tas arī neatbilst viņa apmātības saturam. Kopš pirmā pasaules kara beigām viņa apziņa ir pārpildīta ar kritušo vācu karavīru masu, kuri, viņaprāt, nav varējuši krist veltīgi un tāpēc kaut kādā veidā, kas piemīt tikai viņam, paliek dzīvi. Viņš vēlas tos pārvērst tajā iepriekšējā masā, kura pastāvēja pirms kara izcelšanās. Šī masa ir tas, kas konstituē viņa spēku, ar kuras palīdzību, nemitīgi uz to atsaucoties, viņš spēja radītjaunas masas un savukārt tās — ap sevi. Viņš ātri apzinās šī spēka iedarbību, un, nerimtīgi vingrinoties un pilnveidojoties, attīsta sevi par masu meistaru. Ciktāl runa ir par šī spēka iedarbību, viņš pārliecinās, ka ir pilnīgi iespējams pārvērst savu apmātību īstenībā. Viņš, tā teikt, atklāj īstenības vājo punktu, tās daļu, kura ir visplūstošākā, kas atbaida lielāko daļu no tiem, kas bīstas no masas.

Viņa respekts pret citu — statisko īstenību tāpēc nekļūst lielāks. Vara, kas pārtiek no masām, vara tās jēlstāvoklī ilgu laiku ir vienīgais, pār ko viņš ir noteicējs, un, kaut gan masas aug ātri, tās nekādā ziņā nav tas, ko viņš patiesi vēlas — viņa apmātība pieprasa absolūtu politisko varu valstī. Līdzko viņš to ir sasniedzis, viņš var nopietni ķerties klāt īstenībai. To viņš ļoti labi spēja atšķirt no savas apmātības. Viņa realitātes izjūta, kuru viņš ļoti ņem vērā, pastāv varas realizācijā. Turklāt vara tiek izlietota savas apmātības satura pakāpeniskai uzspiešanai apkārtnei, saviem varas izpildītājiem. Kamēr viss izdodas, viņi nespēj, un arī nav vēlams, lai viņi saskatītu tās struktūras himerisko raksturu, kurā tie ir iesaistīti un darbojas. Tikai līdz ar neveiksmēm uzkrītoši skaidri kļūst redzams negrozāmais sastingums, proti — viņa pasākumu maniakalitāte. Bezdibenis starp apmātību un īstenību paplašinās, un Hitlera ticības sev nostiprināšanās viņa laimes laikā tagad kļūst par Vācijas nelaimi, tāpat kā sākotnēji tā bija visas pārējās pasaules nelaime.

Viņš arī turpmāk pastāv uz savām tiesībām pareģot. Vienīgi viņš un neviens cits drīkst pareģot, kas notiks. Viņa pareģojumu pareizība ir pierādījusies pietiekami bieži. Nākotnes īstenība pieder viņam, viņš to ir iesaistījis savas varas sfērā. Brīdinājumus viņš izjūt kā traucējumu savai nākotnei. Tie viņu sanikno, pat ja tos izsaka viņa uzticamākie palīgi. Viņš tos noraida visā bardzībā kā vienu no subordinācijas pārkāpumu veidiem. Viņa pareģojumi viņa paša acīs tagad ir ieguvuši pavēļu raksturu. Ar pareģojumiem viņš dod pavēles nākotnei.

Gaišredzība, kas vienlīdz raksturīga kā paranoiķiem, tā varasvīriem, sāk izrādīt savu maniakālo iedabu. Gaišredzība bija vajadzīga ienaidnieka novērtēšanai. To nodomus viņš spēja saskatīt jau tad, kad tie vēl bija pilnīgi apslēpti. Ar to un ar viņa pareizajiem pareģojumiem saistās viņa "sestais prāts". Tagad, kad viņš ir spaidīgos apstākļos, atklājas, cik aplama var būt viņa gaišredzība. Desantu Normandijā viņš ilgu laiku uzskatīja par viltus manevru, patiesajam desantam jānotiekot Kalē apvidū. Pasākumus, kurus viņš uzsāk pret ienaidnieku, noteic šī aplamā gaišredzība, no kuras neviens nespēj viņu atrunāt, pie kuras viņš nesatricināmi turas tik ilgi, līdz ir jau par vēlu.

20. jūlija neveiksmīgā atentāta sekas ir pēdējais iedarbīgais viņa varas izjūtas kāpinājums. Viņš kā par brīnumu ir izdzīvojis. Tas tiešām ir brīnums. Par viņa paraugu šoreiz kļūst Staļins. Viņš atzīst to, ka Staļins iznīdē krievu ģenerāļus, un, kaut gan viņam faktiski nekas nav zināms par to nodevību, viņš pieņem, ka tiem jābūt vainīgiem, jo viņš nīst pats savus ģenerāļus. Viņš dod rīkojumus to visnežēlīgākajai vajāšanai un liek tos sodīt ar nāvi vispazemojošākā veidā. To sodīšanā ar nāvi viņš gūst visprimitīvāko varas veida izpausmi — ienaidnieka pārdzīvošanu. Filmas par šīm eksekūcijām izraisa viņā baudu, un viņš liek tās demonstrēt savā intīmajā lokā. Taču viņš pataupa upurus arī vēlākam laikam un laiku pa laikam, atkarībā no situācijas un savām vajadzībām, izdod pavēles par jaunu upuru sodīšanu ar nāvi.

1945. gada 12. aprīlī, 18 dienas pirms viņa nāves, Spērs tiek steidzīgi izsaukts pie Hitlera. "Viņš ieraudzīja mani un ar viņam retu dzīvīgumu kā apsēsts metās man klāt, turot rokās avīžu ziņojumu: "Šeit, lasiet! Šeit! Jūs negribējāt ticēt! Šeit!" Viņš runāja aizgūtnēm: "Šeit ir tas lielais brīnums, ko es vienmēr tiku paredzējis. Kam nu ir taisnība? Karš nav zaudēts. Lasiet! Rūzvelts ir miris!" Viņš nepavisam nevarēja nomierināties."

Kara paildzināšana līdz šim brīdim šķita pamatota. Septiņgadu kara beigu notikums, kad Fridrihu no vislielākajām briesmām paglāba viņa ļaunākās naidnieces nāve, šķita atkārtojamies. Nekas tik stipri nesekmēja pilnīgi bezjēdzīgo kara paildzināšanu kā ideja par šādu vēsturiskā likteņa pagriezienu. Fridrihs Lielais bija viens no paliekošajiem Hitlera paraugiem — beigu beigās viņš bija vienīgais paraugs.

Savā bunkurā, kuru Spers salīdzina ar cietumu, gruvešiem sev visapkārt, ar krieviem pie Berlīnes, no kuras maz kas ir palicis, Hitlers spēj cerēt uz to, ka viņa personīgā naidnieka nāve ir pagrieziens karā. Līdz pat beigām pasaules īstie notikumi, viņaprāt, norisinās starp dažiem, pavisam nedaudziem varasvīriem un ir atkarīgi tikai no tā, kurš no viņiem kuru pārdzīvos. Nekas skaidrāk nerāda viņa gara postījumus, kurus panāk priekšstats par varu un viņa atkarība no šī priekšstata. No tā paša Rūzvelta, kuru viņš ir izsmējis un nievājis kā "paralītiķi", izzušanas tagad ir atkarīga viņa pēdējā cerība.

Bet, kas attiecas uz vēsturisko paraugu ietekmi, to joprojām vēl neaptveramo briesmīgumu, tad būtu ieteicams šo Spēra vārdiem atveidoto scēnu bunkurā ievietot visās pasaules mācību grāmatās. Pagaidām mums nav dots nekas vairāk kā iespēja veidot pilnīgi patiesus tēlus pret fatālu paraugu nevājināto ietekmi. Kauns par šādu situāciju, atziņa par tās negodu, aplamo vīziju būtība — viss šeit savienots nesagraujamā iespaidā.

Karls Krauss, pretošanas skola

Pēdējo gadu nepiesātināmību un arī brāzmainību raksturo tas, ka viens fenomens, viens pārdzīvojums, viens paraugs padzen otru. Cilvēki ir dedzīgi un ekspansīvi, ķeras pie tā un šitā, rada elkus, pakļaujas un pieķeras tiem tik kaislīgi, ka izslēdz visu pārējo. Tiklīdz kādā viļas, tā notriec elku no tā augstumiem un bez kādām pārdomām sadragā; negrib būt taisnīgi, kādam tas nozīmējis pārāk daudz. Vecā elka gruvešos novieto jaunu elku. Cilvēku maz norūpina, ka šeit tas jūtas neomulīgi. Pret saviem elkiem tas izturas gražīgi un patvaļīgi, pēc viņu izjūtām netiek taujāts, tie ir domāti cildināšanai un satriekšanai, tie seko cits citam izbrīnās vērtā skaitā, dažādi un tik pretēji, ka no tā būtu jānobīstas, ja kāds iedomātos aplūkot tos visus kopā. Kādu no tiem padara pat par dievu, tas pastāv, to saudzē, tam neķeras klāt. Nepatikšanas tam sagādā nevis viņa paša ļaunā griba, bet vienīgi laiks. Šāds elks var sadēdēt un pakāpeniski iegrimt zemē, kas ir ļoti padevīga, tomēr kopumā viņš paliek neskarts, tas nezaudē savu veidolu.

Var iedomāties šā tempļa postījumus, ko cilvēks nēsā sevī, ja dzīvojis kādu laika sprīdi. Neviens arheologs nevarētu izveidot saprātīgu priekšstatu par šo iekārtojumu. Neskartie, atpazīstamie dievu tēlijau paši par sevi veido neizprotamu panteonu. Taču viņš atradīs vēl arī gruvešus pie gruvešiem, aizvien dīvainākus, aizvien fantastiskākus gruvešus. Kā lai viņš saprot, kāpēc šiem gruvešiem seko tieši tie gruveši? Vienīgais, kas tiem kopīgs, ir to sagrāves veids, un tādējādi viņš varētu secināt, ka šeit ārdījušies vieni un tie paši barbari.

Visgudrākjau būtu šīm drupām un templim vispār nepieskarties. Tomēr šoreiz esmu nolēmis rīkoties negudri un runāt par vienu no saviem elkiem, kurš bija dievs un tomēr, kaut arī laikam gadus piecus valdīja viens pats, tika izstumts un pēc dažiem gadiem pilnīgi satriekts. Pagājis ļoti ilgs laiks, tāpēc daļēji es to varu pārskatīt. Patlaban es zinu, kāpēc toreiz Karls Krauss man bija kā saukts, kāpēc pakļāvos viņam un kāpēc galu galā man vajadzēja viņam pretoties.

1924. gada pavasarī — es biju atgriezies Vīnē tikai pirms dažām nedēļām — draugi pirmo reizi mani paņēma līdzi uz Kārla Krausa priekšlasījumu.

Lielā koncertzāle bija pilna kā piebāzta. Es sēdēju tālu aizmugurē un maz ko varēju redzēt, redzēju mazu; drīzāk pat sīku vīru, nedaudz salīkušu cilvēku, kura seja lejas daļā saasinājās, viņa ārkārtīgo kustīgumu es neizpratu, viņā bija kaut kas no nezināma radījuma, jaunatklāta dzīvnieka, bet nevarēju pateikt — no kāda. Balss bija asa, uzbudināta un pēkšņos, visai biežos kāpinājumos it viegli pakļāva zāli.

Bet tas, ko varēju novērot ļoti labi, bija cilvēki ap mani. Zālē bija noskaņojums, ko ļoti labi pazinu no lielām politiskām sapulcēm: bija tā, it kā runātāja teiktais būtu visiem zināms un tikai to arī gaidītu. Atbraucējam, kurš astoņus gadus, varbūt svarīgākos mūža gadus — no vienpadsmitā līdz deviņpadsmitajam dzīves gadam —, nebija bijis Vīnē, viss notiekošais, ikviena detaļa bija kas jauns un dīvains, jo tas, par ko ļoti kaismīgi runāja kā par kaut ko ārkārtīgi nozīmīgu, attiecās uz neskaitāmām publiskās un privātās dzīves detaļām. Iesākumā jūties satraukts, ka vienā pilsētā notiek tik daudz kas pieminēšanas vērts un kaut kādā ziņā skar visus. Karš un tā atsāpes, netikumi, slepkavības, iedzīvošanās kāre, liekulība, taču ar šo pašu nevaldāmo spēku no konteksta tika izrautas drukas kļūdas, nosauktas un pienaglotas pie kauna staba, sava veida neprātā iemestas cilvēku tūkstošos, kas katru vārdu saprata, nopēla, piekrita, izsmēja un sajūsminājās.

Vai man jāatzīstas, ka pirmām kārtām mani izbrīnīja masveidīgās reakcijas pēkšņums? Kā gan tas iespējams, ka visi precīzi zina, par ko tiek runāts, var to jau novērtēt un nopelt, bet šeit nu alkt pēc tā nolādēšanas? Apsūdzība tika pausta dīvaini sacementētā valodā, tajā bija kaut kas no tiesas paragrāfiem, ne ko pielikt, ne atņemt, valoda skanēja tā, it kā šādi būtu runātsjau pirms daudziem gadiem un gluži tāpat arī turpinās runāt turpmāk. Tuvums tiesas sfērai jautās arī tajā, ka viss paredzēja strikti noteiktu, absolūti drošu un neaizskaramu likumu. Bija skaidrs, kas ir labs un kas — slikts. Viss bija stingrs un dabisks kā granīts, kuru neviens nav spējis saskrāpēt vai apzīmēt.

Taču tas bija īpaša veida likums, un tādējādi jau pirmajā reizē, nepavisam nepazīstot nosodāmos pārkāpējus, varēja just, ka sāku tam pakļauties. Jo netveramais un neaizmirstamais — neaizmirstams ikvienam, kurš to piedzīvojis, kaut arī viņš kļūtu trīssimt gadus vecs — bija tas, ka šis likums kvēloja: tas zaigoja, svilināja un iznīcināja. No šiem sajūgtajiem teikumiem, kas līdzinājās kiklopiskiem nocietinājumiem, kas vienmēr precīzi iederējās cits citā, pēkšņi izšāvās zibeņi, nevis nevainīgi un izgaismojoši zibeņi, ne arī teātra zibeņi, bet gan nāvējoši zibeņi; un šim iznīcinošajam sodam, kas notika pavisam publiski, atskanēja visu ausīs, piemita kaut kas tik šaušalīgs un varens, ka neviens no tā nevarēja izvairīties.

Ikviens spriedums tūdaļ pat tika izpildīts. Reiz izteikts, tas vairs nebija atsaucams. Mēs visi piedzīvojām nāvessoda izpildi. Smeldzīgās gaidas izraisīja ne tik daudz pats spriedums, cik tā tūlītējā izpilde. Starp lielākoties necienīgiem upuriem bija arī tādi, kas aizsargājās un sodu neakceptēja. Daudzi vairījās no atklātas cīņas, bet daži tomēr tajā iesaistījās, un tūdaļ pat sākās nežēlīga vajāšana — izrāde, kuru klausītāji visvairāk arī baudīja. Tas turpinājās gadu desmitus, līdz sapratu, ka Karlam Krausam bija izdevies izveidot no intelektuāļiem rīdīšanas masu, kas sapulcējās ikvienā viņa priekšlasījumā un bija aktuāla tikām, ikām upuris nebija nomedīts. Tiklīdz upuris apklusa, šīs medības beidzās. Tad varēja sākties nākamās.

Likumu pasaule, kurus Karls Krauss sargāja "kristāliskā balsī" kā "dusmīgs mags" — tie ir Trākla vārdi —, apvienoja divas sfēras, kas ne vienmēr manifestēja tik ciešu saistību, tā apvienoja morāles un literatūras sfēru. Iespējams, ka intelektuālajā haosā, kas sekoja pirmajam pasaules karam, nebija nekā svarīgāka par šo savienojumu.

Kādi līdzekļi bija Krausa ziņā, lai sasniegtu šādu efektu? Šoreiz gribu minēt tikai divus galvenos līdzekļus, proti, burtiskumu un šaušalas.

Vārdiskums, ja sāk ar to, izpaudās viņa suverēnajā citātu izmantošanā. Citāts, kāto izmantoja viņš, izteicās pret citēto, bieži vien tā bija kulminācija, noslēgums tam, ko komentētājs varēja pret kādu vērst. Karlam Krausam piemita spēja nosodīt cilvēkus, tā teikt, no viņu pašu mutes. Bet šīs meistarības — es gan nezinu, vai šī sakarība tika skaidri saredzēta — izcelsme ir saistīta ar to, ko gribētu dēvēt par akustisko citātu.

Kraušu vajāja balsis, tas nemaz nav tik reti sastopams parādība, kā iedomājas, taču Krausa gadījumā bija viena atšķirība: balsis, kas viņu vajāja, pastāvēja, pastāvēja Vīnes īstenībā. Tie bija atrisuši teikumi, vārdi, izsaucieni, kurus varēja dzirdēt it visur, uz ielām, laukumiem, lokālos. Vairums rakstnieku tolaik bija cilvēki, kas to prata palaist gar ausīm. Viņi bija gatavi ņemties ar sev līdzīgajiem, dažkārt tos uzklausīt, bet biežāk — iebilst. Tas ir intelektuāļu mantotais netikums, ka viņiem pasaule sastāv vienīgi no intelektuāļiem. Arī Krauss bija intelektuālis, citādi viņš nespētu vadīt savas dienas, lasot avīzes, turklāt vēl dažādas avīzes, kurās šķietami bija viens un tas pats. Taču, tā kā viņa ausis vienmēr bija atvērtas — viņš tās nekad neaizvēra, tās vienmēr ausījās, tās vienmēr klausījās —, tad arī avīzes viņam bija jālasa tā, kā viņš tās dzirdēja. Melnie, drukātie, mirušie vārdi viņam bija skanoši vārdi. Kad viņš tos citēja, šķita, ka viņš liktu runāt balsīm: akustiskiem citātiem.

Taču viņš citēja visu bez kādas izšķirības, nepalaida garām nevienu balsi, tās pastāvēja cita citai līdzās sava veida kuriozā vienlīdzībā, neraugoties uz to rangu, nozīmi un vērtību, tāpēc Karls Krauss bija pats dzīvākais, ko tolaik varēja piedāvāt Vīne.

Tas bija visdīvainākais paradokss: šis vīrs, kas tik daudz ko nicināja, visnelokāmākais pasaules literatūras nicinātājs kopš spāņa Kevēdo un Svifta, sava veida vainīgo cilvēku dievišķais šaustītājs, ļāva tikt pie vārda visiem. Viņš nespēja upurēt pat ne vismazāko, visniecīgāko un vistukšāko balsi. Krausa dižums bija las, ka viņš viens pats, burtiski — viens pats, konfrontējās ar pasauli, ko pazina, ar pasauli kopumā, ar visiem tās pārstāvjiem — un to bija daudz —, ieklausījās tajā, izklaušināja, uzbruka tai un šaustīja. Tādējādi viņš bija visu to rakstnieku, un tādu ir vairums, pratstats, kas cilvēkiem smērē medusmaizes, lai tiktu mīlēti un daudzināti. Par to, ka nepieciešamas tieši tādas figūras kā viņš, jo to ārkārtīgi trūkst, protams, būtu lieki ko bilst.

Šajā izklāstā galveno akcentu es lieku uz dzīvo Kraušu, proti, uz Kraušu, kāds viņš bija, kad vienlaikus uzrunāja daudzus. Nevar vien beigt atkārtot: īstais, uzpurinošais, šaustošais, satriecošais Karls Krauss, tas Krauss, kas pārgāja miesā un asinīs, kas sagrāba un satricināja tā, ka bija nepieciešami gadi, lai savāktu spēkus un noturētos iepretim viņam, bija runātājs. Šādu oratoru savā dzīvē nekad vairs neesmu sastapis, nezinu tādu nevienā no man pazīstamajām Eiropas valodām.

Visi viņa afekti — un tādu bija pārpārēm — runājot pārgāja uz viņa klausītājiem un kļuva par viņu afektiem. Būtu vajadzīga grāmata, lai nopietni aplūkotu šos afektus, atainotu viņa dusmas, izsmieklu, sarūgtinājumu, nicinājumu un pielūgsmi, ja runa bija par mīlestību un sievietēm, kurā vienmēr izpaudās kaut kas no bruņinieciskās pateicības pret šo dzimumu kā tādu, lai atainotu viņa žēlastību un maigumu pret pilnīgi bezspēcīgajiem, šaušalīgo drosmi, ar kādu medīja varenajos, viņa saldkaisli par spēju redzēt cauri, ja no viņu sejām izdevās noraut austriskās plānprātības masku, viņa augstprātību, ar kuru radīja ap sevi distanci, viņa vienmēr aktīvo paša dievu sumināšanu, lai gan tie bija pavisam atšķirīgi — Šekspīrs, Klaudiuss, Gēte, Nestrojs, Ofenbahs.

Patlaban es šos afektus varu tikai nosaukt, kaut arī, tos uzskaitot, tā vien gribas minēt to visu konkrēti, pat vairāk, atdarināt viņu tik precīzi, it kā tikko būtu atstājis viņa priekšlasījumu. Taču viens afekts, ko iepriekš tiku minējis, man tomēr ir jāizceļ. Es to nosauktu par patiesi bībelisko viņā, proti, viņa šaušalas. Ja būtu jāaprobežojas ar vienu īpašību, kas viņu atšķīra no visām tā laika publiskajām figūrām, tad tā būtu šāda: Karls Krauss bija šaušalu meistars.

Par to joprojām it viegli var pārliecināties ikviens, kas atšķir darbu "Cilvēces pēdējās dienas". Acīs duras tas, ka viņš vienmēr citu citam līdzās redz pretstatus, to, ko karš pazemojis, un to, ko karš padarījis uzpūtīgu: kara kropli līdzās tam, kas karā iedzīvojies, aklu karavīru līdzās virsniekam, kurš prasa tam atdot godu, pakārtā cēlo seju līdzās bendes taukajam purnam — viņam tās nav lietas, pie kurām mūs pieradinājušas filmas ar saviem lētajiem kontrastiem, tās vēl ir uzlādētas ar nekad nerimstošajām šaušalām.

Kad viņš par to runāja, tūkstošiem cilvēku bija kā nolēmēti, viņa šaušalas pārņēma ikvienu, sākotnējās vīzijas spēks atjaunojās vienmēr, lai cik bieži arī viņš šos fragmentus lasītu. Šādi viņam ir izdevies radīt savos klausītājos vismaz vienu vienotu un nemainīgu noskaņojumu — absolūtu naidu pret karu. Bijajānāk vēl otram pasaules karam un — pēc veselo, elpojošo pilsētu sagrāves — tās vistiešākajam produktam — atombumbai, lai šis noskaņojums kļūtu vispārējs un gandrīz vai pašsaprotams. Šajā ziņā Karls Krauss bija kaut kas līdzīgs atombumbas priekštecim, viņa vārdos jau atskanēja tās izraisītās šaušalas. No viņa noskaņojuma tagad radusies atziņa, kas beidzot jāsaprot arī pašiem valdoniem: kari ir bezjēdzīgi gan uzvarētājiem, gan uzvarētajiem, tāpēc tie ir neiespējami, un to neatsaucamā pasludināšana ārpus likuma ir tikai laika jautājums.

Ko — neskatoties uz iepriekš teikto — es esmu iemācījies no Kārla Krausa? Kas no viņa tik ļoti iegājis manī, ka vairs nespēju nošķirt no savas personas?

Pirmām kārtām — absolūtas atbildības izjūta. Tā man stādījās priekšā tādā formā, kas robežojas ar apsēstību, un nekas, kas bija mazāks, man nešķita dzīves vērts. Šis paraugs joprojām ir tik spēcīgs, ka visiem turpmākajiem šīs prasības formulējumiem jāšķiet nepietiekamiem. Pastāv nožēlojams vārds "angažētība", banāls kopš dzimšanas un patlaban sazēlis kā nezāle. Tas skan tā, it kā atrastos kalpotāja attiecībās ar vissvarīgākajām lietām. Patiesa atbildība ir simtkārt smagāka, jo tā ir suverēna un nosaka sevi pati.

Otrām kārtām — Karls Krauss man atvēra ausis, un šādi to nebūtu varējis izdarīt neviens cits. Kopš izdzirdēju viņu, es vairs nevaru neklausīties pats. Tas sākās ar pilsētas skaņām ap mani pašu, izsaucieniem, kliedzieniem, nejauši sadzirdētām valodas nepareizībām, jo īpaši ar to, kas bija neīsti un nepiedienīgi. Tas viss bija vienlaikus komiski un briesmīgi, un šo divu sfēru saistība kopš tā laika man bija kaut kas pilnīgi dabisks. Pateicoties tam, sāku saprast, ka atsevišķam cilvēkam piemīt valodisks veidols, kas to atšķir no visiem citiem. Es sapratu, ka reizēm cilvēki sarunājas, taču cits citu nesaprot, ka viņu vārdi atlec no citu vārdiem, ka nav lielākas ilūzijas par viedokli, it kā valoda būtu cilvēku komunikācijas līdzeklis. Kādam ko saka, bet saka tā, ka tas neko nesaprot. Turpina runāt, bet viņš saprot aizvien mazāk. Kliedz uz otru, viņš kliedz pretim, ejakulācija, kas velk nožēlojamu dzīvi gramatikā, pārņem valodu savā varā. Izsaucieni līdzīgi bumbām lec šurpu turpu, dod triecienu un nokrīt zemē. Reti kad kaut kas nokļūst otrā, un, ja arī nokļūst, tad — kā kaut kas apvērsts.

Taču šie paši vārdi, kas nav saprotami, kas darbojas izolējoši, kas rada sava veida akustisko veidolu, nav nekas rets unjauns, tie nav vārdi, ko šie radījumi izdomājuši, lai savrupinātos: tie ir visbiežāk lietotie vārdi, frāzes, pats vispārīgākais, tūkstošiem reižu teiktais, un to, tieši to, viņi izmanto, lai pavēstītu savu ietiepību. Skaisti, riebīgi, cēli, vispārēji, svēti, profāni vārdi — tie visi nokļūst šajā juceklīgajā rezervuārā, un ikviens izzvejo to, kas atbilst viņa kūtrumam; tas tiek atkārtots, līdz vairs nav atpazīstams, līdz kļuvis par pavisam ko citu, par pretējo tam, ko reiz nozīmējis.

Valodas ievirze izraisa dažādo figūru jucekli. Karls Krauss, kuram piemita vissmalkākā izjūta pret valodas ļaunprātīgo izmantošanu, prata uztvert šīs ļaunprātīgās izmantošanas produktus in statu nascendi un nekad vairs to nezaudēt. Tādējādi tiem, kas klausījās viņu, tika atklāta jauna valodas dimensija, kas nav izsmejama un kas iepriekš tika izmantota tikai sporādiski un bez īstas konsekvences. Liels izņēmums no šī likuma ir Nestrojs, no kura Karls Krauss mācījies tik daudz, cik es no viņa, taču patlaban es to gribu pieminēt tika en passant.

Jo tagad es gribētu runāt par to, kas ir pilnīgi pretējs viņa auss spontanitātei, par viņa prozas formu. Jebkuru garāku Krausa prozas gabalu var sagriezt divās, četrās, astoņās, sešpadsmit daļās, neradot tam nekādu zaudējumu. Līdzvērtīgas lappuses seko cita citai. Tās var būt labāk izdevušās vai ne tik labi — savdabīgā sajūgtībā, bet tai ir gluži ārējs raksturs, tās tikai seko cita citai, it kā nepieciešamās beigas nebūtu paredzamas. Ikviens gabals, ko apzīmē kāds nosaukums, varētu būt divreiz garāks vai divreiz īsāks. Vienkāršs lasītājs nespēj pateikt, kāpēc tas nav beidzies jau agrāk, vai kāpēc joprojām vēl nebeidzas. Valda turpināšanās patvaļa, kurai nepiemīt nekāds izskaidrojams noteikums. Kamēr vien viņam kaut kas nāk prātā, viss turpinās, un lielākoties tas turpinās ļoti ilgi. Nekad nav redzams kāds pakārtojošs struktūrprincips.

Taču struktūra, kuras trūkst veselajam, pastāv ikvienā atsevišķā teikumā, tā pat ir uzkrītoša. Visa būvēšanas kāre, kurai, ja esi rakstnieks, jābūt visnotaļ pamatīgai, Karlam Krausam tiek izsmelta atsevišķā teikumā. Viņa rūpes ir veltītas šim teikumam; tas ir neaizskarams, neviena cauruma, nevienas plaisas, neviena nepareiza komata — teikums pēc teikuma, gabals pēc gabala veido Ķīnas mūri. Mūris ir visur vienādi labi salaists, tā raksturs ir visnotaļ skaidrs, bet tas, ko mūris aptver, nav zināms nevienam. Aiz šī mūra nav nekādas valstības, pats mūris ir valstība, visas valstības iespējamās sulas ir pārgājušas tā uzbūvē. Vairs nav pasakāms, kas bija iekšpusē un kas — ārpusē, valstība bija abās pusēs, tas ir mūris gan uz iekšu, gan uz āru. Viss ir mūris, kiklopisks pašmērķis, kas šķērso pasauli, kalnup, lejup, cauri ielejām un līdzenumiem un ļoti daudziem tuksnešiem. Iespējams, ka mūrim, jo viņš ir dzīvs, šķiet — viss ārpus tā ir sagrauts. No karaspēka, kas to apdzīvoja un apsargāja, ir palicis tikai viens vienīgs, vientuļš sargs. Šis vientuļais sargs vienlaikus ir arī vientuļš celtnieks. Lai kurp viņš arī neparaudzītos viņš redz nepieciešamību turpināt būvi. Viņa rīcībā ir visdažādākie materiāli, un viņš spēj tos visus pārveidot jaunos kvadros. Gadiem var pastaigāties pa šo mūri, bet tas nekad nebeigsies.

Es domāju, ka īgnums pret šī mūra iedabu un bezcerīgais paskats uz tuksnesi abpus mūra bija tas, kas mani pakāpeniski atsvabināja no Krausa. Jo kvadri, no kā viņš būvēja, bija spriedumi, un tajos bija iegājis viss, kas visapkārt bija dzīvojis. Sargu bija pārņēmusi kaisle pēc spriedumiem; viņa kvadru un mūra izveidei, kas nekad nebeidzās, bija nepieciešami aizvienjauni spriedumi, un viņš tos radīja uz paša valstības rēķina. To, kas viņam bijajānosargā, viņš izsūca, protams, savu augsto mērķu vārdā, taču visapkārt kļuva aizvien tukšāks un tukšāks, un beigās cilvēku tiešām var pārņemt bailes, ka šī nesagraujamā spriedumu mūra iekarošana ir kļuvusi par dzīves galīgo mērķi.

Lietas būtība bija tāda, ka viņš pats piesavinājās visus spriedumus, neatstājot tos nevienam, kam viņš bija paraugs. Šī spaida sekas ļoti ātri varēja pamanīt ikviens viņa piekritējs.

Pirmais, kas notika pēc desmit vai divpadsmit Kārla Krausa priekšlasījumu noklausīšanās, pēc gada vai divu žurnāla "Fackel" lasīšanas, bija tas, ka sarāvās griba spriest pašam. Norisinājās spēcīgu, nepielūdzamu lēmumu invāzija, par tiem neradās ne vismazākās šaubas. Tas, kas bija nolemts tur, augstākajā instancē, bija reiz par visām reizēm nolemts, pārbaudīt pašam — tas liktos pārdroši, un tādējādi Krausa nolādēto autoru darbus neviens nemaz neņēma rokās. Taču pietika arī ar nelielām, nievājošām piezīmītēm, kas līdzīgi zālei auga starp viņa teikumu nocietinājumu kvadriem, lai no to priekšmeta izvairītos uz visiem laikiem. Iestājās sava veida redukcija: ja iepriekšējos astoņos gados, ko pavadīju nevis Vīnē, bet gan Cīrihē un Frankfurtē, interesējos par visu literatūru, biju rijīgs lasīšanas vilks, tad tagad iestājās ierobežošanās, askētiskas atturības periods. Tam bija tā priekšrocība, ka intensīvāk pievērsos tam, ko Krauss atzina: proti, Šekspīram un Gētem, arī Klaudiusam, Nestrojam, ko viņš atkal atdzīvināja — viņa gluži personiskais un ievērojamākais sasniegums —, agrīnajam Hauptmanim aptuveni līdz viņa "Pipai", kuras pirmo cēlienu parasti lasīja priekšā, Strindbergam un Vēdekindam, kuriem agrāk bija tas gods parādīties žurnālā "FackeV\ bet no modernajiem autoriem — Trāklam un Laskerei-Šīlerei. Redzams, ka tie nekādā ziņā nav tie sliktākie, kas palika pēc viņa redukcijas. Viņš man nebija vajadzīgs Aristofanam, kuru pārstrādāja, un viņš arī nespētu to padzīt, gluži kā Gilgamešu un Odiseju, jo visi trīs jau sen bija kļuvuši par mana gara iekšējo sastāvdaļu. Romānistiem, stāstniekiem viņš vispār nepievērsa uzmanību, es domāju, ka tie viņu interesēja visai maz, un tā bija tīrā laime. Tāpēc, neraugoties uz viņa cietsirdīgo diktatūru, es, viņa neskarts, varēju lasīt Dostojevski, Po, Gogoli, Stendālu un uztvert tos tā, it kā tāds Karls Krauss nekad nebūtu bijis. Es to nosauktu par savu slepeno šā laika pagrīdes eksistenci. No viņiem, kā arī no gleznotāja Grīnevalda un Breigela, līdz kuriem viņa vārds nesniedzās, es, pats vēl to nenojaušot, smēlos spēkus vēlākajam dumpim.

Jo tolaik es patiesi piedzīvoju to, ko nozīmē dzīvot diktatūras apstākļos. Es biju brīvprātīgs, padevīgs, kaislīgs un sajūsmināts tās piekritējs. Kārla Krausa ieniaidnieks man bija nosodāma, amorāla būtne; un, ja neņemos iznīcināt iedomāto parazītu, kā tas kļuva ierasts nākamajās dikatūrās, tad arī es, man ar kaunu jāatzīstas, jā, nevaru to pateikt citādāk — arī man bija savi "žīdi", cilvēki, no kuriem novēršos, ja satiku tos lokālos vai uz ielas, kurus nepagodināju ar skatienu, kuru liktenis mani nekādi neskāra, kurus nicināju un kas man bija izstumtie, kuru pieskaršanās mani aptraipīja, kurus es visā nopietnībā vairs nepieskaitīju pie cilvēces: tie bija Kārla Krausa upuri un ienaidnieki.

Tomēr tā nebija diktatūra bez kādiem rezultātiem, un, tā kā pats tai biju pakļāvies un galu galā spēju arī no tās atbrīvoties, man nav nekādu tiesību to apsūdzēt. Pateicoties tieši savai pieredzei, visnotaļ nepatīkams man ir arī citu piekoptais apsūdzēšanas netikums.

Svarīgi, lai būtu paraugs, kuram ir bagātīga, turbulenta un ne ar ko nesajaucama pasaule, pasaule, ko pats esi iz-ostījis, no-lūkojis, iz-klausījis, iz-jutis un iz-domājis. Viņa pasaules autentiskums arī ir tas, kas sniedz kādam paraugu, ar ko spēj dziļi ietekmēt. Šai pasaulei ļauj pārklāties pār sevi un pievārēt sevi, un es nemaz nevaru iedomāties kādu rakstnieku, kuru reiz nebūtu pārvaldījis un nolēmējis svešs autentiskums. Savas varmācīgās apspiestības pazemojumā, ja viņš jūt, ka viņam nav nekā sava, ka nav pats, ja nezina, kas ir pats, sāk mosties viņa apslēptie spēki. Viņa persona artikulējas, tā rodas no pretošanās, it visur, kur viņš atbrīvojas, ir bijis kaut kas tāds, kas viņu atbrīvojis.

Taču, jo bagātāka pasaule bija tam, kas viņu turēja pakļautībā, jo bagātīgākai jātop paša pasaulei, kas no tās atsvabinās. Tātad visnotaļ labi — vēlēties sev spēcīgu paraugu. Labi ļauties šādam paraugam, kamēr tikai slepus, sava veida verdziskā tumsībā, nododas domām par paša patību, no kuras tiešām kaunas, jo tā vēl nav redzama.

Kļūmi ir tie paraugi, kas iesniedzas šajā tumsībā un laupa elpu pat šajā pēdējā, trūcīgajā pagrīdē. Taču bīstami ir arī pavisam cita veida paraugi, kas piekopj kukuļošanu un ļoti ātri kļūst derīgi sīkumos, kas iegalvo, ka tevījau ir kaut kas savs, jo tu klanies un pazemojies to priekšā. Beigu beigās tu dzīvo kā labi dresēts zvērs no viņu žēlastības un priecājies par gardumiem no to rokām.

Jo neviens, kas sāk, nevar zināt, ko atradīs sevī. Kā lai viņš to nojauš, ja rodamais vēl nepastāv. Ar aizlienētiem darbarīkiem viņš ietiecas augsnē, bet arī tā ir aizlienēta un sveša, proti, cita augsne. Pirmo reizi pēkšņi ieraugot kaut ko tādu, ko nepazīst, kas viņam nācis no nezkurienes, viņš pārbīstas un sagrīļojas, jo tas ir viņš pats.

Tas var būt kas niecīgs — zemesrieksts, sakne, neliels akmentiņš, indīgs kodiens, jauna smarža, neizskaidrojama skaņa vai arī drūma, dziļa ādere. Ja viņam ir drosme un piemīt spēja apdomāties, savākties pēc pirmās šausminošās sagrīļošanās, iepazīt un nosaukt to, sākas viņa īstenā, paša dzīve.

Konfucijs savas "Sarunas"

Konfūcija antipātija pret daiļrunību: no svara ir tikai izmeklēti vārdi. Viņš bīstas, ka viegla un gluda izmantošana tos var vājināt. Vilcināšanās, pārdomas, laiks pirms vārda — tas ir viss, taču svarīgs ir arī laiks pēc tā. Atsevišķo jautājumu un atbilžu ritmā ir kaut kas tāds, kas palielina to vērtību. Viņš neieredz sofistu stedzīgo vārdu, dedzīgo vārdapmaiņas spēli. Runa ir nevis par ātras atbildes radīto belzienu, bet gan par atbildību meklējoša vārda lēnu iegremdēsanos.

Viņam tīk pieturēties pie kaut kā pastāvoša un skaidrot to. Konfūcija garākās runas nav saglabājušās, tās šķistu pretdabiskas.

Konfūcija skolnieki, pretstatā viņam, valdošajiem kļuva vajadzīgi ne tik daudz savu zināšanu, cik daiļrunības dēļ. Starp viņiem ir tādi, kuri izvirzās ar runām, taču tie nav skolnieki, kas tuvi viņa sirdij.

Ļoti iespaido tas, ka Konfūcijam nav nekādu panākumu, jo īpaši tajā laikā, kad viņš ceļo no pilsētas uz pilsētu. Diez vai viņu varētu uztvert nopietni, ja viņš patiešām kaut kur būtu kļuvis par ministru un palicis tāds. No varas, kāda tā patiešām ir, viņš atsakās, viņu interesē tikai varas iespējas. Tā viņam ir nevis pašmērķis, bet gan uzdevums, atbildība par kopumu. Tādējādi viņš kļūst par nē-teikšanas meistaru un prot saglabāt sevi pašu. Taču viņš nav askēts, viņš piedalās visos šīs dzīves aspektos un nekad no tās neizvairās. Vienīgi periodos, kad sēro par mirušajiem, viņš atzīst kaut ko tādu kā askēze, tā kalpo tam, lai mirušo piemiņu uzglabātu dzīvu.

Viņa laime, kas nekad nebeidzas, ir mācīšanās. Viņa interese par senatni vienmēr saistās ar cilvēcisko un kalpo dzīves sakārtošanai. Tieksme pēc kārtības viņā ir ļoti tālejoša. Galu galā tās rituālā iedaba kļūst par organisku viņa sastāvdaļu. "Uz pinuma, kas bija novietots nepareizi, viņš nesēdās." Viņam ir oža uz intervāliem, un viņš piešķir tiem jēgu.

Konfucijs nevienam cilvēkam neļauj būt par darba rīku. Ar to ir saistīta viņa antipātija pret specializāciju, ļoti svarīga iezīme, svarīga, jo tā figurē arī mūsdienu Ķīnā. Svarīgi ir nevis tas, ka tu vari veikt to vai ko citu, bet gan tas, kajebkurā atsevišķā varēšanā tu esi cilvēks.

Taču ļoti liels uzsvars tiek likts arī uz to, lai cilvēks nerīkotos pēc aprēķina; un tas, ja aplūko kārtīgi, arī nozīmē to, ka cilvēku nedrīkst izmantot kā darba rīku. Lai ko arī domātu par šā uzskata sabiedrisko izcelsmi, kas sevī ietver komerciālās darbības nonievāšanu, — faktam, ka tas skaidri izteikts un, pateicoties Konfūcija "Sarunu" izpētei, kļuvis ja arī ne izšķirošs, tad tomēr pietiekami iedarbīgs, ir ārkārtīgi liela nozīme, lai saprastu to, ko var nosaukt par Ķīnas kultūras mantojumu kopumā.

Ideāls cilvēks ir tas, kas nerīkojas pēc aprēķina.

Konfucijs ir pacietīgs savos pūliņos, lai liktu ieklausīties tiem, kam ir vara, lai liktu ieklausīties valdošajiem. Nevar teikt, ka viņš tiem glaimo, ja viņš atzīst to autoritāti, tad tikai tāpēc, ka daudz no viņiem prasa šīs autoritātes izmantošanā.

Par varas iedabu, par to, kas vara ir savā iekšējā būtībā, viņš vispār nesniedz nekādas ziņas. Šīs ziņas sniedz viņa vēlākie ienaidnieki — legisti. Ļoti zīmīgi, ka visi domātāji cilvēces vēsturē, kas kaut ko saprot no faktiskās varas, apstiprināto. Domātāji, kas ir pret varu, ļoti maz ir ietiekušies varas būtībā. Viņu riebums pret to ir tik liels, ka nevēlas ar to nodarboties, viņi bīstas notraipīties ar to, viņu nostājā ir kaut kas reliģisks.

Zinātni par varu ir izstrādājuši vienīgi tie domātāji, kas piekrīt tai un apmierinās ar padomdevēja lomu. Kā to iegūt un labāk saglabāt? Kam pievērst uzmanību, lai to saglabātu? Kādas šaubas jāatmet, lai netraucētu tās īstenošanu?

Visinteresantākais no šiem varas pazinējiem, kas to apjēdza pozitīvi, ir Hans Feidzi (viņš dzīvoja 250 gadus pēc Konfūcija). Viņa pētījums ir nepieciešams tieši pārliecinātam varas pretiniekam.

Konfūcija "Sarunas" ir senākais cilvēka pilnīgais garīgais portrets. Šo darbu uztver kā mūsdienīgu grāmatu; svarīgs ir ne tikai tas, kas tajā ir, bet arī tas, kā trūkst.

Tas, ko mēs šajā grāmatā iepazīstam, ir ļoti pilnīgs cilvēks, taču viņš nav kaut kāds cilvēks. Tas ir cilvēks, kas ir norūpējies par savu priekšzīmīgumu un ar to vēlas ietekmēt citus. Ikvienai atsevišķai iezīmei, un to šeit atzīmēts ļoti daudz, ir savajēga. Neraugoties uz haotisko izklāstu, kas nav veidots pēc kaut kāda saskatāma principa, kopumā parādās būtne, kas rīkojas ticami, domājoša, elpojoša, runājoša, apklustoša būtne, kas pirmām kārtām ir paraugs.

īpaši skaidri Konfucijs ļauj iepazīt to, kā veidojas un iedibinās paraugs. Šajā ziņā pirmām kārtām nepieciešams, lai pašu cilvēku pārņem paraugs, pie kura turasjebkuros apstākļos, par kuru nešaubās, no kura nekad neatsakās, ko grib sasniegt, nedrīkst atzīt, ka tas sasniegts. Jo sasniegtais paraugs zaudē savu spēku. Viņš baro vienīgi to, kas tajā raugās no zināmas distances. Mēģinājumu pārvarēt šo distanci, mēģinājumu, tā teikt, pilnīgi pietuvoties paraugam nepieciešams aizvien no jauna atjaunot, taču tas nekad nedrīkst izdoties. Kamēr tas neizdodas, kamēr tiek uzturēta distance, tikmēr aizvien no jauna var veikt lēcienu tā virzienā. Visa būtība ir šajos šķietami veltīgajos mēģinājumos, šķietami veltīgajos, jo tajos citu pēc cita gūst pieredzi, spēju, īpašību.

Savu paraugu Konfucijs novieto tālu, starp viņiem ir ļoti liela distance, tas ir Džou valdnieks, kas dzīvojis 500 gadus pirms viņa un kuram tiek piedēvēta liela daļa no toreiz jaunās dinastijas institūciju ierīkošanas. Lai saprastu viņu, Konfucijs nodarbojas ar visu to, kas tolaik un kopš tā laika noticis, ar vēsturiskiem dokumentiem, dziesmām, ritiem. Viņš pārbauda šos nostāstus, izskata un sakārto; vēlāk sāk uzskatīt, ka viss, ko par to zināja, ir viņa iedibināts. Paraugs viņam parādās sapnī, vēlākajos gados viņš kļūst nemierīgs, ja tas kādu laika strēķīti neparādās. To, ka paraugs neparādās, Konfucijs uztver kā nopēluma zīmi, pārāk daudz no tā, kas izdevies valdniekam, viņam nav izdevies.

Taču tas nav viņa vienīgais paraugs. Var teikt, ka visu Ķīnas vēsturi, ciktāl viņš domā to zinām, Konfucijs grupē ap paraugiem; visu trīs zināmo dinastiju sākumā, un ar\ pirms pirmās dinastijas, viņš novieto vienu vai divas figūras, kas sava priekšzīmīguma dēļ noteikušas ilgu laiku pēc sevis. Viņš apzinās ne tikai paraugu milzīgo nozīmi, viņš zina arī to, ka paraugi nodeldējas, un rūpējas par to atjaunošanu. Zināšanas par to iedarbību viņš gūst pats no sevis un saviem skolniekiem. No valdniekiem, kuriem mēģina dot padomus un kas negrib klausīties, viņš gūst zināšanas pār antiparaugiem. Lai cik tie viņam būtu nepatīkami, viņš tos nenoklusē. Viņš ievieš tos vēsturē, dodot priekšroku dinastiju beigām. Taču viņš nemitīgi rūpējas arī par to, lai vēsturē tos uzvarētu un atceltu paraugi.

Šādi nodarbodamies ar saviem paraugiem, viņš pats ir kļuvis par paraugu, un zīmīgi — kļuvis daudz lielākā mērā par paraugu un daudz lielākā laika distancē, nekā tie.

"Pretjaunu cilvēku," saka Konfucijs, "jāizturas ļoti uzmanīgi. Kā tu zini, vai kādu dienu viņš nekļūst tikpat vērtīgs, kā tu pašlaik. Tas, kurš nodzīvojis 40 vai 50 gadus, ne ar ko neizceļoties, nav uzmanības vērts."

Šo izteikumu Konfucijs īstenoja ilgajā saskarsmē ar saviem skolniekiem. Kā viņš tos vēro! Cik uzmanīgi vērtē! Viņš piesargās, lai neieskādētu viņiem ar pāragru slavinājumu. Viņš tos liek mierā un ir laimīgs, ja tie gūst milzīgus slavinājumus. Viņš nepeļ, iepriekš neatņemot nopēlumam tā kaitējošo dzeloni. Viņš ļauj skolniekiem sevi kritizēt un atbild tiem. No visiem principiem, pēc kuriem viņš vadās, — rakstura vērtēšanas princips ir empīrisks. Ja kopā ir divi skolnieki, viņš jautā pēc to iekšējām vēlmēm un tad pauž savējo. Turklāt nopēlums gandrīz nemaz nav jūtams, drīzāk jau dažādu natūru konfrontācija.

Tomēr viņš neslēpj arī savu dziļo mīlestību pret Janu Hui, tīro un pasaulē neko nesasniegušo Hui; kad 32 gadu vecumā mirst šis viņa mīļākais skolnieks, Konfucijs neslēpj savu izmisumu.

Es nezinu nevienu gudro, kas nāvi uztver tik nopietni kā Konfucijs. Uz jautājumiem par nāvi viņš atsakās atbildēt. "Ja vēl nezini dzīvi, kā lai zina nāvi?" Teikumu, kas šajā sakarībā būtu vēl piemērotāks, neviens nekad nav pateicis. Viņš lieliski zina, ka šāda veida jautājumi der laikam pēc nāves. Jebkura atbilde pārlec nāvei pāri, un tādējādi tā, tāpat kā tās neaptveramība, pagaist. Ja kaut kas ir pēc tam, tāpat kā kaut kas bijis pirms tam, nāve zaudē savu svaru. Konfucijs neiesaistās šajā stiķī, kas ir visnecienīgākais no visiem trikiem. Viņš nesaka, ka pēc tam nekā nav, viņš nevar to zināt. Tomēr rodas iespaids, ka viņam nepavisam nav svarīgi to noskaidrot, pat ja tas būtu iespējams. Tādējādi visa vērtība tiek piešķirta pašai dzīvei, tai atdod nopietnību un spožumu, ko atņēma, pārvietojot dzīves spēka labāko, bet varbūt — vislabāko daļu aiz, nāves. Tādējādi dzīve paliek tā, kas tā ir, un arī nāve paliek neskarta, tās nav savstarpēji aizstājamas, salīdzināmas, tās nesajaucas, tās paliek dažādas.

Šā uzskata tīrība un cilvēciskais lepnums visnotaļ sabalsojas ar to emfātiski kāpināto mirušo godināšanu, kas rodama Ķīnas rituālu grāmatā "Lidzi". Šajā grāmatā par rituāliem rodams visticamākais no tā, ko jelkad esmu lasījis par tuvošanos mirušajiem, par viņu klātbūtnes izjūtu tajās dienās, kas veltītas to piemiņai. Tas ir pilnīgi Konfūcija garā, un, kaut gan šādā formā tas pierakstīts tikai vēlāk, tas ir tieši tas, ko vienmēr izjūt, lasot viņa "Sarunas". Izmantojot maiguma un sīkstuma saistību, kādu grūti rast kur citur, viņš cenšas pastiprināt godbijības izjūtu pret dažiem mirušajiem. Pārāk maz uzmanības ir vērsts uz to, ka šādi viņš mēģina mazināt dzīves alkas, — tas ir viens no visāķīgākajiem jautājumiem, kas nekādā ziņā nav atrisināts līdz pat mūsu dienām.

Tas, kurš trīs gadus sēro par savu tēvu, tik ilgi un pilnīgi pārtrauc savu ierasto darbību, nejūt nekādu prieku par to, ka izdzīvojis, nejūt nekādu apmierinājumu, pat ja tas vēl būtu iespējams, sēru pienākumu izpilde to galīgi izskaustu. Jo šajā laikā viņam arījāparāda, ka ir tēva cienīgs. Tēva dzīve tiek pārņemta visos sīkumos, dēls kļūst par viņu, pateicoties nemitīgai godināšanai. Tēvu ne tikai neizstumj no atmiņas, ilgojas pēc viņa atgriešanās un noteiktos rituālos arī sasniedz šo izjūtu. Viņš turpina pastāvēt kā figūra un paraugs. Izsargājas nodarīt viņam ko netaisnu, viņš ir jāattaisno.

"Pēc trim dienām atkal sāk ēst, pēc trim mēnešiem atkal sāk mazgāties, pēc gada zem sēru drēbēm atkal sāk valkāt jēlzīdu. Sevis mocīšana nedrīkst kļūt par būtnes iznīcināšanu, lai tādējādi nāve nekaitētu dzīvei. Sēras nepārsniedz trīs gadus."

"Upuri nedrīkst būt pārāk bieži, citādi tie kļūs apgrūtinoši un zaudēs savu svinīgumu. Taču tie nedrīkst būt arī pārāk reti, citādi kļūs kūtri un aizmirsīs mirušos."

"Upurēšanas dienā dēls domāja par saviem vecākiem, viņš atsauca atmiņā viņu mitekli, smieklus, balss skanējumu, uzskatus; viņš domāja par to, par ko viņi priecājās, ko labprāt ēda. Kad viņš trīs dienas bija šādi gavējis un meditējis, viņš ieraudzīja tos, kuru dēļ gavēja."

"Upurēšanas dienā, ieejot senču telpā, viņš saspringti gaidīja, ka atkal ieraudzīs tos goda vietā; pastaigājoties pa istabu, ieejot un izejot no tās, viņš bija nopietns, it kā patiešām cerētu izdzirdēt, ka tie kustas vai runā; iziedams pa durvīm, aizturējis elpu, viņš saausījās, it kā dzirdētu viņus nopūšamies."

Cik zinu, tas ir vienīgais nopietnais mēģinājums, ko veikusi kāda civilizācija, lai mazinātu izdzīvošanas alkaino kāri. Šāds, bez aizspriedumiem, konfūcisms arī jāatzīst savā sākotnē, neraugoties — vismaz šajā ziņā — uz visām turpmākajām deformācijām.

Neskatoties uz visu cieņu, ko izrādām Konfūcijam, nevar noliegt, ka viņam svarīgāks bija cits mērķis. Viņš rūpējās par to, lai piemiņu par mirušajiem pārvērstu par tradīcijas pamatu. Šo līdzekli viņš vērtēja augstāk par sankcijām, likumiem un sodiem. Pārmantojamība no tēva uz dēlu viņam šķita iedarbīgāka, bet tikai tādā ziņā, ka tēvs dēla acu priekšā bija kā pilnīga persona, nekad nedrūpošs paraugs. Trīs sēru gadi viņam šķita nepieciešami, lai dēls pilnīgi kļūtu par to, kas bijis tēvs.

Viņš ļoti uzticas tam, kas bija tēvs. Viņš vēlējās novērst pasliktināšanos, kas vērojama pārejā no tēva uz dēlu. Un tomēr vienmēr nepieciešams padomāt, vai šādi netiek apgrūtināta arī uzlabošanās.

Vardu paroksismi

Uzruna Bavārijas daiļo mākslu akadēmijā

Stāstīt jums, par ko esmu pateicīgs valodai, — no manas puses tas būtu iedomīgi un zināmā mērā ari lieki. Vācu valodā es esmu tikai viesis, es to iemācījos tikai astoņu gadu vecumā, un, ja šodien mani apsveicat, man tas nozīmē vairāk, nekā, ja būtu tajā piedzimis. Es pat nevaru uzskatīt par savu nopelnu to, ka esmu pie tās turējies, pirms trīsdesmit gadiem pārceļoties uz Angliju un nolemjot tur palikt. Jo tas, ka Anglijā turpināju rakstīt vāciski, man bija tikpat pašsaprotami kā elpošana un iešana. Es nevarēju citādāk, cita iespēja nekad ari netika apsvērta. Starp citu, es biju labprātīgs ieslodzītais starp dažiem tūkstošiem grāmatu, kuras man bija tā laime atvest sev līdzi, un es ne brīdi nešaubījos, ka tās mani padzītu no savas vides kā atkritēju, ja kaut nedaudz izmainītu pret tām savu attieksmi.

Taču varbūt es varu jums nedaudz pastāstīt par to, kas šādos apstākļos notiek ar valodu. Kā tā aizstāvas pret jaunās apkārtnes neatlaidīgo spiedienu? Vai kaut kas mazinās tās agregātstāvoklī, tās specifiskajā svarā? Tā kļūst varaskārāka, agresīvāka? Vai ieraujas sevī un slēpjas? Tā kļūst intīmāka? Varēja taču notikt tā, ka tā kļūst par slepeno valodu, ko izmanto vienīgi paša vajadzībām.

Pirmais, kas notika, bija tas, ka valodu sāka uztvert ar cita veida ziņkāri. To vairāk salīdzināja, it īpaši visikdienišķākajos izteicienos, kur atšķirība bija uzkrītoša un tverama. No literārām konfrontācijām radās pavisam konkrētas ikdienas konfrontācijas. Iepriekšējā valoda, jeb galvenā valoda kļuva aizvien dīvaināka, it īpaši sīkumos. Viss tajā kļuva uzkrītošs, bet iepriekš — tikai šis tas.

Vienlaikus bijajūtama pašapmierinātības mazināšanās. Jo acu priekšā bija gadījumi, kad rakstošie cilvēki tika sakauti un praktisku iemeslu dēļ pārgāja uz jaunās zemes valodu. Viņi tagad dzīvoja, tā teikt, vienīgi savu jauno centienu iedomībā, bet tiem bija jēga vienīgi tad, ja tie piepildījās. Cik bieži man nācās dzirdēt, ka apdāvināti un neapdāvināti ļaudis gandrīz vai muļķīgā lepnumā saka: "Tagad es rakstu angliski!" Bet tam, kurš bez jebkādām cerībām sasniegt ārēju mērķi palika pie iepriekšējās rakstu valodas, bijajāšķiet, ka viņš sarāvis attiecības ar ārējo pasauli. Viņš atradās grūtā stāvoklī, tas šķita bezcerīgs, starp saviem liktensbiedriem viņš tika uzskatīts par neprāti, bet vieszemes cilvēki, starp kuriem nu viņam bija jādzīvo, ilgu laiku viņu uzskatīja par Nevienu.

Šādos apstākļos sagaidāms, ka daudz kas kļūst privātāks un intīmāks. Kaut ko saka tikai pašam sev, bet iepriekš neko tādu neatļautos. Pārliecība, ka ar to nekas nenotiks, ka tam jāpaliek kaut kam privātam — lasītājs taču nav iedomājams —, rada īpatnēju brīvības izjūtu. Starp visiem šiem cilvēkiem, kas par savām ikdienas lietām runā angliski, tev ir slepena valoda, kas vairs nekalpo nekādiem ārējiem mērķiem, tu izmanto to gandrīz tikai viens pats, tu turies pie tās ar pieaugošu neatlaidību, gluži kā cilvēks, kas grib turēties pie ticības, kas plašākā apkārtnē tiek nopelta.

Taču tas ir virspusējs aspekts, pastāv vēl arī cits aspekts, kas tikai pakāpeniski kļūst skaidrāks. Kā cilvēks ar literārām interesēm tu sliecies domāt, ka valodu priekšstata rakstnieku darbi. Tā, protams, arī ir, un galu galā no tiem tu arī pārtiec, taču viens no atklājumiem, ko izdari, dzīvojot citas valodas telpā, ir pavisam īpašs, proti, paši vārdi ir tie, kas tevi nelaiž vaļā, atsevišķi vārdi paši par sevi, viņpus jebkādām lielākām garīgām sakarībām. Visspēcīgāk vārdu savpato spēku un enerģiju jūt tad, ja to vietā bieži esi spiests likt citus vārdus. Centīgā skolnieka vārdnīca, kurš grib ielauzīties citā valodā, pēkšņi apvēršas: viss atkal grib saukties, kā tas saucās iepriekš, otrā valoda, kas jau tā vienmēr dzirdama, kļūst par kaut ko pašsaprotamu un banālu, bet pirmā, kura aizstāvas, parādās īpašā gaismā.

Atceros, ka kara laikā Anglijā pierakstīju lapu pēc lapas ar vācu vārdiem. Tiem nebija nekāda sakara ar to, pie kā es strādāju. Tie nekādā ziņā arī nesavērpās teikumos, tie, protams, nefigurē arī to gadu pierakstos. Tie bija izolēti vārdi, tie neveidoja neko jēgsaturīgu. Mani pēkšņi pārņēma šausmas, un es zibenīgi noklāju dažas lapas ar vārdiem. Ļoti bieži tie bija lietvārdi, taču bija arī darbības vārdi un īpašības vārdi. Es kaunējos par šīm lēkmēm un slēpu lapas no sievas. Ar viņu es runāju vāciski, mēs bijām ieradušies no Vīnes. Citādi man no viņas maz kas bija slēpjams.

Šos vārdu paroksismus es uzskatīju par kaut ko patoloģisku un nevēlējos viņu satraukt, līdzīgi citiem cilvēkiem šajos gados, mums bija pietiekami daudz par ko uztraukties un ko nevarēja noslēpt. Varbūt jāpiemin arī tas, ka man ļoti nepatīk lauzt vārdus vai kā citādi tos deformēt, man to veidols ir neaizskarams, es atstāju tos neskartus. Tāpēc grūti iedomāties seklāku nodarbošanos par šo neskarto vārdu virknēšanu. Jajutu, ka tuvojas šāda vārdu lēkme, ieslēdzos istabā it kā darbam. Lūdzu, piedodiet, ka pieminu šādas privātas aušības, tomēr jāpiebilst, ka šādas nodarbošanās laikā jutos īpaši laimīgs. No tā laika man nav nekādu šaubu par to, ka vārdi ir uzlādēti ar īpaša veida kaisli. Tie ir kā cilvēki, tie neļauj sevi atstāt novārtā vai aizmirst. Lai kā tie tiktu uzglabāti, vārdi saglabā dzīvību, pēkšņi izlec priekšā un izspiež savas tiesības.

Šāda veida paroksismi, protams, ir zīme, ka spiediens uz valodu ir kļuvis ļoti liels, ka — šajā gadījumā — angļu valodu ne tikai labi zina, bet tā arī aizvien vairāk tiek uzspiesta. Vārdu dinamikā ir norisinājusies pārgrupēšanās. Dzirdētā biežums izraisa ne tikai to, ka to pamana, bet arījaunus iemeslus, impulsus, kustības un pretkustības. Kāds vecs, ierasts vārds, cīkstoties ar savu pretspēlētāju, sastingst. Citi paceļas pāri jebkādām sakarībām un zaigo savā nepārtulkojamībā.

Runa — tas jāuzsver — nav par svešas valodas apguvi savās mājās, istabā, ar skolotāju, kad aizmuguri sedz tie, kas tavā pašā pilsētā visu laiku runā tā, kā tas izsenis pierasts; runa ir par to, ka esi izdots svešai valodai tās iecirknī, kur visi ir tās pusē un, šķietami ar visām tiesībām, visi kopā bezrūpīgi, nešaubīgi un nemitīgi sit tevi ar saviem vārdiem. Runa ir arī par to, ka zini — tu paliksi šeit, vairs nedosies atpakaļ, ne pēc dažām nedēļām, ne mēnešiem, ne arī gadiem. Tāpēc viss, kas dzirdams, ir jāsaprot, bet tas, kā ikviens zina, iesākumā ir pats grūtākais. Tad atdarina tik ilgi, līdz beidzot ir saprotams. Tomēr notiek arī kaut kas tāds, kas saistās ar iepriekšējo valodu: jārūpējas, lai tā nepaspruktu nelaikā.. Tādējādi tā pakāpeniski tiek atstumta; to iežogo, apklusina, tur pavadā, un, lai arī to slepus noglāsta un apmīļo, atklātībā tājūtas atstāta novārtā un noliegta. Nav brīnums, ka reizēm tā atriebjas un uzlaiž tādu vārdu gūzmu, kas paliek izolēti, nav sajūdzami nekādājēgā un kuru uzbrukums citiem šķistu tik smieklīgs, ka tas liek būt vēl slēpnīgākam.

Var likties pavisam nepiemēroti, ka par šādām valodiskām privātsituācijām tiek sacelta tāda brēka. Laikā, kad viss kļūst aizvien noslēpumaināks, kad uz spēles ir likta ne tikai atsevišķu grupu, bet tiešām visas cilvēces eksistence, kad neviens lēmums nav atrisinājums, jo pastāv pārāk daudz pretrunīgu iespēju, un neviens tās lielākoties nespēj pat nojaust, notiek pārāk daudz kas, — to piedzīvo, bet, pirms tiek saprasts, nāk jauns piedzīvojums —, laikā, kas ir ātrs, draudīgs un piesātināts un šā draudīguma dēļ kļūst vēl piesātinātāks, šajā laikā no cilvēka, kas aizvien vēl uzdrošinās domāt, gaida ko citu, nevis stāstu par vārdu agonu, kas norisinās neatkarīgi no to jēgas.

Ja tomēr kaut ko esmu par to teicis, man tas jāpaskaidro. Man šķiet, ka patlaban cilvēks, vispārējā fascinēts, aizvien vairāk uzdod, meklē privātu sfēru, kas nebūtu viņa necienīga, skaidri atšķirtos no vispārējā, bet kurā tas pilnīgi un precīzi atspoguļotos. Runa ir par sava veida tulkojumu no viena otrā, ne tulkojums, ko izmeklē kā gara brīvu spēli, bet tulkojums, kas ir vienlīdz nebeidzams un nepieciešams, to uzspiež ārējās dzīves konstelācijas, un tomēr tas ir kas vairāk par spaidu. Jau daudzus gadus esmu iegrimis šajā tulkošanā, privātā sfēra, kurā nekādā ziņā neesmu iekārtojies ērti, kurai jātuvojas apzinīgi un atbildīgi, ir vācu valoda. Nevaru pateikt, vai šādi to izdodas apmierināt. Bet godināšanu, ko šodien man izrādāt un par kuru pateicos, es uztveru kā labu zīmi, ka tas varētu arī izdoties.

Dzejnieka aicinajums

1976. gada janvāra Minhenes runa

Pie vārdiem, kas zināmu laiku degradēti atradās bezpalīdzīgā pagurumā, no kuriem izvairījās un kurus slēpa, kuru izmantošanu pārvērta izsmieklā, kurus plicināja tik ilgi, līdz sarukuši un nejauki tie kļuva par brīdinājumu, pie šiem vārdiem pieder arī vārds "dzejnieks". Bet tas, kurš tomēr joprojām vēl ielaidās uz šo darbību, par sevi teica tā: "Kāds, kurš raksta."

Varētu domāt, ka runa ir par mēģinājumu atteikties no nepatiesajām pretenzijām, gūtjaunus mērogus, kļūt stingrākam, pret sevi, bet it īpaši — izvairīties no visa tā, kas rada necienīgus panākumus. īstenībā notika kaut kas pretējs, tieši tie, kas nežēlīgi pātagoja vārdu "dzejnieks", apzināti attīstīja un vairoja metodes, ar kurām varētu radīt sensāciju. Maziskais viedoklis, ka visa literatūra esot mirusi, tika proklamēts poētiskos vārdos, iespiests uz dārga papīra un diskutēts tik nopietni un svinīgi, it kā runa būtu par kompleksu, grūtu domas veidojumu. Šis īpašais piegājiens, protams, noslīka pats savā smieklīgumā. Citi, kas nebija tik sterili, lai sevi izsmeltu vienā proklamācijā, kas rakstīja rūgtas un ļoti talantīgas grāmatas, drīz vien kļuva ievērojami kā tie, "kas tikai raksta", un nu darīja to, ko iepriekš darīja dzejnieki: tā vietā, lai apklustu, aizvien no jauna rakstīja vienu un to pašu grāmatu. Lai kā arī viņiem likās, ka cilvēce nespēj laboties un ir tikai nāves cienīga, viena funkcija tai tika atstāta: applaudēt viņiem. Tas, kurš par to neizjūta nekādu prieku, kuram šādi vārdu birumi bija līdz kaklam apnikuši, bija divkārt nolādēts: pirmkārt, kā cilvēks, kas gan bija visai ierasti, otrkārt, kā tāds, kas vairījās atzīt rakstošā bezgalīgo nāves kāri kā vienīgo, kam vispār vēl ir kaut kāda vērtība.

Šķiet, saprotams, ka, pastāvot šādam fenomenam, pret tiem, kas tikai raksta, es izjūtu tādu pašu neuzticību kā pret tiem, kas joprojām sevi pašapmierināti dēvē par dzejniekiem. Es nesaskatu viņos nekādu atšķirību, viņi līdzinās viens otram kā divas ūdens lāses, reiz sasniegta nozīmība viņiem šķiet dokumentāli apstiprinātas tiesības.

īstenībā gan ir tā, ka patlaban neviens nav dzejnieks, kas nopietni nešaubās par savām tiesībām būt dzejniekam. Ja neredz pasaules stāvokli, kurā mēs dzīvojam, tad grūti par to arī kaut ko pateikt. Tās apdraudētība, kas iepriekš galvenokārt bija reliģijas pārziņā, no viņpasaules pārvietojusies šaisaulē. Tie, kas nav dzejnieki, vēsi patur prātā pasaules bojāeju, kas reiz jau izmēģināta, pastāv arī tādi, kas no tā visa izrēķina savas izredzes, izveido no tā sev profesiju un kļūst aizvien taukāki un taukāki. Kopš paredzēšanu esam uzticējuši mašīnām, pravietojumi zaudējuši jebkādu vērtību. Jo vairāk no sevis atšķeļam, jo vairāk uzticamies nedzīvām instancēm, jo mazāk noteicam notiekošo. No mūsu pieaugošās varas pār visu to, kas ir dzīvs un nedzīvs, bet it īpaši pār sev līdzīgiem, ir izveidojusies pretvara, kuru tikai šķietami kontrolējam. Par to varētu runāt un runāt, taču tas viss ir zināms, tas ir visdīvainākais, tas viss detalizēti tiek minēts avīžrakstos un kļuvis par neģēlīgu banalitāti. Nedomāju, ka gaidāt, lai es to visu atkārtoju, man šodien ir citi, daudz pieticīgāki nodomi.

Varbūt vērts pārdomāt, vai šajā pasaules stāvoklī nav kaut kas tāds, kur dzejnieks vai tas, kas līdz šim par tādu uzskatīts, varētu būt noderīgs. Un tomēr, neraugoties uz visiem liktens triecieniem, ko vārdam nācies paciest, no tā pretenzijām kaut kas ir saglabājies. Lai kāda arī būtu literatūra, tā nav mirusi, gluži kā cilvēce, kas pie tās turas. Kādai gan jābūt to dzīvei, kas patlaban pārstāv literatūru, kas viņiem būtu jāpiedāvā?

Nesen es nejauši uzdūros kāda anonīma autora pierakstam, viņa vārdu nevaru minēt jau tāpēc vien, ka tas nevienam nav zināms. Pieraksts ir datēts — 1939. gada 23. augusts, tas bija nedēļu pirms otrā pasaules kara sākšanās. Un pieraksts skan šādi:

"Bet viss ir beidzies. Ja es tiešām būtu dzejnieks, man būtu jāspēj novērst karu."

Kāda nejēdzība, tagad teiktu, jo zināms, kas pa šo laiku noticis, kāda pašpārliecinātība! Ko gan viens cilvēks varētu novērst, un kāpēc tieši dzejnieks? Kas atšķir šo frāzi no to pārspīlētā patosa, kas ar savām frāzēm apzināti izraisījuši karu?

Satraukts es to lasīju un pieaugošā satraukumā izrakstīju. Šeit, es domāju, beidzot esmu atradis to, kas man šķiet vispretīgākais šajā vārdā "dzejnieks", pretenzijas, kas ir viskrasākajā pretrunā ar to, ko dzejnieks vispār iespēj vislabākajā gadījumā, balamutības piemērs, kas šo vārdu ir diskreditējis un izraisa neuzticību, tiklīdz kāds no dzejojošo ģildes sāk sist sev pa krūtīm un klāstīt savus kolosālos nodomus.

Taču nākamajās dienās, sev par izbrīnu, jutu, ka šī frāze mani neatstāj, ka tā aizvien no jauna uzpeld atmiņā, kad no jauna ķēros tai klāt, sadalu, atmetu un vēlreiz pieķēros, it kā vienīgi manā ziņā būtu atrast tās jēgu. Dīvains jau bija tās sākums — "Bet viss ir beidzies" —, pilnīgas un bezcerīgas sakāves atziņa tajā laikā, kad bijajāsākas uzvarām. Visi nododas uzvarām, bet viņš jau pauž beigu izmisumu, turklāt tā, it kā beigas būtu nenovēršamas. Bet atziņa — "Ja es tiešām būtu dzejnieks, man būtu jāspēj novērst karu" —, ielūkojoties vērīgāk, ir balamutības pretmets, proti, pilnīgas nespējas atzīšana. Taču vēl vairāk šī atzīšanās pauž atbildību, turklāt tur — un tas ir pats dīvainākais —, kur vārda ierastajā nozīmē par atbildību varētu runāt vismazāk.

Te kāds, kas skaidri un gaiši domā to, ko saka, jo saka to klusībā, vēršas pats pret sevi. Viņš nepamato savas pretenzijas, viņš atsakās. Savā izmisumā par to, kam jānāk, viņš apsūdz sevi, nevis tos vaininiekus, kurus itin labi zina, jo, ja nezinātu, viņš domātu citādāk par nākamību. Tātad sākumā izjustā satraukuma avots var būt tikai tas, ka priekšstats, kas viņam bija par to, kādam jābūt dzejniekam, un par kādu uzskatīja arī sevi, mirklī, kad sākās karš, sabruka.

Tieši šīs iracionālās pretenzijas uz atbildību mani dara domīgu un valdzina. Būtu jāpiebilst, ka ar vārdiem, apzinātiem un nemitīgi ļaunprātīgi izmantotiem vārdiem arī nokļuva tajā situācijā, kad karš kļuva nenovēršams. Jajau ar vārdiem var panākt tik daudz, kāpēc tad ar tiem arī nevarētu ko novērst? Nav ko brīnīties, ja kāds, kuram vairāk par citiem ir darīšana ar vārdiem, arī gaida no to iedarbības kaut ko vairāk par citiem.

Tātad dzejnieks, varbūt esam to pārāk ātri atklājuši, būtu tas, kas vārdiem piešķir īpaši lielu nozīmi, kas labprāt uzturas starp tiem, varbūt vēl labprātāk nekā starp cilvēkiem, atdodas abiem, tomēr vairāk uzticas vārdiem, izrauj tos no iesēdētajām vietām, lai ar vēl lielāku aplombu novietotu atpakaļ, iztaujā tos un aptausta, glāsta, skrāpē, ēvelē, iekrāso un pēc visām šīm intīmajām vaļībām vēl spēj to priekšā godbijībā atkāpties. Pat ja viņš, kā visai bieži notiek, šķiet pāridarītājs, viņš dara pāri vārdiem aiz mīlestības.

Aiz visām šīm nodarbēm slēpjas kaut kas tāds, ko viņš pats ne vienmēr apzinās, lielākoties tas ir kaut kas visai vājš, tomēr reizēm kaut kas tik varens, ka viņu saplosa, proti, griba iestāties par visu, kas tverams vārdos, un atbildēt, ja tie ko atsaka.

Kāda gan citiem jēga no šīs fiktīvās atbildības uzņemšanās? Vai nereālā rakstura dēļ tai nav liegta jebkura ietekme? Es domāju, ka to, ko cilvēks uzliek sev pats, visi, arī aprobežotākie, uztver nopietnāk nekā to, kas tam uzspiests. Nav jau nekā tuvāka notikumiem, dziļāku attiecību ar tiem, kājusties to dēļ vainīgam. Ja daudziem vārds "dzejnieks" šķita sadēdējis, tad tāpēc, ka viņi to saistīja ar priekšstatu par kaut ko šķietamu un nenopietnu, to, kas vairījās kļūt grūts. Augstā alūra saistība ar visa veida estētiskumu tieši pirms cilvēces vēstures drūmākā perioda, kuru tie nespēja atpazīt, kad tas jau gūlās pār viņiem, neveicināja respektu; viņu aplamā uzticēšanās, īstenības pārprašana, mēģinot tai piekļūt vienīgi caur nievāšanu, noliedzot jebkuras saistības ar to, viņu iekšējā attālināšanās no visa, kas faktiski notika —jo valodā, kuru viņi izmantoja, tas nebija nolasāms —, ļauj saprast, ka acis, kas redzēja skadrāk un asāk, šausmās novērsās no šāda apstulbuma.

Tomēr neaizmirsīsim, ka atrodas arī tādi izteikumi, kurus minēju sava izklāsta sākumā. Kamēr vien tādi pastāv, un tādu, protams, nav mazums, kamēr pastāv tādi, kas uzņemas atbildību par vārdiem un, iepazīstot pilnīgu sabrukumu, smagi to pārdzīvo, tikmēr mums ir tiesības turēties pie vārda, kas vienmēr izmantots, lai apzīmētu to, kas radījis cilvēces būtiskākos darbus, darbus, bez kuriem mums nebūtu ne vismazākās apziņas par to, kas gan īsti ir šī cilvēce. Konfrontējoties ar šiem darbiem, kas, lai arī citādi, vajadzīgi ne mazāk par mūsu dienišķo maizi, to barotiem un nestiem, pat ja mums nekas cits nebūtu atlicis, pat ja nezinātu, cik lielā mērā tie mūs nes, un velti meklētu savā laikā ko tādu, kas tiem varētu līdzināties, mēs varam teikt tikai vienu: ja esam ļoti stingri pret laiku un it īpaši paši pret sevi, mēs varam secināt, ka patlaban nav neviena dzejnieka, taču mums kaisli jāvēlas, lai tādi būtu.

Tas skan ļoti vispārīgi, un tam nav nekādas vērtības, ja nemēģināsim tikt skaidrībā, kādam patlaban dzejniekam būtu jābūt, lai tas atbilstu dzejnieka prasībām.

Kā pirmo un svarīgāko es minētu to, ka dzejnieks ir pārvērtību glabātājs, turklāt divējādu pārvērtību nozīmē. Pirmām kārtām viņš apgūst cilvēces literāro mantojumu, kas pilns ar pārvērtībām. Cik tas bagāts pārvērtībām, to mēs zinām tikai tagad, kad atšifrēti gandrīz vai visu iepriekšējo kultūru raksti. Līdz pat beidzamajiem gadsimtiem ikviens, kam bija darīšana ar šo cilvēka pašu savpatāko un noslēpumaināko aspektu, proti, spēju pārvērsties, turējās pie divām antīkās pasaules pamatgrāmatām: pie vēlīnākās Ovidija "Metamorfozes", kurā gandrīz vai sistemātiski aplūkotas visas pazīstamās, mītiskās, "augstās" pārvērtības, un pie agrīnāka darba, proti, "Odiseja", kurā it īpaši tiek runāts par viena cilvēka, tas ir, Odiseja dēkainajām pārvērtībām. Tās vainagojas ar viņa atgriešanos ubaga paskatā, viņš atgriežas kā visniecīgākais cilvēks, ko vien iespējams iedomāties, taču tam seko tik pilnīga izlikšanās, ko nav iespējis vai pārspējis neviens nākamais dzejnieks. Tas būtu smieklīgi, ja sāktu klāstīt par šo abu grāmatu ietekmi uz jaunākajām Eiropas kultūrām, sākot ar renesansi unjo īpaši pēc tās. Ariosto, Šekspīra un daudzu citu darbos uzrodas Ovidija metamorfozes; gauži alotos, ja domātu, ka mūsdienās šī ietekme būtu izsīkusi. Ar Odiseju mēs joprojām vēl sastopamies: pirmā pasaules literatūras figūra, kas kļuvusi par tās centrālo sastāvdaļu, būtu grūti nosaukt vairāk par piecām vai sešām figūrām, kurām piemistu tāds pats starojums.

Jā, viņš gan vienmēr mums ir bijis pirmais, taču ne senākais, jo atrasts vēl senāks. Nav pagājuši pat simts gadi, kopš tika atklāts un savā nozīmībā atzīts Mezopotāmijas Gilgamešs. Šis eposs sākas ar to, ka starp mežonīgajiem zvēriem dzīvojošais dabas cilvēks Enkidu pārvēršas par pilsētas un kultūras cilvēku, tā ir tēma, kas patlaban, kad kļūst zināmi konkrēti un ļoti precīzi fakti par bērniem, kas dzīvojuši kopā ar vilkiem, mums patiešām ir pavisam tuva. Stāstījums par to, kā Enkidu zaudē savu draugu Gilgamešu, izvēršas varenā konfrontācijā ar nāvi, tā ir vienīgā konfrontācija, kas mūsdienu cilvēkam neatstāj rūgteno pašapmāna piegaršu. Un šeit es gribētu piedāvāt sevi kā gandrīz vai neticama procesa liecinieku: neviens, tiešām — neviens, literārs darbs mani nav tik pamatīgi ietekmējis kā šis eposs, kuram ir četri gadu tūkstoši un kas vēl pirms simts gadiem nevienam nebija pazīstams. Es ar to sastapos septiņpadsmit gadu vecumā, un kopš tā laika tas mani nav atstājis, aizvien esmu atgriezies pie tā kā pie sava veida bībeles, un, neraugoties uz savu specifisko iezīmi, tas mani ir pildījis ar vēl nezināmā gaidām. Pārmantotu lietu korpusu, kas mums kalpo par pārtiku, es nespēju traktēt kā kaut ko noslēgtu, pat ja būtu tā, ka nesekotu rakstiski fiksēti šāda mēroga darbi, saglabājas tas milzīgais rezervuārs, ko mums mutiski atstājušas dabas tautas.

Jo šajos darbos, un par to mēs runājam, pārvērtībām nav gala. Savu dzīvi varētu veltīt tam, lai tās apkopotu un piepildītu, un tā nebūtu slikti nodzīvota dzīve. Ciltis, kurās reizēm ir daži simti cilvēku, mums ir atstājušas bagātības, ko noteikti neesam pelnījuši, jo mūsu vainas dēļ tās ir izmirušas vai arī izmirst mūsu acu priekšā, bet mēs to pat nepamanām. Savu mītisko pieredzi tās ir saglabājušas līdz pašām beigām, un visdīvainākais — diez vai pastāv kaut kas tāds, kas mums būtu vēl noderīgāks, diez vai kaut kas mūs tik ļoti pilda ar cerībām kā tieši šie agrīnie, nesalīdzināmie cilvēku poētiskie darbi, to cilvēku darbi, kas, mūsu vajāti, apkrāpti un aplaupīti, nabadzībā un sarūgtinājumā ir gājuši bojā. Viņi, kas — savas pieticīgās materiālās kultūras dēļ mūsu iznīcināti — tikuši akli un nežēlīgi iznīcināti, mums ir atstājuši neizsmeļamu garīgo mantojumu. Pateicība par to, ko zinātne dara to glābšanai, nekad nebūs pietiekama; tā patiesā saglabāšana, atdzīvināšana mūsu dzīvei ir dzejnieku uzdevums.

Esmu viņus nosaucis par pārvērtību glabātājiem, taču viņi ir tādi arī citā nozīmē. Pasaulē, kas vērsta uz sasniegumiem un specializāciju, kas redz vienīgi virsotnes, pēc kurām tiecas sava veida lineārā aprobežotībā, pasaulē, kas visus spēkus velta virsotņu aukstajai vientulībai, bet neievēro un notušē visu līdzāsesošo, daudzveidīgo un savpato, kas nepiedāvājas par izpalīgu virsotnēm, pasaulē, kurā aizvien vairāk tiek aizliegtas pārvērtības, jo tās vērstas pret universālo producēšanas mērķi, kurā neapdomīgi tiek vairoti pašiznīcināšanās līdzekļi un vienlaikus tiek nosmacētas joprojām vēl saglabājušās cilvēciskās īpašības, kas varētu pret to vērsties, šādā pasaulē, kuru varētu dēvēt par pašu apstulbušāko pasauli, laikam kardināla nozīme ir tam, ka ir tādi, kam, neraugoties ne uz ko, piemīt pārvēršanās spējas.

Es domāju, ka tas ir dzejnieku īstenais uzdevums. Pateicoties šai spējai, kas reiz piemita visiem, bet tagad nolemta atrofijai, viņiem tā visiem līdzekļiem jāsaglabā, jānodrošina atklāta piekļūšana cilvēkiem. Viņiem jāspēj kļūt par ikvienu, arī par pašu niecīgāko, naivāko un bezspēcīgāko. Viņu praktizēto citu iepzīšanu no iekšpuses nekad nedrīkst noteikt mērķi, kas valda mūsu normālajā, tā teikt, oficiālajā dzīvē, viņiem jābūt pilnīgi brīviem no kādas tiekšanās pēc panākumiem un atzinības, vienīgi pašpietiekama kaisle, pārvērtību kaisle. Tas paredz vienmēr turēt vaļā ausis, tomēr ar to vien par maz, jo vairums cilvēku patlaban nemaz nespēj runāt, viņi izsakās ar avīžu un publisko mediju frāzēm un, īstenībā nebūdami vienādi, izsakās gluži vienādi. Tikai pārvērtībās, vārda ekstrēmajā nozīmē, kā tas šeit tiek izmantots, būtu iespējams izjust, kas cilvēks ir aiz saviem vārdiem, citādi nekādi nav aptverams patiesi dzīvīgais esošajā dzīvajā būtnē. Tas ir noslēpums, savā iedabā gandrīz vai neizpētīts process, un tomēr tā ir vienīgā patiesā iespēja piekļūt cilvēkam. Šo procesu ir mēģinājuši nodēvēt dažādi, tiek runāts, piemēram, par iejušanos vai empātiju, bet es, neizklāstot patlaban cēloņus, dodu priekšroku prasīgākam vārdam — "pārvērtības". Lai kā arī to dēvētu, diez vai kāds uzdrošināsies apšaubīt to, ka runa ir par kaut ko patiesu un ļoti dārgu. Nemitīgajos vingrinājumos, spiedīgajā pieredzē par jebkura veida cilvēkiem, bet it īpaši pieredzē par tiem, kas vismazāk izpelnās ievērību, vingrinājumos, kurus nav sagandējusi vai nolēmējusi nekāda sistēma, es sliecos redzēt dzejnieka patieso profesiju. Iespējams, pat ļoti iespējams, ka dzejnieka darbā ieies tikai daļiņa no šīs pieredzes. Kā tas tiek vērtēts — bet tas jau atkal attiecas uz sasniegumu un virsotņu pasauli, šodien tas mūs var neinteresēt, mēs mēģinām aptvert nevis to, ko dzejnieks atstājis, bet gan to, kas dzejnieks būtu, ja tiešām tāds būtu.

Ja es pilnīgi nepieskaros tam, ko uzskata par panākumiem, ja pat neuzticos tiem, tas saistīts ar briesmām, ko ikviens zina pats no savas pieredzes. Tiekšanās pēc panākumiem un pašiem panākumiem piemīt sašaurinoša iedarbība. Savā ceļā mērķapzinīgais vairumu no tā, kas nekalpo mērķa sasniegšanai, izjūt kā balastu. Lai būtu vieglāk, viņš to atmet, viņu nenorūpina, ka aizmestais viņam varētu būt pats labākais, viņam svarīgs ir vienīgi sasniedzamais punkts, viņš raujas augstāk no punkta uz punktu un rēķina metros. Pozīcija — tas ir viss, tā ir noteikta no ārpuses, nejau viņš to nosaka, viņam tās radīšanā nav nekādas daļas. Viņš to redz un tiecas pēc tās, lai cik vajadzīgi un nepieciešami šādi pūliņi arī būtu daudzās dzīves jomās, dzejniekam, kā mēs gribētu domāt, tas ir graujoši.

Jo pirmām kārtām viņamjārada sevī aizvien lielāka telpa. Telpa zināšanām, kuras gūst bez jebkādiem redzamiem mērķiem, telpa cilvēkiem, ko iepazīst un uzņem caur pārvērtībām. Ja jau runa ir par zināšanām, viņš tās var gūt vienīgi godīgos un tīros procesos, kas nosaka ikvienas zināšanu nozares iekšējo uzbūvi. Taču šo, tālu citu no citas esošo, dažādo zināšanu izvēli nosaka nevis kāds apzināts noteikums, bet gan neizskaidrojams izsalkums. Tā kā viņš vienlaikus arī atklājas visdažādākajiem cilvēkiem un izprot tos vissenākajā, pirmszinātniskajā veidā, proti, caur pārvērtībām, tā kā tādējādi viņš vienmēr ir iekšējā kustībā, kuru viņš nenovājina, kurai viņš nevar darīt galu — jo viņš' nevāc cilvēkus, neatliek kārtīgi sāņus, viņš tikai tos sastop un dzīvi uztver —, tā kā viņš saņem no tiem kārtīgus triecienus, ļoti iespējams, ka pēkšņo pievēršanos jaunai zināšanu nozarei arī nosaka šāda sastapšanās.

Es apzinos šīs prasības savādību, tā var izraisīt vienīgi protestu. Izklausās, it kā viss būtu vērsts uz pretēju un nesaskanīgu saturu haosa radīšanu. Šādai iebildei, un tā ir ļoti būtiska, sākumā es visai maz ko varēju likt pretim. Viņš ir vistuvāk pasaulei, ja nes sevī haosu, taču viņš, ar to mēs sākām, jūt atbildību par šo haosu, viņš neatzīst to, viņš nejūtas labi, viņš nešķiet sev lielisks tāpēc vien, ka viņā ir vietas šīm pretišķībām, viņš ienīst haosu, viņš neatmet cerības, ka citu un arī sevis dēļ to pārvarēs.

Lai pateiktu ko jēdzīgu un vērtīgu par šo pasauli, viņš nevar izvairīties no tās, viņš to nevar atmest. Tā kā pasaule ir haoss, vairāk nekā jelkad agrāk, neraugoties uz visiem mērķiem un plāniem, jo tā aizvien ātrāk virzās uz pašiznīcināšanos, tad viņam haoss ir jānes sevī, nevis nogludināts un izskaistināts jārāda ad usum Delphini, proti, lasītājam. Taču viņš nedrīkst ļauties haosa varai, viņam, tieši savas haosa pieredzes dēļ, jārunā tam pretī unjānostāda pretim savas cerības trauksmainība.

Kādas gan var būt šīs cerības, kāpēc tām ir vērtība tikai tad, ja tās pārtiek no pārvērtībām, no iepriekšējām pārvērtībām, ko gūst satraucošā lasījumā, un tagadējām pārvērtībām, kuras apgūst sabiedrībā sakarā ar aktuālajiem notikumiem?

Te arī ir to figūru vara, kas viņu reiz savaņģojušas, kas negrib atstāt telpu, ko reiz viņā ieņēmušas. Tās reaģē iz viņa, it kā viņš no tām sastāvētu. Tās ir viņa vairums, artikulēts un apzināts, tās ir viņa pretošanās nāvei, jo tās dzīvo viņā. Jau mutiski tradētajiem mītiem piemīt tā īpašība, ka tos no jauna jāatkārto. To dzīvīgums līdzinās to noteiktībai, tie spēj nemainīties. Vienīgi katrā atsevišķā gadījumā var noteikt, kas nosaka to vitalitāti, varbūt pārlieku maza vērība veltīta tam, kāpēc tos jāturpina pārstāstīt. Nebūtu nemaz tik grūti aprakstīt, kas notiek ar kādu, kas ar mītiem sastopas pirmo reizi. Šodien jūs negaidāt no manis šādu pilnīgu aprakstu, bet citam aprakstam nav nekādas jēgas. Es gribu pieminēt tikai vienu — drošības un neapstrīdamības izjūtu: tikai tā arī bija, vienīgi tā arī varēja būt. Lai kas arī tas būtu, ko uzzina no mīta, lai cik neticams tas arī šķistu citā sakarībā, šeit tas ir brīvs no šaubām, šeit tas ir vienīgais, nepārprotamais veidols.

Šī neapšaubāmības krātuve, no kuras daudz kas nokļuvis arī līdz mums, ir tikusi izmantota nevietā visdīvainākajiem patapinājumiem. Ļoti labi mums ir zināma to ļaunprātīgā politiskā izmantošana, pat izkropļots, atšķaidīts un izķēmots mazvērtīgais patapinājums ir noturējies dažus gadus, līdz beidzot sabrucis. Pavisam cita veida aizņēmumi ir zinātnes patapinājumi, minēšu tikai spilgtāko piemēru: lai ko arī domātu par psihoanalīzes patiesīgumu, lielu daļu no sava spēka tā guvusi vārdā "Oidips", un psihoanalīzes nopietnā kritika to cenšas sastapt tieši šajā vārdā.

Novēršanās no mītiem, kas raksturo mūsu laiku, ir izskaidrojama ar visāda veida ļaunestībām, kas veiktas ar mītu palīdzību. Tos uztver kā melus, jo pazīst tikai patapinājumus no mītiem, un tos atmet kopā ar patapinājumiem. Bet piedāvātās pārvērtības šķiet vienkārši neticamas. No to brīnumiem pazīst vienīgi tos, kas īstenoti izgudrojumos, un nepadomā, ka ikviens no tiem radies, pateicoties savam pirmtēlam mītā.

Tas, kas līdzās visām specifiskajām detaļām veido mītu īstenumu, ir mītā praktizētās pārvērtības. Tās arī ir tas, ar kurām cilvēks radījis sevi. Caur tām viņš ir iedzīvojies pasaulē, caur tām kļuvis par līdzdalībnieku pasaulē; to, ka, pateicoties pārvērtībām, viņš guvis savu varu, mēs redzam itin labi, taču viņš ir pateicīgs tām arī par ko labāku, proti, par savu žēlastību.

Es nebaidos lietot šo vārdu, kas gara praktiķiem šķiet neesam pienācīgs: to, un tas arī pieder pie specializācijas, izstumj reliģiju jomā, tur to drīkst saukt vārdā un izmantot. No mūsu ikdienas dzīves, kuru aizvien vairāk un vairāk noteic tehnika, un lietišķajiem lēmumiem to tur pa gabalu.

Es teicu, ka dzejnieks var būt vienīgi tas, kas jūt atbildību, lai gan varbūt mazāk par citiem to pierāda atsevišķās akcijās. Tā ir atbildība par dzīvību, kas sagrauj sevi, un nevajag kaunēties sacīt, ka šo atbildību uztur žēlastība. Nav nekādas jēgas, ja to proklamē kā kaut kādas nenoteiktas vispārīgas jūtas. Tā prasa pārvēršanos ikvienā atsevišķā cilvēkā, kas dzīvo un pastāv tepatās. Viņš iemācās pārvērtības no mīta, mantotās literatūras un vingrinās pārvērtībās. Viņš ir nekas, ja to nemitīgi nepiemēro savai apkārtnei. Tūkstošiem ieloču pārpilnā dzīve, kas ieplūst viņā, saglabājas jutekliski šķirta visās savās izpausmes formās, tā nesaplūst viņā kaut kādā kailā jēdzienā, tā dod spēkus turēties pretim nāvei, kļūstot par kaut ko vispārēju.

Atdot cilvēci nāvei — tas nav domāts dzejniekam. Satriekts, pret visiem atklāts, viņš iepazīst daudzveidīgajā nāves pieaugošo varu. Pat ja visiem viņa uzdrīkstēšanās šķiet velta, viņš uzpurina un nekad nekapitulē. Viņa lepnums — pretoties nebūtības sūtņiem, kas aizvien vairāk savairojas literatūrā, un cīnīties pret tiem nevis ar viņu pašu, bet citiem līdzekļiem. Viņš dzīvo pēc likuma, kas ir viņa paša, bet ne viņam piegriezta likuma. Un tas ir šāds:

Nebūtībā nepadzen nevienu, kas labprāt tur nokļūtu. Nebūtību uzmeklē vienīgi tāpēc, lai no tās atrastu atceļu un visiem šo ceļu iezīmētu. Sēras un izmisumu iztur, lai iemācītos, kā no tā atpestīt citus. Iztur nejau nicinot laimi, kas pienākas ikvienam radījumam, kaut arī tie cits citu kropļo un saplosa.

Komentāri

Šo komentāru nolūks nav atspēkot E. Kaneti uzskatus un atziņas vai polemizēt ar viņu. To mērķis — precizēt, ja nepieciešams, E. Kaneti paustās atziņas un sniegt plašāku informāciju, kas varētu atvieglināt teksta un viņa poētiskās pasaules izpratni.

Valdonis un vara

Lai izpratsu šo 1971. gada rakstu "Vadonis un vara" (Hitler, nach Speer), jāņem vērā vērā traktātā "Masa un vara" paustās atziņas, uz ko norāda ari pats autors. 1972. gadā, izvēršot savu uzskatu izklāstu, E. Kaneti publicē ari brošūru "Vara un pārdzīvos ana".

35. lpp. Ilgme. Ilgme (Dauer) — apjomīgs un semantiski bagāts nojēguma apzīmējums vācu valodā. Dauer — ne tikai tas, kas ilgst telpā un laikā, ne tikai pats ilgstamlbas process, bet ari esamības iezīme, cilvēka priekšstats par to un ilgas pēc tā. Vienlaikus ilgme ir kaut kas aicinošs un valdzinošs, tā raksturo ne tikai mūžīgo, bet ari aizmūžlgo.

35. lpp. Spēra grāmata. Alberts Spērs (1905 —1981) — arhitekts, kas Hitlera "galma" karjeru sāk, pārbūvējot impērijas kanceleju un ceļot tribīnes nacionālsociālistu saietiem Nirnbergā. Speciāli viņam tiek izveidots "reiha galvaspilsētas ģenerālinspektora" amats. Otrā pasaules kara laikā Spērs vada militāro uzņēmumu celtniecību, no 1942. gada — miltārās rūpniecības un bruņošanās ministrs; viens no iniciatoriem Vācijas pārejai uz "totālo karu". Pēc starptautiskā Nirnbergas kara tribunāla sprieduma A. Spers 20 gadus pavada cietumā. E. Kaneti izmanto grāmatu: Speer A. Erinnerungen. Berlin, 1968. Sk. ari citas A.Spēra grāmatas: Tagebьcher. Mьnchen, 1975; Der Sklavenstaat. Stuttgart, 1981. Par A. Spēru sk.: SchmidtM. Albert Speer. Das Ende eines Mythos. Bern, 1982.

36.     lpp. Inherentais varas apbrīns. 1985. gadā E. Kaneti raksta: "Varaskārais, kas nekad nevar būt varens, — tāpēc viņš ir vēsturnieks." (Canetti E. Das Geheimherz… S. 197). 1943. gada piezīmēs E. Kaneti fiksē: "Es ienīstu vēsturnieku respektu pret itin visu ko, jo tas vienkārši noticis, es ienīstu viņu falšos, vēlākos mērogus, viņu bezspēcību, kas liek gulties uz vēdera jebkuras varas formas priekšā." (Canetti E. Die Provinz… S. 32)

37.    lpp. Kuppelbergs. Kupolu hallē, pēc Hitlera un Spēra ieceres, bija jāietilpst 150 tūkstoš cilvēkiem, un tai bija jābūt 290 metrus augstai. Karam sākoties, Hitlers pieprasīja, lai plānotā būve kļūtu vēl grandiozāka. Sv. Pētera katedrāle — galvenais katoļu baznīcas templis (Roma, XVI gs.), tās augstums — 130 metri. Salīdzinājumam var izmantot projektu, ko bija pardzēts realizēt Maskavā nojauktā Kristus Pestītāja tempļa vietā. Šajā vietā bija paredzēts uzbūvēt Padomju pili, kuru rotātu 75 metrus augsta Ļeņina statuja. Pili bija paredzēts iekārtot divas zāles ar 20 un 8 tūkstoš vietām (kopējā platība— 110 000 kvadrātmetri).

40.     lpp. Triumfālā iesoļošana. Vācijas bruņotie pāriet Austrijas robežu 1938. gada 12. martā, bet dienu vēlāk tiek izdots likums par Austrijas atkalapvienošanu ar Vāciju.

41.   lpp. Rings. 1857. gadā Austroungārijas ķeizars Francis Jozefs nolemj nojaukt pilsētas mūrus un izveidot Ringstrasse (pabeigts 1865. gadā, saīsināti tiek dēvēts par Ringu).

41. lpp. Kapenes. E. Kaneti min Spēra versiju. Pastāv norāde, ka savas kapenes Hitlers ir iecerējis uzbūvēt "kustības galvaspilsētā" Minhenē. Minhenes izbūvē izpaužas Hitlera gigantomānija: šeit iecerēts uzcelt pieminekli nacionālsociālistu kustībai (212 metrus augstu) un staciju (128 metrus augstu). Salīdzinājumam: Vašingtona obelisks — 170 metri, Heopsa piramīda — 146, 6 m, Vandomas kolonna — 50, 2 m, Panteons — 45 , 6 m. Gigantomānija raksturo ari Hitlera pretspēlētāju Staļinu un sociālismu, kurā dzīve tendēta kļūt par vēstures dekorāciju, sk.: Symbols of Power. The Esthetics of Political Legimitation in the Soviet Union and Eastern Europe. Stockholm, 1987.

42. lpp. Rībentropa līgumi. Par Hitlera un Rlbentropa attieksmi pret līgumiem plašāk sk.: Jдcker E. Hitlers Herrschaft. Vollzug einer Weltanschauung. Stuttgart, 1986.

Joahims fon Rlbentrops (1893 — 1946) — nacionālsociālistiskās Vācijas ārlietu ministrs.

43.      lpp. Todts. Frics Todts (1891-1942) nacionālsociālisma politiķis, arhitekts un inženieris, izveido pusmilitāru celtniecības organizāciju (būvējis ari "Vilku midzeni").

44. lpp. Srēbera gadījums. E. Kaneti atsaucas uz savu izklāstu traktātā "Masa un vara". Daniels Pauls Srēbers (1842 — 1911) — Saksijas senāta prezidents, kas 1903. gadā izdod grāmatu par saviem pārdzīvojumiem un vīzijām.

1911. gadā tiek publicēts Z. Freida raksts par šo gadījumu (Psychoanalytische Bemerkungen ьber einen autobiographisch beschriebenen Fall von Paranoia). Srēbera grāmata un tās interpretācijas ir kļuvušas par klasisku psihoanalīzes tekstu (Deleuze G., Guattari F. L'Anti-Oedipe. Paris, 1972. P. 18—26). Plašāk par Srēbera teksta izdevumiem un interpretācijām sk.: Freids Z. Psihoanalīzes nozīme un vēsture. Lielvārde, 1994.

44.    lpp. Godkārīgie cilvēki. Par mākslu trešajā reihā un tās ietekmi sk.: Die bildende Kunst im Dritten Reich. Hamburg, 1966; Literatur und Dichtung im Dritten Reich. Hamburg, 1966; Hдrtung G. Literatur und дsthetik des deutschen Faschismus. Berlin, 1983; Friedlдnder S. Kitsch und Tod. Der Wiederschein des Nazismus. Mьnchen, 1984, u.c.

48.       lpp. Mēģina glābt. Špērs apstrīd un sabotē Hitlera pavēles par Vācijas rūpniecības iznīcināšanu, sk.: Мельников Д., Черная JI. Империя смерти. Москва, 1987. С. 196 b 1. Sk. arī: Neumann F. L. Behemoth. Struktur und Praxis des Nationalsozialismus. Kцln, 1977.

49.   lpp. Hitlera pavēles. Par valodu un pavēļu lomu trešajā reihā sk.: Winckler L. Studien zur gesellschaftlichen Funktion faschistischer Sprache. Frankfurt / M., 1970; Mosse G. L. Der nationalsozialistische Alltag. Kцnigstein, 1979; Buchheim G. Befehl und Gehorsam // Anatomie des SS-Staates. Mьnchen, 1984. Bd. 1. S. 215 — 320; Scholtz H. Erziehung und Unterricht unterm Hakenkreuz. Gцttingen, 1985; Klemperer V. LTI. Leipzig, 1986.

51. lpp. Bavārijas Ludvigs. Bavārijas karalis Ludvigs II (1864—1886) nokļuva finansiālās grūtībās sakarā ar savu celtniecības kaisli, viņa parādus vēlāk dzēsa Bismarks.

53.   lpp. Fotogrāfijas. Vācijā tiek izplatīti četri Hitleram veltīti fotoalbumi: "Hitlers, kādu viņu neviens nepazīst", "Hitlers ārpus ikdienas", "Hitlers savos kalnos", "Jaunatne un Hitlers". Pārņemot varu, Hitlers centralizē propagandu, — 1933. gada 13. martā tiek izveidota Tautas izglītības un propagandas ministrija, ko vada Gebelss.

54.  lpp. Augšzalcberga. Kalns Bavārijā, Hitlera mītnes vieta.

57. lpp. Rotenbergs. Domāta A. Rozenberga grāmata "XX gadsimta mīts" (Der Mythos des 20. Jahrhunderts, 1930). Alfreds Rozenbergs — baltvācu izcelsmes nacionālsociālisma ideologs, Austrumu apgabalu ministrs (no 1941. g.). Ap 1943. gadu Hitlera "Mein Kampf" tirāža sasniedz 9 480 000 eksemplāru, bet Rozenberga grāmata — 713 000 eksemplāri. Sk.: Kammer H., Bartsch E. (Hg.) Nationalsozialsimus. Reinbek, 1992. S. 44,126.

57. lpp. Gricners. Eduards fon Grīcners (Grūtzner, 1846 — 1925) — Vīnes mākslinieks.

57. lpp. Kārlis Lielais. Kārlis Lielais (742 — 814) — franku karalis, kurš, karojot ar sakšiem, liek nogalināt 4500 gūstekņu.

63. lpp. Lai tas paliktu slepenībā. Neziņa par koncentrācijas nometnēm ir viens no noturīgākajiem pēckara mītiem, kas neatbilst patiesībai, sk.: Sperber M. All das Vergangene … Wien,

1983.   Sk. arī: Antoni E. KZ von Dachau bis Auschwitz. Frankfurt / M., 1979; Broszat M. Nationalsozialistische Konzentrationslager 1933 — 1945 //Anatomie des SS-Staates. Mьnchen,

1984.   Bd. 2. S. 11-133.

66. lpp. Desants Normandijā. Domāts angļu un amerikāņu karaspēka desants Francijā, otrās frontes atklāšana 1944. gada 6. jūnijā.

66.   lpp. Neveiksmīgais atentāts. Runa ir par 1944. gada 20. jūlija atentātu Hitlera mītnē pie Rastenburgas (Austrumprūsija). Sk.: Liii R., Oberreuter H. (Hg.) 20. Juli. Portraits des Widerstands. Dьsseldorf, 1984.

67.  lpp. Naidnieces nāve. Septiņgadu kara laikā ar Krieviju Prūsija atradās uz katastrofas robežas. Taču 1711. gada 25. decembrī ķeizariene Elizebete nomira un tronī kāpa Pēteris III, kurš nekavējoties noslēdza mieru ar Prūsiju un atlīdzināja zaudējumus.

Karls krauss, pretošanas skola

1965. gada eseja "Karls Krauss, pretošanās skola" ir sava veida E. Kaneti norēķins ar Vīnes publicistu un literātu Kārlu Kraušu (1874—1936). 1974. gadā Berlīnes Mākslas akadēmijā E. Kaneti notur runu "Jaunais Karls Krauss", kas saistīta ar publicētajām Krausa mīlestības vēstulēm (Kraus K. Briefe an Sidonie Nadherny von Borutin. Hg. v. H. Fischer, M. Lazarus. Mьnchen, 1974. Bd. 1—2). E. Kaneti iepzīšanās ar Kraušu vienlaikus ir iepazīšanās ar nākamo sievu Vēzu, kas pieder pie Krausa loka. Taču autobiogrāfiskajā apcerējumā "Acu spēle" E. Kaneti raksta: "Vilšanās viņā pēc 1934. gada februāra notikumiem bija milzīga. Viņš pieslējās Dolfusam, viņš pieņēma pilsoņkaru Vīnes ielās un atzina briesmu darbus. Visi, patiešām visi, no viņa atkrita. [..] Ziņa par viņa nāvi — viņš nomira 1936. gada jūnijā — mani nekādi neaizkustināja. Es pat neiegaumēju datumu, un tagad pat mēnesi nācās pārbaudīt." (Canetti E. Das Augenspiel. Frankfurt/M., 1992. S. 269)

70. lpp. Krausa priekšlasījums. Runa ir par 1924. gada 17. aprīļa Krausa 300. priekšlasījumu. Atmiņās E. Kaneti raksta: "Drīz vien es secināju, ka cilvēki ir atnākuši uz dzīrēm, nevis sumināt Kārlu Kraušu." (Canetti E. Die Fackel.. S. 71)

72. lpp. Trākla vārdi. E. Kaneti citē austriešu dzejnieka Georga Trākla (1887—1914) dzejoli, kas veltīts Krausam. Kari Kraus: weiser Hohepriester der Wahrheit, Kristallne Stimme, in der Gottes eisiger Odem wohnt,

Zьrnen der Magier,

Dem unter schwarzem

Mantel der blaue Panzer des Krieger klirrt.

Šis dzejolis publicēts izdevumā "Rundfrage ьber Karl Kraus" (Innsbruck, 1917. S. 17), bet pirms tam — žurnālā "Brenner" (1913. Nr. 18/20).

73. lpp. Akustiskais citāts. E. Kaneti praktizēts pasaules atveidošanas paņēmiens. 1942. gadā viņš fiksē: "Cilvēku balsis ir dieva maize." (Canetti E. Die Provinz … S. 19). 1947. gadā E. Kaneti raksta: "Kā dzejnieks es dzīvoju laikā pirms rakstības, es dzīvoju balss (Ruf) laikā." (Op. cit. S. 104)

Pats E. Kaneti sniedz atšķirīgus akustiskā izcelsmes skaidrojumus, bet viens no tiem ir saistīts ar kabuki teātri: "Tas bija japāņu kabuki teātris, kas vienu nedēļu sniedza izrādes Vīnes Tautas operā. Katru vakaru viņi spēlēja vienu un to pašu. Es, protams, nesapratu ne vārda japāniski, taču mani milzīgi iespaidoja šīs strikti iezīmētās figūras un it īpaši to intonācija. Es nezinu, vai var runāt par akustisku masku, taču skanējuma zinātā es to izpratu. Es nemitīgi apmeklēju izrādes, katru vakaru, un dažkārt uzjautrinājos — aizvēru acis, tomēr vienmēr ļoti precīzi zināju, kura figūra patlaban runā." (Canetti E., Durzak M. Akustische Maske und Maskensprung//Durzak M. (Hg.) Zu Elias Canetti. Stuttgart, 1983. S. 19.

73. lpp. Viņa ausis. Var teikt, ka E.Kaneti poētisko pasauli raksturo auss, dzirdes hipertrofija (sk. viņa grāmatas "Lāpa ausī", "Marakešas balsis"). E.Kaneti pretstata jūdaisko (dzirdes) kultūru sengrieķu kultūrai — redzes, uztveres (aistētikas) pasaulei. Vienlaikus šajā pretstatījumā iezīmējas tā sauktās valodas kritikas tradīcija (F.Mautners, E. Mahs, L. Vitgenšteins u.c). E.Kaneti pašizpratnē būtiska nozīme ir arī elpošanai un izošņāšanai (suņa simbolika), ko izklāsta 1936. gada Hermanim Broham veltītajā runā.

73. lpp. Kevēdo, Svifts. Fransisko Kevēdo (1580—1645) — spāņu dzejnieks un rakstnieks. Džonatans Svifts (16 67 — 1745) — angļu rakstnieks, satīriķis.

74.     lpp. Nestrojs, Ofenbahs, Klaudiuss. Austriešu dramaturgam Johanam Nestrojam (1801 — 1862) un franču komponistam Zanam Ofenbaham (1819—1880) ir veltīti divi programatiski Krausa darbi: "Nestrojs un nākamā paaudze" (Nestroy und die Nachwelt, 1912. — Kraus K. Schriften. Frankfurt/M., 1989. Bd. 4. S. 220-240) un "Ofenbaha renesanse" (Offenbach-Renaissance, 1927. — Schriften. Frankfurt/M., 1992. Bd. 17. S. 220-229).

Matiass Klaudiuss (Matthias Claudius, 1740 — 1815) — vācu liriķis un publicists, avīzes "Der Wandsbecker Bote" izdevējs (1771 — 1775). Krauss visai bieži citē Klaudiusu un viņa dzejoli "Mēness ir uzlēcis" (Der Mond ist aufgegangen) uzskata par vienu no labākajiem vācu dzejoļiem.

75.   lpp. "Cilvēcespēdējās dienas". Runa ir par Krausa drāmu piecos cēlienos un epilogu (1915 —1917). 1919. gadā drāma tiek pārveidota un publicēta kā grāmata.

75. lpp. Naids pret karu. 1914. gada 19. novembri Krauss ironizēdams uzsāk savu priekšlasījumu ar vārdiem "Šajā dižajā laikā… " (Kraus K. Schriften. Frankfurt/M., 1988. Bd. 5. S. 9) un uz laiku pārtrauc publisko darbību, tādējādi protestēdams pret karu. Taču vēl spēcīgāk E. Kaneti ietekmē Krausa prasība Vīnes policijas prezidentam pēc 1927. gada iedzīvotāju apšaušanas. Prasību Krauss izvirza viens pats, bet plakāti ar šo prasību tiek izlīmēti visā Vīnē:

An den Polizeiprдsidenten von Wien

Johann Schober

Ich fordere Sie auf abzutreten

Karl Kraus

herausgeher der "Fackel"

(Cit. pēc: Schick P. Karl Kraus. Reinbek, 1965. S. 116)

78.     lpp. Ķīnas mūris. Iespējams, ka E. Kaneti apspēlē 1909. gada Krausa eseju "Ķīnas mūris", kas vēlāk dod nosaukumu eseju krājumam (Kraus K. Schriften. Frankfurt / M., 1987. Bd. 2)

79.    lpp. Fackel. "Die Fackel" (Lāpa) — 1899. gada aprīli K. Krausa nodibināts žurnāls. No 1911. gada līdz 1936. gadam viņš ir tā vienīgais izdevējs un nereti ari autors.

79. lpp. Hauptmanis, Strindbergs, Vedekinds.

Gerharts Hauptmanis (1862 — 1946) — vācu rakstnieks, Nobela prēmijas laureāts (1912). Runa ir par Hauptmaņa 1906. gada drāmu "Bet Pipa dejo".

Augusts Strindbergs (1849—1912) — zviedru rakstnieks; Franks Vēdekinds (1864—1918) — vācu dramaturgs. Abi literāti līdz 1911. gadam sadarbojas ar Kraušu žurnālā "Die Fackel". 1905. gadā Krauss Vīnē uzved Vēdekinda lugu "Pandoras kaste" (1895).

79. lpp. Laskere-Šīlere. Elza Laskere-ŠIlere (Lasker-Schūler, 1869— 1945) — ebreju izcelsmes vācu dzejniece, ekspresioniste. Ekspresijas ziņā paradigmatisks ir dzejolis "Vecais Tibetas paklājs'* i /7/7 alter Tibettepich), kas veltīts K. Krausam.

79.  lpp. Aristofans. K. Krauss aranžē Aristofana (446. —385. g.p.m.ē.) komēdiju "Putni".

80.   lpp. Dostojevskis, Gogolis, Stendāls.

1982. gada pierakstos E. Kaneti atzīmē: "Rakstnieks, kura māksla pastāv viņa nedistancētlbā, ir Dostojevskis." (Canetti E. Das Geheimherz… S. 160)

Atstāstot sarunu ar I.Bābelu, E.Kaneti raksta: "Viņš uzskatīja, ka Mopasāns ir labāks par Cehovu, bet, kad es nosaucu Gogoli (viņš man patika visvairāk), priecīgi mani izbrīnot, viņš teica: "Francūžiem tāda nav, francūžiem trūkst Gogoļa." Tad nedaudz padomāja un, lai izlīdzinātu to, kas varētu šķist lielīšanās, piebilda: "Bet vai tad krieviem ir Stendāls?" (Canetti E. Die Fackel… S. 273)

Stendāls ir viens no mīļākajiem E.Kaneti rakstniekiem, 1971. gadā viņš raksta: "Stendālam esmu pateicīgs par pārliecību, ka ikviens cilvēks, ja viņam izdotos sevi pilnīgi aprakstīt, būtu satraucošs, izbrīna vērts un ari neaizstājams. Tas, ko mīlu viņā pašā, ir domu un jūtu spontanitāte, viņa iedabas atvērtība un laimīgs satraukums, ātrums, kas tomēr neko neaizmirst, nemitīgais kustīgums, kas sevi nekad nepazaudē, dižciltība, kas nekad nav balamutīga, pateicība, kas precīzi apzinās to, par ko tā ir pateicīga, neizskaistinātlba (ja vien runa nav par gleznām), piepildīts bezdibenlgums, kurā tomēr vienmēr ir gaišs. Viņam visur ir gaisma, pati viņa domāšana ir gaisma, taču tā nav nekāda reliģiska vai mistiska gaisma, kas viņam vienmēr šķita aizdomīga, tā ir pašu dzīves procesu gaisma, kuri sevi apjēdz ikvienā konkrētā detaļā." (Canetti E. Die Provinz … S. 293 — 294). Sal. ar interviju: Stendahl war meine Bibel // Welt am Sonntag. 8.11.1963.

Taču Stendālā E. Kaneti saista ari viņa itāliskais spāni skums: "Spāniskums Stendālā, viņa itāliskā dzīve 18. gadsimta franču valodā. Vairāk nav ko vēlēties." Canetti E. Das Geheimherz … S. 141)

80. lpp. Grinevalds, Breigels. Mati ass Grlnevalds (1470/ 1475— 1528) — vācu gleznotājs; Piters Breigels Vecākais (1525/ 1530 — 1569) — nlderlandiešu gleznotājs. Abi gleznotāji ietekmē E. Kaneti romāna "Apstulbums" rašanos. Šajā sakarībā E. Kaneti raksta: "Ceļš uz īstenību iet caur tēliem. Nedomāju, ka pastāv kāds labāks ceļš." (Canetti E. Die Fackel… S. 109)

Konfūcijs savas "Sarunas"

1971. gada E. Kaneti eseja par Konfūciju uzskatāmi apliecina viņa interesi par Tālo Austrumu kultūru. 1968. gada pierakstos E. Kaneti atzīmē: "Nekad negribētu atbrīvoties no ķiniešu "skolotājiem". Vienīgi pirmssokratiķi mani nodarbina tikpat ilgi, cik viņi, proti, visu dzīvi." (Canetti E. Die Provinz… S. 269) Ķlniskumu E. Kaneti saskata ari F. Kafkā, austriešu rakstniekā, kas līdzās K. Krausam, R. Mūzilam un H. Broham viņu visvairāk ietekmējis. Austrumu kultūrā E. Kaneti saista pārmaiņu, transformāciju fenomens. Autobiogrāfiskajā apcerējumā "Lāpa ausi" viņš raksta: "Ķiniešu un drīz vien ari japāņu vārdi man kļuva pavisam pazīstami, sāku brīvi kustēties starp tiem, gluži tāpat, kā skolas laikā starp grieķiem. Starp ķiniešu klasiķu tulkojumiem uzdūros Džuandzi, kurš kļuva man par vislabāk pazīstamo filosofu, viņa iespaidā tolaik sāku rakstīt sacerējumu par Dao. Lai attaisnotos sev, ka tik ļoti novirzos no savas pamattēmas, mēģināju sevi pārliecināt, ka nekad nesapratīšu masu, ja nepieredzēšu to, kas ir ekstrēma izolācija. Taču patiesais cēlonis manai fascinācijai par šo oriģinālo Ķīnas filosofijas virzienu, kaut ari toreiz to skaidri neapzinājos, bija tas, kāda nozīme tajā bija pārmaiņām." (Canetti E. Die Fackel… S. 238 — 239) Bet 1945. gada pierakstos E. Kaneti atzīmē: "Konfūcija "Sarunas" ir cilvēka visagrīnākais, pilnīgākais garīgais portrets; apbrīnojami, cik daudz var sniegt 500 skicēs, cik pilnīgs un apaļš tas kļūst, cik aptverami un cik neaptverami, it kā izlaidumi būtu tikai apzinātas tērpa ieloces." (Canetti E. Die Provinz… S. 73)

83. lpp. Konfūcijs. Konfūcijs (551—479) — senās Ķīnas domātāja latinizēts vārds. "Pārrunas un spriedumi" (Luņ jui) —

Konfūcija skolnieku apkopotas sarunas. Sk. Linarta Mella lietpratīgo tulkojumu un komentārus: Konfutsius. Vesteid ja vestlusi. Tallinn, 1988.

84.    lpp. Oļa. Pēc E. Kaneti uzskata, oža ir viena no īsta dzejnieka, rakstnieka īpašībām, kas izkopjama un attīstāma.

85.     lpp. Legisti. Legistu ("likumnieku", faczja) skola Ķīnā parādās Džou dinastijas laikā (4. gs. p. m. ē.).

85. lpp. Kas kaut ko saprot no faktiskās varas. E. Kaneti uzskata, ka šādi faktiskās varas pazinēji, kas vienlaikus ir viņa lielākie ienaidnieki, ir Hobss, De Mestrs un Nīče (Canetti E. Die Provinz… S. 172).

Tomass Hobss (1588 — 1679) — angļu filosofs un valsts izveides teorētiķis ("Leviatāns", 1651).

Zozefs Marī de Mestrs (1753—1821) — franču valstsvīrs un domātājs, izstrādā katoliski konservatīvu mācību par valsti, modernā ultramontānisma pamatlicējs.

Frīdrihs Nīče (1844—1900) — viens no 19. gadsimta filosofiem, kas visvairāk rosina mūsdienu idejiskos meklējumus.

1949. gadāE. Kaneti raksta: "Kopš pastāv Hobss nodarbībām ar Makjaveli ir tikai vēsturiska nozīme." (Op. cit. S. 130) Par varas pazinēju E. Kaneti atzīst ari Frensisu Bekonu (1561 — 1626): "Viņš ir sistemātisks varas cienītājs (Liebhaber ), viņš neatstāj neizpētītu nevienu tās slēptuvi." (Op. cit. 46)

1985. gadā E. Kaneti savos pierakstos fiksē: "Varu alkstošais, kurš nevar iegūt varu, kļūst par vēsturnieku." (Canetti E. Das Geheimherz. S. 197) Jau 1950. gadā viņš atzīmē, ka, piemēram, vēsturnieks Ranke ir "varas politeists" (Canetti E. Die Provinz… S. 138).

Leopolds fon Ranke (1795 — 1886) — vācu vēsturnieks.

85. lpp. Hans Feidzi. Hans Feidzi (288 — 233) — viens no ievērojamākajiem legistu skolas pārstāvjiem.

87.    lpp. Jans Hui. Jans Hui (vai Juans, 521 — 490) — Konfūcija mīļākais skolnieks.

88.   lpp. Pēc trim dienām. Šo un nākamās atziņas E. Kaneti citē no rituālu grāmatas "Lidzi".

Vardu paroksismi

E. Kaneti 1969. gadā notur savu uzrunu "Vārdu paroksismi" Bavārijas daiļo mākslu akadēmijā sakarā ar šīs institūcijas piešķirto literatūras prēmiju.

91. lpp. Esmu tikai viesis. Atmiņās par bērnību un jaunību E. Kaneti raksta: "Visi šo pirmo gadu notikumi norisinājās spāņu vai bulgāru valodā. Vēlāk tie lielākoties pārtulkojās vācu valodā. Vienīgi īpaši dramatiskas norises, piemēram, slepkavība un nogalināšana, un visļaunākās bailes ir saglabājušās savā spāniskajā skanējumā, bet saglabājušās ļoti precīzi un nesatricināmi. Visu pārējo, proti, vairumu, un it īpaši visu bulgārisko, piemēram, pasakas, es nesu savā galvā vāciski." (Canetti E. Die gerettete Zunge. Frankfurt/M., 1993. S. 15)

91. lpp. Elpošana. 1960. gadā E. Kaneti fiksē: "Nepietiek tikai ar domāšanu, nepieciešams arī elpot. Domātāji, kas nav pietiekami elpojuši, ir bīstami." (Canetti E. Die Provinz… S. 213)

93. lpp. Slēpu no sievas. E. Kaneti pirmā sieva ir Vēza Taubere-Kalderone (1897—1963). V. Kaneti ir publicējusi vairākas grāmatas: Der Orger (Mьnchen, 1991), Geduld bringt Rosen (Mьnchen, 1992, F.a.M., 1994), Die Gelbe Strasse (Mьnchen, 1990, Hameln, 1993). Sk. arī: Meyer C. La Langue sauree de Veza Canetti//Austriaca. 1990. Nr. 31. P. 177— 179.

95. lpp. Sava veida tulkojums. 1947. gadā E. Kaneti atzīmē: "Tulkojumā interesants ir tikai tas, kas tiek zaudēts, lai to atrastu, dažreiz vajadzētu tulkot." (Canetti E. Die Provinz… S. 114)

Dzejnieka aicinajums

E. Kaneti 1976. gada runā "Dzejnieka aicinājums" — Der Beruf des Dichters — būtu vēlams ievērot vācu valodas īpatnības. Vārda "Dichter" nozīme ir gan 'dzejnieks', gan 'rakstnieks', taču E. Kaneti dod priekšroku vārdam "dzejnieks". Bet vārds Beruf ir gan 'aicinājums', gan 'profesija'. Vārds "aicinājums" ietver ari tādas nozīmes kā "uzdevums", "misija" un saistās ar kristietisko reliģiju, piem.: "Jo daudz ir aicinātu, bet maz izredzētu" (Mt. 20, 16). Konceptu Beruf īpaši analizē M. Vēbers darbā "Protestantiskā ētika un kapitālisma gars". 1919. gadā M. Vēbers nolasa divus referātus "Zinātne kā profesija un aicinājums" un "Politika kā profesija un aicinājums".

102. lpp. Pret laiku. 1936. gada runā "Hermans Brohs" E. Kaneti izvirza trīs galvenās dzejnieka pazīmes vai prasības pret dzejnieku. īsts dzejnieks, viņaprāt, ir sava laika kalps, "sava laika suns", kamjāizošņā visi pasaules nostūri un kakti.. Otra pazīme ir dziņa pēc universalitātes, bet trešā — nostāšanās pret savu laiku. Sk.: Canetti E. Das Gewissen .. S. 10—24.

102.  lpp. Ovidijs. Pūblijs Ovidijs Nāsons (43. g. p. m. ē.— m. ē. 17. g.)— romiešu dzejnieks. Darbā "Metamorfozes" ir aprakstīti gandrīz 290 miti par grieķu dievu un varoņu pārvērtībām.

103.   lpp. Ariosto. Ludoviko Ariosto (1474—1533) — renesanses laikmeta dzejnieks.

104.   lpp. Pārvērtības. 1912. gadā Karls Gustavs Jungs publicē darbu "Libido metamorfozes un simboli", kurš diez vai nav zināms E. Kaneti, vēl jo vairāk tāpēc, ka Volfgangs Pauli, "labprāt gribēja mani uzvedināt uz Junga ceļa" (Canetti E. Das Augenspiel… S. 170).

107. lpp. Ad usum Delphini (lat. vai.) — burt.: dofina lietošanai. Šādi tiek dēvēti Luija XIV laikā sastādīti darbi, kas domāti troņmantiniekam (dofinam). Šajos darbos visi iespējamie nosodāmie fragmenti tiek ievietoti pielikumā. Turpmāk ad usum Delphini apzīmē izdevumus, kuri cenzūras nolūkos tiek rediģēti.

Content

Kaneti Eliass Vadonis, vara, vārds

Satura rādītājs

Kaneti ekspresīva antropoloģija jeb Apstulbuma formas

Piezīmes

Lielums un ilgme

Triumfa vārti

Uzvaras! Uzvaras!

Strauji pieaugošo skaitļu saldkaisle

Atteiktās vizītes

Noslēpums, un viens vienīgais

Iznīcināšana

Divīzijas, vergi, gāzes kameras

Apmātība un īstenība