Semjonovs Juliāns

Vaigu vaigā

Juliāns Semjonovs

Vaigu vaigā

Pastāv spēki, kas tiecas atdzīvināt pagātni un plāno jaunus noziegumus...

Taču tiem pretim stāv miljoniem cilvēku, kas paši pieredzējuši,

kādas neskaitāmas nelaimes tautām nes karš. FRIDRIHS HICERS

Tagad, kad Eiropā atkal jūtama pulvera smaka un tās nākotne ir atkarīga no Rietumeiropas politiķu gudrības, ikviena rakstnieka un publicista uzdevums ir dot arī savu ieguldījumu miera sargāšanā, to draudīgo briesmu izskaidrošanā, kuras pasaulei rada

kara arsenālu palielināšana un jauna kara ugunsgrēka izcelšanās iespēja.

ŽORŽS SIMENONS

Mākslinieka tiešais pienākums ir mācīties no tā, kas notiek pasaulē. Visos laikos labākie rakstnieki ir mācījušies no vēstures, kas iedveš pārliecību: cilvēcei ir nepieciešama saspīlējuma likvidēšana, uzticēšanās, drošības izjūta ...

Tā ir mūsu pašu un mūsu bērnu nākotne.

DŽEIMSS OLDRIDŽS

Imperiālisms pēc savas dabas ir antihumāns un bezdvēseligs. Šo neapstrīdamo patiesību vēlreiz pierāda to mūsu Tēvzemes un pasaules kultūras vērtību traģiskais liktenis, kuras hitlerieši nozaga ne tikai mušu Dzimtenes muzejos, bibliotēkās un gleznu galerijās, bet ari Polijā, Dienvidslāvijā, Nīderlandē, Itāiijā, Francijā.

Lai gan visai pasaulei ir zināma vandaliskā gleznu, skulptūru, grāmatu un arhīvu laupīšana, lai gan progresīvā sabiedrības dala ne vienreiz vien ir prasījusi nozagto atdot likumīgajiem īpašniekiem, vareni noziedznieku labvēļi, respektabli naudinieki, kuriem mākslas priekšmetu iegāde ir tikai kapitāla ieguldīšanas veids, dara visu, lai nacistu noziegumi paliktu nesodīti. Ari šai faktā jo spilgti izpaužas mūsdienu imperiālisma plēsoņu morāle.

Grāmatas autors, piedalīdamies nozagto kultūras dārgumu meklēšanā, vaigu vaigā sadūrās ar tiem, kas cenšas noslēpt jebkuru laupīšanu un ciniski izturas pret ļoti izciliem cilvēces ģēniju darbiem.

Padomju cilvēku lielās bažas par mākslas darbiem, ko nolaupījuši hitlerieši un kas tagad Rietumos glabājas slepenos seifos, bankās un privātās kolekcijās, apliecina vēstules.

«Cienījamais rakstniek!

Avīzē «Ļiteraturnaja gazeta» izlasīju, ka Jūs esat ķēries pie cildena, bet grūta darba. Kā bija teikts rakstā, Jūs meklējat vācu fašistu nozagtos padomju arhīvus un citas vērtības.

Cik labi, ka esat atradis tam laiku!

Bet tagad par galveno.

1941. gada 9. jūlijā vācu tanki ienāca Pleskavā. Tas bija septiņpadsmitajā kara dienā.

Nākamajā dienā vietējā gleznu galerijā ieradās vācu leitnants no zonderkomandas un kravas ma-šinā izveda uz Vāciju divdesmit holandiešu un citu aizrobežas meistaru darbus.

Nav izslēgts, ka daži no tiem ir piederējuši A. Puš-kina senčiem, jo divdesmito gadu sākumā gleznas no tuvējām muižām saveda Pleskavā.

Bet pēc nedējas fašisti sāka izlaupīt ļoti senus Pleskavas arhīvus. Daži dokumenti bija vairākus gadsimtus veci. Pleskavas pilsētai taču ir ap 1100 gadu! Kņaziene Olga, Kijevas kņaza Igora sieva, bija no Pleskavas apkaimes... Pievērsiet tam uzmanību! Nozagtās vērtibas ir neparasti senas, izsolēs tādas mantas maksā desmitiem tūkstošu dolāru.

Ar cieņu

M. Afanasjevs,

docents, kara veterāns.»

«Cienījamais Juliān Semjonovič, ar lielu interesi lasu Jūsu rakstus par Dzintara istabas meklēšanu. Varbūt Jums noderēs šāds mans paziņojums.

1945. gada maijā, es, kara korespondents, atrados Kēnigsbergā. Tur pili satikos ar Maskavas zinātnieku profesoru Brjusovu (dzejnieka brāli). Kādā pagrabā viņš parādīja man biezu pelnu kārtu. Brjusovs man iedeva masīvu durvju eņģi un lūdza, lai es, kad būšu atgriezies Ļeņingradā, aizbraucu uz pili Puš-kinā un pārbaudu, vai eņģe tur ir savā vietā. Es izpildīju šo lūgumu. Izpostītajā Katrīnas pili atradu Dzintara istabas paliekas. Kādā durvju ailē, kur bija redzams eņģes iedobums, ieliku tajā no Kēnigsbergas atvesto eņģi. Tā iegūla pilnīgi precīzi.

Varēja likties, ka tas pierāda: Kēnigsbergā Dzintara istaba gājusi bojā. Taču man jau toreiz radās doma. vai te nav mēģināts aizmaskēt īsto Dzintara istabas likteni. No šās domas neatsakos ari tagad.

Tieši tāpēc nekur neesmu publicējis «notikumu ar durvju eņģi».

Protams, dzintara meklēšana jāturpina ar lielu neatlaidību. Es domāju, ka mans paziņojums var būt Jums interesants, lūk, kādā ziņā: tas var rosināt domu, ka būtu labi tikties ar profesoru Brjusovu. Ja viņš vairs nav starp dzīvajiem, painteresējieties par viņa arhīvu. Viņš taču bija pirmais padomju zinātnieks, kas nodarbojās ar Dzintara istabu.

Vēlu Jums sekmes meklēšanā!

A. Veresovs, Rakstnieku savienības biedrs. Ļeņingradā.»

«Cienījamais Juliān Semjonovič!

Kara laikā es biju starp tiem, kurus ar varu aizdzina uz Vāciju. Nometne atradās Tiringenē, to vietu sauca par Neihauzi-Siršnicu.

Uzņēmums, kurā mēs strādājām, piederēja koncernam «Siemens-Schuckert». Nometne atradās kalna pickājē, un, tāpat kā visas nometnes, to apņēma stiepļu pinuma žogs ar trijās rindās nostieptām dzeloņstieplēm augšā. Caur šo pinumu mēs skatījāmies uz apkārtējo pasauli. Un šo to ari redzējām. 1944. gada otrajā pusē kalnā sākās kaut kādi darbi, tika rakts tunelis. Strādāja vienīgi vācieši, lai gan nometnē bija daudz gūstekņu. Mēs, nometnes iemītnieki, vispirms domājām, ka vācieši rok sev bumbu patvertni, jo sabiedroto aviācija bija sākusi bieži traucēt arī Tiringeni. Tomēr tā nebija bumbu patvertne, jo trauksmes laikā tur nevienu nelaida iekšā. Naktīs bija dzirdama smagi piekrautu kravas mašīnu rūkoņa, un kļuva skaidrs, ka uz turieni kaut ko ved. Es netiku redzējusi, kas tas bija: kastes, mašīnas vai šāviņi. Bet, lasot Jūsu rakstu, kas bija iespiests «Ļ. g.», arī vārdus, ka Tīringenes kalnos ir atrastas dažādās zemēs salaupītas vērtības, man iešāvās prātā, ka tajā ejā pie nometnes varēja tikt paslēpts kaut kas vērtīgs. Jo vairāk tāpēc, ka šo eju pēc kāda laika aiztaisīja ciet, bet bumbu patvertni tomēr izraka kalna otrā pusē.

Varbūt tas, ko esmu Jums uzrakstījusi, skan (oti naivi un nerada nekādu interesi, tomēr nevaru Jums neuzrakstīt.

Ja Jums radīsies kādi jautājumi, ar prieku atbildēšu uz tiem.

Olga Sergejevna Kņazeva Ļeņingradā.»

<rCienījamais b. Semjonov, ar interesi izlasīju, ka joprojām tiek meklētas mākslas un kultūras vērtības, ko hitlerieši kara laikā nolaupījuši mūsu zemē. Ar meklēšanu nodarbojas daudzi cilvēki, kuriem bijusi kaut kāda saskare ar šim vērtībām vai kuru rīcībā ir kādas ziņas par tām.

Es gribu skart jautājumu par Dzintara istabas meklēšanu.

Uz Kēnigsbergu es aizbraucu 1945. gadā kopā ar vecākiem — vēl zēna gados. Tagad sevi uzskatu par šās pilsētas vecu iemītnieku, lai gan nu jau divdesmit gadus dzīvoju Ļeņingradā. Kēnigsbergā — Ka-liņingradā — pagājuši mani bērnības un jaunības gadi. Es mīlu šo pilsētu. Tā ir skaista un noslēpumaina. Tās pazemes labirinti glabā neatminētus noslēpumus, varbūt ari Dzintara istabu.

Jaunības gados es biju pilsētas komjauniešu operatīvās vienības loceklis; šo vienību komandēja Pedagoģiskā institūta piektā kursa students G. Tamar-skis (Grigorijs Sergejevičs). 1959. gadā, kad svinējām mūsu vienības trīs gadu pastāvēšanu, tika uzaicināts kāds majors (uzvārdu neatceros), kas mums pastāstīja daudz interesanta. Starp citu viņš pieskārās arī jautājumam par Dzintara istabas meklēšanu. Domāju, ka Jūs var ieinteresēt tāds fakts (pēc majora vārdiem): nedēļu pirms Kēnigsbergas krišanas Hitlers bija atsūtījis cietokšņa komandantam telegrammu, kurā prasīja nekavējoties evakuēt Dzintara istabu. Taču pilsēta tai laikā jau bija aplenkta. So vērtību izvest pa sauszemi vairs nebija iespējams. Bet trīs dienas pirms Kēnigsbergas cietokšņa krišanas Hitlers pilsētas komandantu atcēla no amata

tāpēc, ka viņš nebija izpildījis rīkojumu par Dzintara istabas izvešanu. Tolaik jau bija bloķēti ari visi slepenie kanāli, pa kuriem varēja izbraukt pat zemūdenes. Tātad Dzintara istaba netika no Kēnigsber-gas izvesta ne pa sauszemi, ne pa jūru. Ja mēs ticam šiem majora vārdiem un arhīvos atrodamas telegrammas, kas šo apgalvojumu apstiprina, tad ir par ko padomāt.

Manuprāt, Jūsu pastā ir ne mazums vēstuļu, kuru autori domā, ka Dzintara istaba paslēpta Kēnigs-bergā. Man šķiet — ši hipotēze ir pamatīgi jāpārbauda. Un vispirms jāsāk ar karaspēka arhīviem, kas tika iegūti, cietoksni ieņemot triecienuzbrukumā.

Tas ir viss, ko gribēju Jums darīt zināmu. Ar patiesu cieņu

A. Andrianovs

Ļeņingradā.»

«Cienījamais rakstniek!

Mūsu ģimenes liktenis ir ļoti traģisks, jo mēs — es, mans brālis un māsa — pārcietām visas hitleriešu okupācijas šausmas. Es, toreiz vēl zēns, dzīvoju netālu no Jasnaja Poļanas un savām acīm redzēju, kā viņi apgājās ar mūsu vēsturisko svētumu. Tagad Ļeva Nikolajeviča muzejs ir atjaunots, bet — vai tad var apgalvot, ka dabūti atpakaļ visi eksponāti? Vai nebūtu vērts visu, kam ir sakars ar diženā Ļeva Tolstoja vārdu, meklēt Rietumos? Varbūt kaut kas ir palicis tur, joprojām nav atdots mūsu Dzimtenei?

Brālis Fjodors bēdu dienas piedzīvoja Ukrainā, Ļvovā. Ari tur taču tika izlaupīts lielisks muzejs, simtiem gleznu aizveda uz nolādēto hitleriešu reihu. Vai tās ir atdotas likumīgajam īpašniekam — padomju tautai? Ari to es gribēju Jums jautāt.

Māsa Kļava, vecākā no mums, kopā ar māti Zi-naidu Ivanovnu Golovļovu nokļuva Minskā. Tēvs Matvejs Golovļovs, politiskais vadītājs, bija gājis bojā pie Brestas, bet viņas nebija paguvušas evakuēties uz aizmuguri un dabūja izciest bailes un šausmas fašistu jūgā. Un, lūk, viņas savām acīm ir re-

āzējušas, kā fašisti izveda kastes ar unikālām grāmatām un arhivu materiāliem. Kur atrodas šis mūsu kultūras un vēstures mantojums? Tas atdots atpakaļ Dzimtenei vai ne?

Avīzēs mēs daudz lasām par to, kā Rietumos rīkojas mafija. Varbūt Jums vajadzētu papūlēties ari šai virzienā? Varbūt jāpapēta, vai mafijieši nav kļuvuši par paslēpušos fašistu rokaspuišiem, kas kopā ar viņiem vēl šobaltdien noziedzīgi spekulē ar mūsu zemē sazagtajiem dārgumiem?

Savelijs Golovļovs,

atslēdznieks.

Frolovkas ciematā.»

NODAĻA, KURĀ AUTORAM IR PIENĀKUMS VĒLREIZ PASTĀSTĪT PAR MAFIJU

— Mafija un fašisms? — sarunas biedrs vaicāja, laizdams mani iekšā savā kabinetā. — šis temats ir augstākā mērā interesants. Iziesim uz balkona, tur gaiss nav tik smacīgs.

Mēs apsēdāmies uz balkona audekla saulessarga ēnā; zem mums pletās Katānija — liela, trokšņaina pilsēta Sicīlijas aus-trumpiekrastē. Visdažādākās krāsas vēja izžauta uz pāri ielai pārmestām kārtim, neticams troksnis, un mājas vienādā — blāvi pelēkā krāsā. Saulaino zemju cilvēki tiecas pēc krāsu nopietnības, kur tās iespējams pakļaut savai gribai, bet cik skaisti būtu,, ja sienas nokrāsotu baltas, dzeltenas, zaļas, cik burvīgi tas izskatītos, cik jautri! . ..

— Bet nauda? — sarunas biedrs vaicāja, kad biju viņam to pateicis. — Kur ņemt naudu? Mājas īpašnieks nevēlas ieguldīt liras mājas ārpuses uzpošanā, viņam pietiek ar to, ka dzīvokļi dod milzīgus ienākumus — dzīvokļi, nevis fasādes. Municipalitāte? Tā ir nabaga.

Sarunas biedrs ir vēstures profesors, jau gados vecs; aizgājis pensijā un pārcēlies no Romas uz savu dzimteni — zem Sicīlijas satraucošās saules.

— Fašisms un mafija, — viņš atkārtoja un sniedzās pēc cigaretes. — Vai zināt — tas ir augstākā mērā interesanti! Tas ir pat interesantāks jautājums nekā vārda «mafija» izcelšanās problēma. Kā zināms, sicīliešu dialektā «mafija» nozīmē «mana lieta». Daži autori domā, ka mafija nozīmē «Nāvi Francijai! Pēc tā tīko Itālija!» — «Morte Alla Francia! Italia Anelal» —, un attiecina šā vārda rašanos uz trīspadsmito gadsimtu, uz «Sicīlijas vakara dievkalpojuma» laiku, kad tauta sakāva Anžujas hercoga vadītos iebrucējus. Citi domā, ka mafiju pagājušā gadsimta vidū nodibinājuši cilvēki, kas, pievienodamies Madzīni vadītajiem nemierniekiem, izvirzīja savu lozungu: «Mazzini Autorizza Furti, Jn-cendi, Avvelenamenti». No pirmajiem burtiem var izveidot MAFIA. Ko tas nozīmē? «Madzīni atļauj laupīt, dedzināt, nozāļot». Interesants Madzīni viedokļa iztulkojums, vai ne? Jautājumu par mafijas izcelšanos atliksim uz citu reizi; tās amerikāņu māsai cosa nostra izdevīgāk ir aizstāvēt versiju par mafijas rašanos trīspadsmitajā gadsimtā. Bet, lūk, fašisms un mafija... Benito Musolīni nostājās pret mafiju, jo tā bija nopietni ņemams, bet galvenais — organizēts spēks, patiešām valsts valstī. Savā laikā Musolīni negribēja Itālijā ciest nekādu citu kā tikai fašisma vienotību. Vārdu sakot, tagad apgalvo, ka nelikumīgais Musolīni likums bijis vērsts pret likumīgu nelikumību (es te domāju zagļu žargonā plaši lietotos vārdus «likumīgs zaglis»), pret mafiju. Tādam apgalvojumam es tomēr nepiekrītu, vēl jo vairāk tāpēc, ka fašisma norobežošanās no mafijas pašreiz ir izdevīga abiem šiem spēkiem.

— Kādi ir jūsu pierādījumi?

— Es jums izstāstīšu savu versiju. Jums ir tiesības nebūt ar mani vienis prātis — šeit tai nav sevišķi daudz piekritēju. Noklausīties jau nenozīmē piekrist, — viņš piemetināja, — noklausīties nozīmē tikai uzzināt spriedumus, kas kvalitatīvi atšķiras no paša spriedumiem. Tad nu mazliet no vēstures: divus gadus pēc varas sagrābšanas Itālijā duče ieradās Sicīlijā.

Diktatora apsardzību Sicīlijas vizītes laikā organizēja Cezāre Mori; pēc dučes brauciena uz Palcrmo viņš tika apstiprināts par Sicīlijas galvaspilsētas prefektu. Svinīgu pusdienu laikā Musolīni sacīja Mori: «Man gribētos paklausīties albāņu melodijas.» Netālu no Palermo atradās komūna Pjana dei Ģreči. Tur dzīvoja no turkiem aizbēguši albāņi; viņu dziesmas un dejas bija pārsteidzošas un ērmīgas, bet mēs, sicīlieši, dīvaina, zinātnes vēl neizskaitīta cilts, kas vēlāk sajaucās ar grieķiem un arābiem un ne tikai ar tiem vien, — mēs mīlam visu ērmīgo. Tā kā duče savu vēlēšanos bija izteicis negaidīti, Mori, protams, nepaguva tur noorganizēt apsardzību — vajadzēja braukt nekavējoties, jo Musolīni bija nepacietīgs kā sieviete. Ieradies Pjanā, Mori pasauca sāņus mēru donu Cičo Kuču: «Tu atbildi par mieru un drošību.» Dons Cičo bija mafijas vadītājs Pjanā; to zināja tie, kam šis noslēpums bija uzticēts, un, protams, arī policijas dūzis Cezāre Mori. «Es gribu sveikt komūnas iedzīvotājus, uzticamos jaunās Itālijas dēlus,» duče sacīja. Mori virzīja donu Cičo uz Musolīni mašīnu, teikdams: «Sēdies viņam blakus!» Dons Cičo pamirkšķināja fotogrāfiem, piegāja pie Musolīni, uzlika roku uz diktatora pleca un sacīja: «Duče, kamēr es būšu jums blakus, ne mats nenokritīs no jūsu — tautas vadoņa un mana drauga galvas; Itālija — jums, Pjana — man!»

Pēc dažām nedēļām dons Cičo ieradās Romā — viņš vēlējās saņemt no dučes pateicības algu par ceļojumu pa Pjanu. Diktatora sekretariāts tomēr atteica viņam tikšanos ar Musolīni. Dons Cičo uzmauca cepuri uz acīm un devās uz ostu: viņš nav pieradis pie aizvainojumiem, viņš atgriezīsies Palerino un tur izlems, kā izturēties turpmāk.

Pie trapa viņu gaidīja Čezāre Mori. «Dārgais draugs, duče bija licis maldināts,» policists sacīja. «Viņš nesaprata, ka runa ir par jums; jūs bijāt sevi pieteicis pārāk frivoli, minējis tikai vārdu bez titula, bet sekretariātā pie tā nav pierasts. Ejam, vadonis jūs

gaida!»

Apmierinātībā atplaukušo donu Čico prefekta linkolns nogādāja nevis dučes pilī, bet cietumā.

— Kāda tam jēga? Vecu rēķinu noslēgšana? Divu godkāru cilvēku sadursme?

- Nezinu. Varbūt. Tomēr pastāv arī citi pieļāvumi, — mans sarunu biedrs atbildēja.

— Kādi tie būtu?

— Runāsim par visu pēc kārtas! Kas ir mafija? Tā nozīmē ne tikai tirdzniecību ar narkotiskām vielām, cilvēku nolaupīšanu, spēļu namus, korupciju, prostitūciju, kukuļņemšanu, šantāžu, tirgošanos ar zagtām kultūras vērtībām. Tā nozīmē arī nodevas, ko Sicīlijas latifundisti gribēja saņemt no zemniekiem par to zemi, kuru viņi tiem rentēja. Papildu nodevas valstij aiz muguras. Mums ir maz zemes un daudz zemnieku. Un visa zeme piederēja latifundistiem. Nelikumīgās nodevas no Sicīlijas zemniekiem iekasēja mafija par labu Romā dzīvojošajiem latifundistiem, daļu naudas iebāžot savā kabatā — par pakalpojumiem un risku. Musolīni tomēr negribēja laist garām šo naudu, viņš vēlējās saņemt visu.

Un Čezāre Mori uzsāka «zemnieku mafijiešu» apcietināšanu; starp citu, viņš sāka no apakšas — iegaumējiet to, šai apstāklī slēpjas daudz kā atminējums. Mazajās Sicīlijas pilsētiņās apcietināja simtiem mafijiešu. Viņus ar važām sakala kopā un nosūtīja uz koncentrācijas nometni Lipāru salās. Prefekts Mori braukāja pa Sicīliju un pats vadīja apcietināšanu. Tad viņš uz piecām dienām nozuda no Palermo un atveda no Romas likumu par nāves soda ieviešanu. Tai pašā dienā viņš deva rīkojumu spīdzināt pratināmos ierindas mafijiešus: laist cauri ķermenim elektrisko strāvu, noraut nagus, dedzināt kāju pēdas. Mori panāca, ko gribēja: mafijas vislielākā svētuma — kopatbildības likuma ievērošanā radās plaisas. Neizturējuši spīdzināšanu, ierindas mafijieši sāka stāstīt visu, ko zināja. Musolīni parlamentā sacīja: «Ar bezbailīgo Čezāres Mori skalpeli esmu darījis galu mafijai!» Drīz vien Čezāre Mori kļuva gandrīz vai par Itālijas nacionālo varoni. Viņš rīkojās pilnā sparā. Tika apcietināti «augstākās» mafijas vadītāji — dons Vito un dons Kalo. Pēc tam Čezāre Mori pacēla roku pret dažiem «vecajiem fašisma cīnītājiem» — pie viņiem noveda pavedieni, kas stiepās no «zemākās» mafijas. Viņš ieslodzīja cietumā Pjanas dei Greči mēru donu čičo, vairākus mafijas advokātus un arī ārstus, kas bija izdarījuši operācijas ievainotiem pacientiem, kuru vārdi nebija zināmi. Kādu dienu tai brīdī, kad Ce-zāre Mori runāja vienā no Romas literārajiem klubiem un triumfēdams paziņoja, ka izdevies uztaustīt «augstākās» mafijas štābu, adjutants viņam pačukstēja, ka viņu steidzamā lietā lūdzot pie telefona. Mori noklausījās iekšlietu ministra vietnieka lūgumu un, atgriezies zālē, teica: «Draugi, man ir steidzamas darīšanas pie ministra, līdz rītam!» Taču nekāds «līdz rītam!» neiznāca — Če-zāre Mori tika atcelts no amata; prefekts palika pilnīgi bez jebkādas varas un tagad ar novēlošanos saprata: savā spēlē viņš bija pārāk aizrāvies. Mēnesi pēc viņa atcelšanas no amata tika nomainīts viss policijas un tiesas aparāts Sicīlijā. Roma izskaidro arī to: mafija ir iznīdēta, iestājies miers, ārkārtēji pasākumi nav vairs vajadzīgi.

Tomēr patiesībā viss bija gan vienkāršāk, gan sarežģītāk — bija uzvarējusi mafija — uzvarējusi ar savu parasto, ilgdarbīgo metodi. Sāka funkcionēt sakaru ķēde; tas ir totāls korupcijas pamatu pamats. Mafijas iespiešanās melnkreklu kustībā taču bija sākusies jau divdesmitajos gados, kad jauns fašists, nogalinājis itāliešu sociālistu un antifašistu Džakomo Mateoti un ar to radījis sašutuma vētru valstī, lūdza palīdzību «krusttēviem» — vienīgi viņi spēja labi noslēpt noziedznieku vai nodrošināt viņam alibi: pēc pavēles no augšas jebkurš mafijietis no tumšu ļaužu vidus ir gatavs uzņemties cita vainu. Lai arī mafija darbojas kā slepens monolīts, tomēr tajā izvirzās arī atsevišķas personas; stāsta, ka fašistu esot paslēpis un izglābis dons Kalo — tas pats dons Kalo, ko bija saucis pie atbildības naivais Čezāre Mori īsi pirms skandalozās un apkaunojošās atbrīvošanas no amata.

Dabiski, Kalo atbrīvoja dažas dienas pēc Mori padzīšanas.

Vēl vairāk: dona Kalo sāncensi — plaši atzīto bosu donu Vito ieslodzīja mitrā karcerī, kas veco vīru piespieda nomirt, bet dons Kalo, fašisma draugs, tika kronēts par jauno Sicīlijas bosu.

... Es braucu pa platu, pāri ielejai uzceltu autostrādi. Tālumā slējās kalni — zili, noslēpumaini, asi kā izrāviens. Tukša autostrāde, nevienas dzīvas dvēseles, vienīgi mans fiatiņš traucas uz priekšu — traucas pamestībā ...

«Tā var izdrāzties cauri visai Sicīlijai,» es nodomāju, atcerēdamies, kā pirms trim gadiem pa tādu pašu vai vēl labāku autostrādi šķērsoju Itāliju no rietumiem uz austrumiem — līdz Dienvidslāvijas robežai; ātrums — simt trīsdesmit, iekļaušanās ritmā, nav laika ne apkārt pavērties — skaties uz priekšu vien; žilbino-sas, dzeltenas gaismas piemirdzēti tuneļi, desmitiem tuneļu — un nekā no Itālijas. Autostrāde nošķir no apkārtējās ainavas, tā ir izdevīga vienīgi ātrumam ka pašmērķim. Stāt! Vai tikai tu nesāc tīkot pēc lieliskajiem, bet neatsaucamajiem kibitku laikiem?!

Pa lauku ceļiem braukt man patīk darba ratos un lēni lūkoties, kad tumsa sametas, kā tālu pamalēs, pēc naktsmājām kur skatos, pa sādžām bēdīgām vēl margo guntiņas...» Ļoti skaisti? Pro-latns! Taču tas ir pagājis! Tātad droši vien jādomā, kā pašreizējiem ātrumiem uzspiest kaut vai kripatiņu agrākās poēzijas, ceļa apceres un smeldzošā žēluma pēc ceļā pavīdējušā un pazudušā. Kā to izdarīt? Nezinu. Tikai nedrīkst tiekties atpakaļ pagātnē — tā ir dezertēšana un bezspēcība.

...Es pārvietojos malējā rindā un iegriezos municipalitātes ceļā, mazā, šaurā, grambainā, un tas veda mani kalnos, klusumā, pie «krusttēviem», uz pašu karstās, slepenībā tītās Sicīlijas maz apdzīvoto vidieni ...

1

— Neticiet blēņām par mafiju! — sacīja Nino, tās tavernas īpašnieks, pie kuras es biju apstājies; mans draugs Katānijā bija ieteicis pusdienot tieši tur: «īpašnieks dons Nino ir vecs mafijietis, desmit gadus nodzīvojis Ņujorkā, runājiet ar viņu atklāti; pastāv uzskats, ka viņš ir public relations officer; pēc filmas «Krusttēvs» parādīšanās mafija cenšas presi noskaņot sev par labu.»

Dons Nino bija ģērbies viegla, baltā uzvalkā, caurcaurēm elegants; ragabrilles viņu darīja līdzīgu zinātniekam. Viņš novēroja, kā viesmīlis pasniedz mums makaronus, ielej glāzēs melnu vīnu — tik biezs tas bija —, tad aizsmēķēja, manierīgi pārlicis vienu kāju pār otru, pievirzījās man vēl tuvāk, galvu noliekdams gandrīz vai līdz galdautam, un teica:

— Par mafiju raksta nekompetenti cilvēki. Nelaimīgie sicī-lieši bija spiesti aizstāvēties pret iebrucējiem, un viņi to varēja izdarīt ar mafijas palīdzību. Vēlāk mafija sāka sicīliešus sargāt no alkatīgajiem romiešiem; cita uzdevuma mafijai nebija. Tas pats arī Amerikā. Tomēr tur mafijas ļaudīm iznāk aizstāvēt ne tikai nelaimīgos Sicīlijas emigrantus, kas Amerikā dzīvo kā pāriji, bet arī nēģerus. Jūs, protams, zināt Džo Gallo traģēdiju?

— Nē, — es atbildēju, — Džo Gallo traģēdija man nav zināma.

— Cik daudz pasaku ir izdomāts par šo cilvēku, kas cīnījās par pilsoņtiesībām! Cik daudz samazgu tika izgāzts uz šā kautrā un maigā Ņujorkas džungļos nokļuvušā sicīlieša galvas, iekams viņu nonāvēja! ... Tai laikā, kamēr viņš atsēd ... tai laikā, kad kapitālisti bija Gallo ieslodzījuši cietumā, viņu apmeloja; protams, to darīja amerikāņi, jo neviens tik labi neizturējās pret nēģeriem kā viņš. «Šiem cilvēkiem jāsaņem tādas pašas tiesības kā mums,» Džo sacīja, un par to viņu ieslodzīja karcerī un aizliedza viņam pastaigas. Vēlāk, kad uzvarēja taisnība un viņš, atgriezies mājās, draudzīgi un brālīgi uzrunāja visus nēģerus, viņu nogalināja. Nezinu, vai viņš bija mafijas loceklis, bet, ja šīs organizācijas locekļi izturas tāpat kā viņš, tad arī es pats, zināt, esmu gatavs stāties iekšā šai brālībā. Un Džozefs Kolombo? Neviens cits nav tik spoži apsūdzējis imperiālismu mazākumtautību vajāšanā — jūs droši vien zināt, cik grūti Savienotajās Valstīs ir dzīvot tiem, kas nav amerikāņi... Un kas tad notika? Uzpirkts slepkava izšāva uz viņu vairākas lodes, un nelaimīgais Kolombo kļuva invalīds uz visu mūžu — invalīds ar aptumšotu apziņu — neģēlīga roka viņu izrāva no to cilvēku rindām, kas cīnās par mazākumtautību pilsoņtiesībām.

— Vai tas ir tas pats Kolombo, kas tiesājās ar ASV Tieslietu ministriju?

Dons Nino noņēma brilles, noslaucīja zamšādas lupatiņā un nokrekšķējies jautāja:

— Par kādu procesu jūs runājat?

— Par to, kurā viņš uzvarēja. Atcerieties, viņš toreiz piespieda Tieslietu ministriju pieprasīt filmas «Krusttēvs» autoriem svītrot filmā vārdus «mafija» un cosa nostra. Filmā taču ne reizi netiek izrunāti šie vārdi.

— Nudien, tā kā neatceros ...

Dons Nino acīmredzot bija vājš public relations officer, citādi viņš nebūtu no Štatiem pārvietots uz šejieni. Viņš baidījās, visu laiku baidījās pateikt kaut ko aplamu vai paskatīties tā, kā nevajadzētu. Viņš pat uz mirkli sastinga, kad viņam bija izsprucis «atsēd ...» — «atsēdēja», kā gangsteri saka savā žargonā. Viņš runāja ar šabloniskiem teicieniem, kas bija domāti pragmatiskajiem amerikāņiem vai lētticīgajiem sicīliešiem, bet nebija sagatavots nopietnai sarunai, kad viņa lozungiem stājās pretim noteiktas zināšanas. Kā nabaga dons Nino bija instruēts, tā viņš arī spēra vaļā, domādams, ka viņa pieglaimīgā balss, platais smaids un labvēlīgais skatiens spēj kompensēt loģikas trūkumu viņa izklāstos.

Ne jau tāpēc nogalināja Džo Gallo, ka viņš aizstāvēja nēģerus; ne jau tāpēc iztaisīja caurumus Kolombo galvaskausā, ka viņš rūpējās par mazākumtautību likteni, — tas viss ir meli, vistīrākie meli.

Patiesība bija tā, ka Kolombo un brāļi Gallo — Larijs, Tra-

I lis Džo un Kazlēns Blests — cīnijās par pirmo vietu Ņujorkas mafijā. Kā Kolombo, tā brāļiem Gallo piederēja spēļu nami, abas puses pretendēja uz monopoltiesībām laupīšanā Bruklinas dokos mi kabatu izkratīšanā visiem tiem, kas krastmalā parādās pēc desmitiem vakarā.

Brāļi Gallo pirmie deva triecienu. Viņu uzdevumā Dželli, brāļu nolīgts izpildītājs, izšāva uz veco Franki visu kolta aptveri. Kamēr tur, tavernā «Cariello», ieradās policisti, vecais bija zaudējis ainaņu un jau, izdzisa. Tavernas īpašnieks uz policijas aģentu jautājumiem atbildēja vienu un to pašu:

«Nekā neesmu redzējis. Kad sākās šaušana, es lēju glāzēs viskiju. Vai esmu kādu ievērojis? Kas es esmu — policists, vai?! Neviena neesmu ievērojis.»

Brāļi Gallo nogalināja veco Franki, kas bija draugos ar vienu no visvarenākajiem mafijiešiem — Profači un ne mazāk vareno Džo Kolombo, un tādu rīcību gangsteri nepiedod. Taču, lai atriebtos, vajadzīgs laiks. Kad bija pagājuši divi gadi, Lariju Gallo veci paziņas Klemenco un šimone uzaicināja uz maziņu restorānu. Larijs klausījās Klemenco pļāpāšanā, bet tad pēkšņi vairs nekā nedzirdēja: viņam ap kaklu tika apmesta cilpa un savilkta ciet — mafija bieži piespriež šādu nāves sodu — nožņaugšanu. Larijs bez samaņas novēlās uz grīdas. Viņš būtu nomiris, taču dīvainas sagadīšanās pēc restorānā ienāca policisti. Sākās apšaude. Soda izpildītāji ievainoja policistu, izdrāzās uz ielas, ieklupa automašīnā, kas viņus gaidija, un izbēga no saviem vajātājiem.

Larijs tomēr zināja, kas bija gribējuši viņu nogalināt. Trakais Džo, šis «nēģeru pilsoņtiesību aizstāvis», nolīga Džeromu Džon-sonu, nēģeri, ar kuru bija sēdējis cietumā vienā kamerā, iedeva viņam avansu, gandrīz vai desmit tūkstošus dolāru, un vienojās, ka tas novāks Kolombo, «mazākumtautību tiesību aizstāvi», kura cilvēki bija gandrīz nožņauguši Lariju. Džonsons apņēmās nonāvēt Kolombo: viņam glaimoja tas, ka Trakais Džo divas reizes bija aicinājis «krusttēvus» uzņemt cosa nostra rindās stiprākās nēģeru gangsteru grupas. «Krusttēvi» bija atbildējuši: «Ar melnajiem mēs neielaidīsimies, mums viņi ir pretīgi.» Gallo bija ļoti sadusmojies: «Nedrīkst taču strādāt pa vecam! Vai jūs domājat, ka man nēģeri patīk?! Ka man viņi nav pretīgi?! Jūs domājat, ka prezidentam Džonsonam viņi nederdzas?! Taču sākušies jauni laiki! Tagad ievēro nēģeru procentu, viņus izrauga darbam valdības orgānos! Viņiem uztic katedras! Armijā viņi kļuvuši par virsniekiem! Arī mums jāskatās uz procentiem, lai viņus nezaudētu pavisam! Slikts miers ar viņiem ir vairāk vērts nekā labs karš!» Vārdu sakot, «krusttēvi» Gallo priekšlikumu noraidīja. Tad viņš noorganizēja informācijas noplūdi: presē parādījās raksti, kas vēstīja, ka Trakais Džo esot nēģeru draugs. Tāpēc arī Džeroms Džonsons iebāza kabatā desmit tūkstošus, ņēma rokā pistoli un «mazākumtautību aizstāvja» Kolornbo galvaskausu padarīja caurumainu kā sietu.

Uz šiem šāvieniem Kolornbo ļaudis atbildēja ar saviem šāvieniem. Trakais Džo dabūja piecas lodes vēderā un pierē. Pie viņa zārka skanēja zvērests: «Ņujorkas ielas k|ūs par asiņu upēm, Trakais Džo, tu tiksi atriebts!»

Nākamajā nedēļā pēc šā zvēresta nogalināja Ferriāno, Bruno Karnevāli, Ričardu Grosmanu, Ciprio un Torniju Ernstu — tie bija mafijieši, kas cieši sadarbojās ar Kolornbo.

«Pilsoņtiesību» cīnītāji žņaudza, kāva, šāva; kautiņš iespaida sfēru dēļ ir asiņains kautiņš, tā dalībnieki ir ar mieru pieņemt jebkuru titulu, pielūgt jebkuru dievu, lai tikai saglabātu varu un naudu ...

— Ko jūs zināt par Vito Dženovēzi un Lučāno? — es vaicāju, kad bija atnesta kafija ar putukrējumu.

Dons Nino atbildēja:

— Par šiem cilvēkiem runā pārlieku daudz, taču man šķiet, ka neviens nezina patiesību un nekad arī neuzzinās. Pavisam noteikti var apgalvot vienīgi to, ka viņi ir stipri cilvēki. Un, kā stāsta visi, kas viņus pazīst, augstākā mērā labsirdīgi. Vai tad ļauni cilvēki būtu cīnījušies pret fašismu? Pret Musolīni un Hitleru sacēlās labi cilvēki — vai tad man nav taisnība?

Kļuva redzams, ka sarunas Katānijā un Noto ir tie ķēdes posmi, kas man Jauj saskatīt visu tēmu kompleksā, tā teikt, kopā saliedētu.

Manās dienasgrāmatās jau sen glabājās daži pieraksti par vienu no Amerikas mafijas līderiem — Vito Dženovēzi. Itālijas mafijieši — esmu redzējis viņu ģīmetnes — izskatās neievērojami, klusi, labsirdīgi. Viņi kļūst citādi naktīs, kad, raudzīdamies sekunžu rādītājā, gaida šāvienu sprakšķus — tur viņu cilvēki izrēķinās ar nepadevīgajiem, kuri nodomājuši dzīvot pēc likumiem, kam nav nekā kopīga ar nerakstītajiem sicīliešu slepenā ordeņa statūtiem.

Kad Vito Dženovēze devās uz Jauno pasauli, viņš piederēja pie «zemākajiem» mafijiešiem, varbūt pat pie «pašiem zemākajiem», jo Vito bija dzimis nevis Sicīlijā, bet Neapolē, sīku blēžu pilsētā, kā man Palermo sacīja kāds sinjors, kurš sēdēja pie galdiņa dārgā kafejnīcā, dzēra «Napoleonu», kas šeit maksā pasakainu naudu, un ar labpatiku sarunājās ar mani labā angļu valodā.

Dženovēze ir tiesāts sešpadsmit reizes: tirgošanās ar narkotiskām vielām, konkurentu nogalināšana, ieroču pārdošana un sle-peņu publisko namu ierīkošana. Piecas reizes viņu attaisnoja pie-i.idījumu trūkuma dēj — cosa nostra klusēšanas likums ir identisks mafijas likumam Sicīlijā, atšķirība ir tikai tā, ka par šā likuma pārkāpšanu Bruklinā nogalina ar automāta kārtu, bet Si-ulijā ar šāvienu no senatnīgā lupara, kas ir līdzīgs īsstobrenei.

Attaisnojošo spriedumu kaskāde krimināllietās, kas visiem likās neapstrīdamas (pelnītais sods bija mūža ieslodzījums vai nāve uz elektriskā krēsla), palīdzēja Dženovēzem kļūt par vienu no cosa nostra vadītājiem. Viņš savās rokās turēja prostitūciju, organizēja grandiozas šantāžas — no viņa vajātajiem cilvēkiem izspiestās iemaksas sniedzās simtos tūkstošu dolāru —, kā arī lirgojās ar narkotiskām vielām; laikam gan viņš bija pirmais, kas so biznesu izvērsa ar plašu vērienu. Taču cieši jo cieši to sasaistīja kopā ar starptautisko politiku Čārlzs Lučāno.

1936. gadā Čarlzu Lučāno nosēdināja uz apsūdzēto sola. Piespriestais sods — piecdesmit gadu. Viņa palīgu Bošalti nosūtīja uz elektrisko krēslu.

Bet Vito Dženovēze nozuda. Vēlāk viņš uzradās Sicīlijā, parādīdamies tur pavisam pārsteidzošā veidā: iegāja melnkreklu štāba mītnē, atvēra nobružātu portfeli un izkratīja uz galda trīssimt tūkstošus dolāru.

«Mans sapnis ir — kaut diženais duče uzzinātu, ka viņa necilais ciltsbrālis grib uzcelt jaunu partijas ēku! Domāju, ka tas pierādīs manu uzticību fašistiskajai Itālijai vairāk nekā dažu labu pļāpu teiktie vārdi.»

Duče to uzzināja; viņš vērīgi izpētīja mapi ar materiāliem par «krusttēvu», saprata, kāda nozīme kuram ir mafijas pasaulē, pret kuru viņš tik svinīgi bija pasludinājis karu un kuru sagraut tik augstā stilā aicināja nāciju. Viņš satrieca sīkos ļautiņus, varasvīrus neaiztika, vēl vairāk: duče tos saglabāja — viņš domāja par nākotni.

«Dženovēze,» viņš sacīja, mafijieti ataicinājis pie sevis, «Amerikā, šai pērkamo plutokrātu un finansu dūžu zemē, kāds Karlo Treska, marksists un neģēlis, apmelo mani un reizē ar mani visu fašisma kustību, tas ir, apmelo tautas masu kustību, šo masu cīņu par brīvību un mieru, pret internacionālo boļševismu un alkatīgo imperiālismu. Es gribu, lai šai sakarā tu teiktu savu vārdu, Dženovēze.»

Dons Vito savu vārdu arī teica: Karlo Tresku trīs automāta «Tomijs» kārtas tikpat kā ar nazi sagraizīja; pussatrūdējušo līķi atrada vecās Manhatanas graustos.

Kad ziņa par to parādījās avīzēs, Musolīni vēlā naktī atsauca pie sevis Dženovēzi, pieaicināja pie galda un pasniedza mafijie-tim šampanieša kausu.

«Tu esi īsts jaunās Itālijas patriots,» duče sacīja. «Fašisms ne- j aizmirsīs tavu uzticību!»

Bet kas tad notika ar Lučāno, ar otru «krusttēvu»? 1942. gadā, tieši tolaik, kad Musolīni pirmoreiz kontaktējās ar Dženovēzi, Lu- ; čāno no katorgas cietuma pārveda uz amerikāņu stratēģisko dienestu pārvaldes konspiratīvo dzīvokli. Sarunas ilga septiņas die- ; nas. Pēc tam Lučāno, kam vēl bija atlicis pavadīt cietumā četrdesmit gadus, tika nometināts klusā krastmalas kotedžā netālu no Ņujorkas. No turienes viņu pārsvieda uz Āfriku. Tālāk — līdz Sicīlijai — viņš aizkļuva pats, un jaunais izlūkdienesta rezidents sāka savu darbu. Viņš ne tikai nodarbojās ar izlūkošanu, bet at- ; cerējās arī biznesu: tieši viņš bija tas, kas Sicīlijā pārdeva saviem draugiem mafijiešiem milzīgu daudzumu amerikāņu ieroču, protams, «cīņai pret fašismu»; darījums ar Pentagonu sniedzās miljonos dolāru; skaidrs, ka neviena kreisā partizāna rokās šie ieroči \ nenokļuva. Bet, kad sabiedrotie izcēla desantu Sicīlijā, pie salas gubernatora — amerikāņu pulkveža Poleti pirmie vizītē ieradās ! divi draugi: Lučāno un Dženovēze, viens — amerikāņu izlūkdienesta rezidents, otrs — dučes draugs, patiess cīnītājs, īsts fašists, -ļ

Kam tad viņi kalpoja? Nevienam taču! Paši sev. Mafijai. Ja uzvarēs fašisms — Dženovēze labi pazīstams ar duči. Bet, ja uzvarēs sabiedrotie, — Lučāno ir kronēts par izlūkdienesta rezidentu.

2

... Sicīlijā izveidotās mafijas struktūra stingri garantē noziedznieku drošību, upuru nolemtību un darba nepārtrauktību.

Mafijas pirmorganizāciju sauc par «ģimeni». Tāda «ģimene» apvieno vienu, dažreiz divus Sicīlijas ciemus. Kas ir šīs «ģimenes» locekļi? Tēvi, bērni, brāļi (un, protams, arī māsas), brālēni, sievasbrāļi un vīrabrāļi — pamēģini salauzt tādu «ģimenes» kopat-bildību, kad nepiesardzīgi izsprucis vārds rada draudus nevis kaut kam, bet dēlam vai brālim! Tādu nepiesardzību nepiedos — klusēšanas likums ir pretēji proporcionāls atriebības likumam. Pēc «ģimenes» principa tika izveidota arī cosa nostra, kad pirms simt gadiem no Sicīlijas Jaunajā pasaulē ieradās pirmie emigranti — zemnieki, kuri neprata ne lasīt, ne rakstīt, ne runāt angliski, cilvēki, kuriem nebija profesijas, kuri mācēja tikai trāpīgi šaut, klusēt un līdz kapa malai būt pateicīgi tiem, kas deva maizi viņu bērniem.

Vairāku «ģimeņu» apvienību sauc par cocia, kas tulkojumā nozīmē «gurns». Arī šeit «ģimenes» princips darbojas pilnā spēkā.

No apvienībām veidojas asociācijas, kas atbild par rūpniecības vai biznesa nozari; tās saņem arī «nodokli» no arodbiedrībām. No asociācijām veidojas Onorata societā (Godājama sabiedrība), tas ir, mafija.

«Ģimenes» vadītājs ir kapo^1 (Eiropā) vai boss (ASV). Pastāv arī otrais boss — gadījumam, ja pirmais iekristu. Tikai bosam vienam pašam ir pakjauts padomnieks — «gaišā galva», izglītots cilvēks, visbiežāk jurists. Otrais boss uztur kontaktu ar «leitnantiem», kas bosu nepazīst; viņiem nav pazīstams arī padomnieks. «Leitnanti» komandē «kareivjus». Sie «kareivji» ir tie, kas izpilda vadības pavēles, kuras viņi saņem ar «leitnantu» starpniecību. Viss tāpat kā izlūkdienestā: izpildītājs nekā nezina par bosa nodomiem, pavēli nodod zemākajam posmam otrais boss; cieša ķēde, ko saraut grūti, gandrīz neiespējami. (Pastāv arī algotņi. Sājos pārijos ierindo tos, kas nav itālieši. Viņus salīgst par kurjeriem, kas ved pāri robežai narkotiskas vielas, kā arī izmanto tajos gadījumos, kad nodomāta ļoti sarežģīta politiska operācija, — tad nolīgst tādus kā Rejs, Rubijs; tie savukārt sameklē savus Osvaldus.)

«Kareivju» galvenais uzdevums ir dezorganizēt policiju un valsts aparātu; nodrošināt stabilu ietekmi uz vadošajiem biznesa, banku, aviosabiedrību un ostu darbiniekiem — šā mērķa sasniegšanā pieļaujami visi līdzekļi: šantāža, nolaupīšana, vardarbība, slepkavošana un beidzot — uzdevums nodrošināt kontroli ietekmes zonās. Mafija ir precīzi norobežojusi legālo un nelegālo darbību; pie legālās pieder mafijas restorāni un bāri, doki, lidostas, pornogrāfija, arodbiedrības; pie nelegālās — azartspēles, prostitūcija, tirgošanās ar narkotiskām vielām.

Lai konspirācija būtu droša, ar runāšanu itāliski ir par maz, neglābj arī sicīliešu dialekts; policijas aģenti speciāli mācās ma-fijiešu «valodu» — pašreiz lielākā daļa «ģimeņu» locekļu runā žargonā.

Par ilustrāciju tam, kā mafija prot slēpt noziedznieku vārdus, savā ceļā atstādama līķu kaudzes, noder «Palermo karš». Tas sākās 1950. gadā, kad Itālijā bija pasludināta zemes reforma, kas ierobežoja latifundiju platību. Mafija sāka izstrādāt stratēģiju — jaunos apstākļos vajadzīgas jaunas metodes. Domu apmaiņa starp doktoru Navarro, Sicīlijas ziemeļrietumu mafijas vadoni, kas bija sagrābis kontroli visās Palermo ostās, un viņa jaunajiem kolēģiem beidzās ar saķeršanos. Sākās cīņa par varu. Mafijas jauno spārns deva triecienu: Karmelo Napoli, vecs mafijietis, kas bija nodibinājis drošus sakarus starp noziedzniekiem un municipalitātes iestādēm, saņēma sūtījumu. Kad viņa miesassargs attaisīja finiera kastīti, atklājās, ka tur ir galva, kas nocirsta kādam no dona Karmelo mīļotajiem vācu aitu suņiem, — tā mafija pasludina ienaidniekam nāves sodu.

Karmelo Napoli tūlīt organizēja pretpasākumus; viņš zināja, kā tas darāms, jo atcerējās sava vecā skolotāja — «pirmā mafijas monarha» dona Vito Kasio Ferro pamācības. Par šo cilvēku ir jāpastāsta sīkāk.

Kad donu Vito Kasio nosēdināja uz apsūdzēto sola, lai sauktu pie atbildības par piedalīšanos kontrabandā, viņš smiedamies sacīja prokuroriem:

— Cienījamie sinjori, jūs nekad nespēsiet pierādīt manu līdzdalību noziegumos, ko izdarījuši mani ļaudis un es pats; šo noziegumu ir bijis daudz — to jums saku es. Jūs neatradīsiet ne lietisku pierādījumu, ne liecinieku. Par to varat nešaubīties. Kāpēc jūs apsūdzat mani kontrabandā? Es tik tiešām ar to nenodarbojos, man tā liekas pārāk sīka lieta ...

Dabiski, viņš neteica, ka sīka kontrabanda viņam it vienkārši nav vajadzīga, — «mafijas monarha» rīcībā atradās flote, kurā bija piecdesmit dažāda lieluma kuģu; tā jau bija vesela i n d u s-t r i j a, nevis kontrabanda.

Jau gadsimta sākumā viņa cilvēki iekārtojās uz dzīvi Ņujorkā; cosa nostra ļaudis nespera nevienu kaut cik nozīmīgu soli, iepriekš nekonsultējušies ar «krusttēvu», kas dzīvoja Sicīlijā un ģērbās kā viduvējs zemnieks, — ar kluso, dievticīgo donu Vito.

Kad sākās Pirmais pasaules karš, viņš izveidoja īpašas mafi-jiešu grupas, kas bija apbruņotas un sagatavotas speciālām akcijām. Mafijiešu grupas formāli karoja sabiedroto pusē — kā gan citādi, viņi taču bija tādi patrioti! Pie reizes viņi, protams, izlaupīja noliktavas, sagrāba ešelonus, terorizēja nepadevīgos — karš beigsies, bet mafijas visspēcība ilgi paliks atmiņā.

Tieši tolaik dons Vito pieņēma arī lēmumu par mafijas iespiešanos valsts orgānos. Simtiem mafijiešu ar savu «leitnantu» sankciju, bet tie savukārt saskaņā ar kapo palīgu norādījumiem piedāvāja policijai savus pakalpojumus, izsakot gatavību kļūt par algotiem ziņotājiem. Viņiem tad arī tika uzlikts par pienākumu vajadzības gadījumā policiju novirzīt uz nepareizām pēdām.

Nākamais posms: mafijiešu iestāšanās karabinieros — dienā kārtības sargs, bet naktī tās pārkāpējs.

Trešais posms — savu kandidātu izvirzīšana par deputātiem; to sāka praktizēt Palermo, pabeidza Romā.

Tāda ieaugšana valsts aparātā izrādījās daudz pastāvīgāka un drošāka nekā viss pārējais: Musolīni tika satriekts, bet dona Vito Kasio cilvēki palika savās vietās. Tie, kam vajadzēja noiet

no skatuves, tāpēc ka tiem bija kompromitējoši sakari ar fašisti ko režīmu, atdeva savas vietas mafijas jau iepriekš sagatavotiem «opozicionāriem». Padomnieki domāja par priekšdienām un ne velti saņēma pasakainu naudu — mafija tāpat vien nemaksā; muļķim ar pistoli rokā, kurš pretiniekam iztaisa caurumus galvā, samaksā tūkstoti, turpretim tas, kurš domā, ko nogali-u.it un kā to izdarīt, saņem miljonu; pareizs ir teiciens: «šaušana prātu neprasa».

... Karmelo Napoli par sūtījumu informēja valsts aparātā ieaugušos; policija sāka slepeni novērot viņa māju; divi miesassargi trīskāršoja modrību, jebkuru aizdomīgu troksni izdzir-dtiši, kampa parabellumu; naktī māju apsargāja pieci cilvēki. Pa-gaja trīs, tad četras dienas — nekādu uztraucošu simptomu.

Napoli bija pārliecināts — viņa nezināmie ienaidnieki sapratuši, ka nav jēgas riskēt, jo viņš sadragās ikvienu. Un kā gan citādi — sakari izšķir visu.

Pēc nedē|as Napoli tomēr nonāvēja: viņu ķēra automāta kārtas, kas nāca no ielu krustojumā stāvošas mašīnas. Cosa nostra rokraksts. Dabiski, neviens netika atrasts. Acīmredzot jaunmafi-jieši spēja maksāt vairāk tiem, kas agrāk bija barojušies no dona Karmelo rokām; policija strādāja nevis par labu vecajam vīram, bet pret viņu — mainījās saimnieki, un tur nu nekā nevarēja darīt.

Nākamais, ko nošāva, bija Džuzepe Grēko.

Pec tam nonāvēja veco Galatolo.

Tikai desmit dienās vien tika nogalināti septiņi cilvēki, kas kaut kādi bija iesaistīti cīņā par varu. (Desmit dienās — septiņi cilvēki! Un nevar atrast nekādu pēdu! Bet Kenedija lietā gājuši bojā kādi trīsdesmit liecinieki, šie septiņi salīdzinājumā ir tīrais sīkums — vairāk nekas.)

«Palermo kara» laikā izvirzījās trīs jauni mafijas līderi: Nikolo d’Alesandro, Niko Kotone un Dženko Ruso.

Pirmais tika nonāvēts Kotone, otrais — d’Alesandro, no jaun-mafijiešiem palika dzīvs vienīgi Dženko Ruso, kas bija mācījies pie narkotiku kara|a Lučāno un par ko rūpējās dons Kalo. Kopā ar abiem draugiem viņš vilka vienu valgu, gaja pretim naudai un varai. Cīņa par varu ir cietsirdīga; šai kautiņā jēdziens «bijusī draudzība» ir tīrā abstrakcija, blēņas, sentimentalitāte. Mafija prot dot nāvīgu triecienu visiem, kas ne tikai apdraud, bet var apdraudēt tavas intereses: tiek likts lietā «nireklis» jeb «zariņš» (somu duncis). Nav svarīgi, kas tas tāds ir, kurš tīko pēc tā, kas ir tavs: pezzo da novanta — «deviņdesmitā kalibra lielgabala šāviņš» (dižvīrs) vai «skudra» (jauns mafijietis). Sods ir viens un tas pats — nāve. Novērots, ka mafijiešu melnajā darbā ļoti svarīga nozīme ir cepurei: ja tā nobīdīta uz labo pusi, tas nozīmē — «man seko», ja atbīdīta atpakaļ — «steidzieties palīgā!», ja pabīdīta pa kreisi — «es tevi redzu un visu laiku vēroju».

Vito Dženovēze, piemēram, pastāvīgi pabīdīja cepuri uz kreiso pusi: «Visus redzu, pastāvīgi visus vēroju,» — sevišķi bieži viņš to darīja pēc kara.

Sim, pēc mana sarunas biedra dona Nino vārdiem, ārkārtīgi labsirdīgajam cilvēkam vajadzēja saņemt mafijas karaļa kroni, jo Lučāno tolaik bija aizņemts Eiropā un Kubā, bet citu konkurentu nebija. Viņš arī būtu dabūjis šo kroni, ja nebūtu noticis neticamais: sieva Anna bija aizbēgusi no viņa savrupmājas un pieprasīja šķiršanos.

— Es nespēju vairs dzīvot zem viena jumta ar cilvēku, kas ir tik cietsirdīgs, ka es pastāvīgi jūtos apdraudēta, — misis Dženovēze sacīja tiesasvīriem.

— Pierādījumi? — tie jautāja. — Sitienu pēdas? Aculiecinieku liecības?

— Kādi aculiecinieki?! — Anna sasita kopā plaukstas. — Kas uzdrošināsies liecināt pret gangsteru barvedi?

— Pierādījumi? Liecinieki? — tiesasvīri atkārtoja.

— Liecinieku nav, bet pierādījumi — lūdzu!

Un misis Dženovēze minēja vīra seifu numurus Eiropā: tur glabājās miljoniem dolāru.

Cosa nostra bija pārsteigta un satriekta, visi gaidīja, ko darīs Dženovēze, visi gaidīja likumīgu atriebību. Bet Dženovēze ataicināja savu palīgu Antonio Strolo, kas visiem bija pazīstams kā Tonijs Benders, un teica:

— Tonij, man kjuvis zināms, ka Stīvs Franss ir mūs nodevis, pamudinādams neprātīgo Annu sākt skandālu. Esmu noskaidrojis, Tonij, ka Franss piespiedis Annu iekārtot savu uzņēmumu Gri-ničvilidžā; viņi tur atvēruši spēju namus un nemaksā nodokļus sindikātam. Man jātop atriebtam, Tonij, jo Franss to visu darījis pēc okšķeru pavēles, kuriem bija uzdots — lai tur vai kas! — kompromitēt mani. Viņš ir pārdevies policijai, Tonij, viņš ir nodevējs.

Tonijs Benders devās uz restorānu «Lido», kura īpašnieks bija «ierindnieks» Džo Valači, pēc iesaukas Kago vai Trakais Braucējs.

— Paklau, Džo, — Tonijs sacīja, — tev būs uzmanīgi jaklau-sās telefons. Es tev zvanīšu katru vakaru, Džo. Tev noteikti jāsagaida mana zvanīšana, un, kamēr es nebūšu teicis: «Ej gulēt, Kago!» — tev jāuzturas šeit, skaidrs?

Pēc divām nedēļām Tonijs Benders piezvanīja Valači un sacīja:

- Tev nav jāiet mājās, Kago. Drusciņ pagaidi, vai ne?

Valači restorānā aizvilka ciet logu aizkarus, aizslēdza rezervi s izeju, sagatavoja pāris koltu. Pēc stundas kāds klauvēja pie durvīm. Bija atnācis Stīvs Franss, par kuru dons Vito agrāk bija runājis tikai labu, un kopā ar viņu divi «ierindnieki» no Dženovē-/1'S «ģimenes», divi bandīti — Fjore un Pats. Viesi pienāca pie bufetes, Džo Valači sāka liet glāzēs viskiju, bet Pats tai brīdī sagrāba Fransu pie rīkles un Fjore iebelza viņam ar dūri pa pakrūti. Franss zaudēja samaņu un nogāzās zemē. «Ierindnieki» .ipineta Fransam ap kaklu ķēdi — tievu, smalku, no hromēta tē-iuuda izgatavotu — un pavilka katrs uz savu pusi. Franss pat ueiegārdzās, tāpēc ka joprojām bija bez samaņas.

Dženovēze saprata, ka vienīgi nežēlīgs terors dos viņam iespēju noturēt varu: nav svarīgi, vai mafijietis ir vainīgs vai ne, galvenais ir terors, galvenais ir iedvest bailes pārējos, tad viņi nepalaidis muti, tad aizmirsīs Annu, neuzdrošināsies to atceroties, sāks turēt aizdomās paši sevi, un kas vēl cits vajadzīgs, ja uzdevums ir tik sarežģīts: saglabāt varu, pierādot, ka cosa noslra ir pilna ar spiegiem un F1B ziņu pienesējiem un ka tikai viņš, dons Vito, zina, kā tos atmaskot un padarīt nekaitīgus.

Nākamais, ko nošāva, bija visu mīlulis Petrilli. Gan Tonijs Benders, kura |audis nabaga puisi nolaida no kājām, gan Džo Valači ļoti labi zināja, ka Petrelli nekad nav bijis spiegs, tomēr, raudzīdamies viens otram acīs, mafijieši pulējās pārliecināt paši sevi, cik riebīgs neģēlis bijis nelaiķis, ka viņš ir nodevis kopīgo lietu, kļuvis par draņķīgu Narkomānijas apkarošanas biroja aģentu, apkaunojis sevi un drāugus.

Vienīgi dona Cičo noslepkavošanu gangsteri uzņēma kā pelnītu un necentās cits citu pārliecināt par ša nāves soda nepieciešamību. Bija konstatēts, ka dons Cičo ir uzņēmis cilvēkus par cosa nostra locekļiem pret 50 000 dolāru samaksu. Jaunajiem ma-fijiešicin vairs nebija nepieciešams savu uzticību un fanātismu pierādīt ar piedalīšanos slepkavošanā, žņaugšanā un pārgalvīgā laupīšanā. Samaksā naudu — un tu esi «godājamās ģimenes» loceklis, tavu ienaidnieku nogalinās citi, tavu konkurentu nožņaugs citi, tev pārskaitīs uz vajadzīgo banku naudu, tavu zaglīgo darījumu aizmaskēs mafija ar savu «autoritāti».

«Ārkārtīgi labsirdīgā» Dženovēzes organizēto slepkavību virknē bija arī operācija pret Alberto Anastaziju, dona Vito galveno konkurentu; Dženovēzem bija nepieciešams nošaut mafijiešu atmiņu.

So pasākumu Dženovēzes cilvēki gatavoja īpaši rūpīgi.

Vispirms tika atrasta pieeja Anastazijas vietniekam, neparasti klusajam Karlo Gambīno. Tas prata gaidīt, un viņam ari patika to darīt. Dženovēze viņam piedāvāja bosa posteni Anastazi-jas «ģimenē», ja «trakā» Alberto vairs nebūs. Gambīno nolēma pieņemt Dženovēzes priekšlikumu. Vito atgāja malā, atstādams sev tikai kontroli pār operāciju, ko bija nolēmis veikt Gambīno. Tas vienojās ar Džozefu Bjando. Dženovēzes cilvēki pārliecinājās, ka Bjando nav skrējis pie Anastazijas visu izstāstīt, un spēle sākās. Pēc nedēļas Anastaziju frizētavā nošāva divi bandīti; viņš tobrīd bija atlaidies krēslā un viņa seja pēc pusstundas ilgas masāžas bija pārsegta ar karstām salvetēm.

Pēc tam nu Dženovēze nolēma sasaukt visu cosa nostra bosu apspriedi, un pirmais saņēma uzaicinājumu nevis Čikāgas «ģimenes» boss un arī ne Ņūorleānas «ģimenes» boss, bet mafijas boss Dalasā Džeimss Civello un Florīdas boss Lūiss Trafikante, kas bija noteicējs visās mafijas lietās Batistas Kubā; caur viņa rokām gāja heroīns pēc labi nokārtota maršruta: Ilonkonga— Sicīlija—Havana.

Dženovēze nodeva apspriešanai trīs jautājumus. Pirmais: visu bosu vienprātīga piekrišana viņa cīņai pret spiegiem, kas ielavījušies mafijā, un Anastazijas likvidācijas atzīšana par labu, jo Anastazija bija aizstāvējis šos spiegus. Otrais: dona Cičo noslepkavošanas atzīšana par pareizu un šai sakarā nepieciešamība revidēt jaunu locekļu uzņemšanas ceremoniju, prasot vispilnīgāko konspirāciju. Un, beidzot, trešais: aizliegt tirgoties ar narkotiskām vielām jebkurā veidā: «ar šādu žestu mēs nomierināsim policijas okšķerus, un mūs vairs neaiztiks sakarā ar spēju namu, pornoteātru un pornogrāfisko žurnālu iespiešanai nodibināto tipogrāfiju turēšanu. It īpaši pēc tam, kad Havanā nācis pie varas Kastro, kas mums laupījis pārkraušanas bāzi, narkotikas tiek vestas taisnā ceļā uz Statiem, bet tas ir izaicinājums valdībai, un pašreiz nepieciešams nogaidīt.»

Bosi bija ar mieru balsot par Dženovēzes priekšlikumiem; viņi jau iepriekš bija tam prasmīgi sagatavoti. Taču balsošana nenotika; pusi apspriedes dalībnieku saņēma ciet policija, bet Dženovēze, kas bija uzstājies pret tirgošanos ar narkotikām, dabūja piecpadsmit gadus tieši par to, ka vispilnīgākajā slepenībā bija izvērsis tirgošanos ar heroīnu, ko viņš saņēma tiešā ceļā no Čārlza Lučāno (iesauka Lakijs, tas ir, «laimes luteklis») cilvēkiem.

3

1973. gadā Eiropā bija konfiscēti apmēram trīssimt kilogrami heroīna, bet trīs gadus vēlāk — septiņsimt. «Interpol» (Starptautiskā policija) sprieda, ka šie septiņsimt kilogrami ir bijuši hi it (Ir mitā daļa no visa tā heroīna, ko ieved no Āzijas. Ar vienu i' i imu pietiek, lai sagatavotu un pārdotu divdesmit tūkstošus i-'Hiiju! Tatad iznāk: narkotiku ražotāji, kas strādāja kopā ar m illpi, hija piegādājuši Eiropai tik daudz heroīna, ka — pēc itā-i<■ ii /urnālistu aprēķiniem — ar to pietiek, lai būtu ko pārdot simt pil desmit miljoniem cilvēku!

Ka tad bija sācies tāds neiedomājams heroīna bums? Tāds Imimis iespējams tikai tur, kur pastāv vilšanās, bailes, bezdarbs, Itiit jaunatnei par mācīšanos augstskolā jāmaksā milzīga nauda,

I iii acīm redzami ir vispārējas ekonomiskās depresijas simptomi.

! 111uatnes pesimismu nevar noslīcināt viskijā — iznāk pārāk ■ l ugi. Narkotiskās vielas ir daudz lētākas. Tirgošanās ar narko-IKLim vielām vērsās plašumā, it īpaši pastiprinādamās pēc ame-ill.iņu aizvākšanās no Vjetnamas: vairāk nekā septiņdesmit pro-i > iitu ASV kareivju bija pirkuši narkotikas — pilnīga demorali-' anās! Amerikāņu kareivjiem sagatavotais heroīns tagad gāzās 11/ Eiropu. Sākumā cena bija pilnīgi «piedienīga» — 50 markas par gramu. Ļoti daudz jauniešu sāka smēķēt marihuānu — par to d/ied arī rokoperā, tas ir tik interesanti, jaunas izjūtas un tā tālāk. Jaunatni ievilka gudri, smalki, ar labu aprēķinu — šim noļukām kalpoja gan filmas, gan grāmatas. Bet pēc tam heroīna rēna pēkšņi sāka strauji celties. Un kā vēl! 1976. gadā viens grams heroīna jau maksāja 200—300 mārku. 1977. gadā cena tika vēl vairāk uzskrūvēta: 1000 mārku par gramu! (Atcerieties:

1976. gadā bija konfiscēti 700 kilogrami heroīna. Tas nozīmē 700 000 000 markas! Bet šī ir tikai desmitā daļa no tā, ko pārdeva. Tātad kopapgrozījums ir 70 000 000 000 markas vai apmēram trīsdesmit miljardi dolāru!)

Amsterdama bija policijas ielenkta, un «heroīna mafijieši» (par to man stāstīja Amsterdamas policijas sektora priekšnieks) sāka pakāpeniski pārcelties uz Londonu. Starp citu, šās pārvietošanās simptoms bija tas, ka Lielbritānijā parādījās jaunas kvalitātes noziegumi. VFR, Rietuīnberlīnes un Nīderlandes policisti ieguva, var teikt, traģisku līkni: narkomānijas ietekmē pieauga neorganizētā prostitūcija, it īpaši — bērnu prostitūcija, notika iepriekš neapdomātas slepkavības, lai iegūtu maku kaut vai ar nelielu naudas summu; atkal — narkomānijas ietekme. Heroīna piegādātāji juta varu pār saviem klientiem — šo klientu skaits tagad jau sniedzās desmitos tūkstošu; kāds heroīna dižvīrs prasīja no Amsterdamā dzīvojoša jauna amerikāņa divus sacīkšu divriteņus diennaktī un deva par tiem šņaucienu heroīna — vienas dienas porciju; divriteņu un motociklu zādzības kļuva ļoti izplatītas. (Es redzēju, kā Romā vīrietis ar motociklu piebrauca pie bāra, lai piezvanītu pa telefonu. Viņš iemeta žetonu un ik pēc mirkļa paraudzījās uz motociklu. Sāka kaut ko runāt. Itālietis ir emocionāls; viņš aizrāvās; žestikulācija, jūtu uzliesmojumi, pietupieni, rūgti smiekli, draudīgs sauciens, pagrieziens uz vietas, klausuli pārmetot pie labās auss, jo kreisā no sasprindzinājuma nogu-J rūsi... Tieši šai mirklī trīs jaunieši — apmēram trīspadsmit, piec-i padsmit un septiņpadsmit gadus veci, ne vairāk — metās klāt^1 motociklam, divi uzlēca uz sēdekļa, otrais pirmo ar rokām apņemdams, jaunākais pastūma indiānu pa nokalni uz leju, vecākais iegrūda mūķīzeri tai vietā pie lampas, kur atrodas aizdedze, mazais vēl paguva uzlēkt uz bagāžnieka, motocikls sāka ripot, ierūcās motors; motocikla īpašnieks izdrāzās no bāra; vaimanas, no-ļ bālūsi seja, dzīšanās pakaļ; mazs mītiņš; liecinieku sarodas aiz-] vien vairāk; atskan saucieni, tiek pieminēti galvenie politiskie darbinieki, ierodas policija ...)

Noziedzības pieaugumu tomēr nevar izskaidrot vienīgi ar nar- ] komāniju. Laikam gan noziedzība ir tikai sekas. Cēlonis slēpjas] dziļāk — pašā sistēmā. Piemēram, Francijā. Tur pagaidām pir-j mājā vietā ir nevis heroīns, bet Viņa Majestāte Alkohols. Francijā ļ alkoholu uz vienu cilvēku izlieto vairāk nekā ASV, daudzās Rie- j tumeiropas zemēs un Latīņamerikā. Formāli alkohola propaganda Francijā ir gan aizliegta, tomēr tā vērojama visur: kinofilmās, I teātros, daždažādās izrādēs, kuras Parīzē nevar ne saskaitīt. Ne-j viena avīze nesāk plašu uzbrukumu alkoholam. Kāpēc? Tāpēc, ka \ alkohola ražotāji izveidojuši neticami spēcīgu lobiju tīklu, vīnrūp- I niecības magnātu un aperitīvu pārdevēju peļņa ir pārsteidzoši ! liela, jebkurš franču nākotnē pa īstam ieinteresētas preses mēģinā- 1 jums izvirzīt šo problēmu tiks apslāpēts, likvidēts ar visām saknēm; ieinteresētie monopoli finansēs komiksu vai komēdiju radīšanu, uzaicinās labākos aktierus, kuriem jāmaksā miljoni, salīgs j izcilus komponistus un dramaturgus, un tie pierādīs nevis sausi kā lekcijā, bet a r mākslas tēliem, kas allaž iedarbojas spēcīgāk pat par vispareizākajiem un biedējošākajiem vārdiem, ka alkohols ir vajadzīgs, patīkams, sniedz īstu relaksāciju.

šai pašā Francijā sociologi ir konstatējuši, ka noziedzības pieaugumu veicina arī pašreizējā pilsētceltniecība: milzīgie, vienmuļie un smagnējie kompleksi nomāc psihi, kropļo cilvēkus morāli. Taču sistēma nespēj kontrolēt celtniecību. Varenie koncerni ar savām uzpirkšanas iespējām ir stiprāki par valsts iestādēm — joprojām top kompleksi, kuros cilvēks ir līdzīgs kukainītim: mazs, nevarīgs, aizmirsts. Tieši tur, akmens džungļos, pašreiz slēpjas visdraudīgākie noziedzības perēkļi.

Tāpat ir konstatēts (izmantojot Francijas dienvidos iegūtus datus), ka noziedzība neticami pieaug zonās, kur notiek «industriālais sprādziens». Vai tādi «sprādzieni» Rietumos tiek kaut kā

I>l. noti? Nē. Sis process ir stihisks, sekas — likumsakarīgas. In-

i. i • nriti, ka Francijā pašreiz parādījušies raksti, kas aicina atļuka) «pastorālā dzīvē, kad cilvēku attiecības bija tīras un patriar-li.ilas, kad pilsētas Molohs cilvēkiem vēl nebija pazīstams». Par

in rakstiem pasmejas, tie nāk par labu kapitāla dižvīriem, jo i n ada, cik nekompetenti ir kritiķi, kas nespēj piedāvāt darieties spējīgu alternatīvu. Alternatīvas darbības spēja slēpjas tās mu inlitātē. Sapņošana ā la Maniloff ir bezsaturīga un tāpēc kai-11 - - a; bestija jāmeklē tur, kur tas pastāv, nevis jāslēpjas aiz ēr-11 in, bērnišķīgiem priekšstatiem — tam var būt bīstamas sekas.

...Amerikāņu slepenie dienesti mācēja pateikties par uzticību. Turklāt «pateicības operācijai» parasti piemita tādi aksesuāri, kas t nlīt atbalsojas itāliešu sirdīs — viņi alkst pēc skanīgiem tituliem un skaistiem vārdiem, kas tiek teikti telekameru priekšā.

Ņujorkas štata gubernators Tomass Djūijs, kas trīsdesmito •.idu beigās Lučāno bija nosaucis par viszemiskāko un neģēlīgāko noziedznieku no visiem, kuri kādreiz stājušies Savienoto Valstu liesas priekšā, krasi mainīja savu viedokli.[2] 1945. gadā, nevienam negaidot, viņš pēkšņi paziņoja, ka piecdesmit gadus ilgais ieslodzījums Lučāno tiek samazināts līdz desmit gadiem. Nez vai Djūijs zināja, ka ieslodzītais mafijietis ne jau visu laiku bija atradies Danemoras katorgas cietumā. Droši vien viņam nemaz nepaziņoja, ka slepenais dienests Lučāno pazagšus izvedis no cie-'uma un aizgādājis uz Sicīliju. Tāpat acīmredzot gubernatoram neziņoja arī to, ka ASV ģenerālkonsuls Palermo Alfrēds Nesters ir slepeni ticies ar visietekmīgākajiem mafijiešiem — Džuzepi Kas-tellāno, Kalodžēro Volpi, Vito Gaurrazi (iegaumējiet, lasītāj, šo uzvārdu, mēs atgriezīsimies pie Gaurrazi, kad iepazīsimies ar inženiera Mātei nogalināšanas vēsturi) un, protams, ar visu bosu bosu donu Kalo, «fašisma draugu». ASV ģenerālkonsuls ar mafijas vadītājiem apsprieda tematu: «Tādas mobilas politiskas grupas nodibināšana, kura varētu realizēt domu par autonomu Sicīliju ar mafiju kā valdību priekšgalā».

Amerikāņu slepenais dienests mācījās no mafijas, it īpaši kara laikā, kad sākās cieša, pastāvīga un labi konspirēta sadarbība. Stratēģisko dienestu pārvaldes (toreiz tā vēl nebija kjuvusi par Centrālo izlūkošanas pārvaldi) darbinieki no mafijas iemācījās izveidot pieejas ķēdi, lai piekļūtu vajadzīgajam cilvēkam.

Tādu pieejas ķēdi viņi izveidoja arī attiecībā uz Tomasu Djūiju. (Lai izvairītos no iespējamas apsūdzības sadarbībā ar amerikāņu izlūkdienestu, Lučāno — jau krietni vēlāk — izmeta žurnālistiem: «Atbrīvošana man maksāja 57 000 dolāru, kas ieplūda republikāņu partijas fondā.»)

Policisti Lučāno no cietuma aizveda uz Bruklinas Septīto molu — tur jau braukšanas gatavībā stāvēja ne visai liels, bet neticami ātrs kuģis «Laura Ķīna».

Trapu apsargāja dokeri no «noziedznieku sindikāta» — visas jūras ostas pēc tradīcijas atradās mafijas rokās, tāpat arī lidostas; FIB aģenti, kas tēloja ziņkārīgos, vērīgi nolūkojās uz SDP^3puišiem; kā vienus, tā otrus pieskatīja Narkomānijas apkarošanas biroja aģenti.

Lučāno pamirkšķināja žurnālistiem un teica:

— Puiši, negaidiet nekādas sensācijas, viss notiks klusītēm kā jau ģimenes vidū ...

Toreiz par mafiju vēl zināja maz, tāpēc neviens nesaprata Lučāno vārdos slēpto jēgu. Saprast sāka mazliet vēlāk, kad pie trapa cits pēc cita piebrauca zvēriem līdzīgie kadilaki, no kuriem izkāpa un pa kāpnēm devās augšā uz kuģa toreiz vēl dzīvie cosa nostra bosi Alberto Anastazija, Frenks Kastello, Meirs Lanskijs, Sigels, visu atzīti mafijas vadoņi. Policijas pienākums bija laist viņus uz klāja; visiem mafijiešiem bija apliecības, ka viņi ir ostas krāvēju arodbiedrības vadītāji. Policijai bija jālaiž cauri arī citi viesi, kas bija ieradušies uz «ģimenes» atvadu svinībām: viens no viņiem bija Augstākās tiesas loceklis, otrs — viens no ievērojamākajiem ASV valdošās partijas darbiniekiem.

Atvadības izdevās uz goda; Lučāno atteicās no kuģa virtuves pakalpojumiem, jo viņa draugi sanesa uz klāja pītus grozus ar ēdamo: ar Sicīlijas citroniem, franču pastētēm, spāņu šķiņķi, norvēģu žāvētām zivīm; vīns, protams, bija ražots Itālijā.

Romā Lučāno apmetās viesnīcā «Ģurinale»; viņam bija noīrēti vairāki numuri, gandrīz vai vesels stāvs; katru dienu pie Lučāno ieradās aizvien jauni cilvēki; mafijas «kareivji» slēdza ieeju stāvā; viesus pieņēma «leitnanti»; uz satikšanos ar padomnieku Lučāno devās nezināmā virzienā, rūpīgi pārbaudīdams, vai viņam neseko.

Kaut ko tomēr ir izdevies uzzināt: Lučāno gatavoja kadrus, lai Sicīliju padarītu par savu impēriju; bija jau sadalīti posteņi; gara korupciju ķēde darbojās precīzi — policijas prefekti zināja, kuram no mafijiešiem katrs atbildēs par savu darbu; tiesneši turpināja ar «leitnantiem» apspriest, cik liela būs atlīdzība, ko viņi katru mēnesi saņems par «saudzību»; latifundisti centās vienoties par ma-lijiis izdarīto pakalpojumu cenu stabilitāti — vārdu sakot, viss norisinājās, kā vajadzīgs.

Un pēkšņi Lučāno nozuda. Tikpat kā ūdenī iekrita. Meklēt • krusttēvu» nr. 2 metās slepeno dienestu aģenti; satraucās Narkomānijas apkarošanas birojs.

Bet Lučāno tolaik jau atradās Kubā, ciemojās pie diktatora Bntistas. Un amerikāņu slepenie dienesti to zināja. Vēl vairāk — lle zināja arī par Lučāno plānu, kas tik tiešām bija hegemonis-li^ks. Lūk, tā galvenās līnijas:

1. Sicīlijai jākļūst par pasaules mēroga kūrortu ar spēļu namu, l'.rcznu netiklības perēkļu un viesnīcu tīklu.

2. Sicīlijai jāorientējas uz ASV, kas savukārt uzliek Pentagonam par pienākumu atbalstīt Lučāno, — nemaz nenāk par ļaunu Vidusjūras centra tikt pie amerikāņu flotes un aviācijas atbalst-punkta, kura patrons ir pašu aģents.

3. Divu pirmo punktu realizācija padarīs Sicīliju par pārkraušanas bāzi narkotisko vielu tirdzniecībā, izmantojot maršrutu: Tālie Austrumi—Tuvie Austrumi—Eiropa—ASV.

Havana atrodas blakus Ziemeļamerikas piekrastei; Batistas režīms ar spaidiem prata panākt, lai tiktu ievērots solījums klusēt; maksa par pļāpīgumu — nāve Kavalērijas rajona mazajās ieliņās, ko apgaismo blāvi lukturīši; nāves spriedumu izpildīšana tur maksāja lēti — no piecdesmit līdz simt dolāru un pistoli ar pilnu aptveri. Kad bija nepieciešama valsts varas iejaukšanās, cena nedaudz paaugstinājās, jo Batistas policisti bija mantkārīgi ļaudis: par apcietināšanu, nopratināšanu spīdzinot un nošaušanu viņi prasīja līdz tūkstoš dolāru, garantēdami, ka upuris nozudīs uz visiem laikiem un nekādas pēdas nebūs atrodamas.

Nokārtojis «ceļu un narkotikas impērijas» lietas, Lučāno parādījās pārsteigtajiem itāliešu žurnālistiem. Būdams ļoti kalsns un vienkāršs kā vienmēr, bez jebkādiem ārējiem efektiem, viņš sacīja:

— Vai iespējams apturēt kustību? Protams — ne taču, ta ir mūžīga. Mums piedēvē tirgošanos ar narkotiskām vielām. Nezinu, vai tā tas ir, bet, ja nu tā ir, tad varbūt saprātīgāk būtu atļaut tās pārdot legāli, iekasējot noteiktu nodokli valdības labā. Pretējā gadījumā neviens nekā nespēs kontrabandai izdarīt, lai cik bēdīgi tas būtu mums, godavīriem un darījumu cilvēkiem, kas gan ir viens un tas pats ...

Pēc Havanas epopejas Lučāno nopirka sev veselu mājas stāvu visdārgākajā Neapoles kvartālā — Vomero, kur parasti apmetās prinči, premjeri un miljonāri ar augstu prestižu; jaunbagātnieki tur nejutās labi. Pēc tam viņš iegādājās jūras līci — lielisku vietu, kur paglābties no vētras vajadzīgajiem kuģiem

ar preci. Arī skats uz Sorrento bija ļoti skaists, un staigāt tur varēja kaut vai kails pa kilometru garu piekrasti, nepievēršot uzmanību miesassargiem, kas bija iespiedušies smacīgās sakarsušu klinšu spraugās. Viņš aizbrauca ari uz Kapri salu, paņēma tur villu ar lielisku skatu uz Vezuvu un no turienes jahtā devās uz Adrijas jūras rajonu, kur tika pārdota kāda septiņpadsmitajā gadsimtā celta pils; Lučāno patika eksotika; viņš centās lasīt senos autorus: «Mūsu profesijā nepieciešams pazīt vēsturi — tas palīdzēs izvairīties no kļūdām nākotnē.»

Visbiežāk Lučāno bija redzams Kapri salā. Sākumā neviens nesaskatīja sakaru starp viņa braucieniem uz salu un bijušā Ēģiptes karaļa Faruka vizītēm. Vēlāk šo sakaru pamanīja, lai gan Lučāno bija meistarīgs konspirators, uzaicinādams pie sevis uz rautiem Musolīni mazmeitu un karaļa Viktora Emanuēla mazdēlu, kas it kā būtu bijuši ienaidnieki, taču. redz, cik mīlīgi dejo, gluži kā divi balodīši, — ne acis negribas no šiem novērst.

Tieši to arī centās panākt Lučāno — lai visi raugās uz ievērojamajiem viesiem, viņš nav lepns, viņš zina, ko ir vērta atrašanās ēnā.

Vienā no tādiem rautiem Lučāno prata izdarīt neticamu kombināciju: ekskaralis Faruks atļāva narkotikas karalim izmantot savu bankas rēķinu — tagad pārlieku akurātie finansu inspektori vairs nebija bīstami Lučāno. Viņš steidzās noslēgt šo līgumu, jo bija jau uzzinājis par pirmajiem iekrišanas gadījumiem Mārlemā: policija tur bija uzbrukusi vienam no viņa heroīna pārdošanas centriem, divi cilvēki bija apcietināti; par vienu no tiem Lučāno jutās drošs, otram bija nosliece uz diskusijām par literatūru un mūziku, un tādiem cilvēkiem Lučāno neuzticējās.

Taču mūzikas cienītājs ierunājās tikai pēc tam, kad Lučāno lielāko daju naudas jau bija pārskaitījis kādā no Faruka rēķiniem.

Skandāls, kas bija sācies Mārlemā, pārsviedās uz Romu. Lučāno pāris reižu izsauca uz pratināšanu, tomēr pierādījumu nebija.

— Jums ir tiesības pildīt savu pienākumu, man nav nekādu pretenziju pret jums, — Lučāno teica policijas komisāriem, — bet vai ir vērts šķiest laiku bezcerīgas lietas dēļ?

Amerikāņu prese sāka uzbrukumu gubernatoram Djūijam: «Uz kāda pamata tika atbrīvots Lakijs-Lučāno?»

Gubernators tikai smagi pūta un klusēja.

Klusēja arī speciālie dienesti — klusēja, bet strādāja. Ar Lučāno vārdu saistītais skandāls, viņa tiešā apsūdzēšana «Hārle-mas lietas» vadīšanā deva amerikāņu iestādēm iespēju Romā saņemt atļauju atvērt Itālija speciālu filiāli cīņai pret narkotikām.

I'.ir šefu iecēla Čārlzu Siraguzi; tādējādi vairāki amerikāņu spe-< IjIo dienestu darbinieki apmetās tuvāk Vidusjūrai — viņiem virs .ilvas bija pilnīgi pieklājīgs jumts.

Tā kā Itālijā nebija nekādu pierādījumu pret Lučāno un arī VSV policija nespēja atrast nekādus materiālus, kas viņu kompromitētu, narkotikas kara]a lietu nodeva Finansu birojam.

Noskaidrojās, ka Lučāno personiskajā bankas rēķinā katru p.adu tiek ieskaitīts apmēram miljons franku.

— Iesniedziet ziņas, sinjor Lučāno, kādā veidā jūs esat sapelnījis šo naudu!

— Es taču neesmu to pelnījis! Tie ir draugu ziedojumi. Cilvēki 'ina, cik nabags es esmu, viņi pazīst arī manu kristālskaidro godīgumu, viņi negrib, lai es mirtu badā. Turklāt man taču ir skolas .olu fabrika; lai paskatās, kādi ir mani ienākumi no ražošanas: man tur ir štats, plaša grāmatvedība, tur jums atbildēs pavisam precīzi.

Pienāca ziņas no Amerikas: tur bija atrasts kāds Lučāno rē-l.ins bankā — 3 000 000 dolāru.

— Kur cēlusies šī nauda?

— Vaicājiet tiem, kas man to pārskaitījuši, ja jūs esat tik likti audzināti un ikvienā godīgā cilvēkā saskatāt noziedznieku!

Iekrišana Hārlemā neizjauca Lučāno impērijas darbošanos. Heroīna uzbrukums turpinājās. Narkotikas no Āzijas pa Vidusjūru nogādāja līdz Sicīlijas krastiem, kā Lučāno arī bija iecerējis četrdesmit sestajā gadā. Tā kā gandrīz visa flote bija mafijas rokās, preci no tirdzniecības kuģiem, ko Tālajos Austrumos bija nofraktējušas «privātas firmas», pārkrāva tieši Sicīlijas mafijas kuģos. Tie naktīs pietauvojās netālu no Punte della Graperija Grandēs; no skaistās pilsētiņas, kas plešas ap līci Kastellammāre del Golfo, ved projām divi ceļi: viens liels — uz Trapāni un Pa-lermo, otrs, šaurs un grambains, — uz Tonāru di Skopcllo; tieši pa no naktīs trauksmaini baltojošo, cikāžu piečirkstināto ceļu zemnieki, izpildīdami mafijas «kareivju» norādījumu, pārveda kravu uz noliktavām, kuras piederēja Sicīlijas apelsīnu pārdošanas sabiedrībai. Tur glabājās sagataves — no plastikāta vai vaska izveidoti apelsīni ar tukšu vidu. Uz katru pilnīgi normālu apelsīnu kasti — viens tāds apelsīns ar heroīnu. No rīta mašīnas, kas bija apgādātas ar īpašām to ministriju caurlaidēm, kuru uzdevums bija rūpēties par Itālijas ekonomiskās attīstības likteni, bez jebkādiem šķēršļiem iebrauca ostas teritorijā. Kastes iekrāva kuģos dokeri, kas visi kā viens bija saistīti ar mafiju; kastes aizveda uz Ņujorku kapteiņi, kam mafija par to bija samaksājusi; Brukli-nas piestātnēs kuģus izkrāva cosa tiostra cilvēki — ostas krāvēju arodbiedrības «aktīvisti».

Visu Sicīlijas bosu boss dons Kalo pirms nāves Lučāno saveda kopā ar sava darba pārņēmēju Dženko Ruso.

— Jūs esat atbildīgi par lietas likteni, — «krusttēvs» sacīja, — bet lieta vērsīsies plašumā un uzvarēs, ja mafija pa īstam apvienosies ar cosa nostra; Sicīlijai un Amerikai vienmēr jāturas kopā.

Pēc dona Kalo nāves viņa mantinieki sasauca apspriedi. Atlidoja bosi no Jaunās pasaules. Tas kjuva zināms Itālijas policijai, tomēr neviens mafijietis netika traucēts: «Mafiju aiztikt tāpat vien ir bīstami, cita lieta, ja to pieķer darbošanās reizē, tad stājas spēkā spēles likums: nelieniet paši acīs! — un tad arī neatliek nekas cits kā ņemt ciet. Citādi nevar,» — citādi kreisā prese to izbazūnēs pa visu pasauli, valdībai adresētas in-terpelācijas parlamentā sāks birtin birt...

Kad Romā ar lidmašīnu ieradās Santo Sordže, elegants, atturīgs biznesmenis no Ņujorkas, Teksasas «Rimrock Tidelands Company Ltd.» pārstāvis, lidlaukā viņu gaidīja tēraudpelēks rolsroiss, šoferis un plecīgs, nerunīgs puisis ar apbružātu portfeli labajā rokā.

Santo Sordže puisim palūdza:

— Lai šoferis mani aizved kaut kur tuvāk mūsējiem!

— Mūsējie vēl atrodas Sicīlijā, — puisis atbildēja un piespieda portfeli pie krūtīm.

Sordže pavīpsnājis teica:

— Caur ādu diktofons dod sliktu pierakstu, puisi.

— Nesaprotu, ko jūs runājat, — dūšīgais puisis no tiesas brīnījās. — Esmu jūsu miesassargs un portfelī nēsāju pistoles; man pastāvīgi trūkst pušu siksnas, kad koltus bāžu aiz jostas.

Viņš atvēra portfeli — diktofona tiešām nebija, tur atradās tikai divi melni, eļļaini spīdīgi devītā kalibra kolti.

— Smieklīgi, — Sordže sacīja. — Ar vārdu «mūsējie» es gan biju domājis nevis sicīliešus, bet savus kolēģus Savienoto Valstu vēstniecībā.

— Apartamenti jums ir pasūtīti Veneto ielā, blakus jūsējiem, — puisis atbildēja un sāka taisīt ciet portfeļa slēdzi.

(Diktofons bija iemontēts tieši šai slēdzī, ko draugi bija atsūtījuši no Honkongas — tur dzīvo lieli meistari tādu mantiņu izgatavošanā; Ruso bija lūdzis puisi, lai viņš Amerikas viesa teikto pieraksta visu laiku: «radi savā starpā, manta katram sava».)

Lučāno, Ruso un Sordžes tikšanās notika viesnīcas «Regis» banketzālē, apkalpoja cilvēki, kas kopā ar bosiem bija atlidojuši no Palermo, viesmīļus ar paplātēm laida tikai līdz durvīm.

Saruna ilga trīs stundas. Santo Sordže sīki izklāstīja visus

111.1111115, ko iegūs brālība, ja valdība vienīgi ar viņa pārstā-feksasas sabiedrību noslēgs līgumu par pētniecības darbu ii/1 ikšanu Sicīlijā: tur jābūt naftai — kara asinīm, melnajam zel-

i nu taustāmai varenībai.

Uuso vēlīgi klausījās, klusēja, gauži bēdājās, ka uzdevums ir ļu 11 itun vēlāk it kā starp citu apjautājās:

Vai tavi partneri no Teksasas ielaidīsies uz sadarbību ar

lu • nieri Mātei?

— Nemūžam! — Sordže atbildēja. — Ne ar kādiem noteikumiem — viņš ir kreisais.

Viņš nav kreisais, — Ruso iebilda. — Viņš ir kristīgais

demokrāts.

Kāpēc tu man to jautāji? — Sordže vaicāja.

— Tāpēc, ka Mātei ir joti varens cilvēks. Tāpēc, ka viņš Valsts naftas sabiedrību ir padarījis par valsti valstī. Tāpēc, ka viņš vienmēr izdara to, ko ir nodomājis.

Lučāno, kas līdz tam bija klusējis, rezumēja:

— Dženko, tavā atbildē slēpjas mūsu darbības programma. .I.i, Mātei ir spēcīgs cilvēks, bet mēs esam stiprāki. Jā, VNS viņš

ii padarījis par īpašu valsti mūsu valsts sistēmā, bet tas nāk par ļaunu viņam pašam, jo agrāk tādas tiesības piederēja tikai vienai organizācijai — mūsējai, Dženko. Mums VNS jāpadara par parastu akcijsabiedrību, kādu Itālijā ir simtiem, — tikai tā. Un beidzot pēdējais: kā tu pareizi teici, viņš izdara visu, ko ir nodomājis. Bet vai tad mēs atstājam nepabeigtu to, kas ir iesākts?

— Mēs vēl neesam sākuši, — Ruso atbildēja.

— Mēs esam, — Sordže sacīja.

— Bet es — nē, — Ruso atteica un pasūkstījās, jo viņš baidījās no zobārstiem un viņam mutē mūždien kaut kas sāpēja.

Lučāno juta, ka ar to saruna ir beigusies, — viņš labi pazina zemniecisko Ruso stūrgalvību. Viņš arī saprata, kāpēc dona Kalo mantinieks ir tik piesardzīgs.

VNS, Valsts naftas sabiedrība, nebija nekāda privāta firma, tās darbību kontrolēja parlamenta senatori un deputāti, jo VNS Itāliju nodrošināja ar elektroenerģiju, benzīnu, dīzeļdegvielu, tas ir, organizēja visu valsts ekonomiku. Acīmredzot, Lučāno domāja, daļa senatoru un deputātu, kas ir saistīti ar Ruso vadīto Sicīlijas mafiju, negrib atdot pat mazumiņu, jo vairāk tāpēc, ka zina: pasniedz tēvočiem no Teksasas tikai mazo pirkstiņu — un viņi tev paņems visu roku. Neko darīt — būs jā dod senatoriem un deputātiem vairāk, nekā viņi saņem no sicīliešiem.

Divas dienas Lučāno pavadīja trakos braucienos pa visu valsti, veikli atraudamies no visu izlūkdienestu astēm, arī no ma-fijiešiem, kas viņu izsekoja, bet pēc tam devās uz Kapri. Tur notika nejauša tikšanās ar mafijas advokātu un CIP aģentu Vito Gaurrazi (vai atceraties apspriedi pie ASV ģenerālkonsula Pa-lermo?). Vito Gaurrazi pirmoreiz ar Lakiju-Lučāno bija ticies sen, Musolīni sabrukuma dienās, kad Vito Gaurrazi izvirzīja, lai viņš ieņemtu tās pozīcijas, kas pēc fašisma satriekšanas bija palikušas vakantas. Tieši viņš bija ieradies Tunisijā kopā ar augstākajiem Itālijas militārajiem darbiniekiem, lai izstrādātu bezierunu kapi-, tulācijas noteikumus; tieši viņš bija šķīlis pret melnkrekliem vērstus zibeņus un pērkonus, kad amerikāņi apmetās Palermo; tieši viņš bija ieradies Romā kā «liberālis un atbrīvotājs». Kurš gan cits lai būtu kļuvis par Sicīlijas rūpnieku asociācijas ģenerālpa-domes locekli, ja ne Vito Gaurrazi?! Asociācija viņu nosūta uz ASV — nodibināt sakarus ar amerikāņu kolēģiem biznesa un banku lietās. Viņš atgriežas, un kāds viņu virza tuvāk Mātei — viņš kļūst par VNS padomnieku.

Kad Mātei pastāstīja savam štābam par nodomu meklēt Sicīlijā naftu, par viņa dedzīgāko piekritēju kļuva Vito Gaurrazi. (Informāciju par šo Mātei plānu viņš nosūtīja pāri okeānam jau tai pašā naktī, tiklīdz bija šķīries no «sava drauga un Itālijas eko-| nomikas ģēnija».) Mehānismi sāka darboties — pēc Teksasas izdarīta spiediena vairāki kristīgo demokrātu vadošie līderi pēkšņi; sāka izteikties pret Mātei projektu: «Lai Sicīlija paliek valsts-lauksaimniecības produktu klēts, nevajag izjaukt izveidojušos struktūru!»

Mātei sāk cīņu pret kristīgajiem demokrātiem, pret tiem, ar' kuriem viņš ir vienā partijā. Vito Gaurrazi atrodas viņam blakus — citādi nevar, atklās pats sevi. Un notiek kaut kas negaidīts: Mātei gāž kristīgo demokrātu varu Sicīlijā, pie varas nāk kreisa reģionālā valdība. Mafija trako. Romā — panika, taču, spēlē ir uzvarēts, un Mātei Palermo dabū cauri likumprojektu, kas VNS atļauj sākt pētniecības darbus teritorijā, kuras platība ir pusmiljons hektāru.

Vito Gaurrazi kļūst par Sicīlijas rekonstrukcijas piecgadu plāna ģenerālsekretāru — visi darījumi iet caur viņa rokām, visus kapitālieguldījumus kontrolē mafijas advokāts, bet runa taču; ir par simtiem miljardiem liru!

Mātei veiktā labējo spēku sakāve, kas reizē bija arī mafijas sakāve, tomēr neizsita no pozīcijām «slepenā ordeņa» stratēģus. Cīņa pret neapvaldāmo inženieri turpinājās; Gaurrazi ne tikai informēja savus saimniekus par katru «drauga» soli, bet arī jo-! projām kārtoja viņu lietas — nav svarīgi, kas uzvarējis šai posmā, svarīgi ir panākt, lai turpinātos savu cilvēku kapitāla apgrozība.

Tieši ar Vito Gaurrazi starpniecību Lakijs-Lučāno sāka savu garo kombināciju. Viņš ieteica mafijas advokātam (tas «amatu i|>\iVnošanas» kārtībā bija arī Mātei padomnieks) iedarboties uz \ NS, mēģināt to noskaņot par labu kontaktam ar Teksasas naftas (biedrību.

Tas būs grūti, — Gaurrazi atbildēja. — Pareizāk sakot, neir .pejami.

- Tāda atbilde mani neapmierina, Vito.

- Mani arī ne, taču būs labāk, Lakij, ja teikšu tev patiesību • , nevis kāds cits.

— Ko varētu darīt, lai Mātei vestu pie prāta?

Izjaukt viņa draudzību ar arābiem, tad viņš sāks meklēt

■ .(biedrotos.

— Ja Kairā atrastos Faruks, — Lučāno pasmīnēja, — tavs Ieteikums jau rīt būtu realizēts. Acīmredzot pašreizējā posmā tas nav iespējams — skatīsimies patiesībai acīs. Laikam gan paliek likai viens ceļš, vai ne?

— Es tevi saprotu, tomēr domāju: skandāls būs tik liels, ka varēsim vairāk zaudēt nekā iegūt. Bet ja nu mēs mēģinātu gāzt viņa cilvēkus reģionālajā valdībā? Vai tavi draugi varēs mums palīdzēt?

— Mūsu draugi, Vito, — Lučāno atbildēja. — Mūsu abu draugi; tu taču ar mani runā zem četrām acīm, «domubiedri» no VMS tevi nedzird.

Aizokeāna draugi palīdzēja gāzt valdību, kas paklausīja Mātei, lāču notika kaut kas neparedzēts, kā bieži gadās saspīlētas politiskas situācijas laikā: Sicīlijas premjera krēslā Palermo pilī ap-

■ ēdās nevis ieplānotais darbonis, bet Džuzepe d’Andželo, kas bija Vito Gaurrazi ienaidnieks. Viņš tad arī Mātei darīja zināmus faktus par viņa «mīļā drauga» Vito rīcību; Vito bija nodevis mafijai naftas rūpnīcas celšanas plānu, un mafija bija sapirkusi visas zemes platības, kurās Mātei bija projektējis būvēt savu gigantu; VNS zaudējumi sniedzās simtos miljonos liru, taču galvenais — tika zaudēts laiks; kamēr zemes gabalus atpirks no to īpašniekiem, kamēr no valdības šai nolūkā izplēsīs līdzekļus, kamēr uzcels ciematu un atvedīs strādniekus, projekts novecosies, reizē zudīs temps, bet tas jau nozīmēs beigas.

Mātei izsauca pie sevis Vito Gaurrazi, saruna ilga piecas minūtes. Mafijas advokāts izgāja no sabiedrības prezidenta kabineta, jau būdams vienkāršs advokāts, nevis padomnieks un ģenerālsekretārs.

Tad nu Gaurrazi aizbrauca pie Lučāno.

— Jā, — Gaurrazi teica, — tagad ne tikai pastāv iespēja novākt Mātei, tagad pienācis laiks to darīt, citādi viņš salauzīs mūs.

— Bet skandāls? — Lučāno pasmīnēja. — Tu taču sacīji, ka skandāls būšot pārāk liels, vai ne?

Vito Gaurrazi it kā nemaz nedzirdēja Lučāno vārdus.

_— Mans priekšlikums ir tāds, Lakij. Pirmkārt, jāatrod bezprātis, kas viņu nošautu: «Mātei — OAS ienaidnieks.» Viņam ir bijusi prāva loma alžīriešu uzvarā. Esmu pārliecināts, ka oasiešu vidū ir pilnīgi sagatavoti bezprāši, fanātiķi, kas ir ar mieru darīt visu. Lai Itālija vaino frančus, lai gāna oasiešus, bet mēs paliksim malā!

— Labs priekšlikums. Bet kas ir otrkārt?

— Jāatrod kāds apdauzītais no rietumpiekrastes jaunajiem kreisajiem; lai ar viņu pastrādā puiši no Teksasas, lai viņam ieskaidro, ka Mātei ir ekspluatators, šāds un tāds, vārdos eņģelis, darbos sātans, strādniekam tik un tā klāsies bēdīgi. Un, treškārt, galu galā pastāv taču arī speciāli CIP dienesti, vai ne?

— Tu esi prātā jucis! — Lučāno tūlīt atsaucās. — Pats neapjēdz, ko pjāpā! Viņu speciālie dienesti grib tādu palīdzību saņemt no mums, paši pagaidām to vēl neprot — viņi ir baltroči,

Mātei nogalināja, sarīkojot lidmašīnas katastrofu. Gaurrazi atkal kļuva par VMS padomnieku, kad bija pagājušas tikai nedaudzas nedēļas no svinīgajām bērēm, kurās tika apbedītas dažas saujas kaulu, kas kādreiz bija piederējuši trauksmainajai Enriko Mātei.

Visi mēģinājumi tikt pie skaidrības par Mātei bojāejas ap stākļiem bija nesekmīgi: lieciniekus nolaupīja, šantažēja; tos, kas bija saskārušies ar patiesību, nonāvēja.

Lučāno, kas pārāk uzticīgi kalpoja aizokeāna draugiem, no mira dīvainā nāvē — it kā no sirds nepietiekamības. Acīmredzo^1 viņš bija bijis pārāk centīgs: Dženko Ruso negribēja Sicīliju at dot nevienam, pat draugiem no Teksasas ne. Lučāno savu darbi bija padarījis, bija pienācis laiks viņu izmest mēslainē. Viņš biji mācījis, kā izdarāmas politiskas slepkavības, un par to vi ņam paldies, iegaumēsim — nākotnē noderēs.

... Noderēs nevis kaut kur, bet tieši Teksasā, štata galvaspil sētā Dalasā.

Izvirzīdams tādu hipotēzi, es pamatojos uz to faktu, ka Džek: Rubijs (viņš cietumā gāja bojā no mīklainas slimības tūlīt pēi tam, kad bija piedraudējis, ka sāks runāt) četrdesmito gadi vidū Čikāgā tika saukts pie tiesas par tirgošanos a narkotiskām vielām un ka drīz pēc tam viņš kļuva pa naktskluba īpašnieku. Par klusēšanu tiesā jāprot maksāt. Viņan samaksāja devīgi.

NODAĻA, KURA STĀSTĪTS PAR TO, KA MAFIJA PIEDALĪJĀS ULTRALABĒJO SAZVĒRESTĪBĀ

.

1

— Jūs labāk pagaidiet vai atbrauciet vēlāk, kad būs atgriezums mana sieva, — misters Džonsons sacīja. — Viņa izīrēja istabu Lī Hārvijam Osvaldam, viņa to arī atceras.

— Un jūs?

— Es? — Viņš paraustīja plecus, mūs visai vērīgi aplūkodams. * Es arī atceros, tikai man nav nekā, ko jums sacīt.

Viņš aizvēra durvis man deguna priekšā, nedodams iespēju Iriet dzīvoklī, kurā Osvalds bija mitinājies pēdējās nedējās pirms prezidenta Kenedija nonāvēšanas.

— Dosimies uz prezidenta memoriālo muzeju! — ierosināja Dzims Bū, mans ceļabiedrs, amerikānis, privātdetektīvs, kas agrāk bija bijis šerifs. — Mēs pagūsim laikā atgriezties.

Un mēs devāmies no Okklifas, Dalasas priekšpilsētas, uz centru, tiz māju, kas atrodas pretim Teksasas mācību grāmatu noliktavai, no kuras — pēc oficiālās versijas — atskanēja liktenīgie šāvieni, Kas pārrāva Džona Ficdžeralda Kenedija mūža pavedienu.

...Iegāju Kenedija memoriālā muzeja nelielajā hallē. Daži cilvēki, acīmredzot tūristi, jau bija ieaicināti kinozālē, kurā pa visu sienu pletās Dalasas shēma un sarkani punkti iezīmēja prezidenta korteža ceļu, uz sienas tika arī projicētas Kenedija un Zaklinas ģīmetnes, pēc tam mums parādīja mācību grāmatu nolik-lavas ēku un kļuva dzirdami sausi šāvienu sprakšķi, bet beigās mēs redzējām bēres Vašingtonā un Arlingtonas memoriālu, kur apbedīts ASV prezidents.

Nākamajā muzeja zālē izvietoti eksponāti: grāmatas par Ke-nedija piedalīšanos Otrajā pasaules karā, šūpuļkrēsls, kurā viņam patika sēdēt — ievainotā mugurkaula dēj; tur ir arī stends par Osvaldu. Kas parādīts šai stendā? Padomju atklātnes, Maskavā izdotas grāmatas krievu valodā. Muzeja apmeklētāji it kā tiek vedināti uz domām, ka Osvalds bijis saistīts ar Padomju Savienību, viņus it kā rosināt rosina: «Skatieties, kas stāvēja Osvaldam aiz muguras, iegaumējiet, no kurienes nāk šis Osvalds!»

Kā Osvalds bija ticis pie šīm grāmatām? Sīkāk par to jau esmu rakstījis.

Par to rakstīts arī ārzemju presē, atkārtot nav nepieciešams, tikai īsi atgādināšu, ka Osvalds divarpus gadus ir dzīvojis Padomju Savienībā un saņēmis valdības iestāžu atteikumu piešķirt viņam padomju pavalstniecību.

Ja man jautātu, vai Osvalds bija tas, kas nonāvēja Kenediju, Vorena komisijas minētie fakti man liktu atbildēt ar «nē». Vai viņš bija sazvērestības dalībnieks? Jā, bija — kaut kāda aizseg-figūra, kas maz zināja un nesaprata visa pasākuma galamērķi.

... Pēc Kenedija muzeja apmeklēšanas atgriezos Džonsona kundzes mājā — tajā mājā, uz kuru Osvalds devās pēc Kenedija bojāejas un no kuras viņš izgāja, lai pats kristu no Džeka Ru-bija rokas.

— Kas jūs esat? — misis Džonsone man jautāja, durvis ar kāju pieturēdama.

— Viņš ir rakstnieks, atbraucis no Padomju Savienības, — Džims teica. — Bet es esmu detektīvs. Te ir mani dokumenti.

— Saruna maksās piecus dolārus, — misis Džonsone sacīja, — un jūsu pienākums ir ierakstīt savus uzvārdus īpašā grāmatā: runāt par Osvaldu tomēr ir diezgan bīstami.

Kad bijām parakstījušies grāmatā, atstādami arī savas adreses, misis Džonsone parādīja maziņu, tikai četrus kvadrātmetrus lielu, kambarīti, kurā bija dzīvojis Osvalds: gulta un balts skapītis — tas ir viss. Durvis iziet uz kopēju viesistabu ar televizoru un atzveltņiem — tur misis Džonsones īrnieki pavada brīvo laiku.

— Lai man neviens nestāsta, ka Osvalds un Rubijs nepazina viens otru, — misis Džonsone sacīja pēc ilgas klusēšanas, — lai tam tic naivi muļķīši! Es par šo pazīšanos nešaubos, un, lai kā, man mēģinātu iestāstīt, ka tā tas nav, mani nepierunās: viņš te dzīvoja, un man bija laiks viņu pavērot. Lai kā man mēģinātu iestāstīt, man neiestāstīs arī kaut ko citu; es taču biju klāt kratīšanas laikā, es atvēru viņa skapi un redzēju Dalasas karti ar krustiņu tai vietā, kur tika nogalināts Kenedijs.

Muzejā ir viss, tikai nez kāpēc tur nav tās prezidenta Kenedija brauciena kartes, ko jau iepriekš Vašingtonā bija izstrādājis FIB. Kāpēc? Vai tāpēc, «lai nebūtu sazvērestības»?

— Te mēs novietosim mašīnu, — Džims Bū sacīja, — un noiesim tur lejā, pie tās lūkas, par kuru tu runāji.

— Ne tik daudz es, cik jūsu žurnālisti, veco zēn.

— O'ka, — viņš atbildēja kā teksasietis, kas ierastā okeij vietā saka o’ka, jo tā iznāk vēl ekonomiskāk, laiks — velns ar arā! —• ir nauda.

Mēs piegājām pie lūkas Elmstrītā — pretim mācību grāmatu^1 noliktavai. Džims atmeta vaļā rievoto metāla vāku un, pamājis man, teica:

— Lien iekšā!

Un es iekāpu lūkā. Džims aiztaisīja vāku — tieši manu acu priekšā bija ambrazūra. Prezidenta mašīna varēja būt apšaudes i" la gan tad, ja šāva no augšas, no Osvalda loga, gan tad, ja ' iva no šejienes, no apakšas.

— Tagad lien tu! — es teicu. — Kā tev rādās: vai no šejieni bija iespējams šaut uz prezidentu?

Milzīgais Dzims ielēca lūkā, pa ambrazūru izbāza laukā kādu miju un sauca:

— No šejienes šaut ir pat ērtāk nekā no augšas, Džūljan! Un novērot — vēl jo labāk!

Kam bija izdevīgi Kenedija nonāvēšanu piedēvēt Osvaldam? i llralabējiem? Neapstrīdami. «Vanagi» nespēja Kenedijam piedot viņa mēģinājumus sākt dialogu ar Padomju Savienību, kas vienmēr konsekventi un neatlaidīgi piedāvājusi pasaulei mieru. I’et to nespēja piedot arī ultrakreisie, kas domā atomkaru esam labāku nekā mierīgu līdzāspastāvēšanu. Vai tad četrdesmit sešus idus vecā prezidenta nonāvēšana nav iegansts, lai uz visiem laikiem amerikāņu tautā radītu naidu pret krieviem, ja ļaundaris l adu laiku ir dzīvojis Padomju Savienībā? Bet kas Statos prot nogalināt, izvirzot fiktīvus slepkavas? Tā ir mafija.

... Pēc prezidenta nonāvēšanas atgriezies misis Džonsones mājā, Osvalds pārģērbās. Saimniecības vadītāja Ērlina Robertsa liecina, ka tai laikā lēnām piebraukusi policijas automašīna un uz brīdi apstājusies; saimniecības vadītāja dzirdējusi, ka tā vai-i.ikas reizes ietaurējas. Viņa apgalvo, ka mašīnas numurs esot bijis 107. Vorena komisija uz to atbild: «170. un 107. policijas mašīna 1963. gadā tika pārdota, un to numuri nav doti citām mašīnām līdz 1964. gada februārim.» Ja sazvērestība nav bijusi, viss kārtībā, bet, ja nu tā ir bijusi, kā tad?!

Kenedija muzejā es nopirku bijušā Dalasas policijas priekšnieka Dzēsa Kerija grāmatu, kuras titullapā lieliem burtiem iespiests: «Maztirāžas izdevums kolekcionāriem».

Pulksten 12.30 bija nosprakšķējuši liktenīgie šāvieni, un pēc pirmās panikas, kas bija visus pārņēmusi, pēc pirmajām baumām un pirmajām liecībām, ka «viņi šauteni ir aizvākuši no loga», 12.44, tas ir, pēc četrpadsmit minūtēm, Dalasas policijas mītne jau sniedz šādu ziņu: «Uzmanību! Visiem policistiem! Cilvēks, kas tiek turēts aizdomās par šaušanu Elmstrītas un I Ijūstonstrītas stūrī (nevis vairs viņi, bet viņš), tiek raksturots kā nepazīstams baltais vīrietis, apmēram trīsdesmit (!) gadus vecs, kalsns, augums — piecas sešas pēdas (!), svars — simt sešdesmit piecas mārciņas (!), apbruņojies ar trīsdesmitā kalibra šauteni.» Kas spēja četrpadsmit minūtēs paziņot tik precīzus datus — pat šautenes kalibru?! Kas spēja noteikt noziedznieka svaru un garumu?! Vorena komisija domā, ka šīs ziņas policijai devis

liecinieks Hauards Brenans, kas cilvēku bija redzējis mācību grā* matu noliktavas logā. Tas viss būtu Joti jauki un ticami, tikai —* kā Brenans varēja liecināt par Osvalda augumu un svaru, dodot pārsteidzoši precīzas ziņas, ja viņš bija redzējis tikai galvu, jo Osvalds «nevarēja šaut, kājās stāvēdams, bet tikai notupies uz ceļa», kā apgalvo tā pati Vorena komisija? Vai ir iespējams raksturot cilvēka augumu un svaru, ja šo cilvēku redz augstu logā, turklāt — redz tikai viņa seju?! Kā Brenans varēja aprakstīt augumu, svaru un matu krāsu, ja tai pašā dienā, tikai mazliet vēlāk, viņš policijas iecirknī nespēja Osvaldu ne pazīt! Kurš tad varēja dot šo informāciju, kas vairāk izskatās pēc policijas dokumentos ierakstītām ziņām par jau apcietinātu, aizdomās turētu cilvēku? Komisija uz šo jautājumu izvairīgi atbild: «Informācija pirmajām radioziņām acīmredzot (retinājums mans — J. S.) bija iegūta no Brenana.» Tas taču nav nopietni, goda vārds! Bija kāds cits (citi), kas pavēstīja policijai Osvalda pazīmes.

Atgriezīsimies pie tā brīža, kad Osvalds izgāja no misis Džon-sones mājas. Policists Tipits atradās Okklifas rajonā. Viņam gan bija pavēlēts uzturēties Okklifas centrā, tomēr viņš devās uz kluso 10. ielu, tuvāk Patona avēnijai. Šeit, kā stāsta vienīgā nozieguma lieciniece Helēna Mārkema, viņa redzēja «policijas mašīnu, kas no aizmugures lēnām piebrauca pie kāda cilvēka un ap-stājās netālu no viņa. Viņa arī redzēja, ka cilvēks piegāja pie pO' licijas mašīnas loga labajā pusē. Sarunādamies viņš ar rokārr atbalstījās pret šā loga rāmi. Kad policists mierīgi atvēra automašīnas durvis, lēnām izkāpa un devās uz mašīnas priekšgalu viņai šķita, ka pienākušais cilvēks pakāpjas soli atpakaļ. Tad viņi paķēra revolveri.» (Tālāk seko Vorena komisijas ziņojumam rak sturīgās dīvainības. Mārkema pa telefonu bija teikusi, ka slepkava bijis maza auguma, paresns, ar kupliem matiem. Vēlāk viņa slēpa, ka tāda telefona saruna notikusi, un Osvalds vēl nebija atvests viņai parādīt, kad viņa jau atkārtoja oficiālo versiju: noziedznieka augums 5 pēdas un 8 collas; lai nevarētu pārmest, ka liecinieku liecības atkārtojas pārāk precīzi, jāievēro zināms tnērj un jāļauj aculieciniekiem par kādu collu kļūdīties.) Bet tagad mēs tuvojamies galvenajam: kur Tipitu nonāvēja? Ja slepkava bija Osvalds, kāpēc tad viņš nošāva Tipitu dažu simtu metru attālumā no Džeka Rubija mājas? Kāpēc viņa ceļš no misis Džonsonei dzīvokļa veda nevis kaut kur citur, bet virzienā uz Marsalisstrīta 500. māju, kur 205. dzīvoklī dzīvoja Džeks Rubijs?

Es aizgāju uz šo dzīvokli. Māja atrodas netālu no benzīn tanka, blakus autostrādei; vairāki pievedceļi un ceļa sazarojumi dod mašīnas vadītājam iespēju uzreiz attīstīt maksimālo āt rumu — ļoti izdevīga vieta bēgšanai.

Dzīvoklis bija neliels, ar divām izejām.

— šeit grūti saņemt ciet noziedznieku, — Džims Bū sacīja.

Jebkurā gadījumā viņam ir priekšrocība laika ziņā. Un skats no logiem ir ļoti plašs — vajadzības reizē var aizstāvēties. Hm, Inu, izrādās, ka Rubijs nepavisam nav bijis ar pliku roku ņemams puisis...

Pienācis laiks vērīgāk aplūkot Džeku Rubiju, viņa intereses, p.iradumus, tieksmes. Paanalizēsim, kur viņš atradās un ar ko nodarbojās tai brīdī, kad tika nonāvēts prezidents, un vēlāk līdz Iiim laikam, kamēr pats nebija nošāvis Osvaldu (amerikāņu presē minētas liecības, kas liek domāt, ka Rubijs nav rīkojies uz savu roku, bet piedalījies sazvērestībā, kuras mērķis ir bijis Osvalda novākšana pie malas).

Rubijs, kas «dedzīgi mīlēja» Kenediju (viņa paša liecība), tomēr negāja paskatīties tā braucienu pa Dalasu un arī pats sveikt prezidentu, lai gan atradās tikai piecu kvartālu attālumā no tās vietas, kur Kenedijs tika nonāvēts, — viņš bija «Dailas Morning l’ost» redakcijā. Uzzinājis par slepkavību, Rubijs «kļuva gluži pelēks — tik ļoti nobālēja». Pēc brītiņa viņš piezvanīja Endrū Armstrongam, savam palīgam naktsklubā «Karuselis», un teica: la kaut kas notiks, mēs klubu slēgsim.» Tad piezvanīja Ņūme-nam: «Džon, man būs jāpamet Dalasa.» Pēc tam Rubijs aizbrauca; vieni domā, ka viņš ir bijis hospitālī, kur gaidījis oficiālu prezidenta bojāejas apliecinājumu, citi to noraida. Atgriezies «Karuselī», šis «cietējs Kenedija nāves dēļ» piezvanīja uz Čikāgu un badam Eleksam Grūberam sacīja, ka viņš pirmām kārtām nosūtīšot viņam suni (Kādu? Kāpēc? Kādā veidā sūta suņus no Da-lasas uz Čikāgu, kas atrodas piecu tūkstošu kilometru attālumā? liet varbūt tas ir mafijas kods, pēc kura «atsūtīt suni» nozīmē «nonāvēt»?); Rubijs interesējās arī par automašīnu mazgātavu (Kādā sakarā? «Mazgātava» žargonā nozīmē «pēdas»; vai šifrēta sazināšanās?), bet pēc tam runāja par Kenedija bojāeju.

Vēlāk — dīvains zvans uz laikraksta redakciju, lūgums iespiest sludinājumu, ka klubs būs slēgts līdz svētdienai (tas ir, līdz lai dienai, kad viņš nonāvēja Osvaldu). Pēc tam brauciens pa pilsētu naktī — kur Rubijs bijis, ar ko ticies, nav zināms vēl šobaltdien. Pēc šā noslēpumainā brauciena pa Dalasu viņš ieradās policijas iecirknī. Tur viņš ašiem soļiem gāja starp diviem reportieriem, kam uz svārku atlokiem bija nozīme «Kenedija prese», un iedams kaut ko pierakstīja uz papīra gabaliņa — tēloja avīžnieku. Kā šie reportieri iepazinās ar Rubiju?

Kad Rubijs uzzināja, ka Osvaldu parādīs reportieriem, viņam izdevās nokāpt lejā pagrabā un uzlīst uz galda, lai varētu labāk redzēt Osvaldu, policijas priekšnieku Džesu Keriju un apgabala tiesnesi Henriju Veidu. Kad apgabala prokurors sacīja, ka Osvalds darbojies Brīvās Kubas komitejā, Rubijs skaļi nokliedzās: «Nē, Komitejā par godīgu attieksmi pret Kubu!» Viņš acīmredzot labi zināja, ka Brīvās Kubas komiteja ir kontrrevolucionāru organizācija, bet otra komiteja atbalsta Kubas komunistu revolūciju. Tā nav slikta informētība, ja runa ir par apolitisku naktskluba īpašnieku, kas «Osvaldu nekad nav redzējis», vai ne? Mazliet vēlāk Rubijs piegāja pie raidstacijas KLIF reportiera Resa Naita un pačukstēja viņam: «Pavaicājiet, vai Osvalds ir normāls!» Pēc tam divos no rīta viņš aizbrauca uz raidstaciju KLIF un modri gaidīja, ko apgabala prokurors atbildēs Naitam. Tas atbildēja, ka Osvalds esot pilnīgi pieskaitāms. Kā stāsta liecinieki, iz-dzirdis šo atbildi, Rubijs kļuva ļoti bāls. Viņš sagaidīja atgriežamies reportieri Resu Naitu un iedeva viņam radioaprakstu «Varonība», ko bija sagatavojusi ultralabējā miljardiera Hanta finansēta radiostacija; tas bija vērsts pret saspīlējuma mazināšanu un mierīgu līdzāspastāvēšanu. (Kā šis apraksts bija nokļuvis pie Ru-bija? Vai mājiens uz Hantu, kura tumsonība visiem bija skaidri zināma? Mēģinājums izmeklēšanai pateikt priekšā: tā ir ultrala-bējo sazvērestība? Man nav nekādas vēlēšanās mazgāt baltu Hantu, kas, pēc vieglas peļņas dzīdamies, rīkojies ar gangstera metodēm, taču, kad visu laiku netieši norāda uz viņu, rodas iespaids, ka pēc izstrādāta sižeta izvirza priekšplānā jau tā odiozu figūru.)

Četros no rīta Rubijs ieradās redakcijā. Radiostacija, preses konference policijā, tikšanās ar policistiem, vizīte avīzē — spriega dzīve tādam krodziniekam, vai ne? I\o Rubijs darīja avīzes redakcijā? Viņš bija saliktuvē, lādēja Osvaldu, bet tad sāka demonstrēt «tvistbordu» — fizisku vingrojumu rīku. «Visi skaļi smējās,» liecina Vorena komisija. No rīta Rubijs zvanīja pa telefonu. Viņš runāja par Osvalda pārvešanu uz apgabala cietumu. Liecinieks Holmārks bija ievērojis, ka Rubijs ne reizi nenosauc Osvaldu v ā r d ā, bet lieto vietniekvārdu «viņš».

Nobeigumā Rubijs teica savam nezināmajam sarunas biedram: «Es tur b ū š u.»

(Pirms šīs sarunas bija kāds ārkārtīgi svarīgs notikums — runāja policijas šefs Dž. Kerijs. Lūk, izvilkumi no viņa atbildēm uz žurnālistu jautājumiem:

«Jautājums. Jūs šodien jau dienā sacījāt, ka jūsu rīcībā esot jaunas ziņas, kas dodot iespēju beigt izmeklēšanu ...

Atbilde. To es teicu šodien no rīta ...

Jautājums. Tās nav tās pašas ziņas, uz kurām jūs atsaucāties agrāk?

Atbilde. Nē ...

Jautājums. Vai jūs nebūtu ar mieru pasacīt, kādas ir šīs

ziņas?

Atbilde. Nē. Es negribu tās izpaust. Tas var kaitēt izmeklēšanai.»)

Pēc telefona sarunas par policijas šefa preses konferenci Rubijs nozuda. Neviens nezina, kur viņš ir bijis no četriem līdz deviņiem pēc pusdienas. Pēc apcietināšanas viņš kategoriski atteicās dot Kādas ziņas par šīm piecām stundām. Deviņos Rubijs aizbrauca pie māsas, pagaudās par Kenedija likteni un pēc tam devās uz Karuseli», no kurienes viņam bija piecas tālsarunas, par kurām viņš tāpat atteicās dot ziņas kā tiesai, tā policijai. Iegriezies restorānā «Pago», Rubijs iedzēra atspirdzinošu dzērienu, aizgāja mājās un pusdivos likās gulēt. Pēc viņa liecības, nākamajā rītā viņš izbrauca no mājām ap vienpadsmitiem, taču trīs televīzijas tacijas WVAS tehniķi — U. Ričijs, D. Smits un A. Vokers —, Kas bija zvērējuši runāt tikai patiesību, liecināja, ka viņi redzējuši Rubiju netālu no policijas iecirkņa laikā no astoņiem līdz vienpadsmitiem no rīta. Pulksten 11.21 Rubijs, kam kabatā bija 2000 dolāru, pistole un vairāk nekā, brīnumainā veidā (ja nav mņēmis nekādu palīdzību) iekļuva policijas pārvaldē, kurā nevienu nelaida iekšā bez pārbaudes, un nošāva Osvaldu.

...Tagad mēģināsim analizēt Džeka Rubija dzīvi. Viņa juceklīgajā un tumšajā pagātnē man gribētos izcelt tikai galveno epizodi: viņa piedalīšanos narkotisko vielu tirdzniecībā kopā ar Čikāgas mafijieti Polu Rolandu Džonsu. 1947. gadā Rubijs atkal tika saukts pie atbildības — par mēģinājumu dot kukuli Dalasas šerifam Stīvam Gatrijam un par nelegālu tirgošanos ar narkotiskām vielām. Pēc šerifa Stīva Gatrija vārdiem, narkotisko vielu tirgotājs Pols Džons par Rubiju vairākkārt teicis: «Džeks sāks vadīt lielisku restorānu, kas būs aizsegs nelegālām azartspēlēm.» Narkotisko vielu apkarošanas birojs savā ziņojumā par Pola Džonsa sakariem ar Rubiju norāda, ka kopš 1947. gada 29. oktobra Džeks kļuvis pazīstams ar uzvārdu Rubijs, lai gan daudzi Dalasā viņu pazinuši kā Rūbinstainu. Tā paša gada 30. decembrī Džeks uzvārdu Rūbinstains apmainīja pret uzvārdu Rubijs — kad nodarbojas ar narkotisku vielu tirdzniecību, pastāvīgi jāievēro piesardzība. Acīmredzot šai pašā sakarā viņa naktsklubs «Singapore» 1959. gadā tika pārdēvēts par «Severitie Club».

Kā ziņo Vorena komisija, «divas personas, kas nepelna lielu uzticēšanos, ir stāstījušas: lai Dalasā atvērtu azartspēļu uzņēmumu un sāktu TIRGOTIES AR NARKOTISKAM VIELĀM, bijis nepieciešams saņemt RUBIJA ATĻAUJU».

(Kas tie par cilvēkiem? Kāpēc viņi nav pelnījuši uzticēšanos?

Un, beidzot, kāpēc liecinieku vidū nav Pola Džonsa? Vai viņš ir dzīvs? Ja miris, tad — kad, kur, kādos apstākjos?)

... Rubijs atteicās dot liecību par to, kur viņš ir bijis slepkavības priekšvakarā — 1963. gada 29. un 30. septembrī. Sajās dienās Dalasā viņa nebija. Bet Osvalds tieši tai laikā atradās Meksikā, paklausīgi pildot kāda gribu; viņš tur devās gan uz Kubas, gan Padomju Savienības vēstniecību lūgt iebraukšanas vīzas, kuras viņam, protams, netika izsniegtas. (Atcerieties — Osvaldam taču bija kategoriski atteikts piešķirt padomju pavalstniecību!) Osvaldu tīšām izgaismoja, mēģinot viņu saistīt ar Padomju Savienību un Kubu. Kādā nolūkā? Kam tas bija izdevīgi? Ja pastāv uz oficiālo versiju: «Osvalds ir nenosvērts vienpatis,» — tad tā ir viena lieta. Bet ja nu viņš ir sazvērestības ķēdes posms? Kam tad tas bija izdevīgi? Kain? Ultralabējiem? Jā.

Osvalds bija rīkojies viens? Bet kā lai tādā gadījumā rod atbildes uz šādiem jautājumiem:

a) kāpēc, prezidenta nonāvēšanas priekšvakarā atgriezies no Meksikas Dalasā, Osvalds sludinājumos sāka meklēt istabu, kas tiktu izīrēta tieši Marsaiisstrītā, tikai divu kvartālu attālumā no Rubija mājas?

b) kāpēc, atgriezies no Meksikas, Osvalds sāka pirkt produktus tajos pašos veikalos, kuros pirka Rubijs?

c) kāpēc, atgriezies no Meksikas, Osvalds sāka brokastot tai restorānā, ko parasti apmeklēja arī Rubijs?

d) kāpēc, atgriezies no Meksikas, Osvalds sāka nomāt pastkastīti tai pašā sakaru nodaļā, kur atradās Rubija pastkastīte?

Šādus «kāpēc?», uz kuriem nav atbildes, var turpināt.

Kas dos atbildi?

Sazvērestības nav bijis? Bet kas tad noknieba visus lieciniekus?

... Kad vēlā vakarā braucu projām no Dalasas, tas pats logs, no kura šāva uz Kenediju, bija apgaismots: viens pats draudīgs logs tumšajā mācību grāmatu noliktavas ēkā, kas tagad iznomāta jauniem saimniekiem «Pagaidu lietošanā» — tā bija rakstīts uz ēkas durvīm ...

2

Esmu pavadījis vairākas naktis tajos Spānijas galvaspilsētas rajonos, kur pašreiz pulcējas īpaša tipa cilvēki.

«Tāpat vien» doties uz šiem rajoniem nav jēgas, «tāpat vien» šos rajonus apmeklē tikai nelielas sevišķi drošsirdīgu amerikāņu grupas, kuras katrā ziņā pavada drošības dienesta virsnieks, un jāpiebilst, ka pareizi vien dara.

Ja gribat pacensties saprast, kas īsti notiek, pāris dienu jīis nedrīkstat skūties (mani tas neskar — glābj bārda), būtu arī smieklīgi ģērbties kreklā ar kaklasaiti. Vēlami savalkāti džinsi, futbola zābaki un melns džemperis. Tas ir gandrīz formas tērps; ja būsiet tā ģērbies, pastāvīgie apmeklētāji nepievērsīs jums uzmanību. Un, protams, jūsu seja nedrīkst paust interesi, šausmas, skumjas, izmisumu, kad jūs tumšā bāra kaktā sēžat uz sadriskātas masas, palicis sev apakšā kreiso kāju, pasūtāt kārbu ar alu, izvelkat no paciņas cigareti un sākat savu darbu — skatāties un iegaumējat.

Dārd džezs — tas ir ieraksts, ko atskaņo ar maksimālo skaļumu. Iet vaļā «Pink Floijd», «Mēness otrās puses mūzika»: priekšmetisko bītlu laiks beidzies, tagad klausās ērmotu elektrisko mūziku, kurā ir histēriskums un tāds kā naivs mēģinājums aizbēgt pašam no sevis, savas izjūtas atdodot ar elektronisko skaitļotāju izskaitļotai melodijai. Melodijas gan patiesībā nav, ir tikai neizprotams «juteklīgs loģisms»; ko lai saka — fiziķi mūsdienās ir godā!

Ir modē šo mūziku pelt. Daudz grūtāk tikt par to skaidrībā. Mani satrieca kāda šādas skaņuplates reklāma. Uz lieliska, bieza spodrpapīra fotomontāža: gluži respektabls vīrietis (tādiem parasti liek pozēt ar <rBallantine» pudeli rokā — cstablishment) smaidīdams draudzīgi spiež roku liesmu apņemtam cilvēkam. Turklāt degošais arī pūlas smaidīt, taču viņa sejā jūtams kaut kas šaušalīgs, izplēnējis (kaut kas pārsteidzoši šolohovisks: «it kā pelniem piebārstītas acis»). Vai tad tā nav bezizejas un izmisuma propaganda?

...Pat tad, ja kādā no šiem mazajiem bāriem universitātes pilsētiņas apkaimē jūs ieradīsieties, kad vēl ir gaišs, kad laternas ielās vēl nedeg un skaistajās Madrides debesīs vēl jaušama vakara purpurkvēle, kurā manāma zilo Sjerragarami sniegu klātbūtne, bārā tik un tā būs pustumšs — nav neviena loga, nekādas ventilācijas, kārtām klājas smagi dūmi, grīda piemētāta smēķu galiem.

Lūk, ienāk trīs cilvēkbērni: gadus sešpadsmit veca jauniete, kopā ar viņu divi mazāki — gadus desmit vecs zēns un vēl jaunāka meitene. Viņi paņem par trim vienu «koki» pudeli — mazie «uzdzīvo», dzer sīkiem malciņiem, juzdamies svētlaimīgi. Jauniete aizsedzas ar melnu ducado. Sāk ar kāju sist līdzi takti, vispirms piesardzīgi, it kā noskaņodamās, tad aizver acis, atlaižas pret spilvenu, un tagad mūzikas taktī strauji kustas viņas dūrēs sažņaugtās rokas, bet mazie sāk dejot, atdarinādami pieaugušos, paši neapjēgdami, ko dara, un tāpēc neticami baisi atkārtodami visas kustības. Jauniete te sēdēs stundu, trīs, piecas stundas, bet bērni dejos, vēlāk ar muti kampdami tabakas dūmus; tikai tad, kad pie viņu māsas pieies kāds puisis (vai vīrietis, vai divi vīrieši), pasniegs viņai smēķa galu, kurā būs marihuāna (vai heroīns, saberzts kokaīns vai Indijas kaņepes), un viņa kāri ievilks dūmu, bet viņš kaut ko iečukstēs ausī, un viņa, noglaudījusi mazos, pateiks tiem, ka drīz atgriezīsies, un grīļīgi aizies, — tikai tad mazie pārstās dejot, kļūs klusi, izbijušies, nevarīgi. Un viņi tev kā liptin pielips, ja tu paņemsi viņiem vēl vienu pudeli «koki» — to pirmo un vienīgo viņi ir jau izdzēruši, lai gan šo baudījumu vilka garumā vairākas stundas, — un sāks uz taviem jautājumiem atbildēt no skaidras sirds, uzticēdamies tev un — tas ir visbriesmīgākais — visu saprazdami. Viņi saprot, kāpēc ir aizgājusi viņu māsa Esperansa, viņi zina, ka, ievilkuši trīs baltā dūmus, cilvēki sāk bez iemesla smieties vai ļoti skaļi strīdēties, «kļūst tik jocīgi, ka var tīri vai pārsmieties, uz tiem skatoties»; pēc tam mazie palūgs atļauju aptaustīt jūsu rokas — cik stiprs jūs esat. Viņi ciena stipros, jo ap viņiem cilvēki ir ļodzīgi, neizturīgi, noguruši, rītos spēj at ģist ies tikai ar pūlēm. Bērni ciena spēku — gribu to atkārtot. Kompromitēt paaudzi, veselu paaudzi, demoralizēt to, padarīt lieku un uz šīs traģēdijas fona paradīt spēka ideālu, kad cilvēks šķiet visaugstākā pilnība jau tāpēc vien, ka nesmēķē marihuānu, — tāds acīmredzot ir indētāju izstrādātais plāns. Taču tas ir bumerangs, jo Sistēma negrib klanīties tādam «spēka ideālam»; Sistēmai ir pašai savi derdzīgi «ideāli». Kā pretsvaru grīļīgajiem tā audzina cilvēknīdējus ar aukstu skatienu — rasistus, kas visus tur aizdomās, atgrūž visu nesaprasto, paļaujas vairāk uz automātiem nekā uz vārda spēku. Amerikas province — un tā ir milzīga — pašlaik dod šīm aukstaču rindām simtiem tūkstošu brīvprātīgo, un tas ir ļoti baisi, jo mietpilsonība apdraud civilizāciju neatkarīgi no tā, kādā valodā šie mietpilsoņi runā. Bet vai tad mietpilsoņiem ir valoda? Ja valodu uzskata par ideju apmaiņas līdzekli, ar ko iegūst kaut ko jaunu, tad viņiem valodas nav, viņi apmainās tikai ar pierasto, no jaunā baidās, izvairās, bet, ja nu izvairīties neizdodas, tad jauno aizliedz, zākā, ņirgājas par to ...

(Hitlers par «nelabu laikmetu» uzskatīja Gorkija, Majakovska, Brehta, Pikaso, Solohova, Eizenšteina, Čaplina, Prokofjeva, Žana Rišāra Bloka, brāļu Vasiļjevu, Pasternaka, Garsijas Lorkas, Mei-erholda, Hemingveja, Tomasa Manna, Vahtangova, Capeka laikmetu ...

So dižgaru sarakstu varētu turpināt.

Briesmīgi: pusizglītots mietpilsonis, histēriķisun bļauris spēja

Iedzināt visu to cilvēku grāmatas, notis un gleznas, kurus nupat minēju. Dedzināja! Un viņam aplaudēja stulbeņi ar aukstu katienu un labi attīstītiem muskuļiem, ģērbušies rūpīgi izgludinātas biksēs.)

...Jauniete atgriezās pēc stundas — blāvām acīm, izmocīta. \ iņa dīvaini palūkojās bērnos, pasmīnēja, paraudzījusies manī, tad atslīga uz netīrā spilvena, un atkal viņas rokas sāka konvul-ivi sažņaugties dūrē elektromūzikas taktī. Mazie, gluži kā kucēni, metās viņai klāt, piespiedās pie viņas, kā aizsardzību meklēdami, It' t varbūt otrādi — lai paši sargātu māsu, aizsedzot viņu ar saviem augumiem.

Vēlāk, ap desmitiem, sāka ierasties puiši, kas bija ģērbušies porta krekliņos ar ultrakreiso ģīmetnēm.

Tās pašas metālisko mūzikas ritmu atkārtojošās kustības, kādas ir visiem šejienes iemītniekiem, skatienā tā pati pilnīgā at-vešinātība no visa. šī atsvešinātība turpinās ilgi, neciešami ilgi — pusstundu vai pat stundu. Tad, laikam sajutuši apmeklētājs (domājams tieši tā — sajutuši, jo puiši sporta krekliņos šķita neredzam nekā sev apkārt), šie tipi iebāž roku kabatā un noliek ev priekšā uz galda «Marlboro» paciņu, izņem no tās vairākas cigaretes un vienu noliek sānis; tūdaļ redzams — paštaisīta.

Un atkal — atsvešinātība skatienā, gaidas.

Gluži kā taurenis, kas lido uz uguni, iznira no bāra tumsas un apsēdās blakus maniem kaimiņiem kāds jauneklis; aiz jostas bija aizbāzts grāmatu sainis — acīmredzot viņš bija nācis šurp taisni no lekcijām.

Mans sporta krekliņā ģērbtais kaimiņš ar mazo pirkstiņu pabīdīja puisim tuvāk marihuānas cigareti. Puisis pa galda apakšu padeva naudu (ahā, tad lūk, kāpēc te galdus sedz saplīsuši galdauti ar bārkstīm!), paņēma cigareti un nozuda tumsā.

Tagad gāja vajā. Cits pec cita pieskrēja puiši un meitenes, un bija taisni vai briesmīgi skatīties uz viņiem. Jaunas skaņas — nopūtas, raudas, aši izsaucieni — piepildīja bāra tumsu.

Pēkšņi parādījās uzvalkā ģērbies vīrietis vidējos gados. Mani kaimiņi tūlīt novāca no galda vienu «Marlboro» paciņu, divas citas atstādami, sāka skaļi, uzsvērti skaļi runāt par dona Anhela lekciju, par to, ka viņš nepārprotami ir Franko cilvēks, ka viņu vajadzētu pakārt: maskēšanās ar politiku — tā šo paņēmienu dēvē zeļļi, kas tirgojas ar narkotiskajām vielām; par tādām runām tagad ciet neņem, bet bāra apmeklētāju simpātijas ir viņu pusē — Spānijā nīst frankismu un Franko. Pat tie veči, kas Franko dievina, spiesti savu pozīciju aizstāvēt, nopūzdamies: «Jā, viņš, protams, kļūdījās, un tomēr — kas var apstrīdēt, ka viņš bija izcila personība? Tik spēcīgus pretiniekus kā komunisti parastais cilvēks nebūtu spējis uzvarēt.» Tagad vēl mēdz piemetināts «Uzvarēt tik vīrišķīgus, tik talantīgus pretiniekus kā komunisti.» Sak, redziet, cik objektīvi mes esam, arī jums nebūtu par ļaunu būt tādiem pašiem vismaz pret nelaiķi Franko.

Pavēries apkārt, vīrietis piegāja pie to puišu galdiņa, kuri bija ģērbušies sporta krekliņos, un teica:

— Es labprāt nopirktu mazliet pelnu.

Mana galcfa kaimiņiem ir ietrenēta acs.

— Senjors grib pirkt pelnus? Pelni taču Spānijā pagaidām ir bez maksas. Ja jums nav cigarešu — lūdzu, mēs jūs uzcienāsim.

(Ja vīrietis bija policists, tad puiši tomēr bija sevi atklājuši: cigaretes, it īpaši ievestās, Spānijā maksā dārgi; kāpēc uzreiz tāds devīgums?)

Man tomēr šķiet, ka varasvīri pašreiz piemiedz acis, lai neredzētu acīm redzamo: Spānijā, šai katolicisma cietoksnī' narkotisko vielu patēriņš pieaug draudīgā ātrumā. 1975. gadā policija atklāja tikai divsimt sešdesmit gramu heroīna, 1976. gadā — simt piecdesmit gramu, bet 1977. gada pirmajos piecos mēnešos tā konfiscēja jau septiņus kilogramus velnišķīgās preces.

Ja nebūtu lieliski strādājuši Itālijas policijas dienestsuņi, kas ietrenēti heroīna smakas pazīšanā, spāņu policistiem būtu jau iznākusi darīšana ar vairākiem desmitiem kilogramu. Kad Romas lidostā suns bija atklājis čemodānā iesaiņotu preci, kas bija sūtīta no Bangkokas uz Barselonu, tika nolemts narkotiskās vielas konfiscēt; atstāja tikai dažus gramus, lai varētu aizturēt tos, kas čemodānu saņems Barselonā, — būs lietisks pierādījums tiesā. Barselonā policijas aģenti ievēroja divus gara un vienu maza auguma cilvēku, kas tiem sekoja, ne soli neatkāpdamies. Puiši saņēma čemodānu ar preci. Mazais viņiem bija kā pielipis, neatpalika ne soli. Viņus apcietināja visus reizē. Noskaidrojās, ka mazajam, kas bija ieradies no Singapūras, vajadzējis kļūt par šefu diviem varen gariem holandiešiem — viņi to būtu pazinuši pēc paroles. Pagaidām viņš bija kurjerus tikai vērojis: cik lielā mērā uz viņiem var paļauties, vai viņi neved sev līdzi «asti»?

Izmeklēšanā noskaidroja, ka singapūrietis pieder pie slepenās biedrības «Triāda». Tā ir globāla organizācija. Romas presē bija minēta viena no tās filiālēm — «Vo-šing Vo».

Savienotajās Valstīs marihuānai, tās iebrukumam cenšas likt pretim medicīnu: pašreiz medicīnā aiz okeāna visstraujāk

aug bērnu psihiatru skaits — pēc bērnu psihiatriem pieprasījums ir milzīgs. Nesen Nacionālā satraukto vecāku savienība ziņoja, ka vislielākais grūtniecības gadījumu skaita pieaugums atzīmēts to balto meiteņu vidū, kas ir jaunākas par piecpadsmit gadiem. Elana Gūtmahera ģimenes plānošanas institūts ir konstatējis, ka

Vašingtonā ar prostitūciju sāk nodarboties 12—13 gadu vecumā. Lielo pilsētu skolās visur smēķē marihuānu. Remonts sakarā ar vandālisma nodarītiem postījumiem klasēs, kā apgalvo Džordžs Džonss žurnālā «U. S. News and World Report», nodokļu maksātājiem izmaksā 600 miljonu dolāru gadā. Katru gadu notiek ap 70 tūkstošu uzbrukumu skolotājiem.

Maklina slimnīcas «Bērnu centra» (Masačūsetsas štatā) direktors Pīters Zalcmanis nesen teica:

— Depresija ir slimība, ko pirms desmit gadiem psihiatri bērniem vēl nebija konstatējuši. Tagad tā izpaužas simptomos: pašnāvība, pārliecīga aktivitāte, hipohondrija, noziedzība.

Tas pats notiek studentu vidū. Džordžs Džonss citē kāda ārsta vārdus: «Atšķirība no gados vecāku cilvēku pašnāvības gadījumiem, kurus rada vilšanās dzīvē un nāves tuvošanās, pašnāvības jauniešu vidū izraisa vēlēšanos neļaut izvērsties dzīvei. Tā ir depresijas visasākā izpausme.»

3

... Ennā es ierados novakarē. «Sicīlijas skatu laukums» — tā dēvē šo pilsētu; to sauc vēl arī par salas sirdi vai Erejas kalnu galvaspilsētu. Labā laikā no šejienes redzama Etna, bet tā taču atrodas Katānijas tuvumā, vairāk nekā divsimt verstu attālumā. Pilsēta it kā skrien augšā pa milzīgām klintīm; rodas tāda sajūta, ka tu celtos augstāk kopā ar to.

Ja staigā pa neticami skaistajām ielām — tās ir tikpat skaistas kā Neapoles vai Katānijas ielas —, sākumā nemaz nevar saprast starpību, pamanīt kaut ko būtisku, ar ko šī pilsēta atšķirtos no tām divām. Uz Ennu vispirms jānoskaņojas, jā nojauš tās īpatnība: esmu pārliecināts, ka tikai kaut kā jauna gaidas spēj radīt brīnumu; grūtsirdīgs cilvēks nekad neizjutīs atklāsmi, taču nav nemaz jābūt Jānim Kristītājam, lai to justu; katram cilvēkam dota tāda spēja, tikai jātic, ka labais pastāv. (Bet varbūt taisnība ir Markam Tvenam: «Nav bēdīgākas parādības par gados jaunu pesimistu, protams, ja neskaita gados vecu optimistu.»)

Lielākais Ennas brīnums ir pavisam neparasts: pilsētā valda klusums. Arhitektūra ir tādi pati kā Neapolē, sievietes tikpat skaistas (visskaistākās gan ir Romā: viņu skaistumu nosaka mutes veidojums, tas ir pilnīgi pārsteidzošs, acis — garas, mandeļ-veidīgas, mazdrusciņ neprātīgas), jaunekļi tikpat strauji, tomēr kustībās plastiski — viss it kā būtu tāpat, taču, ak dievs, kāds klusums valda šai pilsētā, Itālijā neticams klusums!

Un, gluži kā sargādami šo klusumu, kas ir dzirdama disciplīnas izpausme, pie viesnīcas uz atklātas terases, no kuras paveras skats uz Sicīliju, sēž melnās drēbēs ģērbušies veci vīri, lēnām sūc tumšsarkanu vīnu, runā maz un, kaut gan ārēji ir pavisam mierīgi, skatās zibenīgi kā īsti mednieki, kas prot šaut, nemaz nemērķējot.

Mafija savā būtībā ir feodāla. Tās feodālo raksturu nosaka dziļa, pat mazliet histēriska cieņa pret gados vecāko. «Svētā ordeņa» naivais bruņnieciskums izpaužas arī tādējādi, ka, ticot uz vārda, bendē nost nevainīgu cilvēku: priekšnieks nevar kļūdīties, tāpēc ka viņš ir priekšnieks, «leitnants» un, skaties vien, drīz būs jau kapo vietnieks.

Mafijas feodālisms, ko «augšas» meistariski cenšas saglabāt zemākajos posmos, paredz cilvēkā iznīdēt jebkuras emocijas: «Tev uzdots nošaut, nolaupīt, uzspridzināt — tad dari to! Dieva tā kunga priekšā atbildēšu es.» Šeit, Ennā, nespridzina, nenolaupa un pat nodur diezgan reti. Viduslaiku aksesuāri tagad pārvietojušies uz valsts ziemeļiem, tuvāk Milānai: tur, kur tagad atrodas rūpniecība, — tur ir arī nauda, tur ir iedzīvošanās iespējas. Tomēr nepieciešama maskēšanās, mafijietis nedrīkst būt kā balts zvirbulis — viņu tūlīt ievēros. «Augšas» jau sen ir pieslīpējušās — izskatās pilnīgi kārtīgi cilvēki, līdzīgi ārstiem, juristiem, viduvējiem biznesmeņiem. Bet ko lai dara ar izpildītājiem? Kā pārvietot viņus uz ziemeļiem, kaut vai uz vienu stundu tikai izdarīt «operāciju», tomēr tā, lai iespējamie liecinieki nespētu tūlīt konstatēt, ka tie ir sicilieši, ne tik daudz pēc iedeguma, cik pēc to stūrainības un klusības lielā pilsētā? Gatavot cilvēkus jau iepriekš, nosūtot viņus pilsētas atmosfērā, kas ir sveša viņu garam, audzināšanai, idejai? Riskanti.

. .. Mafija Sicīlijā diezgan bieži ir saistīta ar baznīcu. Itāliju satricināja tiesas prāva, kurā apsūdzētie bija franciskāņu Maca-rīno klostera svētie tēvi. Uz apsūdzēto sola sēdēja astoņdesmit gadus vecs mūks Karmelo, trīsdesmit gadus vecs klostera dārgumu glabātājs Agripīno un padre Vitorio. Tiesas zālē stāvoklis bija saspīlēts. Svētie tēvi vainu grieza uz klostera dārznieku — sak, pie visa vainīgs ir viņš. Liecinieki — skaitā daudzi desmiti — visi kā viens atbildēja:

— Nekā nezinu, nekā neatceros, nekā neesmu redzējis.

Taču viņi zināja un bija redzējuši visu: kad zemnieki, sīk-amatnieki, tirgotāji, kas bija kaut ko uzsākuši paši uz savu galvu, neizdarīdami obligāto iemaksu mafijai, atnāca uz klosteri pēc palīdzības, padre Karmelo nopūzdamies teica:

— Mans dēls, es vēlu tev labu un tāpēc tev saku — maksā ciet! Viņiem ir jāmaksā. Atdod to, ko pienākas atdot!

Un tā nu maksāja trīsdesmit tūkstoši iedzīvotāju, kas bija devušies svētceļojumā uz klosteri, uz «garīgo galvaspilsētu», kura vientulīga paceļas klusā Sicīlijas apvidū.

Iegaumējiet: trīsdesmit tūkstoši iedzīvotāju!

Kad jauns policijas izmeklētājs nolēma piezagties svēto tēvu noslēpumam, izmantojot klostera dārznieku, un viņu izsauca uz nopratināšanu, sāka darboties «ķēde»: izmeklētājs tika pakārts viņa paša mājā.

Bet policijas iecirkni apšaudīja ar automātiem, tā teikt: «Neuzdrošinieties aiztikt mūsējos!»

Sicīlijā baznīca palīdz «augšām» turēt grožos «apakšas». Kad jaunu mafijieti sūta uz pilsētu, ar viņu runā ne tikai «leitnants» vien. Ar viņu runā arī padre. Atgriezies viņš ne tikai dodas pie «leitnanta» — viņš izsūdz grēkus svētajam tēvam.

Mafijas likums, klusēšanas solījums, tiek apstiprināts ar zvērestu baznīcā. Bet ta ir laba garantija «augšām»: noziegums netiks atklāts. Ja ierindas mafijieši arī iekritīs, viņi pat pēdējā vārdā sacīs to, kas prasīts priekšrakstos: «Nekā nezinu, nekā neatceros, neesmu vainīgs.»

Policija krīt vai no kājām nost, lai atrastu bandītus, Itālijā^4 aug noziegumu skaits, tomēr reti izdodas pierādīt, ka aizturētie ir vainīgi: nav liecinieku; ja kāds uzrodas — to novāc; apcietinātie atkārto vienu un to pašu: «Esmu apmelots.» Un cauri. Lūk, dati par terora akciju pieaugumu Itālijā: pēc žurnālista Gvido Kapato liecības, 1972. gadā bija izdarīti 700 terora akti, 73. gadā — 800, 74. gadā — 1000, 75. gadā — 1500, 76. gadā — 2300, bet 77. gadā — 3100. Pēdējos gados bijis vairāk nekā 7000 uzbrukumu valsts konstitūcijā atļautu partiju vadības mītnēm.

Vainīga mafija? Nc tikai. Pēc mafijas receptēm, konsultējoties ar mafijiešiem un paturot vērā viņu pieredzi, darbojas arī neo-fašisti; realizējot sevišķi nozīmīgus terora aktus, viņi pieaicina mafijas konsultantus — veco fašistu sakari ar vecajām mafijas «augšām» izturējuši laika pārbaudi, un kas var būt vēl labāks un drošāks par tādu pārbaudi?

Pastāv arī citi konsultanti. Tie nāk no CIP (Centrālās izlūkošanas pārvaldes).

Bijušais Aizmaskoto organizāciju nodaļas priekšnieks ģenerālis Jārboro ir publiski teicis: «Aklais terorisms ir CIP izstrādāta taktika. Tā tiek izmantota kā noteicošais elements dažādās programmās, kuru mērķis ir destabilizēt valdību Un pārliecināt iedzīvotājus, ka jāsamierinās ar stipras policejiskas valsts izveidošanu.»

Žurnālists Gvido Kapato apgalvo, ka ultrakreiso teroristu vervēšanu CIP darbinieki izdarot ļoti oriģināli: iespiedušies radikāli noskaņotu studentu vidū, viņi nokārtojot heroīna pārdošanu, pieradinot pie tā jauniešus, bet tad pēkšņi pārtraucot šīs nāvējošās preces piegādi. Pēc tam jaunieši tiekot savervēti par šņaucienu heroīna: narkomāns ir gatavs uz visu, lai tikai saņemtu dopinga devu.

—r- Viņi uztur jo ciešu kontaktu ar Kalabrijas mafiju, — Gvido Kapato neatlaidīgi turpina. — Viņiem ir arī pastāvīgi koordinējoši sakari ar amerikāņu cosa nostra. No Kalabrijas mafijas saņem «koordinātes», «preci», drošas konspiratīvas satikšanās vietas, labi noorganizētus gaisa ceļus, «uzticamus» cilvēkus policijā. Mafijai ne tikai «pateicas» ar dolāriem, tai pašai to pietiek (lai gan mafija no «finiera» neatsakās), bet arī uzvedina uz cilvēkiem: mafija Itālijā ir pārorientējusies uz cilvēku laupīšanu — pašreiz tas ir visrentablākais bizness ar ļoti augstu prestižu.

(Uz ziemeļiem, uz Milānas rūpniecības rajonu, tika pārsviestas «augšu» apstrādātas, svētajiem tēviem un baznīcai uzticību zvērējušas Ugones un Guzarti «ģimenes»: jaunatni vienu pašu nolēma nelaist — cilvēku laupīšana ir jauns pasākums, prasa vecu vīru uzraudzību.)

Starp citu, ar laupīšanas organizatorisko pusi nodarbojās Li-džo, kas tagad iesēdināts. Divdesmit gadu policija staigāja viņam pa pēdām. Vairākas reizes viņu apcietināja. Pēdējo reizi viņš tika apsūdzēts «zemākā» mafijieša (pēc iesaukas — Džuljāno) nonāvēšanā. Bija kļuvis zināms, ka Džuljāno sācis svārstīties, paklīda valodas, ka viņš gribot pielikt punktu darbībai mafijā. Džuljāno bija izpildītājs: viņa rēķinā bija vairākas politiskas slepkavības —«augšu» uzdevumā viņš iznīcināja progresīvus kreisos oratorus un publicistus, viņam bija sakars ar kreiso partiju mītiņu grautiņiem. Ja Džuljāno sāktu runāt, atšķetinātais pavediens varētu aizvest gaužām tālu — ne tikai uz Romu, bet arī pāri okeānam. Lidžo novāca savu «dēliņu». Protams, bija žēl, taču tas bija jādara, lieta paliek lieta, augstāk par visu — nerakstītais likums. Lidžo apcietināja un tiesāja. Viņš saņēma bargu sodu: septiņpadsmit mēnešus cietumā — par policijā nereģistrēta ieroča nēsāšanu un darījumu noformēšanu, izmantojot svešu pasi.

Bet cik daudz lietu policija nav spējusi izmeklēt! Un katra no šīm lietām ir sevišķa: teroristi izmantojuši dinamītu, viņu rīcībā bijuši sacīkšu automobili, viņiem bijušas iegādātas biļetes uz lidmašīnām, kas dodas reisā projām no Itālijas četrdesmit minūtes pēc tam, kad noticis sprādziens, nosprakšķējis šāviens vai ari autobuss ieg-āzies bezdibenī. Tajos retajos gadījumos, kad sakaru ķēde nav darbojusies, mafijiešus ir aizstāvējuši labākie Itālijas advokāti, viņu honorāri bijuši pasakaini.

Itāliešu žurnālisti Pino Buondžorno un Maurīcio de Lūka min pārsteidzošus datus: desmitā daļa policijas amatu ir vakanti —< cilvēki baidās strādāt varas iestādēs.

Turīnā uz «sarkano brigāžu» prāvu no divdesmit sešiem zvērinātajiem tiesas locekļiem sēdē ieradās tikai četri — pārējie bija nobijušies. Tiesāšanu atlika uz pusgadu.

Drošības dienests nesekmīgi cenšas steidzami sadabūt 2000 speciālās apsardzes aģentu: nepieciešams (kaut vai formāli) nodrošināt konstitūcijā atļauto partiju vadītāju, senatoru un parlamenta deputātu apsardzi.

Ciņa pret noziedzību, kas tiek plānota daudzus gadus uz priekšu, kā apgalvo cilvēki no Iekšējās drošības nodaļas, nav iespējama. «70 tūkstoši liru (apmēram astoņdesmit dolāru), ko mēs maksājām informatoram Džannetīni (šis Džannetīni reizē bija Itālijas pretizlūkošanas dienesta aģents un viens no ultrala-bējo vadītājiem; izlūkošanas dienests viņam palīdzēja slēpt noziegumus — /. S.), izraisa smieklus ziņotāju vidū,» policisti saka tiem politiskajiem darbiniekiem, kas viņiem pārmet iniciatīvas trūkumu. «Viņiem visiem muti aizbāzušas noziedzīgās organizācijas, to vidū arī politiskās, kas, saņemdamas izpirkuma maksas cilvēku nolaupīšanas gadījumos, rīkojas ar miljardiem.»

Bet kas tad iesāka nolaupīšanu? Kas šo biznesu izstrādāja un pārbaudīja dzīvē?

Mafija.

4

... Astoņi tūkstoši cilvēku brūnos hitleriešu formas tērpos (zābaki, galifē, portupeja) — drošības dienesta vīri — un astoņpadsmit tūkstoši cilvēku no kārtības dienesta (viņi par sevi lepni saka: «Mēs esam spāņu SS, mūsu dārgās partijas «Fuerza nueva» apsardzes vienības») bija izveidojuši kvadrātus, un tajos milzīgajā Madrides Orientēs laukumā bija sapulcējušies vairāk nekā 250 tūkstošu cilvēku. Pie tribīnes, kurā stāvēja spāņu fašisma vadonis Blass Pinjars, sastinguši hitleriešu sveicienā, drūzmējās Itālijas neofašistisko organizāciju pārstāvji, kas bija atlidojuši uz oficiālām svinībām 20. novembri, spāņu fašisma dienā, kad kādreiz bija triumfējis Franko. Blakus viņiem stāvēja Cīles «Patria y libertad» delegācija. (Es viņus atcerējos no tikšanās reizēm Santjago vēl Aljendes laikā. «Kas nu mēs par nacistiem!» viņi man toreiz sacīja, smaidīdami kā labi audzināti cilvēki. «Mēs taču valkājam baltus kreklus un cīnāmies tikai par kompetences principa ievērošanu — ne par ko vairāk.» Brūnās jakas viņi uzvilka Pinočeta apvērsuma naktī un apšāva visus tos ļoti kompetentos demokrātiskā eksperimenta vadītājus, kas pasaulei bija pazīstami ar savu antifašistisko noskaņojumu.) Sastinga hitleriešu sveicienā arī vācu neonacistisko partiju un beļģu fašistu pārstāvji, hitlerieši no Urugvajas, Paragvajas un Gvatemalas. Pastiepa roku Alberto Rojuela, kuru meklē varas iestādes — viņš piedalījies kreiso aktīvistu noslepkavošanā; Rojuela tobrīd bija bez parūkas un grima, bet ap viņu kā siena stāvēja septiņi miesassargi no spāņu «Hitlerjugend» tipa organizācijas «Fuerza joven».

Vadonis Pinjars sveica viesus vāciski, franciski, itāliski un angliski.

Pāri laukumam nodimdēja:

— Heil! Sieg heil!

...To es redzēju 1977. gada novembrī. Franko jau bija miris. Tomēr virs laukuma pacēlās transparenti: «Franko presente!» — «Franko ir ar mums!» Dzīvs fašisms — tas ir briesmīgi.

Man sacīja:

— Tas nav nopietni, lai viņi paālējas, galu galā demokrātijas spēles noteikumi paredz brīvību sevis izpaušanā.

Es atbildēju:

— Ja ar demokrātijas jēdzienu nevis žonglē, bet pret to izturas nopietni, tad Pinjaru vajadzētu apcietināt un viņa bandu atbruņot — viņiem visiem taču ir pistoles un gumijas steki.

Man iebilda:

— Demokrātija paredz vārda un domas brīvību.

Es atbildēju:

— Mēs esam atdevuši divdesmit miljonus dzīvību cīņā pret hitlerismu ne jau tāpēc, lai pa ielām maršētu jaunhitlerieši. Tā ir ņirgāšanās par pasaules atmiņu. Tiesības saukt heil jūs uzskatāt par patiesas demokrātijas izpausmi, bet es — par nodevību, vēl vairāk — par fašisma atbalstīšanu.

... SS oberšturmbanfīrers Migels Eskerra sēž zem Hitlera ģīmetnes. Pie žaketes atloka — bruņinieka krusts, ko viņam pasniedzis Hitlers, teikdams: «Jūs, «Zilās divīzijas» varonis, esat kļuvis par spāņu nācijas karogu mūsu kopīgajā cīņā pret bojše-vismu.»

SS oberšturmbanfīreram ir tīri inteliģenta seja, labsirdīgas acis un augstākā mērā «mīlīgs» runas veids:

— Demokrātijai es spļauju virsū no rīta līdz vakaram. Mēs, īstie nacionālsociālisti, Hitlera karavīri, vēl atgūsim savu varenību, ticiet man, scnjor! Mūsu rindas Eiropā aug. Pat šeit, Spānijā, kuru tagad pārvalda nodevēji, mūsu cilvēki nostājušies <rFuerza nueva» priekšgalā un saliedējuši ap to mūsu piekritējus, bet toreiz, kad sāka Franko, viņam taču sekoja tikai trīs korpusi, simt tūkstošu vīru, ne vairāk.. . Kāda ir mana attieksme pret teroru? Ko tur citu teikt — terors ir politiskās cīņas veids, un būtu smieklīgi noraidīt tādu ieroci pašreizējā komunisma un nacionālsociālisma cīņā . .. Lai kā tagad vajātu «Kristus kareivju» fīreru, manu biedru cīņā pret sarkanajiem Marjano Sančesu Ko-visu, esmu pārliecināts, ka viņš vēl parādīs, ko spēj: uz spēku jāatbild ar spēku, uz triecienu — ar triecienu. Pēc mūsu neveiksmes četrdesmit piektajā gadā (tā viņš arī teica — «pēc mūsu neveiksmes četrdesmit piektajā gadā»!) man iznāca mētāties apkārt pa pasauli. Biju viens no tiem, kas vadīja Kārību baseina zonas antikomunistiskā leģiona ģenerālštābu, taču izrādījās, ka Truhiljo ir mēsls un gļēvulis, bet mūsu finansētāji amerikāņi — lielie tīrībnieki. Esmu cīnījies pret sarkanajiem arī Paragvajas, Haiti, Cīlcs bruņoto spēku sastāvā . ..

Parteigenosse Migels Eskerra jautājumos noklausās augstākā mērā uzmanīgi, atbild pilnīgi atklāti; viņa sejā rotājas kautrs un skaidrs smaids, kad viņš saka:

— Jūs jautājat, kāds ir mans cilvēka ideāls? Karavīrs — augstāka ideāla man nav. Māksla? Vai jūs domājat kino? Nē, kino man nepatīk, jo pornogrāfiju es nicinu, bet pašreiz rāda vai nu pornogrāfiju, vai komunistisku propagandu. Tomēr es skatos visas filmas par karu. Grāmatas? Nē, es lasu tikai tās grāmatas, kurās ož pēc pulvera. Glezniecība? Nezinu, nezinu. Varonis? Ādolfs Hitlers. I\o es ienīstu? Protams, sarkanos! Nicinu? Zīdus. Ja man vajadzīgs aizvainot ienaidnieku, cs it vienkārši viņu nosaucu par žīdu.

... Madrides rajons, ko sauc par Salamanku. Tas ir lepns rajons, laikam gan visdārgākais. Kafejnīca «California» ir «Kristus kareivju» štāba mītne, viņu vadonis — Kovisa, kas esot draugos ar obcršturmbanfireru Migelu Eskerru.

«Kareivji» ir jauni, gadus divdesmit veci, dēliņi.

— Ar ko mēs sadarbojamies? Ar GBI, — viņi pavīpsnā, — ar guerrilleros borrachos incontrolados, kā mēs dēvējam vientiešus no «Fuerza joven», — «nekontrolējami piedzērušies partizāni:». Maksa? Nē, mēs esam idejiski cīnītāji. Dažiem no GBI gan maksā — kādus trīsdesmit tūkstošus pesetu par akciju.

— Kas tā par akciju?

Viņi mani nolūkojās ar interesi.

— Akcija ir tad, kad jāiekausta sarkanie.

Mūsu saruna pārtrūka: ienāca pavecs vīrietis. «Kareivji» piecēlās no letes — neviens nebija dzēris viskiju, visi bija sūkuši sulas. Vīrieti viņi sveica cienīgi, atturīgi, svinīgi, iesaukdamies:

— Heil Hitler!

Kopā ar atnācēju viņi nogāja lejā, kur atradās tualetes. Atgriezās pēc minūtēm piecām — visi kā viens ar paštaisītām cigaretēm zobos. Viņu acīs bija īpašs spīdums, nāsis bija nobālušas, kļuvušas plānākas — tikai muļķis nesaprastu, ka tur darbojusies marihuāna. Fašistiem vajadzīgs dopings — neievelkot marihuānas dūmu, ir bailes doties uzdevumā. Mafija ir gatava pakalpot; tai nav svarīgi, zem kuras ģīmetnes kurš sēž — zem Hitlera vai Musolīni —, svarīgi ir iekustināt...

5

Ņujorkā, kādā no savecējušajiem četrdesmit stāvu debesskrāpjiem, kas celti pirms ekonomiskās krīzes sākuma «vētrainajos divdesmitajos» gados, es tikos ar kādas celtniecības firmas direktoru.

Pēc sarunas mēs devāmies uz durvīm, un tur mums pievienojās divus metrus garš tēvainis ar neapdziestošu smaidu un mazām, ašām acīm. Viņš atvēra lifta durvis, palaida mūs pa priekšu, nospieda pogu, kas atradās pretim burtam «1» — lobby, tas ir, vestibils, un lifts sāka mīksti gāzties lejā no trīsdesmitā stāva.

Jutos mazliet neērti, jo namatēvs nebija mūs iepazīstinājis; tēvainis smaidīja labsirdīgi un, kā man likās, nedroši.

— Tas ir Pols, — laipnais namatēvs sacīja, it kā uzminējis manas domas. — Viņam ir mazliet eksotisks amats. Viņš ir mans miesassargs.

— How do you do! — tēvainis man sniedza milzīgu roku; smaids uz mirkli nozuda no viņa sejas, un acīs parādījās īpaša izteiksme: tā spēlmaņi hipodromā aplūko zirgus.

Tēvainis mūs palaida pa priekšu, mēs izgājām no lifta, taču — tavu brīnumu! — viņš jau bija priekšā; smaids atkal staroja viņa sejā; acis atkal bija kā no alvas — tāda cilvēka acis, kas savos

vērojumos stingri ievēro atlasi, neinteresējas par sieviešu skaistumu vai vīriešu kroplību; viņš ir ietrenējies tikai straujā, klū-pošā kustībā, kas noder, kad tiek paķerta pistole un blīkšķ šāvieni.

Nekautrēdamies no tēvaiņa klātbūtnes, mašīnā mans namatēvs paskaidroja:

— Agrāk es uzaicināju miesassargu, kad slēdzu sevišķi izdevīgu darījumu. Mafija noteikti zināja par to un centās ar mani kontaktēties, lai liktu man maksāt meslus. Tagad mafijas ļaudis vairs negaida izdevīgus kontraktus, viņi savas iespaida sfēras paplašina pēc kārtas — pēc rajoniem—.viņiem, man rādās, ir pilsētas kartes — gluži kā policijā; tur pakāpeniski tiek aizkrāsoti veseli rajoni: aptverts, apradināts, piespiests. Tagad miesassargs vajadzīgs katru dienu, jo mafijiešu vidū sācies neticams kautiņš par to, kurš būs līderis; pārāk daudzus viņi sagrābuši savā dūrē, pārāk liela ir peļņa, bet kurš gan atteiksies no peļņas: ja ne tu citus, tad citi tevi. Viņu vidū notiek plēšanās, un tas viņu organizāciju spiež vēl «plānveidīgāk» ķerties pie šantāžas, pie reketa ... Reiz, zināt, avīzēs parādījās raksts, ka divas sabiedrības esot nolēmušas man pieteikt karu. Nākamajā dienā pie manis atnāca kāds ginekologam līdzīgs kungs, painteresējās par manas māsīcas veselību — viņa tiešām Parīzē bija ļoti slima —, pasūdzējās par viņas ārstu, kas tiešām bija noteicis nepareizu diagnozi, — neko sacīt — informācijas dienests strādā, vai ne?! — un, pamanījis manu nepacietību, teica: «Ser, esmu pilnvarots paziņot, ka jūsu ienaidnieku likvidācija maksās piecdesmit tūkstošus dolāru. Naudu pārsūtīsiet pēc tam, kad cilvēki, kas uzdrošinājušies jūs apkaunot, atradīsies morgā: mēs uzticamies saviem klientiem.»

— Tas bija nopietni teikts?

— Pie mums nav pierasts izteikt nenopietnus priekšlikumus ... Nesen kāds mans paziņa izbeidza savu biznesmeņa karjeru, pieņemdams tādu priekšlikumu.

— Tas ir?

— Tas ir, izrādījās, ka viņš ir idiots. Viņš nokļuva situācija, kas bija līdzīga manējai. Bet viņš ir divreiz jaunāks par mani un tāpēc nebija iemācījies lielo mākslu — paspēlēt... Jaunie loti baidās zaudēt... Bet tas ir muļķīgi: katrs zaudējums neatvairāmi kompensējas, pasaule ir iekārtota pēc kompensācijas likumiem, citādi nevar — mēs sāktu kūleņot ... Viņš, lūk, pieņēma mafijas priekšlikumu, viņa konkurentu novāca, taču droši vien mafiju savukārt uzpirka nogalinātā cilvēki, un presē sākās liela brēka. Kaut ko pierādīt, protams, nav iespējams, bet aptraipīt cilvēka godu, turklāt tā, ka to nevar vairs nomazgāt, — tas ir iespējams.

— Jums ir nauda; tas ir spēks jūsu pasaulē. Vai tiešām jūs nespējat pamudināt valsti nožmiegt šo mafiju?

Viņš manī palūkojās ar nožēlu.

— Pirmkārt, mafijai ir nesalīdzināmi vairāk naudas nekā man, lai gan mana vērtība nav vis miljons vai arī desmit miljoni, bet daudz vairāk. Otrkārt, īstie mafijas barveži, no kuriem stiepjas ķēde uz leju, uz izpildītājiem, svētdienās stāv kopā ar mani baznīcā, tie ir cienījami biznesmeņi, un mēs esam mājasdraugi. Ņujorkas boss Dcllakroče, kas agrāk bija algots spriedumu izpildītājs, tagad apmeklē operu, iepriekš sarijies rodoksonu, lai no garlaicības neaizmigtu, bet viņa dubultnieks pa to laiku apbraukā pilsētu kopā ar trim miesassargiem, un viņu pavada mašīna ar telefonu un rāciju — spēle, lai izvilinātu ienaidnieku . . .

ASV tiešām bija izvērtusies asiņaina cīņa par līdera stāvokli cosa tiosira. Pēc visu bosu bosa nosaukuma tiecās Karmīno Ga-lante, Marčello un Dcllakroče. Naudas žūksnis kārdinošs — kautiņš asiņains. Pirms dažiem gadiem tika nolaists no kājas divdesmit viens boss ar vietniekiem un padomniekiem — cits pēc cita un tā, ka ne gailis pakaļ nedziedāja.

Iegūt visu bosu bosa titulu nozīmē kļūt par vienu no visbagātākajiem cilvēkiem pasaulē.

Pēc presē iekļuvušajām ziņām, mafija kontrolē pornogrāfisku materiālu iespiešanu un izplatīšanu, mafijas labā strādā kinostudijas, kas ražo pornogrāfiskas filmas. Mafija sapirkusi kinoteātrus, kur šīs filmas rādīt. Mafija dabūjusi atļaujas celt jaunus kinoteātrus. Mafija iegādājusies tipogrāfijas, kurās iespiež pornogrāfiskas atklātnes un žurnālus. Šā biznesa apgrozība ir apmēram divarpus miljardu dolāru!

Kas tādā veidā ir ievilkti mafijas orbītā tikai šajā biznesā vien? Iespiedēji, grāmatveikalu pārdevēji, režisori, šoferi, aktieri, žurnālisti, operatori, kinokritiķi, būvinženieri, juristi, baņķieri, kas finansē celtniecību, — un cik daudz pavedienu ved no šiem cilvēkiem pie simtiem citu cilvēku?

Pašreiz mafija visiem spēkiem cenšas ielīst bankās, tas ir, legalizēties, jo kapitālistiskās sabiedrības apstākļos banka ir pats galvenais biznesa posms: tieši šeit saņem kredītus, protams, pēc tam kad noskaidrots, kāds ir tā cilvēka prestižs, godprātība un kredītspēja, kurš lūdzis aizņēmumu, lai paplašinātu ražošanu. Ielīst bankā ir grūti. Jāmeklē apkārtceļi. To ir daudz. Pastāstīšu tikai par vienu paņēmienu, kas, starp citu, ir stipri primitīvs: mafijas pretizlūkošanas dienests atrod bankas prezidentu vai viceprezidentu, kas draudzējas ar kādu no spēļu namu apmeklētājiem. Kazino ir mafijas valstība. Spēlmani aplenc no visām pu-<‘in, un viņš nospēlējas lidz kreklam. Mafija izvirza «piedošanas» noteikumu — jāsavervē bankas varasvīrs.

— Kas jādara manam draugam? — jautā paspēlējušais.

— Jāizpilda jūsu lūgums.

— Kāds tad?

— Jums paspēlēs misters Ikss .. .

— Viņš nekad nepaspēlē .. .

— Jums viņš paspēlēs katrā ziņā. Trīsdesmit vai piecdesmit tūkstošus dolāru. Un, lūk, misteram Iksam jāsaņem no jūsu drauga bankas aizdevums, lai samaksātu paspēlēto summu: kāršu parāda dzēšana taču ir godalieta, vai ne? Viņam parāds ir jāsamaksā — kā tad citādi?

Misters Ikss paklausīgi zaudē bankrotējušajam (protams, Ikss ir kāds no mafijas «leitnantiem») un griežas pie iepriekš sagatavotā baņķiera. Tas piešķir misteram Iksam aizdevumu — piecdesmit tūkstošus dolāru, tīro nieku, sīkumu. Bet tas ir tikai pirmais solis, ar ko sākas ievilkšana slazdos. Misters Ikss desmit tūkstošus par pakalpojumu atdod bijušajam maksātnespējīgajam. Pārējo naudu saņem mafijas kase.

Beidzas ar to, ka banka, piešķīrusi aizdevumus, sāk iekasēt naudu no īstajiem zaudētājiem, bet spēlmaņi, pareizāk sakot — mafija, jau iebāzuši kabatā skaidru naudu. Vēlāk, kad bankas prezidents kļūst par līdzdalībnieku, sakas operācijas, kuru rezultātā «papīri», tas ir, «aktīvi», kas no vienas vietas ir fiktīvi, pārvēršas dzīvā naudā. Pret «papīriem» — galvojumiem, rekomendācijām, ieķīlājumiem — tiek izmaksāts miljoniem dolāru. Un, lūk, šos dolārus (tie ir saņemti legāli, no bankas, tos iespējams pārbaudīt — tā nav tirgošanās ar narkotiku) izmanto, lai iegādātos «likumīgā biznesa» sabiedrību uzņēmumus.

Tas ir tikai viens no ieaugšanas līdzekļiem.

Kukuļošana — mafijas lietota svira; tas jau ir cits paņēmiens.

Nesen Ņujorkas «Chemical Bank» tika sodīta ar divsimt piecdesmit tūkstošus dolāru lielu naudas sodu tāpēc, ka tā bija varas iestādēm noslēpusi darījumus par vairākiem desmitiem miljonu dolāru. Bankas vadiba iesniedza dokumentus, kas liecināja, ka Novērotāju padome par to nekā nav zinājusi — viss ticis izlemts zemākajos stāvos; kāds no ierēdņiem bija saņēmis kukuli un naudu izlaidis cauri rēķiniem, tādējādi piešķirdams mafijas naudai likumību. Kurš no sīkajiem gariņiem dabūja cauri šo operāciju, līdz šim nav noskaidrots.

Tātad banka devusi svētību un firma — nodibināta.

Taču jaunajai firmai izsisties uz augšu ir grūti — konkurence neticami liela. Tad boss dod pavēli savam vietniekam, viņš dod tālāk norādījumu «leitnantiem», bet tie nu norīko darbā gang-

f.l

sterus. Tiek likta lietā šantāža, draudi, arī slepkavības — ja miera ceļā nekas neiznāk. «U. S. News and World Report» domā, ka vismaz divas galvenās aviosabiedrības un viena no lielākajām transportfirmām valstī ir padevušās reketieru spiedienam Ņujorkas Kenedija lidlaukā un ielaidušās darīšanās ar tiem piegādātājiem, ko atzinis «sindikāts», tas ir, mafija. Gangsteru nodibinātā firma tādējādi iegūst vislabvēlīgāko režīmu, nauda tek kā ūdens cosa no'stra bruņotajās zelta glabātavās.

Žurnāls «Time» apgalvo, ka «vienīgi cieši saliedēta grupa zina, kāds ir īstais operāciju vēriens, taču, pēc prokuratūras orgānu domām, mafijas bruto ienākums ir vismaz 48 miljardi dolāru gadā! Tīrais ienākums, kas nav apliekams ar nodokli, sasniedz neticamu summu — 25 miljardus. Salīdzinājumam — «Exxon», kas ir vislielākā ASV rūpniecības korporācija, ziņoja, ka 1976. gadā tā pārdevusi produkciju par 51 miljardu dolāru, bet tās tīrais ienākums sasniedzis 2,6 miljardus dolāru.»

Korporācijā «Exxon» strādā desmitiem tūkstošu strādnieku, inženieru, šoferu, tehniķu; simtiem tūkstošu cilvēku nodarbināti šās korporācijas labā netieši — firmas filiālēs.

Bet amerikāņu mafijā ir ne vairāk kā pieci tūkstoši locekļu. Ņujorkā pašreiz strādā piecas «ģimenes», katrā no tām 20— 1000 cilvēku.

Amerikāņu mafijas struktūru izveidojis visu bosu boss Salvatore Marancāno. Viņš «izaudzināja» veselu mācekļu plejādi, orientējās uz tiem un it īpaši mīlēja Vito Dženovēzi un Čārlzu Lučāno, sauca tos par «dēliņiem» un izcēla pārējo vidū; lai veicinātu to izaugsmi, viņš lika novākt vismaz desmit citu mafi-jiešu. Kad Dženovēzi un Lučāno viņš bija pacēlis gandrīz savā līmenī, viņu cilvēki nošāva visu bosu bosu Marancāno. Slepkavības motivējums bija pilnīgi zinātnisks: «Lai gan donam Salvato-rem ir daudz nopelnu mafijas labā, lai gan viņš bija labsirdīgs, gudrs un enerģisks boss, tomēr laikmetā, kas iestājas pašreiz, pēc lielās krīzes beigām, viņš nespēj pārorientēties — vecs, bet tas nu ir nelabojams trūkums. Lai viņš labāk aiziet, mēs viņa darbu turpināsim jaunajos apstākļos.»

Bēres bija karaliskas, raudāja visi, bet sevišķi gaužas asaras lēja «dēliņi», kas savu «krusttēvu» bija aizraidījuši uz viņpasauli.

Taču toreiz ne Dženovēze, ne Lučāno nekļuva par bosiem — par agru, pirmajā vietā — aukstasinība. Priekšgalā izvirzījās citi; bija jāņem vērā sarežģītās attiecības starp diviem cosa nostra klaniem — pastāvēja Džuzepes Maserijas grupa, un, lai gan Marancāno cilvēki viņu pašu bija nonāvējuši jau trīsdesmit pirmā gada aprīlī, šīs «ģimenes» ietekme joprojām bija ārkārtīgi liela.

Notika spēku pārdislocēšana: Dženovēze un Lučāno ņēma savā kontrolē nelaiķa Maserijas cilvēkus. Tikai pēc tam, kad nomira vai bija nonāvēti Filipe un Vinsente Mongāno un Frenks Skalize, tikai pēc tam, kad Lakiju-Lučāno nomiedza Neapolē, viņa «brālis» Vito Dženovēze kļuva par visu bosu bosu. Viņš bija gājis uz šo posteni daudzus gadus, gājis pāri līķiem, tomēr nomira cietumā, pārrēķinājies sīkumos, un atkal sākās ķīviņš, pie varas nokļuva Karlo Gambīno, taču viņš nomira, pareizāk sakot, paguva nomirt pats, un tad par visu bosu bosa vietu kāvās Karmīno Ga-lante, pēc iesaukas Mazais Cigārs, bijušais patrona vietnieks no Marancāno grupas, bet viņa pretinieks bija Andželo Dellakroče; abiem jau pāri sešdesmit plecos. Pagaidām mafija lika savas cerības uz Dellakroči: viņš nosēdējis cietumā tikai sešus gadus, bet saukts pie atbildības vēl trīspadsmit reizes, taču katrreiz ticis cauri sausām kājām.

Galante bija cietumā pavadījis vairāk nekā ceturtdaļu gadsimta, viņš bija labs šķīrējtiesnesis, likumzinātājs, bet biznesā ne sevišķi izmanīgs; viņa paņēmieni nebija mūsdienīgi, tagad jābūt džentlmenim un jāmācās franču valoda, tagad jārunā par zinātniski tehnisko revolūciju un jācitē sengrieķu filozofi, bet viņš, pieēdies picu neapoliešu gaumē, zodu noslaucīja ar plaukstu.

Taču, kā domā visvairāk pieredzējušie vērotāji, pie varas ir ticis trešais cilvēks; cīņā par līdera posteni tā bieži gadās. Tas ir Džeimss Torello no Čikāgas. Viņš ir mafijas jaunās paaudzes pārstāvis, ļoti kluss, smaidīgs, nemanāms. Necieš miesassargus, kas staigā pakaļ pa pēdām. Pats vada automašīnu, bet nekad nelieto aizdedzes atslēgu, tikai tālvadības ierīci: Torello pārāk labi zina, kā automašīnā novieto bumbas, kuras sprāgst no atslēgas pagrieziena, — karjeras sākumā viņam pašam bija vajadzējis strādāt par izpildītāju, citādi nevarēja iemantot uzticēšanos.

šis kārtīgais ģimenes tēvs katru svētdienu iet baznīcā, daudz ziedo svētajiem tēviem, spēlē tenisu, dzer ļoti maz, rītos pats izspiež sulu, aizraujas ar skriešanu — jābūt formā, jānodzīvo ilgāk nekā pārējiem. Pirms dažiem gadiem radās interesanta situācija: kāds no arodbiedrības līderiem nolēma saraut saites ar mafiju. Tā izraudzījās jaunu kandidātu no paklausīgo vidus. Vecais bija jādabū pie malas, taču bez lieka trokšņa un izdevumiem. Kā raksta amerikāņu reportieri, Torello izstrādāja plānu: arodbiedrības līderis saņem uzaicinājumu kopā ar ģimeni nedējas nogali pavadīt okeāna krastā. Kamēr sievas peldas baseinā, bet bērni spēlē badmintonu, Torello aizved līderi uz savu kuteri, izbrauc jūrā, tur pārgriež viņam rīkli un asinis izlej ūdenī — haizivis tūlīt sajūt cilvēka gaļas smaku. Pēc tam arodbiedrības darbinieka līķi izbaro haizivīm. Nekādu pierādījumu, nabaga, nabaga cilvēks — iekritis jūrā; nekas, tuviniekus mēs neatstāsim, mēs nepametam nelaimē mūsu traģiski bojā gājušo draugu atraitnes un bērnus!

... Torcllo virza savas «ģimenes» uz pirmās nepieciešamības preču tirdzniecības un ražošanas uzņēmumu sagrābšanu: pastāv uzskats, ka Torello rokās pārgājusi lielākā daļa kapsētu, zārku darbnīcu, bērnu ratiņu fabriku, autiņu šūšanas un mākslīgās barošanas produktu uzņēmumu. «Mums jābūt tur, kur pēc mums ir vislielākā vajadzība,» — tāds ir viņa jaunais lozungs. Piedzimušo cilvēku apkalpo mafija; jaunatni arī — ar narkotiskām vielām un pornogrāfiju; cilvēkiem cienījamā vecumā — spēļu nami un prostitūtas, un, skaties vien. laiks arī gulties bedrē — mafija pavada ASV pilsoni viņa pēdējā gaitā. Nav slikta shēma, vai ne? Būtu bijusi tikai shēma vien, bet tā ir pati dzīve...

6

... Sešdesmit devītā gada decembris Itālijā bija silts, lai gan bieži lija lietus, it īpaši valsts ziemeļdaļā. Milānā todien bija saulains, skaidrs laiks — it kā spītēdams prognožu birojam, kas solīja nokrišņus un vēju un piebilda, ka iespējams pat stiprs vējš.

Kad pilsētā atskanēja rībiens, daudzi domāja, ka laika pareģošanas dienests ar savu runāšanu pierunājis viesuļvētru. Tomēr nekādas viesuļvētras nebija. Lauksaimniecības bankā, kas atrodas Fontāna laukuma, bija sprāgusi bumba. Policija aplenca laukumu; pa ielām joņoja sanitārās mašīnas, skanēja sirdi plosošas sirēnu gaudas. Mašīnu nepietika: simt cilvēku bija ievainoti, četrpadsmit — nonāvēti.

Pilsētā izsludināja sēras; gan šur, gan tur notika mītiņi. Visi runāja tikai par to, ka noziegums ir neofašistu roku darbs.

Vakara avīzes tomēr iznāca ar milzīgiem virsrakstiem: «Kreiso bandītu ļaundarība». Nebija teikts — ultrakreiso, bija uzsvērts — kreiso. Tā ir vieglāk iedzīt penālī cilvēku uztveri, bez tādiem «ultra» ir drošāk.

Drīz vien apcietināja anarhistus. Ar saviem ekstrēmiskajiem izlēcieniem, bezatbildīgajām frāzēm anarhisti, protams, deva apsūdzībai ieganstu, lai gan, ja par sprādzienu Fontāna laukumā jautātu: «Kam tas bija izdevīgs?» — tūlīt varēja atbildēt: «Ultra-labējiem.»

Anarhistus pratināja, centās iegāzt ar sīkumiem, izlika cilpas, solīja, lūdzās, draudēja.

Itālija pret to izturējās «divslāņaini»: viens slānis — oficiālais,

labējais, centriskais — savos preses orgānos centās pierādīt, ka \.iinīgi ir «sarkanie»; kreisi noskaņotie, lielākā daļa tautas bija pārliecinātā, ka sprādziens Milānā ir ultrafašistu roku darbs.

Tas, kas pagaidām nav iespējams Savienotajās Valstīs, izrādījās iespējams Itālijā; progresīvā sabiedrība, protams, pirmām kārtām komunisti, pieprasīja no valdības atbildi:

— Trīs gadus ilgst izmeklēšana, trīs gadus zākā kreisos, izliekoties, ka tiek pētīta anarhistu tukšā frazeoloģija, — tagad pieliek, izpildiet likumus, kurus paši esat rakstījuši!

Anarhistus atbrīvoja. Taču valdība bija spiesta kaut ko arī darīt: tika izvirzīta apsūdzība pret neofašistu bandu — Džovanni Venturi, Džannetīni un «Franko» Fredi, pēc iesaukas Zīgheilu.

Notvertie neofašisti par mafijas līdzdalību klusēja, bet tūlīt sāka vainu kraut virsū varas pārstāvjiem; acīmredzot tas bija paredzēts viņu stratēģiskajā plānā — kompromitēt valdību, lai pierādītu: pienācis laiks nodot varu «dzelzs rokā», nepieciešams, lai nāktu pie varas «kompetents kabinets, kas nepazīst kompromisus». Tiklīdz bija izvirzīta apsūdzība pret ultralabējiem, neofašisti tūlīt pārdeva savus kolēģus no militārās izlūkošanas dienesta.

— Mūsu cilvēks izlūkošanas dienestā bija ģenerālis Mālēti, viņš ir galvenais atbildīgais šajā lietā.

Ģenerāli Mālēti nekavējoties atlaida no darba, norāva viņam uzplečus, atņēma pensiju un izsauca viņu uz tiesu.

— Es neesmu atbildīgs par neofašistu grupas rīcību, esmu tikai izpildījis valdības pavēli. Man bija pavēlēts nedot tiesai nekādas kompromitējošas ziņas par Džannetīni, vienu no galvenajiem neofašistiskās grupas darbiniekiem, jo viņš reizē bija arī mūsu izlūkdienesta darbinieks. (Vai atceraties Džannetīni? Ziņotāju, 1 \as no policijas bija saņēmis 70 tūkstošus liru?)

— Kurš jums deva tādu pavēli, ģenerāli?

— Rumors, kas tolaik bija Ministru kabineta priekšsēdētājs, bijušais aizsardzības ministrs Tanass un bijušais iekšlietu ministrs Taviāni.

Skandāls turpinās. Tiek minēti ministru un ģenerāļu vārdi, izlūkdienesta vadītājs Mičelli jebkuru mirkli var no liecinieka kļūt par apsūdzēto; naktīs lāgā nenāk miegs arī bijušajam ģenerālštāba priekšniekam Henkem: viņš savā laikā bija nostājies pret to, ka tiktu sniegtas kādas ziņas par fašistiem, kas reizē ir valdības iestādes — izlūkdienesta aģenti. Taču par vienu organizāciju tiesa nesaņēma nekādas ziņas — par mafiju, kas cieši io cieši bija saistīta ar neofašistu «Franko». Mafija cilvēkus iemācījusi baidīties: izteikts vārds tiek sodīts ar nāvi.

Bailes ir iedzītas, dziļi iespiestas to cilvēku apziņā, kam ir sakari ar mafiju. Es teiktu — pastāvīgas, neapzinātas, para-noiskas bailes.

... 1962. gada pavasarī par tirgošanos ar heroīnu apcietināja Džo Valači, ko cosa noslra pazina ar iesauku Kago, uzticamu «leitnanta» Tonija Bcndera «ierindnieku», Dženovēzes mīluli.

Kad Džo Valači notiesāja, sodu izciest policija viņu nosūtīja uz Atlantas cietumu, un tur viņu ievietoja tai pašā kamerā, kurā sēdēja visu bosu boss Dženovēze. Cietumā donam Vito bija radīti ideāli apstākļi, ēdienu gatavoja pavārs, kas labi pazina dona Vito gaumi, bet pirts dienās speciāls masieris apstrādāja bosa ķermeni, iekams viņu nodeva friziera un pedikīra rokās. Cietumnieki, kas vēlējās parunāt ar donu Vito, pierakstījās pie viņa tuvākajiem līdzgaitniekiem uz pieņemšanu; audience ilga ne vairāk kā desmit minūtes, jautājumam vajadzēja būt sagatavotam, nekādas lirikas, runāšana tikai par lietu.

Reiz dons Vito it kā starp citu jautāja Džo Valači, kāda ir viņa attieksme pret Toniju Benderu, kas bija izlaists ārā pret galvojumu.

— Manuprāt, Benders ir lielisks cilvēks, — Džo atbildēja.

Viņš nezināja, ka Benders pēc dona Vito pavēles ir tikko nogalināts: dons Vito bija nospriedis, ka «dēliņš» slēpj no viņa savus ienākumus.

Dženovēze nopūtās, pasmaidīja un piebilda:

— Ja maigi sārtu ābolu grozā atrodas viens sadauzīts vai — vēl ļaunāk — tārpu izēsts ābols, tas bez žēlastības jāizmet ārā, — tu piekrīti, vai ne?

Džo Valači paraudzījās mīlīgi smaidīgajās «krusttēva» acīs, un viņā modās šausmas: «Mani tur aizdomās!»

— Ja es kaut reizi esmu kaut kādā ziņā noziedzies, — Džo sacīja, — un tev ir manas vainas pierādījumi, dod šurp man pi-lulu, un es to norīšu tavu acu priekšā: no nāves es nebaidos, bet kaunu nepārcietīšu.

— Par ko tu runā, dēliņ? — Dženovēze joprojām mīlīgi smaidīja. — Acīmredzot tu mani esi sapratis pavisam aplam. Nāc šurp, es tevi noskūpstišu — par zīmi tam, ka tev ticu. Mums abiem aiz muguras ir kopīga dzīve — vai tad no pagātnes ir iespējams atteikties? No pagātnes atsakās vai nu neprāši, vai tie, kas nolēmuši sadraudzēties ar necilvēkiem. Bet vai tad tu varētu kaut ko tādu izdarīt?

Dons Vito noskūpstīja Džo uz pieres — ar maigu vecākā brāļa skūpstu.

Un pēc šā skūpsta visa Dženovēzes «gvarde» sāka pret Džo izturēties kā pret spitālīgo: viņu atklāti turēja aizdomās par nodevību, jo visi zināja, cik daudz slepkavību viņš izdarījis, cik daudz nolaupītu cilvēku ir viņa rēķinā, taču — atšķirībā no dona \ ito — viņš bija saņēmis mazu sodu, bet bosam bija iegriezti piecpadsmit gadi.

Džo Valači, uzticīgs mafijietis, smagi cieta šo briesmīgo aizdomu dēj. Viņš vairs nespēja gulēt. Pārstāja ēst — baidījās no indes.

Beidzās ar to, ka pastaigas laikā viņš paķēra metāla caurules gabalu un ar to iekrāva pa galvu sīkam blēdim Saupam — Džo bija licies, ka tas zogas viņam pakaļ ar nazi.

Džo gaidīja elektriskais krēsls: Saupa nomira, nenācis pie samaņas.

Un tad nu Džo Valači izteica cietuma priekšniecībai ierosinājumu:

— Pārvietojiet mani citur, projām no Dženovēzes, — esmu gatavs sadarboties.

Pēc dažiem mēnešiem Vestčesteras cietumā ieveda ieslodzīto Džozefu di Marko — tāds segvārds bija piešķirts jaunpiegriez-tajam FIB aģentam Džo Valači.

Tieslietu ministra Roberta Kenedija uzdevumā ar viņu strādāja Džons Flinns, uzlecoša zvaigzne pie kriminālizmeklēšanas debesīm.

Džo Valači par sevi izstāstīja visu. Bet ne vārda nebilda par cosa nostra. Džons Flinns izlikās, ka di Marko liecības viņam ir augstākā mērā interesantas. Viņš to uzcienāja ar cieti žāvētu desu un mīkstu aitas sieru: di Marko vairāk par visu pasaulē garšoja tieši šis ēdamais. Sasprindzinājums pārgāja, viennīcā viņš mierīgi gulēja, «faraoni» vairs nelikās tik pretīgi — «arī viņu vidū gadās cilvēki».

Reiz Džons Flinns, atmaidzinājis ieslodzītā sirdi, devās frontālā uzbrukumā:

— Džo, tas, ko tu man stāsti, ir mums zināms jau daudzus gadus. Neuzskati mūs par muļķiem, Džo! Tu mūs interesē tik daudz, cik mēs ticam; tu mums pateiksi visus vārdus, atklāsi slepenās tikšanās vietas un pasacīsi, kā tikt klāt...

— Kam?

— Džo, tieslietu ministrs Roberts Kenedijs tev saglabāja dzīvību ne jau tāpēc, lai tu man stāstītu detektīvfilmu sižetus. Dzīvība tev atstāta tādēļ, lai tu mums palīdzētu satriekt cosa nostra.

— Cosa nostra?... Jūs nekad to nesatrieksiet, jo tā ir Amerikas otrā valdība, ser. Jūs nekā nespēsiet izdarīt ar Sindikātu. Ko jūs padarīsiet Džo Bonāno? Formāli viņš taču vada firmu, kas tirgojas ar nekustamiem īpašumiem. Bet patiesībā viņš ir Ņujorkas boss. Ko jūs izdarīsiet ar Džozefu Profači? Viņa rokās ir gandrīz viss olīveļļas imports, un jums taču tik ļoti garšo olīv-e]ļa, kas palīdz pret aterosklerozi, un tā joprojām. Bet Profači ir Ņujorkas otrais boss. Ko jūs varat padarīt Karlo Gambīno? Viņš ir Sindikāta galvenais konsultants, bet viņš nekur nav iejaukts, lai gan mūsu cilvēki nekā nedara bez viņa padoma. Un Tomass Lukēze? Viņam pieder lieli apģērbu šūšanas uzņēmumi, un reizē viņš ir viens no Ņujorkas bosiem. Un Vito Dženovēze? Viņš sēž Atlantā, tomēr katru nedēļu saņem cosa nostra darbības pārskatu un dod saviem cilvēkiem norādījumus svarīgākajos Sindikāta stratēģijas jautājumos... Ko jūs varat viņiem izdarīt, ser?

— Lai kaut ko izdarītu, vispirms ir jāzina, Džo. Tu mums palīdzēsi uzzināt. Visu! Līdz pašam galam.

Visi tuvinieki atteicās no Džo Valači, kad no Atlantas cie- ; tuma pienāca Vito Dženovēzes signāls. Bērni publiski nolādēja tēvu, sieva pieprasīja šķiršanos, radinieki izvirzīja versiju, ka Džo sajucis prātā.

Džo Valači cietumā nomira ar pēkšņu un dīvainu slimību.

— Tā notiks ar jebkuru nodevēju, — sprieda cosa nostra cilvēki, kad ziņa par Valači nāvi parādījās laikrakstos. — Agri vai vēlu viņu sasniegs mūsu sods, kas nepazīst šķēršļu. Neviens nodevējs nemirs pats savā nāvē, neviens, pat atrazdamies viennīcā, kur ir krāsu televizors un mīksta gulta.

7

... Atgriežoties pie «ienaida» starp mafiju un fašismu, ir vērts minēt dažus postulātus, kas tikuši formulēti it kā speciāli noziedznieku ordeņa praktiskajai darbībai.

Pirmais postulāts — par attieksmi pret arodbiedrībām (dažas no tam mafija izmanto par starpniecēm savā darbībā):

«Nacionālsociālistiskajām arodbiedrībām nepavisam nav jābūt šķiru cīņas, bet gan tikai profesionālas pārstāvniecības orgāniem. Nacionālsociālistiska valsts nepazīst šķiras.

Šķiru cīņas gars nav raksturīgs arodbiedrībām vispār, tas piemīt tikai marksismam, kas ir pratis arodbiedrības padarīt par savu šķiru cīņas ieroci.»

Otrais postulāts attiecas uz mafijas «audzināšanas darbu», uz to, kā jā gatavo gangsteri, kā viņos jāieaudzina naids pret kultūru, akla cieņa pret mutvārdu pavēli:

«Plašas tautas masas pakļaujas vispirmām kārtām tikai izrunāta vārda spēkam. Tam, kuram trūkst degsmes, kura lūpas ir sakniebtas, — tam nav izredžu kļūt par gribas paudēju. Cilvēkam, kas ir tikai rakstītājs, var sacīt: «Sēdi pie sava galda, kur ir

tintnīca, un nodarbojies ar teoriju, ja tikai tev ir tam atbilstošas spējas! Būt par vadoni tu neesi nedz dzimis, nedz izredzēts.»»

Trešais postulāts — par mafijas attieksmi pret cilvēkiem, «pūli», «darba lopiem», «baru», kas dažreiz tiek dēvēti saudzīgāk — par masām:

«Plašu masu psihe ir pilnīgi neuzņēmīga pret vājo un svārstīgo. Sievietes garīgā uztvere ir mazāk pieejama abstraktiem prāta argumentiem nekā instinktiem, kas nepadodas definīcijai, nekā centieniem pēc spēka, kas viņu papildinātu. Sieviete daudz labprātāk paklausies stiprajam nekā pati sāks pakļaut sev vājo. Un ari masas vairak mīl pavēlnieku nekā to, kas no tām kaut ko lūdz. Masas vairāk apmierina tāda mācība, kas necieš sev līdzās nevienu citu, nekā tāda, kas piejauj dažādas liberālas vaļības. Masu lielākā daļa nezina, ko lai iesāk ar liberālajām brīvībām, un tādos apstākļos jūtas pat pamesta.»

(Sos postulātus, kas tik precīzi attiecināmi uz labējiem vispār un uz mafiju it īpaši, devis Hitlers. Mafijiešiem ir labs sabiedrotais, vai ne? Pamēģini sameklēt citu — labāku, kad jākaro «heroīna karā» un jārīko terora akti!)

... Palermo es neatradu naktsmītni: maksa par viesnīcu šeit ļoti augsta.

— Brauciet uz Cefālo, — man deva padomu, — tā ir skaista, senatnīga pilsētiņa pašā krastā, tur ir vairākas dažādas kategorijas viesnīcas.

Un es devos uz Cefālo.

Pie benzīna tanka apstājos — nolēmu pieliet klāt vēl divdesmit litrus. Rietumos gan mēdz liet piecus—desmit litrus — benzīna tanki ir uz katra soļa, bet benzīns dārgs, kāpēc velti tērēties, kādi divi trīs litri var vēl iztvaikot, bet tā ir nauda, turklāt — tā nav nekāda mazā. Turpretim es, pieradis pie mūsu milzīgajiem plašumiem un ļoti mazā benzīna tanku skaita, uzpildīju degvielu rezervē; cilvēki manī skatījās, acis iepletuši, sevišķi tad, kad no šļūtenes izšļācās benzīns; šeit cilvēki izpilina līdz pēdējai lāsītei, rīkojas gluži kā konditori, kas ar dārgu krēmu grezno svētku.torti.

Mana fiatiņa pakaļējā kreisā riepa mazliet laida ārā gaisu. Atvēru bagāžnieku — nolēmu palūkoties pēc instrumentiem. Vāks viegli pacēlās uz augšu, bet es vai pamiru: tur nebija ne riepas, ne instrumentu.

Tūlīt atcerējos, kā aizpērnajā gadā atgriezos no Spānijas, braukdams cauri Francijai, un kā Provansā manai mašīnai pārsprāga riepa uz kāda maza vietējās nozīmes ceļa; tuvojās ceļojuma beigas, un vajadzēja skaitīt katru franku, bet par braukšanu pa autostrādi šeit jāmaksā; laiks te tiek augstu vērtēts, un, kad izbraukts uz četrrindu ceļa, var attīstīt ātrumu līdz simt sep-

tiņdesmit kilometriem stundā (ja to atjauj motora jauda), turpretim šaurajos bezmaksas cejos maksimālais ātrums ir sešdesmit kilometru. Toreiz bija tāda tumsa, ka dur vai acis laukā. Čirkstināja cikādes tāpat kā mūsu dienvidos, vējš likās sājš — bija jaušams jūras tuvums.

Autostrādes malās ik pa gabaliņam izvietoti automašīnu «SOS» telefoni: piezvani — un pēc pusstundas būs klāt tehniskā palīdzība. Cita lieta ir tā, ka tev par šo palīdzību noplēsīs trīs ādas, taču palīdzība būs kvalificēta; neko nevar darīt — par komfortu jāmaksā. Taču tur, klusā un tumšā Francijas provincē, ne tikai nebija automašīnu ātrās palīdzības, bet trūka pat kaut kādas gaismiņas. Apmainīt riepu tumsā nav viegli. Paldies nelaiķim tēvam: viņš mani piesēdināja pie stūres četrdesmit piektajā gadā Berlīnē — tas bija mazs opelkadets —, un es tad pirmoreiz izbaudīju to izjūtu, ko sagādā ātruma pakļaušana, un tā ir lieliska izjūta; vēlāk tēvs un viņa draugs — brigādes komandieris Ļesins mācīja mani mainīt riepas un lika to darīt naktī, bez gaismas. (Lai gan hitlerisms bija salauzts, karavīri vēl nespēja aprast ar sauli un klusumu — karš atmiņā dzīvo daudz ilgāk nekā miers.)

Es apmainīju riepu, rezerves kameras man nebija, un tāpēc pa tumšo, kluso lauku ceļu braucu uz Maršēju sevišķi piesardzīgi, it kā kailām kājām pie būvlaukuma staigātu pa zaļi, kur vienmēr mētājas koka gabali, no kuriem lien ārā naglas.

/Marsejā nokļuvu vēlā naktī, paskatījos, cik maksā riepa, un pakasīju sev pakausi: tas, ka naudas nepietiek, bija skaidri redzams.

No rīta nopirku lietotu riepu — par astoņdesmit frankiem.

Tagad, Cefālo tuvumā, es tūlīt sāku prātā rēķināt, cik daudz man būs jāmaksā par trūkstošo riepu (vēl viena uzskatāma mācība uz priekšdienām — vajadzēja taču apskatīt mašīnu, kad to saņēmu Sirakūzās!), salīdzināju šo aptuveno cenu ar manā rīcībā atlikušo naudu un jutu, ka man nosvīst piere — naudas varēja arī nepietikt. Palūkojos uz savu ceļasomu, atcerējos diktofonu — laikam gan būs no tā jāšķiras.

Tāpēc Cefālo es iebraucu pavisam nomāktā garastāvoklī, un, lai kā centos noskaņot sevi uz domām par pilsētu, kas ir bijusi un arī joprojām ir slavena ar saviem «jūras mafijiešiem», man nekas prātīgs neiznāca: nepatīkama doma, it īpaši par rītdienu, ir kā nagla kurpē, no tās netiek vaļā.

Vietu viesnīcā neatradu arī šeit, man deva padomu to pameklēt Fināles rajonā. Tur es atradu trīs viesnīcas: viena — pašā jūras krastā, istaba maksā 60 tūkstošus liru; otra simt metru no jūras, cena — 35 tūkstoši liru; ceļmalas viesnīcā, tiesa, istabā bez

gaisa kondicionētāja, guļamvietu varēja dabūt par 20 tūkstošiem liru — tas nu bija kaut cik pieņemami.

Ja tas butu bijis mans pirmais vai pat piektais brauciens pa ārzemēm, es katrā ziņā būtu apstājies otrajā viesnīcā un, lai izlīdzinātu budžetu, būtu atstājis sevi bez vakariņām un nākamajā dienā — bez pusdienām, taču pieredze ir liela lieta: tagad es zināju, ka cenas te lēkā, ka te stingri jāturas pie saviem noteikumiem, ka sākumā tevi te grib piešmaukt, jo īpašnieku neviens nekontrolē, ko pats grib, to dara, bet ekonomiskās krīzes dēļ tūristu kļūst aizvien mazāk un mazāk, tāpēc te priecājas par katru cilvēku un manās no viņa izplēst pēc iespējas vairāk, it īpaši, ja viņš ir ārzemnieks, un tev nu ir jāparāda stingrība, apņēmīgi jāiet projām, pasakot, ka istaba ir very expensive, tad tevi sauks atpakaļ un sāks žēloties, ka «auzas šogad dārgas», bet tu nedrīksti padoties ari šoreiz — tev jāizskatās nepielūdzamam un izklaidīgam; galu galā viesnīcas īpašnieks tev pačukstēs, ka tu viņam ļoti patīc, ka viņš jūt godbijību pret ceļotājiem, ka tikai tāpēc viņš nosaka tev special prise un ka viņš lūdz, lai par to tu izdalītu paziņām viņa viesnīcas vizītkartes un ieteiktu viņiem apmesties tikai tajā.

Vārdu sakot, es apmetos viesnīciņā ceļa malā un tāpēc varēju atļauties nokāpt lejā picērijā un pasūtīt vislētāko, tomēr, manuprāt, arī visgaršīgāko ēdienu Itālijā — picu neapoliešu gaumē, ļoti līdzīgu mūsu Batumi gatavotajiem hačapuri, tikai bez olām, toties ar tomātiem.

Picērijā bija klāts tikai viens galds, visi pārējie — tukši. Pie šā lielā galda sēdēja pieci pieaugušie — divi vīrieši, trīs sievietes — un piedevām kāds ducis bērnu, cits par citu mazāks, neticami simpātiski, skaļi un smējīgi mazie itālieši. Bērni skraidīja pa picēriju, sievietes runāja vienā laidā, tomēr pagūdamas aši adīt, bet vīrieši nepacēla acis no avīzēm.

Viesu apkalpotājs, gadus trīspadsmit vecs zēns, pāri vīriešu pleciem ielūkojās avīzē, pačukstēja kaut ko pavāram, kas cepa picu lielā krāsnī, kura bija līdzīga tām burvju krāsnīm, kādas savās filmās bija uzņēmis tagad jau mirušais Aleksandrs Rovs. Noslaucījis rokas garā, baltā virsvalkā, pavārs noņēma augsto cepurīti, piegāja pie vīriešiem un arī lūkojās avīzē, kamēr viņa mazie palīgi, kas stāvēja pie krāsns, sāka kaut ko kliegt — pēc visa spriežot, dega mana pica.

Kad kompānija aizgāja no galda, avīzes palika — grūti tās nēsāt līdzi, ir taču kādas divdesmit lapas. Es piecēlos un izlasīju virsrakstu: «Policijas komisāra Džuzepes Peri sensācija.» Itāliski lasīt es nevaru, bet, ja prot angļu valodu, mazliet atceras vācu un mācās spāņu valodu (sev par kaunu, esmu pavisam aizmirsis di-

vas savas mīļotās valodas: puštu — afgāņu un farsī — persiešu), jēgu aptvert var, protams, vispārīgos vilcienos. Runa bija par kādas ar fašistiem saistītas mafijiešu grupas atmaskošanu. Policijas komisāra uzvārdu pierakstīju piezīmju blokā, apēdu picu un gāju gulēt; pēc garšīgās maltītes neapoliešu gaumē bailes, ka rīt būs jāpiedzīvo atmaksa par savu lētticību un nolaidību, kam esmu devis vaļu kā cilvēks, kurš pieradis paļauties uz organizācijas prestižu, uzskatīdams to par valsts organizāciju, tas ir, augstākā mērā atbildīgu, vairs nebija tik spēcīgas kā pirms stundas.

(«Gan jau kaut kā!» — jūs man piekritīsiet, ka tā domāt tomēr ir ļoti jauki...)

Vēlāk rudenī, jau būdams Maskavā, es dabūju materiālus, ko par komisāru Peri bija publicējusi itāliešu «Curopeo». Sie materiāli ir tik interesanti, ka vērts par tiem pastāstīt sīkāk.

Žurnālists Roberto Kjodi, kas bija uzgājis pārlieku akurāto komisāru, apgalvo, ka Peri itin nemaz nešauboties par neofašistu, mafijiešu un gangsteru savstarpējiem sakariem.

Pašreiz Peri izmeklē četras lietas, kas ārēji it kā būtu katra par sevi, taču, kā domā viņš, iekšēji ir saistītas.

Starp citām personām Peri sevišķi vērīgi pētī Pjctro Luidži Konkutelli — vienu no mafijiešiem, ko bosi pārcēluši uz Itālijas ziemeļiem. Viņš tika apcietināts 1976. gada februārī Romā; tai istabā, kurā viņam metās virsū policijas aģenti, tika atrastas 11 000 000 liru, ko viņš bija saņēmis no mafijieša Rcnato Vallan-caskas: tā bija pēc štāba pavēles nolaupītā sinjora Trapanji izpirkuma maksa. Atrastais pavediens aizveda pie neofašista Pla-čido Morgantes, kurš, lai vēl vairāk nobiedētu nolaupīto Lupīno, bija nogriezis tam ausi: «Ja nesamaksās naudu, sagriezīšu tevi gabalos!»

Komisārs Peri pastāv uz to, ka tieši Konkutelli ir nošāvis tiesnesi Okorsio un Palermo pilsētas ģenerālprokuroru Pjetro Skal-joni. Viņš to apgalvoja tāpēc, ka netālu no nogalināšanas vietas bija atrastas 30 čaulas — kalibrs 9/38; 60 tāda paša kalibra patronas atrada mašīnā, kas bija izmantota baņķiera Korleo nolaupīšanai, bet Konkutelli slepenajā dzīvoklī konfiscēja 339 šāda kalibra patronas, bruņoto spēku štāba instrukciju par apiešanos ar sprāgstvielu un divas neaizpildītas Itālijas Aizsardzības ministrijas apliecības — ar zīmogiem un parakstiem.

Krimināllietas, ar kurām komisārs nodarbojās pirmām kārtām, ir šādas: tiesas ierēdņu nonāvēšana; aviolainera DC-9 katas-

trofa Sicīlijas kalnos cilvēku pū|a acu priekšā — tas bija sapulcējies uz priekšvēlēšanu mītiņu Palermo tuvumā; četri izaicinoši nolaupīšanas gadījumi; bandītisku uzbrukumu sērija Sicīlijas rietumpiekrastē.

<rEuropeo» uzsver: «Tie visi ir vienas sazvērestību ķēdes posmi, kuru mērķis ir radīt sabiedrībā satraukumu, diskreditēt valsts varu un radušos haosu izmantot, lai uzspiestu savu noziedzīgo ideoloģiju. Tā nav nejaušība, ka daudzi no šiem noziegumiem izdarīti vēlēšanu priekšvakarā, saņemot atbalstu no zināmas daļas mafijas, kura no varas ļodzīšanās var tikai iegūt.»

Komisārs Peri izpētīja, kā tiek organizēta nolaupīšana, kuru izdara nolūkā finansēt fašistisko kustību.

Nolaupīšana, tāpat kā politiskās slepkavības, ir rūpīgi izplānota; vēl vairāk — notiek izmēģinājumi, turklāt ne vienreiz vien.

Pirmais posms: pats nolaupīšanas process — visriskantākā operācijas daļa; tā tiek uzticēta mafijiešiem, kas dzīvo tai pašā rajonā, kurā dzīvo upuris. Tas ir, priekšplānā izvirza izpildītājus, sak: skatieties, te nu viņi ir, tie ļaundari, mēs pazīstam šos neģēļus, tālāk nav ko meklēt!

Otrais posms: ja izmeklēšanu neizdodas ievadīt acīm redzamo faktu gultnē, pievērst tam, kas atrodas virspusē, un reizē novirzīt likumu no īsto vainīgo meklēšanas, no štāba, kas plāno un zina, kā dēļ tiek plānots, tad iestājas norēķināšanās laiks — varas iestādēm atdod šādus tādus sīkuļus. Izpildītāji ir mazi cilvēciņi; ziedojot viņus, var norēķināties ar varas iestādēm, un tad nu arī policiju uzvedina viņiem uz pēdām. Sīkuļi nav bīstami — viņi nekā nezina, viņi nekā nespēj atklāt: ķēdē, kas saista štābu ar izpildītāju, ir daudz starpposmu, un to bloķē noziedznieku pasaules sakari ar policiju — pastāv informatori, kas iespiedušies policijas aparātā, bet kalpo bosiem.

Lidmašīnas DC-9 uzspridzināšana ir vēl viena liecība par to, kā atdod mazos gariņus. Aviosabiedrības «Alitalia» lidmašīnā atradās 118 pasažieru. Viens no viņiem (acīmredzot izpildītājs) netika identificēts. Pārējie līķi, kaut arī sprādziena rezultātā bija saplosīti gabalos, tika identificēti; atlidoja viņu radinieki un saņēma urnas, tikai vienai urnai neuzradās saimnieks. Tam, kas ceļasomā glabāja lidostā iedotu paciņu, ne prātā nenāca, ka viņš ved bumbu ar laika degli un mehānisms sāks darboties pašās lidojuma beigās, kad dzimtās Sicīlijas kalni lēni un majestātiski peldēs garām zem pašiem lidmašīnas spārniem ...

Peri savā analīzē uzsver: «Gadījumā, kad samaitājas vadības aparāti, pilota rīcībā ir vēl dažas sekundes, kurās viņš var dot signālu darbiniekiem, kas, atrazdamies uz zemes, nodrošina lidojumu un kontrolē to; tādā gadījumā paliek ieraksts «melnajā

kastē»; taču šoreiz pilots nekā nebija ziņojis — tātad viņa rīcībā nebija pat sekundes: sprādziens, dobjš klusums — un cauri...»

(Piebildīšu, ka joprojām neviens nav izpētījis vēl kādu svarīgu apstākli: aviolainerī atradās Injaco Alkāmo, Palermo Apelācijas tiesas ģenerālprokurora vietnieks. Kādas lietas atradās viņa ziņā? Cik daudz ar mafiju saistītu cilvēku gaidīja viņa izsaukumu? Kāda līmeņa cilvēki tie bija?)

Ultralabējie — neofašisti — un mafija, kurus vieno kopīgs izdevīgums, dod pašreiz sabiedrībai jūtamus triecienus; likmes šai spēlē ir neparasti augstas. Spriediet paši: nošauts Skaljone, Palermo ģenerālprokurors. Šīs slepkavības izmeklēšana (nekaunības ziņā tā bija pirmā tāda veida slepkavība) tika uzdota Dženovas ģenerālprokuroram Frančesko Koko.

Prokuroru Koko nošāva, arī divus viņa apsargātājus ķēra automāta kārtas. Tas notika pēc tam, kad Koko Romā bija ticies ar tiesnesi Okorsio; starp viņiem bija notikusi ārkārtīgi svarīga domu apmaiņa.

Tūlīt pēc Koko pienāca kārta tiesnesim Okorsio.

Komisārs Peri secina: «Štāba mītne Romā, uz kuru veda visi nelietīgās sazvērestības pavedieni, darbojās aktīvi, tomēr palika ārpus aizdomām. Pastāvēja un pastāv spēcīga organizācija, kas starp citu nodarbojas arī ar nolaupīšanu. (Par Marjāno tika saņemtas 280 000 000 liru, par baņķieri Perfeti — 2 000 000 000 liru, par rūpnieku Kampizi — 700 000 000 liru.) Idejiskie organizatori meklējami politiskajās aprindās, kas atrodas ārpus aizdomām. Ieroči, dažādi piederumi, militārās instrukcijas, kas atrastas pie Konkutelli, pilnīgi skaidri atsedz galveno mērķi, kāds ir organizācijas barvežiem, kas labprāt izmantojuši vareno Sicīlijas un Kalabrijas mafijas atbalstu ...»

Viss atgriežas savos pirmsākumos: fašisma un mafijas pakts, par kuru neiespējamību tik daudz raksta labējo prese, ir acīm redzams. Mēs jau teicām, ka tāds pakts tikai ārēji nebija iespējams toreiz, kad fašisma kustību vadīja Musolīni; patiesībā tas pastāvēja, jo Musolīni personība gan kaut kādā mērā noteica fašisma sistēmu, tomēr ne visā dzijumā, citiem vārdiem sakot, nevis sociāli, bet tikai virspusēji.

Acīmredzot ir vērts rūpīgi analizēt pārmaiņas, kas notikušas ekonomiskajā struktūrā: bez ekonomiskiem satricinājumiem, ārpus šiem satricinājumiem fašisms kā nacionālisma viskrasākā izpausme praktiski nav iespējams, jo ir kapitālam neizdevīgs. Tas kļūst izdevīgs tikai kritiskā situācijā, es teiktu — alternatīvā situācijā: vai nu kreiso spēku uzvara, vai ultralabējo izvirzīšana, jo tie spēs noturēt. Tieši ar to taču rēķinājās visādi tīzeni un krupi, likdami savas cerības uz Hitleru toreiz — grūtajos eko-

nomiskās krīzes gados un progresīvās kustības uzplūdu laikā Eiropā, vai ne?

Atgriezīsimies pie traģēdijas Dalasā — pie Džona Ficdžeralda Kenedija bojāejas. Tā kā tas ir daudzpakāpju noziegums, mums jāatceras, ka Lučāno, narkotiku karalis un amerikāņu mafijas bosu boss, vairākus mēnešus pavadīja Havanā, izmantodams diktatora Batistas galvaspilsētu par heroīna pārkraušanas centru ceļā no Vidusjūras uz ASV. Atcerēsimies, kā mafija cenšas ielīst bankās, kā tā legalizējas, iespiezdamās visās Sistēmas porās; tātad mafija vilka sev līdzi gluži pieklājīgu kapitālistu un baņķieru intereses, kuri reizēm it vienkārši nemaz nezināja, ka viņu banka jau sen ir orientēta uz kapitālieguldījumiem noziedzīgā biznesā.

Un, lūk, Kubā uzvarēja tauta, uzvarēja revolūcija, šī uzvara nozīmēja amerikāņu imperiālisma un tā ielikteņa sakāvi, tā apdraudēja kapitālisma likteni visā kontinentā un ASV ietekmi reģionā. Kastro uzvara bija arī trieciens rēķiniem bankās. Reakcija uz to visu varēja būt tikai viena — uzbrukumā! Tie, kas plānoja kubiešu kontrrevolucionāru izcelšanu krastā Kočinosa līcī, bija kaut kādi saistīti ar finansistu grupām, kuru naudas intereses, tas ir, pavisam reālas intereses, prasīja atdot viņiem atpakaļ Ha-vanu.[5] Par tādām interesēm cīnās uz dzīvību vai nāvi: imperiālistisko karu vēsture to ilustrē pilnīgi uzskatāmi. Taču agrāk mafija nebija tik dziļi iespiedusies likumīgā biznesa porās.

Tagad mafija ir kļuvusi par milzīgu finansiālu interešu ķēdes kamolu. Briesmīga ķēdīte: slepenas plantācijas narkotiku iegūšanai; kurjeri, kas čemodānos ar dubultu dibenu pārvadā preci; biznesmeņi, kas sevi dēvē par izplatītājiem; likumīgi mafijas miljonāri, kas «heroīna naudu» nogulda bankās; celtniecības firmu prezidenti, kas par šo naudu būvē spēļu namus Lasvegasā;

rūpnīcas, kas ražo mākslīgu pienu zīdaiņiem (peļņa — miljardiem dolāru; sievietei jāsaglabā augums, «barošana ar krūti ir pagājušā gadsimta vandalisms»!); kinobiznesa Novērotāju padomes priekšsēdētāji (pornofilmas); lielāko transportsabiedrību direktori (mafijai transportā vajadzīgi savi cilvēki).

Un t ā tālāk.

(Bet cik daudz sistēmas pārstāvju ir Novērotāju padomes locekļi šajos koncernos, bankās, akcijsabiedrībās?! «Brīvība, saprotu — brīvība,» — tā dzied kādā nebēdnīgā dziesmā; tas ir kā naglai uz galvas, vai ne?)

Kad kontrrevolucionāru izcelšana krastā Kočinosa līcī beidzās ar neveiksmi, bija jādomā par nākotni. Kubas revolūcija pierādīja savu dzīvotspēju: tauta bija gatava par sociālismu cīnīties ar ieročiem rokās, «Dzimtene vai nāve!» bija ne tik daudz lozungs, cik fakta konstatējums.

Pagaidām vēl nav iespējams pasacīt, kurš bija tas, kas izteica priekšlikumu nonāvēt prezidentu. Prezidentu, kas nespēja Ha-vanu atdot atpakaļ tās agrākajiem īpašniekiem. Prezidentu, kas pirmais aiz okeāna reāli novērtēja jauno pasaules struktūru. Tas, tieši tas bija viņu padarījis populāru. Ultralabējie bija ieinteresēti novākt Kcnediju. Viņi taču tagad kopā ar mafiju bija ieauguši Sistēmā.

Pēc šo politisko stratēģu ieceres, nogalinot Kenediju, bija iespējams amerikāņos iedegt mūžīgu naidu pret krieviem un kubiešiem — «krievu» Osvalds vadīja «Kastro komiteju».

Robertam Kencdijam vēlēšanu priekšvakarā vajadzēja tikai atkārtoti pateikt, ka tad, ja viņu ievēlēs par prezidentu, viņš prasīs sankcijas pret mafiju, un tūlīt uzradās pustrakais Sirhans Sir-hans un norībēja šāvieni viesnīcas «Ambassador» restorānā.

.. . Tās traģiskās dienas rītā es atrados Losandželosā, Bobija štāba mītnē, un runāju ar Pjēru Selendžeru, bijušo Džona Kene-dija preses šefu, kas toreiz vadīja Roberta Kenedija vēlēšanu kampaņu.

Milzīgajā ēkā notika kaut kas pilnīgi neaptverams: troksnis, saucieni, smiekli, nebeidzami telefona tinkšķi; meitenes izdalīja plates ar dziesmām, kas bija sacerētas par godu gaidāmajai Bobija uzvarai; jauns nēģeris man uzdāvināja celuloīda cepuri ar Roberta Kenedija ģīmetnēm, zem kurām bija rakstīts «Boby will win!» — «Bobijs uzvarēs!».

Selendžers šai jautrajā bezprātībā noraudzījās, gurdi smaidīdams: Roberta turnejas laikā viņam iznāca gulēt pa trim stundām diennaktī un arī tās pašas — lidmašīnas krēslā neērti sakņupušam.

— Vai Kenedijs uzvarēs? — es jautāju. — Jūs esat par to pārliecināts?

— Par sešdesmit procentiem, — Pjērs atbildēja.

— Kāpēc ne par astoņdesmit?

— Tas Amerikā nav iespējams.

Tai pašā vakarā es atgriezos Ņujorkā, un Kronkaits, televīzijas sabiedrības CBS komentētājs, uzaicināja mani uz savu programmu: vecais žurnālistikas dūzis sinhroni analizēja no prezidenta priekšvēlēšanām izrietošās varbūtības. Vērodams tele-reportāžu par priekšvēlēšanām Losandželosā (sāncensis bija aizsteidzies Kenedijam priekšā par vairākiem punktiem), viņš teica:

— Blēņas! Bobijs uzvarēs! Viņš ieies Baltajā namā, viņš tam ir lemts.

No Kronkaita es šķīros divpadsmitos, kad viņš vai krišus iekrita krēslā un kāda meitene sāka viņam ņemt nost grimu. Amerikāņu televīzijā viss ir īsts — telefons tiešām zvana, nevis aiz kulisēm asistenta rokās tarkšķ modinātājpulkstenis; strādā ESM, nevis uzdegas dekoratoru sagatavoti cipari; tikai, lūk, raidījuma vadītājs nav īsts — viņš ir nogrimēts.

— Amerikāņiem nepatīk veci, neglīti vīrieši, — Kronkaits paskaidroja. — Raidījuma vadītājam jābūt etalona m.

Mēs atvadījāmies un aizbraucām katrs uz savu pusi: viņš — uz mājām, es — ciemos pie Henriha Borovika.

Piecos no rīta mums piezvanīja Dmitrijs Tjomkins, mūsu vecais draugs. (Atcerieties dziesmu «Green Mills»? Filmas «Viņu — simts, es — viena» mūziku?)

— Nupat ir nonāvēts Kenedijs.

Boroviks metās pie rakstāmmašīnas, es braucu uz CBS.

Kronkaits jau bija tur. Viņu kratīja drudzis. Viņš apsēdās savā vietā — nenogrimējies, sirms, ar maisiņiem zem acīm.

— Kad reiz beigsies šīs šausmas? — viņš jautāja Amerikai. — Kad? Vai tiešām mēs nekad neiemācīsimies cienīt un saudzēt Cilvēku?

Es izgāju uz ielas septiņos. Cilvēki lietišķi devās savās gaitās, reizēm sasmaidījās, apstājās pie skatlogiem, drūzmējās pie tabakas kioskiem — it kā iepriekšējā naktī nekas nebūtu noticis, it kā nebūtu gājis bojā cilvēks, kam pirms piecām stundām viņi tik dedzīgi bija aplaudējuši.

Ak dievs, es toreiz nodomāju, vai tiešām jaunie ātrumi padarījuši pasauli tik vienaldzīgu? Bet varbūt Sistēma, kurā notiek dzīšanās pēc veiksmes mirāžas, dara visus tik cietsirdīgus citu pret citu, ieaudzina tādu egocentrismu, kādu cilvēce vēl nav pazinusi? Vai varbūt šeit, dārdu un kņadas vidū, atgadījuma kategorija ir kļuvusi par tādu kā ikdienas likumsakarību?

Briesmīgs bija šis rīts Ņujorkā — tik briesmīgs, ka modināja pat rūgtu bezizejas izjūtu.

Es toreiz atcerējos Viskrievijas teātra biedrības mazo restorānu Puškina laukumā, novembri, kad lietus straumēm tecēja pa rūtīm, mūsu jautrību pie galda un klusumu, nāves klusumu, kas iestājās, kad kāds, ienācis no ielas, klusi sacīja:

— Biedri, nonāvēts Kenedijs.

Drīz visi šķīrās, neviens nedzēra. Neapraudāja ASV prezidentu, nē, apraudāja divu mazu bērnu tēvu, Zaklinu, kas kļuvusi atraitne, apraudāja cilvēku bēdas...

Es nenolaidīšos tik zemu, ka sākšu apgalvot — krievi, tā teikt, ir labestīgāki par amerikāņiem; nē, mūsu sistēma ir labestīgāka, jo cilvēcīgi ir tās morālie balsti.

Un neviens man nevarēs pārmest pārākuma propagandu, jo tā ir sociāla patiesība ...

... Mesīnā, kur man bija jānodod fiatiņš, viss beidzās labi. Pieņēmējs pat neieskatījās bagāžniekā. Es tomēr teicu:

— 2ēl, ka jūs nedodat instrumentus.

Pieņēmējs itāliski atbildēja:

— Noti parlo inglese.

Ja nu ne, tad ne, vēl labāk.

Kaimiņš kupejā man paskaidroja:

— Dzīvo pats un ļauj dzīvot citiem! Ja visas iznomātās mašīnas būs apgādātas ar rezerves riepām un instrumentu komplektu, ko tad darīs apkalpes firmas? Pasludinās savu bankrotu? Vai nolīgs mafijiešus, lai piespiež iznomāšanas akcijsabiedrības iznomāt mašīnas ar defektiem?

Kaimiņš izvilka no čemodāna mazu radioaparātu, izvirzīja antenu un sameklēja Palermo radioraidītāju. Raidīja mūziku, maigu, sulīgu, tajā bija saule un siltums, ilgas un gaidas.

— Kapričo sicīliešu gaumē, — kaimiņš sacīja, — rāma rīta melodija. Jums patīk?

Nākamajā dienā ar lidmašīnu ierados Maskavā. Lai gan te bagāžu izkrāva daudz ilgāk nekā Romā, lai gan nebija ratiņu un čemodānu, rakstāmmašīnu, ceļasomu un kasti ar grāmatām vajadzēja stiept rokās, lai gan taksometra šoferis nepiebrauca klāt un nesteigdamies, mani ar skatienu novērtēdams, apjautājās, vai man nav jābrauc uz kādu no stacijām, — mani pārņēma dziļa, svētlaimīga, mazliet gurda laimes izjūta.

Vai tad jāpaskaidro, kāpēc? It īpaši pēc «cejojuma pa mafiju»?

Domāju, ka paskaidrojumi nav vajadzīgi.

... Toreiz es nekādi nevarēju paredzēt, ka pēc diviem gadiem man būs jāsastopas ar kādu mafijas apakšnodaļu, ar tiem, kas pērk, pārdod un slēpj nolaupītas pasaules kultūras vērtības, — būs jāsastopas vaigu vaigā.

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR IEPAZĪŠANOS AR CIENĪJAMU VFR PILSONI — GEORGU ŠTEĪNU NO STELLES

.

1

... To, ka mana darbošanās nav tikai parasta žurnālistiska materiāla meklēšana vien, es sapratu, kad Kāris Volfs — bijušais SS ģenerālis, obergrupenfīrers un Himlera personiskā štāba priekšnieks — ilgi nenolaida no manis savas gaišās, gandrīz vai baltās acis, bet pēc tam pār viņa izžuvušajām lūpām pārskrēja ašs smaids un viņš teica:

— Nē, nē, Semjonova kungs, es neesmu mīlējis reihsministru Rozenbergu un esmu centies nenonākt ar viņu nekādās darīšanās — ne ar viņu pašu, ne ar tiem, kas bija ap viņu ... Man gan īsti negribas ticēt, ka viņš būtu izdarījis rekvizīciju Krievijas muzejos, man rādās, ka tā ir uzvarētāju propaganda. Oto Skorcēni bija taisnība, kad viņš ar mani runāja par tiem totālajiem meliem, kas tiek izplatīti par tā dēvētajām nacistu zvērībām ... Nekas, agrāk vai vēlāk uzvarēs patiesība ... Nu, bet tagad pāriesim pie atbildēm uz jūsu konkrētajiem jautājumiem: es nebaidos no patiesības, gluži otrādi — es alkstu pēc tās.

... Otrreiz es sapratu, ka mūsu muzejos, arhīvos un bibliotēkās nolaupīto kultūras vērtību meklēšana nav vienkārša lieta, tad, kad cilvēks, kas man iedeva dokumentus, kuri liecina, ka mafijas pārzinātais «kultūras bizness» joprojām turpinās, aizgāja uz izmeklēšanu klīnikā un lūdza mani ar viņu sazināties pēc piecām dienām; bet, kad es piezvanīju, man atbildēja:

— Viņš ir miris, jā, miris, kas to būtu domājis, tik loti žēl, pilnīgi negaidīts miokarda infarkts .. .

Protams, neko tādu es nespēju ne iedomāties, kad Ivans Sem-jonovičs, viens no mūsu vēstniecības padomniekiem Bonnā, pēc manas ierašanās, lai atklātu laikraksta «Ļiteraturnaja gazeta» ko-respondentpunktu, ierosināja:

— Paklau, šodien dodas atpakaļ uz Dzimteni TĀSS biroja vadītājs Aleksandrs Urbāns, biedri sapulcējušies viņu pavadīt; vai brauksi kopā ar mums, ko?

Un mēs braucām, un tas bija divus gadus pirms tam, kad jauni policisti naksnīgās Bonnas ielā nostājās lokā ap mani; pie Aleksandra Urbānā bija jautri, cilvēku attiecības bija draudzīgas, un viņš, sniegdams man teletaipa lapiņu, sacīja:

— Izlasi, vecīt, varbūt nākotnē noderēs ...

Viņa korespondencē (tasovkā — mēs mēdzām teikt) bija rakstīts: «Par Dzintara istabas nozušanu un tās meklēšanu uzrakstīti daudzi sējumi, tomēr pēdējā nodaļa acīmredzot vēl nav pabeigta, šī visā pasaulē pazīstamā dārguma meklēšana turpinās. Aizvien vairāk uzkrājas faktu, kas liecina, ka Dzintara istaba atrodas VFR teritorijā. Nedēļas laikraksts «Zeit» nesen publicēja lielu rakstu, kurā stāstīts, kā nacisti Otrā pasaules kara gados laupījuši okupētās PSRS un citu valstu teritorijās. Tur ir arī ziņots par Dzintara istabu, par tās meklēšanu un to, cik cildeni rīkojies VFR pilsonis Georgs Šteins no Stelles, kas atrodas pie Hamburgas; viņš nu jau divpadsmit gadus nodarbojas ar hitlerisko fašistu nozagto dārgumu meklēšanu. Daudzus gadus no vietas viņš neatlaidīgi meklē Dzintara istabas pēdas.

— SS dokumentu analīze liecina, — G. šteins stāstīja, — ka Dzintara istabu hitlerieši droši vien paslēpuši sāls šahtās.»

Protams, es tūlīt nolēmu, ka jābrauc uz Štelli pie Georga Šteina, tikai vispirms bija jānopērk automašīna un jānoīrē mājoklis «Ļ. g.» korespondentpunktam. Nopirkt mašīnu nebija grūti, tam vajadzēja, augstākais, vienu vai divas dienas. Firma pati noformēs dokumentus, saņems numuru, piereģistrēs mašīnu, paziņos vajadzīgos datus policijai un pilsētas maģistrātam un arī apdrošinās — laikam te piemīt preces vērtība, tas ir dārgums. Bet, lūk, noīrēt dzīvokli ir daudz grūtāk, it īpaši Bonnā un tās apkaimē: pilsēta ir maza, bet iedzīvotāju, sevišķi ārzemnieku, ir daudz. Pieklājīgi dzīvokļi maksāja ļoti dārgi.

...Vārdu sakot, nopircis fordu un ar vairākām starpnieku firmām aprunājies par dzīvokli — biroju «Ļ. g.» korespondentpunktam, bet ar Joahima Jēnekes dzīvojamo telpu nomas aģentūru, kas ir viena no lielākajām, apspriedies arī par iespēju nomāt savrupmāju, nolēmu doties uz Hamburgu.

.. . Sākumā sniegs bija sīks, birstīgs, normāls janvāra sniegs, bet tad no Ziemeļjūras puses sāka plūst siltums un sniega pārslas kļuva milzīgas, it kā būtu novembra beigas pie mums Kras-naja Pahrā. Lieliskais ceļš uz Hamburgu pārstāja būt lielisks, visas mašīnas samazināja ātrumu; ik pēc brīža iedegās mirgojošas, sarkanas bremžu spuldzītes — avārija. Pēc tam ātrums, kas VFR nav ierobežots, samazinājās no 160 līdz 70 kilometriem, un mašīnu kolonna man likās briesmīgs, čūskai līdzīgs radījums, kura posmus kopā satur neredzamas saites.

Sapratu, ka tikt pie Šteina man būs grūti, jo vairāk tāpēc, ka lāgā nezinu ceļu; kaut kā izkļuvis no klusās un uzmācīgās mašīnu vienlaidu straumes, nogriezos uz vietējas nozīmes šosejas, apstājos pie mazas kafejnīcas, iegāju iekšā, palūdzu tasīti tējas un uzprasīju saimniekam, kā labāk aizbraukt līdz Stellei. Tas ilgi domāja un tad uzsauca sievai, kas atradās virtuvē:

— Vai tu atceries, kur jānogriežas uz Stelli — pie piektā luksofora vai pie septītā?

Tā atbildēja:

— Tur ir apbraucamais ceļš. Jāiegriežas otrajā šķērsielā, jānobrauc divsimt piecdesmit metru, pēc tam vēlreiz jāpagriežas pa kreisi, jāaizbrauc līdz pirmajam luksoforam, bet tad jau pa labi...

— Pasakiet tikai, kādā virzienā jābrauc, tālāk pats tikšu galā ...

Saimnieks mani nesaprata:

— Kā tā — kādā virzienā? Man jums jāpaskaidro nevis virziens, bet precīzs ceļš, mans kungs; braucot «virzienā», jūs nodedzināsiet benzīnu par piecām markām, ne mazāk ... Nē, visā jā-būt kārtībai (Ordnung muss sein — ļoti izplatīts teiciens vidējā un vecākajā vāciešu paaudzē). Tātad jūs braucat līdz otram krustojumam, nogriežaties, tālāk — nobraucat divsimt piecdesmit metrus, tad pagriežaties vēlreiz — pa kreisi ... Vienu mirkli, piedodiet! ... Gābi, cik metru jānobrauc pēc otrā pagrieziena?

— Ne vairāk kā simt piecdesmit, — no virtuves atbildēja man neredzamā Gabi.

— Tā nu jūs nobrauksiet simt piecdesmit metru; uz stūra jūs redzēsiet šnices kunga veikalu — dzelzs preces, bronzas sīkiz-strādājumi, gumijas maskas; pēc tam apstājieties pie luksofora un nemēģiniet braukt, kad ir sarkanā uguns, domādams, ka laukos nav policijas; patiesībā viņi medī noteikumu pārkāpējus kā mednieki stirnas... Tad nu nobrauciet vēl četrus luksoforus un tikai pēc tam pagriezieties pa kreisi ...

— Tur arī ir apbraucamais ceļš, — Gābi sacīja no virtuves. — Jābrauc pēc ceļarādītājiem, pavisam ir četri rādītāji.

— Skaidrs, jā? — saimnieks noprasīja. — Orientēdamies pēc rādītājiem, jūs izbrauksiet pie baznīcas — un tur jau būs Stelle. Ko jūs tur meklējat?

— Georgu Steina kungu ...

— Hin ... Tu dzirdi, Gābi?

— Dzirdu, — no virtuves skanēja dzedra atbilde.

— Vai tas ir tas pats Šteins, kas izved uz ārzemēm mūsu dārgumus? — saimnieks jautāja. — Piedodiet — vai jūs esat mūsu republikas pavalstnieks?

— Nē.

— Avīžnieks?

— Jā.

— Ahā ... Ko tur teikt — preses brīvība un tā joprojām ... No baznīcas pagriezīsieties pa labi, garām lielam šķūnim, bet iela pa kreisi būs tā, ko jūs meklējat.

«Putināja, putināja visā zemē, malu malās ...»

Pateikt labāk par Pasternaku nav iespējams. Taču viņam vēl dega svece un viņi bija divi — blakām, kopā, tuvu, krustojās rokas, krustojās kājas, krustojās likteņi —, bet man bija tikai stūre rokās, lukturu gaisma, vientulība un klusa sniega lavīna, kas gāzās no debesīm kā vājā filmā trīsdesmito gadu beigās, un viesmīlīgā kafejnīcas saimnieka seja, kas bija uzreiz pārvērtusies, tiklīdz viņš bija izdzirdis par Steinu, bet sākumā viņš taču bija man tik gādīgi skaidrojis ceju ...

(Pirmajās nedēļās es mocījos ar «pirmo luksoforu, otro, piekto luksoforu» — es taču biju pieradis pie visu izteicoša rokas mājiena: «Brauc tik taisni, pareizi vien būs!» Atceros, reiz Krasno-, daras novadā naktī apturēju uz ceļa divus puišus — no cejarāditā-jiem, protams, nebija ne miņas. Jautāju, kā tikt uz Grivenskoji. Puiši brīnījās: «Vai tad to nu kāds nezina, kā aizbraukt uz šo staņicu?! Jābrauc garām Karpuhai, kas cep pīrāgus un cienā ar paštecināto, viņai jauns jumts, pēc tam pāri upei un taisni vien!» Tas nav ciešams, ka, meklējot kādu ciemu, pilsētu vai ielu, veltīgi nodedzina desmitiem tonnu benzīna! Nogriezies no galvenās trases, jūs neieraudzīsiet nevienu ceļarādītāju! Nevienu!)

. . . Mašenē, mazā Hanzas pilsētiņā, es apstājos pārnakšņot mājīgā viesnīcā — luksofori, mani orientieri pagriezienos, nedarbojās, visu biju aizputinājis sniegs; ielās nebija nevienas dzīvas dvēseles; mašīnas bija piemetušās ietvju malās gluži kā nosaluši zvēri; nebija ne dārdošu traktoru, kas attīra ceļu, ne sētnieku, kas strādā ar lāpstām, — tikai milzīgs, čaukstošs klusums... Vēlu naktī aizdārdēja garām divi tanki — acīmredzot varas iestādes cīņā pret sniega kupenām sūta arī armiju, citādi traģēdija: ceji būs paralizēti, bet šeit, VFR, tās nav sliedes, kas izšķir veikalu apgādes problēmu un nosaka uzņēmumu darba ritmu, tie ir nevainojamie celi.

... No rīta uzmodos vēl tumsā, piegāju pie loga un sastingu — viss gaisa lēni, svinīgi, nereāli krītošā sniegā; iela ar savām blāvajām lukturu ugunīm iezīmējās tikai kā dzeltenīgs punktējums miglā, kas vērtās aizvien pelēkāka un pelēkāka, bija zema un spiedīga, un šajā blīvā jau kļuva redzami lieli sniega pauguri — mašīnas pa nakti bija apsnigušas tā, ka tās varēja noturēt par slidkalniņiem pirmsskolnieciņiem.

(Tā es arī nodomāju — pirmsskolnieciņiem — un pēkšņi jutos sarūgtināts, ka nekad neviens šeit nespēs šo vārdu pārtulkot tā, lai tajā ietvertu visu — kā personisko, tā valsts varas maigumu, kas tajā ieguldīts. Jo vairāk cilvēki cenšas valodu vienkāršot — vai nu laika taupīšanas dēļ, vai arī tādēļ, lai ZTR laikmetā ātrāk apmainītos idejām, — jo valoda kļūst sarežģītāka un, es pat gribētu teikt, briesmīgāka. Angļi, piemēram, konstruējuši basie english, tas ir, valodu, kurā ir tikai 800—1000 vārdu; tos zinot, var brīvi sarunāties, lasīt laikrakstus un žurnālus. Bet šī jaunā «bāze» nedod iespeju pasacīt «vista izperējusi cāli»; lai šo gluži vienkāršo informāciju izteiktu «bāzes» valodā, teikumam jābūt veidotam apmēram tā: sieviešu kārtas mājputnam ir jāpatērē noteikts laiks, lai pasaulē parādītos putnēns.)

2

... No Mašencs es piezvanīju Šteinam, viņš vēlreiz noskaitīja luksoforus un atstatumus starp tiem, tādējādi apstiprinādams to orientieru pareizību, ko man iepriekšējā dienā bija minējusi neredzamā Gābi un viņas vīrs, un teica, ka gaidot mani un esot sagatavojies sarunai — par visu sīki jo sīki.

Desmit kilometrus līdz šteinam braucu gandrīz vai stundu. Visu VFR radiostaciju ziņojumi bija pilni ar sensacionālām vēstīm par avārijām uz ceļiem, sniega sanesumiem, traģēdijām kalnos — tāda sniega neesot bijis gandrīz vai pusgadsimtu ... šīs labi pasniegtās radiotrauksmes pavadījumā es nokļuvu līdz šteinam. Tipiska divstāvu lauku māja, piesnidzis ābeļdārzs, liels sarkanu ķieģeļu šķūnis un uz sliekšņa pats saimnieks: golfa bikses, kājās biezas zeķes un smagi futbola zābaki, sejā rētas, smaids atklāts un negaidīts, rokasspiediens ciešs un draudzīgs . ..

Šteina kundzi sauca par Elizabeti, viņai bija zema un skaļa balss, un viņa tūdaļ uzaicināja dzert kafiju.

— Labi, ka braucāt tāda sniega laikā, policijai nebija parocīgi sekot jums pa pēdām, — viņa smaidīdama sacīja, un šī jautrā atklātība iepazīšanos ar ģimeni darīja vieglu un iedvesa uzticību; vislaimīgākie cilvēki zemes virsū ir cilvēki bez kom-

pleksiem: viņi dzīvo droši un paļāvīgi arī situācijā, kas, liekas, ir gaužām grūta.

— Tā, sāksim ar to, ko man jau izdevies paveikt, — Steins teica. — Kā jebkurā meklējumā, tā arī te gadījumam ir neticami liela nozīme. Tomēr es visvairāk cenšos paļauties uz sistemātiskumu, bet sistemātiskums radīsies tikai tad, ja būšu ieguvis maksimumu informācijas par trešo lielvalsti, par slepenajām deponēšanas vietām, kur tika glabāti dārgumi, par laupīšanu okupētajās teritorijās. Divpadsmit gadus ilgs darbs arhīvos vainagojies ar veiksmi: mums abiem ar Elizabeti izdevās noskaidrot, kur glabājas Pleskavas Pečoru klostera dārgumi. Ar grāfienes Dēnhofas, nedējas laikraksta «Zeit» īpašnieces, un vairāku bundestāga deputātu palīdzību šie dārgumi atdoti atpakaļ likumīgajam īpašniekam; summa bija diezgan liela — simtiem tūkstošu mārku, ja ne vairāk. Mani apbalvoja ar krievu pareizticīgās baznīcas ordeni, ar ko es — kā jau ticīgs cilvēks — ļoti lepojos. Pēc tam man izdevās konstatēt, kur atrodas nacistu nozagtie Smoļenskas apgabala arhīva materiāli; par tiem Marksisma-ļeņinisma institūts man pasniedza zelta pulksteni, par kuru es arī esmu ļoti lepns.

— Kā tas viss sākās? — es jautāju.

— Man ir grūti atbildēt ar vienu vārdu ...

— Sākās ar to, ka nacisti nošāva Georga māsu un tēvu, — šteina kundze sacīja.

— Bet varbūt jāsāk skaitīt no tās dienas, kad nokļuvu frontē, — Georgs Steins domīgi atsaucās, — un pats savām acīm ieraudzīju, kas ir karš, asinis, šausmas, bezizeja.

Viņš enerģiski piecēlās no krēsla, viņa kustības bija jauneklīgas, spēcīgas; viņš devās uz otru istabu, ar rokas mājienu aicinādams mani sev līdzi.

— Lūk, — viņš teica, norādīdams uz sienas skapjiem, — šeit savākti vairāk nekā piecdesmit tūkstošu mikrofilmās uzņemtu dokumentu par hitleriešiem un krievu dārgumiem, ko viņi izveduši uz Vāciju. Man nav automašīnas, toties ir unikāls aparāts, kas dod iespēju izlasīt arī gaužām sabojātus dokumentus; pieredzi arhīva darbos man devis mans nelaiķis tēvs, kas bija viens no Kēnigsbergas Tirdzniecības un rūpniecības palātas vadītājiem ... Bet mana māsa nodarbojās ar Dzintara istabu, kad tā bija nogādāta Kēnigsbergā ...

. .. Mēs beidzām dzert kafiju, Steins uzdedza gaismu, un sniegs sāka krist pavisam nereāli, teatralizēti; istabā kļuva aizvien tumšāks, lai gan diena bija tikko uzaususi.

— Tā, vēlreiz par pašu sākumu, — Steins sacīja. — Par sākumu tomēr jāuzskata tā diena, kad atgriezos krāsmatās un noskaidrojās, ka esmu gluži viens visā pasaulē: tēvs nošauts, māsa, divdesmit vienu gadu veca, arī nošauta ... Viņi bija saistīti ar iņāfa Stāfenberga organizētās antihitleriskās sazvērestības dalībniekiem, vairākkārt bija tikušies ar Herdelera vadītās opozīcijas locekļiem, ar sazvērnieciski noskaņotiem virsniekiem apsprieduši okupēto austrumu apgabalu ministra Alfrēda Rozenberga pavēles par krievu dārgumu izvešanu uz Vāciju ... Mani no nošaušanas bija glābis tikai tas, ka atrados frontē, — gestapo iznīcināja visu ģimeni, ja kāds no tās locekļiem bija uzdrošinājies pacelt roku pret «vācu nācijas dižo fīreru»... Bet tas taču notika četrdesmit ceturtā gada vasarā, kad katram jau bija skaidrs, ka sakāve ir neatvairāma, kad Sarkanā Armija jau bija sasniegusi Vācijas robežas, kad aiz muguras bija gan Staļingrada, gan Kurska, gan ķeņingradas blokādes pārrāvums, gan krahs pie Minskas... Valsti pārvaldīja bezprāši, loģika bija padzīta no visām sabiedriskās dzīves sfērām; noteicēja bija «reihspropagandista» Gebelsa histēriskā bļaustīšanās, kura pamatojās uz dzīvniecisku nacionālismu, aklu ticību fīrera ģēnijam un nemotivētu pārliecību par vācu ieroču uzvaru. Joprojām grūti saprast, kas bija noticis ar tautu: cilvēki redzēja, ka viņu acu priekšā sēž kaķis, taču, tiklīdz Ge-belss nobļāvās, ka tas ir nevis kaķis, bet suns, tā tūlīt visi sāka skali cits citu par to pārliecināt, un vienīgi naktī, visbiežāk bombardēšanas laikā, turklāt — tikai nedaudzi atrada sevī vīrišķību atzīties, ka kaķis tomēr ir kaķis un nepavisam ne suns ...

— Tu novirzies sāņus, — Šteina kundze aizrādīja, ieliedama mums vēl pa tasītei kafijas, — žurnālistiem patīk konkrētība un vienkāršotība.

— Atkarībā no tā, kas tie par žurnālistiem, — es jutos aizskarts.

— Tādi žurnālisti kā Mariona Dēnhofa neciena vienkāršo-tību, — mani atbalstīja Georgs Šteins, — jo toreiz, dārgā, kad mēs abi sākām meklēšanu, šai zemē gandrīz visi bija «aukstā kara» piekritēji bez jebkādām atrunām. Nebūtu bijis laikraksta «Zeit» direktores Dēnhofas atbalsta, mēs nemaz nebūtu varējuši sākt savu darbu. Viņa ne tikai deva mums ieteikuma vēstules, ne tikai palīdzēja arhīvu dokumentu mikrofilmēšanā, bet vairākas reizes arī iestājās par mani valdības iestādēs, kas nav nemaz tik lādzīgas; ne jau nu visi ir atbalstījuši un atbalsta pašu mūsu darba ideju.

— Ak, vīriešiem vienmēr taisnība! — Šteina kundze smaidīdama izsaucās. — Gandrīz vai noknābāja nabaga sievieti. Tomēr pašu Georga darba aizsākumu man gribas attiecināt uz četrdesmito gadu beigām, kad viņš uzzināja par tēva un māsas zvērestu: «Darīt visu, lai nacistu salaupītais tiktu atdots likumīgajiem īpašniekiem!» Taču šai nolūkā bija vajadzīga vismaz kaut

r

kāda materiālā bāze. Un Georgs sāka strādāt mana tēva fermā — kā parasts zemnieks. Tā viņš nostrādāja līdz sešdesmito gadu beigām, kad mums bija izdevies savākt tik daudz naudas, lai sāktu meklējumus.

— Pareizi, — šteins piekrita. — Bet formālu ierosinājumu manam darbam deva neliela laikrakstā «Zeit» publicēta ziņa par 10, ka Dzintara istabas meklēšana turpinās. Es devos uz Hamburgu pie pazīstama advokāta, un tas mani saveda kopā ar grāfieni Dēn-hofu. Es viņai pastāstīju par sava tēva un māsas zvērestu. Viņa apsolīja savu palīdzību un, jāteic, ne reizi nav atkāpusies no dotā vārda. Un tad nu mēs ar Elizabeti sākām.

— Ak, Georg, — šteina kundze sacīja, — nu kādi man tur nopelni?! Tu iesāki, nevajag būt tik pieticīgam — tu iesāki!

— Dārgā Elizabet, esmu pateicīgs par tik augstu mana darba vērtējumu, bet bez tevis meklēšana nebūtu pavirzījusies uz priekšu ne par vienu collu! Sai pasaulē viss ir atkarīgs no draudzenes, kas atrodas līdzās: vai nu tā ir domubiedrene, kas pārliecināta par tevi un tavu taisnību, vai arī nenoteikts, kompleksu mocīts cilvēks, kas tevi nesaprot un vairāk ir noraizējies par to, ko teiks citi, nekā par tavu darbu. Pirmajā gadījumā tu esi uzvarētājs, lai kā beigtos saķeršanās, jo divi ir jau divi, viens plus viens, tas ir daudzums; otrajā gadījumā vajadzīgas pārcilvēciskas pūles, lai turpinātu iesākto; degšana noris neticami ātri, iestājas nogurums un izmisums. Vārdu sakot, ja tu nebūtu vienmēr bijusi man visur līdzās, es būtu atkāpies: nacistu laikā mani salauza pirmo reizi, un bija vajadzīgi piecpadsmit gadi, lai, kā rakstījis Cehovs, iznīdētu sevī vergu, bet piecelties otrreiz nav lemts nevienam. Tik tiešām vēsture atkārtojas divreiz: pirmoreiz tā ir traģēdija, otrreiz — farss. Vārdu sakot, sākumā es strādāju laikraksta «Zeit» redakcijas arhīvā un apstājos pie īsas, petitā saliktas ziņas, ka Getingenē universitātes bibliotēkā atrasti kaut kādi Hanzas arhīvi, kas attiecas uz Baltiju. Sakarīgu atbildi uz jautājumu, kas tie par arhīviem, es nevarēju saņemt, man tikai lika noprast, ka tiem ir sakars ar Prūsiju. Meklējot pieejas Prūsijas-Baltijas problēmai, nokļuvu Rietumberlīnē: tur pastāv jaundibināts Prūšu kultūras arhīvs. Iegrimu materiālu studēšanā — labi, ka man bija rekomendācija no Hamburgas, — un atklāju, ka Getingenē tā dēvētajos Baltijas arhīvos glabājas kaut kādi dokumenti no padomju pilsētām — Tartu, Tallinas, Novgorodas un Smoļenskas —, pavisam astoņpadsmit tūkstoši lietu!

Pieprasīju varas iestādēm atbildi: vai tiešām daļa krievu arhīvu atrodas pie mums?

Man atbildēja, ka krievu arhīvu sarakstos nav. Tad es nopirku ASV arhīvā trīsdesmit tūkstošus kopiju no dokumentiem par

ivihsministru Rozenbergu. Šo dokumentu izpēte pierādīja: Smo* lenskas arhīvu, kam ir milzīga vēsturiska vērtība, Rozenbergs ir i/.vedis. Strādādams Getingenē, satiku tēva draugu — Kēnigsber-gas arhivāru Forštreiteru. Viņš palīdzēja man nofotografēt četrus tūkstošus lietu no cita krievu arhīva. Tas jau bija pierādījums. Lai cik dīvaini, tā bija arī pirmā reālā pieeja Dzintara istabas noslēpumam.

— Jūs atradāt kādas pēdas šajos arhīvos?

— Nē. Taču vispirms sevi jāpieteic. Pie mums tas attiecas uz jebkuru lietu. Es pieteicu sevi, atklādams arhīvus, kas līdz tam bija noslēpti. Pie šiem dokumentiem man bija jāp iezogas; sākumā arhivāriem stāstīju, ka esmu aizrāvies ar viduslaiku kriminālnoziedznieku tematiku; tikai tāda naiva viltība man deva iespēju tikt pie lietām, kuras attiecas uz laiku no vienpadsmitā līdz astoņpadsmitajam gadsimtam; to vidū bija arī Hanzas pilsētu arhīvi. Pie manis pierada, strādāt varēju mierīgāk, un es sāku meklēt Rozenbcrga izvestajos arhīvos ne tikai krimināllietas, bet arī tādas ārkārtīgi svarīgas lietas kā, piemēram, pilsētu dibināšanas grāmatas, dokumentus no Narvas un ne tikai no turienes vien; vislielākā veiksme bija tā, ka atradu hitleriešu dokumentus par to, uz kurieni izvestas Pleskavas Pečoru klostera vērtības.

— Georgam Joti daudz palīdzēja viduslaiku noziedznieki, — šteina kundze nopūzdamās teica, — viņi mums kļuva par lādzīgiem līdzdalībniekiem.

— Manā darbā jāprot gaidīt, — Šteins pasmaidīja. — Visi kriminālnoziedznieki vēl nav izzuduši ... Par savu atklājumu es neziņoju tūlīt. Fiksējis atrastos dokumentus, uzrakstīju federālajam ministram lūgumu dot informāciju par Dzintara istabu. Man atbildēja, ka tādu dokumentu ministra rīcībā neesot un VFR arhīvos neskaitoties nekādas arhīvu lietas ne no Kēnigsbergas, ne arī no citām — krievu pilsētām. Tikai pēc tam es organizēju Pleskavas Pečoru klostera vērtību nodošanu Padomju Savienībai. Vairāku mūsu žurnālu redakcijas ievietoja materiālus: «šteins dara cildenu darbu, viņš nomazgā vāciešiem Rozenberga atstātos dubļus.»

— Bet dažas nedēļas pēc tam Georgs saņēma vēstuli no Frei-burgas arhīva: «Mēs esam ar mieru Jums palīdzēt Dzintara istabas meklēšanā,» — Šteina kundze papildināja.

... Ap to laiku Georga šteina arhīvā jau bija ne mazums ar Dzintara istabu saistītu materiālu. Viņš dienu pa dienai izsekoja šā neizsakāmi vērtīgā mākslas darba likteņgaitas. Pamazām viņa prātā veidojās versija.

...Tātad 1942. gada novembrī laupītāji Dzintara istabu bija

nogādājuši Kēnigsbergā. Arhivārs Forštreiters palīdzēja Steinam sadabūt kādu Kēnigsbergas arhitekta Henkensifkena parakstītu dokumentu, kurā bija teikts, ka līdz pat 1944. gada februārim Dzintara istaba glabājusies pils dienvidaustrumu spārnā, trešajā stāvā. 1944. gada februārī izcēlās ugunsgrēks pils zālēs, kur bija iekārtota armijas izstāde; uguns plosījās gandrīz visu nakti. Pēc tam Dzintara istabu novietoja pagrabā un sāka gatavot evakuācijai; tur tā glabājās līdz pašam spēcīgākajam sabiedroto uzlidojumam — līdz 1944. gada 30. augustam.

— Vai tā nevarēja aiziet bojā šā uzlidojuma laikā? — es vaicāju.

— Nē, — Steins pārliecināts atbildēja. — Ir divi aculiecinieki. Pirmais — arhitekts Henkensifkens, kas bija atbildīgs par pils remontu pēc bombardēšanas: viņš ar zvērestu apliecināja, ka Dzintara istabu redzējis pagrabā pēc uzlidojuma; otrais — profesors Gērhards Strauss, viņš pašreiz dzīvo VDR. Vienīgie, kas gājuši bojā, ir Dzintara istabas spoguļi, viss pārējais bijis vesels. No izpostītās pils Dzintara istaba pārvietota uz Neirosger-nes baznīcu, bet no turienes tās moku ceļš jau vedis dziļāk Vācijas iekšienē.

— Kā istaba tika izvesta? Kas to izveda? Kad? — es jautāju.

— Es jau saku — mans darbs uztrenē pacietību, jāprot gaidīt. Tāpēc es tagad pastāstīšu par savu Padomju -Savienības braucienu, kad tiku uzaicināts nodot krieviem manis atklātās vērtības. Muzeja darbinieki Puškinā man deva kādu padomu. «Uz Kēnigs-bergu,» viņi teica, «bija izvesta ne tikai Dzintara istaba vien; Rozenberga cilvēki izveda briljantus, zelta izstrādājumus, pērles, daudz gleznu, porcelāna kolekcijas. Daļa no šiem priekšmetiem, kā mēs esam dzirdējuši, vēlāk pavīdējuši Šveicē. Tas ir viens meklējumu ceļš. Otrs ceļš ir saistīts ar dzintara kolekcijām, kas glabājās Kēnigsbergas universitātē. Ja kaut kur parādās šo kolekciju pēdas, tas nozīmē, ka meklēšana jāturpina, noskaidrojot, kas šo dzintaru nogādājis dziļāk Vācijā un kad tas noticis.»

.. . Un atkal sākās meklēšana. VFR arhīvos Steins spēja noskaidrot, ka bombardēšanas laikā kastes ar dzintara izstrādājumu kolekcijām, kas piederēja universitātei, tikušas paslēptas tai pašā pagrabā, kur glabājās mūsu Dzintara istaba. Bet tur nu pēdas arī nozuda. Kur dārgumi palikuši, kas tos vēlāk izvedis — nav zināms. Publikāciju vilnis presē noplaka, iestājās klusums, bet vēlāk dažās avīzēs atskanēja labi sadziedājušās balsis: «Viņam, šim Steinam, patīk fantazēt; reiz viņam gan paveicās ar Pleskavas vērtībām, bet tā acīmredzot ir viņa pirmā un pēdējā veiksme.»

... Pirms pieciem gadiem Getingenē pabeidza būvēt jaunu

Ģeoloģijas fakultātes ēku. Kad studenti sāka pārcelties uz tu-i iciii, viņi tur aizvāca arī putekļiem klātas kastes, kas kopā ar r adām grabažām bija glabājušās vecās universitātes pagrabos.

I astes bija netīras, smagas, tās pārvietoja ar pūlēm, bet, kad tās «tvēra, tur ieraudzīja dzintara kolekciju.

Izsauca Steinu. Viņš rūpīgi izpētīja kolekciju un secināja, ka \isi šie izstrādājumi piederējuši Kēnigsbergas universitātei.

Pēc tam atradās vēl divas dzintara kolekcijas — arī no I\ē-nigsbergas. Tātad, pēc visiem loģikas likumiem, arī Dzintara is-l.iba bija izvesta no tā paša Kēnigsbergas pagraba, kur glabājās universitātes kolekcijas.

— Kad sāku vērīgi pētīt, kā notikusi kolekciju izvešana no Kēnigsbergas, noskaidrojās, kāda ievērības cienīga detaļa; Ge-tingenē strādāja profesors fon Andrē, vientuļš vecs vīrs, kas reizēm pat nakšņoja auditorijās. Tiesa, man bija vajadzīgs laiks, lai pierādītu, ka šis «nelaimīgais» profesors agrāk dzīvojis Kēnigs-bergā, tur viņam piederējusi villa, viņš bijis fakultātes dekāns Kēnigsbergas universitātē un reizē arī SS pulkvedis, tas ir, štan-dartenfīrers, īsts «vecais cīnītājs», pārliecināts nacists.

1945. gada vasarā viņš bija uzturējies okupētās Vācijas angļu zonā, Lejassaksijā, netālu no Getingenes — tur, kur atrodas sāls šahta B «Wittekind», Folprīhauzcnes tuvumā. Sākot ar 1938. gadu, šai šahtā tika izvietotas slepenas armijas munīcijas noliktavas. Vēlāk, kad sabiedroto uzlidojumi kļuva aizvien spēcīgāki, tika izdota pavēle evakuēt uz šo šahtu un arī citām šahtām vērtīgākās augstskolu bibliotēkas un arhīvus. Uz turieni, piemēram, no Getingenes pārveda gandrīz visas grāmatas. Bet, sākot ar 1944. gadu, nacisti veda uz šahtām arī Padomju Savienībā salaupītās vērtības.

— Ir dokuments, ko parakstījis kāds esesietis 1945. g. 15. janvārī. Teksts skan ta: «Ar Dzintara kabinetu saistītā akcija pabeigta. Objekts deponēts W. S.» Citādi kā «Wittekind Schacht» šos divus burtus nevar atšifrēt...

— Vai tas nav teikts pārāk kategoriski? Var taču tīšām minēt arī citus vārdus, vai ne?

Austrumu teritoriju ministrs reihsleiters Rozenbergs tiešām bija radījis speciālu iestādi — Einsatzstab —, kas nodarbojās ar visādu vērtību izvešanu no okupētajām Eiropas valstīm, svarīgāko informāciju padarot par slepenu, bet reizēm arī to rakstot ar koda palīdzību.

Rozenberga nodibinātajā štābā strādāja 350 mākslas eksperti, bibliotekāri, arhivāri; eksperti valkāja armijas formas tērpu un bija pakļauti ģenerālim Gērhardam Utikālam, fanātiskam nacionālsociālistam: 1944. gada aprīlī, trīspadsmit mēnešus pirms sabrukuma, viņš uzrakstīja ziņojumu, kurā bija plānots, kā izvest uz Vāciju «Lielbritānijas gleznas, bibliotēkas un arhīvus pēc tam, kad ielaušanās salās būs beigusies ar nenovēršamu Vācijas uzvaru».

Tieši šis einzacštābs arī nodarbojās ar mūsu kultūras vērtību izlaupīšanu. Stāsta, ka tikai viena no šā štāba apakšvienībām — Hauptcirbeitsgruppe «Mitte», kas 1944. gadā bija dislocēta Min-skā, izvedusi četrus miljonus padomju grāmatu.

Viens no Rozenberga vistuvākajiem līdzstrādniekiem — «vecais cīnītājs» Arno Sikedancs izstrādāja plānu, kā organizēt slepenas nolaupīto vērtību glabātavas: «izsoles objektus» vajadzēja droši noslēpt, dārgumu krātuvju atslēgas dodot tikai nedaudziem izredzētajiem.

Četrdesmit piektā gada aprīlī Sikedancs nošāvās.

Noslēpums aizgāja kapā kopā ar viņu.

— Vai esat ar mieru piedalīties meklēšanā? — Steins man jautāja, atlaidies pret krēsla atzveltni. — Ja esat, tad es sīki pakavēšos pie veselas virknes punktu, kuros man vajadzīga steidzama palīdzība. Ja neesat, tad izdzersim līdz galam kafiju un draudzīgi šķirsimies.

— Esmu.

— Nu tad labi. Taču jums jāzina, ka par mani laiku pa laikam interesējas slepenpolicija, lai gan neesmu spēris nevienu pretlikumīgu soli.

— Viss, ko dara Georgs, atbilst konstitūcijas normām, — Steina kundze piemetināja, — mēs ļoti uzmanāmies paši neradīt situāciju, kurā mūs varētu ķert nelabvēļu trieciens.

Steina kundze piegāja pie sienas, ieslēdza radioaparātu un atrada staciju, kas raida mūziku; laulātie draugi saskatījās. Steins pateicīgi uzsmaidīja sievai, pievirzījās man tuvāk un turpināja:

— Tālāk... Skaidrojot, kur atrodas Smoļenskas arhīva materiāli, man gadījās dokumenti, kas liecināja, ka daļa no kastēm ar krievu gleznām, kuras bija izvestas no Harkovas un Kijevas galerijām, glabājušās Frankonijā, Kolmbergas pilī, kas piederēja bijušajam Vācijas vēstniekam Foredžam, bet vēlāk viņa dēls Erls to pārdeva kādam Unbehāvenam no gestapo. Tā rajona birģermeistars, kurā atrodas pils, fon Moša kungs, lai gan ir kristīgo demokrātu partijas biedrs un, varētu likties, labējais, patiesībā pēc kara bija apcietinājis hitleriešus, realizējis denacifikāciju, un, kad es biju aizbraucis uz Kolmbergu tikties ar Unbehāvenu, viņš, iepazinies ar mani, teica: «Noņemu cepuri tāda cilvēka priekšā, kas ir riskējis turpināt cīņu pret šiem neģēļiem.» Uzzinājis, ka esmu nodomājis pārnakšņot pilī, ko Unbehāvens tagad pārvērtis par viesnīcu un Austrumu kultūras muzeju, fon Mošs mēģināja mani 11runāt: «Tas ir pārāk riskanti, tur atrodas nacisti.» Es paliku pie ava nodoma, jo, spriežot pēc Rozenberga dokumentiem, uz Kolm-brrgu bija aizvestas daudzas krievu gleznas. Saruna ar Unbehā-venu deva maz, tomēr šo to deva, jo es viņam parādīju Strausā vēstuli, jā, jā, Franča Jozefa Strausa vēstuli; es — tā arī ir mana viltība — nosūtīju viņam vēstuli par kultūras jautājumiem, un viņš man atbildēja, jo biju aprēķinājis īsto brīdi — sākās priekšvēlēšanu kampaņa, un šajos mēnešos ir jābūt demokrātiskam un jaciņās par katru balsi, bet Strausa vārdam Bavārijas un Fran-Lonijas vecākajā paaudzē ir milzīga popularitāte, viņa vārds it kā hipnotizē sarunas biedru. Tieši tā arī notika ar Unbehāvenu: viņš man iedeva ieskatam vairākus to gleznu sarakstus, kuras bijušas pilī kara laikā. No rīta fon Mošs atsūtīja uz Kolmbergu policiju — baidījās par manu dzīvību. Kopš tā laika man ceļš uz turieni ir slēgts. Bet uz pili jāaizbrauc, jāapskata muzejs, jāaprunājas ar apkārtējiem cilvēkiem, jāsavāc iespējami vairāk informācijas. Esat ar mieru? Tikai, protams, jūs nevarat braukt kā krievs: Unbehāvcns it vienkārši ar jums nerunātu.

— Vai angliski viņš saprot?

— Jā. Tur izvietotas vairākas amerikāņu divīzijas .. .

— Angliski viņš saprot ļoti labi, — Steina kundze piemetināja.

— Esiet piesardzīgs! — Steins sacīja. — Es nebiedēju, es brīdinu. Vajadzīgs, lai Foredžs-jaunākais pagaidām snaustu. Viņš ir varen stiprs. Viņa tēvocis Adalberts bija reihsministra Rozenberga darbinieks un pats sastādīja Krievijā nolaupīto gleznu sarakstus.

— Jums vēl nav par vēlu atteikties, Semjonova kungs, — Steina kundze klusi teica, mani pētoši aplūkodama.

— Par vēlu! — Steins atsaucās. — Pēc viņa sejas redzu, ka ir par vēlu.

... Bet sniegs joprojām krita un krita; mēs abi ar Steinu ilgi lāpstojām sniega kalnu, kamēr beidzot parādījās forda jumts. Iesēdos mašīna un devos atceļā; nosēdēdams pie stūres deviņpadsmit stundas, es nobraucu pa milzīgi plato autostrādi ne vairāk kā simt jūdžu; sniega sanesumi bija briesmīgi; sastrēgumi desmitiem kilometru garumā; valdīja anarhija — kravas mašīnas rēkdamas rāvās uz priekšu, nošķiezdamas ar melniem dubļiem vieglās mašīnas, saliekdamas tām spārnus un noskrāpēdamas durvis, — kam spēks, tam vara! Šai mokošajā braucienā pa autostrādi, kur iespējams attīstīt neierobežotu ātrumu, jo pa to var braukt sešās rindās un tur nav arī nevienas bedrītes, asfalts raupjš un drošs, — šai braucienā es savām acīm redzēju, kāda praksē izskatās dzīve, kurā rīkojas no spēka pozīcijām, un es nodomāju, ka ārkārtējā situācijā, vai tā būtu krīze enerģētikas jomā, plūdi vai meža ugunsgrēks, te pilnīgi iespējams sprukt va|ā anarhijas slūžām.

. . . Pēc skaita septītais sastrēgums vilkās nebeidzami ilgi; priekšā stāvošie braucēji izslēdza motorus un tālās ugunis; es izņēmu no portfeļa dalu Šteina iedoto dokumentu un sāku tos šķirstīt; uzdūros sarakstiem, kuros bija minēti pie mums nolaupītie mākslas darbi.

Kad iedziļinājos lasīšanā, man kļuva ļoti auksti un nevis tāpēc, ka būtu nosalis — mašīnā bija laba krāsniņa —, auksti man kļuva no šausmu izjūtas, no tā, ka es pirmo reizi pats savām acīm redzēju, cik milzīgs ir bijis laupīšanas vēriens.

Minēšu tikai niecīgu daļu no sarakstiem:

«Svētbilde. «Svētā Marija»; Novgoroda, 15. gs. sākums; 96X 60 cm;

Svētbilde. «Svētā Marija»; Maskavas-Strogonovu skola, 16. gs.;

Svētbildē. Grieķu skola (vai tikai nav Grēka skola?), 15. gs. beigas.»

Sos un citus milzīgi dārgos krievu mākslas darbus pats ar savu roku sanumurējis Adalberts Foredžs: 1402, 1938, 1385, 1939, 14 191... Sarakstos ir ari šāds numurs — P1-8-373; ja iedziļinās skaitļos, laupīšanas vēriens tiešām kļūst neticams. Vai tas kāds joks — skaitļi sniedzas simttūkstošos!

Vēlāk vairs nespēju skatīties uz cipariem, vēroju tikai uzvārdus: «Klots M. «Tatjanas ģīmetne», no «Jev. Oņegina»; Makov-skis. «Jauna zemnieka ģīmetne»; Tropiņins, Gē, Poļenovs, K. Bri-lovs, Mjasojedovs, Borovikovskis, F. Brūni; Vasņecovs. «Skats uz Kijevas vecpilsētu», 48X70; Kuindži. «Stepe»; Kramskojs. «Mākslinieka N. Gē ģīmetne»; Makovskis, Kiprenskis, Aivazovskis, K. Argunovs; I. Repins. «Kristus ģīmetne», 95X71 (šai mūsu ģēnija gleznai bija piešķirts numurs U-702); Rokotovs, Ivanovs, La-gorio, Ņeverovs ...»

... Tādi nolaupīto mantu saraksti aizņem daudzus desmitus lappušu! Es neesmu te minējis ne simto, pat ne tūkstošo daļu no tā, kas pazudis no mūsu muzejiem ...

3

...Nolēmu, ka, dodoties uz Minheni, iegriezīšos vietējā ceļā (tā šeit tos mēdz saukt) un braukšu cauri Ansbahai, kura atrodas Frankonijā un kurā birģermeistars ir fon Mošs, bet no turienes Kolmbergas pils un tās Austrumu kultūras muzejs ir ar roku aizsniedzams.

īsajā laikā, ko nodzīvoju VFR, pieradums par tikšanos vienoties iepriekš manī iesakņojās ātri. Jēdzienu «gan jau kaut kā pieņems» te it vienkārši nesaprastu; piezīmju grāmatiņas, ko jauna gada priekšvakarā izsūta koncerni, redakcijas, bundestāgs, dažādas biedrības, iespiestas tā, lai cilvēks varētu portatīvā kalendā-riņā ierakstīt visas tai gadā paredzamās zvanīšanas un tikšanās. Ja, piemēram, esmu ar cilvēku vienojies par tikšanos aprīlī, lai gan telefona saruna notiek februārī, varu būt drošs, ka viņam šī diena un stunda būs atzīmēta kalendārā; ja gadīsies kaut kas neparedzēts (jūsu sarunas biedrs apbedīs draugu, gulēs klīnikā, viņu izsauks kanclers, viņš šķirsies no sievas, lidmašīnā dosies uz steidzamām sarunām ārzemēs), jums obligāti paziņos, ka tikšanās pārcelta nedēju vēlāk. Pret jēdzienu laiks te izturas kā pret zeltu — laiku te skaita ārkārtīgi rūpīgi. Pat pavisam mazi vadītāji, sākot ar fabrikas meistaru, pastāvīgi skaita minūtes, ko strādnieks izlieto, piemēram, smēķēšanai — kas smēķē, tas taču nestrādā, rodas zaudējums uzņēmumam, notiek galvenās nacionālās bagātības, tas ir, laika izšķērdēšana. Milzīgais daudzums veikalu, veikaliņu un bodīšu, kafejnīcu, restorānu, benzīntanku nav nekas cits kā laika taupīšanas līdzeklis, lai no padotajiem varētu stingri prasīt darbu, lai nenotiktu laika izšķērdēšana, stāvot rindā pēc gurķiem vai pogām.

Tā nu jaunais pieradums katru tikšanos norunāt iepriekš spieda mani sazināties ar Ansbahu, kas atrodas Frankonijā, stādīties priekšā oberbirģermeistara sekretāram un lūgt tikšanos ar fon Moša kungu.

— Kādu laikrakstu jūs pārstāvat? — sekretārs pārvaicāja.

— «Ļiteraturnaja gazeta», Padomju Savienība.

— Skaidrs. Vai jūs nebūtu tik laipns pagaidīt pie aparāta?

Nedabūju gaidīt ilgi, klausulē kaut kas noknikšķēja — un

zema, cienīga balss norūca:

— Hallo, labdien, runā Mošs!

— Labdien, fon Moša kungs! Vai jūs nevarētu nākamajā ne-dējā atrast laiku, lai pieņemtu mani?

— Ieskatīsimies kalendārā ... Vienu mirklīti... Varbūt ceturtdien ... Vislabāk divpadsmitos trīsdesmit... Par ko būs runa?

— Es biju pie Georga Steina ...

— Ak tā. Skaidrs. Tātad — nākamajā ceturtdienā divpadsmitos trīsdesmit... Jūs apmierina tāds laiks?

— Pierakstu.

— Mani atrast ir viegli: braucot iekšā pilsētā, jūs ieraudzīsiet pili, kas atrodas centrālajā laukumā. Mūsu pils ir Frankonijas un

Bavārijas lepnums; es jūs gaidīšu otrajā stāvā — tur atrodas gan muzejs, gan maģistrāts.

.. . Izmest līkumu pa VFR, nogriežoties no autostrādes uz vietējas nozīmes ceja, ir patīkama nodarbošanās, it īpaši, ja rezervē ir vesela diena un nav jāspiež gāzes pedālis bailēs novēlot tikšanos. Atceros, kā 1975. gadā Savienotajās Valstīs, kad es tur strādāju par «Pravdas» speciālkorespondentu — rakstīju aprakstus sakarā ar trīsdesmito gadadienu kopš uzvaras pār nacismu —, man vajadzēja ar mašīnu steidzīgi tikt no Ņujorkas uz Vašingtonu. Es toreiz pievērsu uzmanību ārkārtīgi interesantam skatam: autostrādes malā stāvēja desmitiem spēcīgu kreisiem un fordu; to tuvumā staigāja nerunīgi policisti. Mašīnu īpašnieki plātīja rokas, sita sev pa gurniem, klaigāja, cenzdamies kaut ko pierādīt satiksmes kārtības sargiem, bet tie bija līdzīgi akmens statujām. Es nobremzēju pie kādas mašīnas, lai noskaidrotu, kas īsti notiek. Vispār par apstāšanos uz autostrādes policija soda bez žēlastības tāpat kā par atļautā ātruma pārsniegšanu, turklāt sodi nav tik žēlsirdīgi kā mūsējie, pārrēķinot sadzīves preču cenās, tie līdzinās pieklājīgiem sieviešu ziemas zābaciņiem. Taču, kad kurpe spiež, tad jāmācās klibot — pazīstami žurnālisti man paskaidroja, kā policiju apmānīt: «Ja esi ieraudzījis kaut ko interesantu, teiksim, katastrofu, divus trīs līķus ceļa malā vai marsiešus, kas izkāpuši no neidentificēta lidojoša objekta, nobrauc mašīnu ceļa malā, attaisi vaļā pārsegu un, notiekošo ierakstīdams diktofonā vai slepeni nofotografēdams, izliecies, ka tev sācis niķoties motors.» Tā es arī darīju toreiz uz Ņujorkas-Vašingtonas autostrādes. Un kas man atklājās? Izrādījās, ka tieši tolaik benzīna trūkuma dēl bija ierobežots ātrums, bet, tāpat kā būtu visur, mašīnu vadītāji ierobežojumu nebija ievērojuši; visi steidzas, cenšas iegūt laiku, tik tiešām — laiks ir nauda. Varas iestādes to bija pacietušas diezgan ilgi, sodījušas, atņēmušas tiesības, bet nekas nebija līdzējis; jebkuram kaut cik nopietnam cilvēkam, kas saistīts ar biznesu vai jurisprudenci (starp citu, tās viena bez otras nav šeit iedomājamas), izdevīgāk ir samaksāt sodu nekā novēlot kontrakta parakstīšanu — novēlošanās sekas var būt līgumsods, kas nozīmē zaudēt simtiem tūkstošu. Un tad nu bija pieņemts lēmums, pēc kura debesīs pacēlās policijas helikopteri, ieslēdza radarus un sāka aizturēt visas mašīnas, kas brauca ar lielāku ātrumu nekā 120 km stundā. Bet mazāk nekā 150—170 kilometru stundā te neviens nebrauca: ceļi labi, motori spēcīgi. Un policisti apturēja visas automašīnas un vainīgos mašīnu vadītājus piespieda stāvēt sev blakus tieši tik ilgu laiku, cik cilvēks līdz tam bija ieguvis, pārsniegdams atļauto ātrumu. Ieguvi četrdesmit minūtes — tad esi tik laipns, stāvi blakus četrdesmit minūtes un ne sekundi mazāk un neceri, ka tava lūgšanās ietekmēs autosatiksmes kārtības sargu.

... Tātad, no Bonnas uzņēmis dienvidaustrumu virzienu (nomaldīties nav iespējams — nevis cilvēku zeme, bet cejrāžu valdība), es metos uz autostrādi, kas ved uz Vircburgu, no turienes — pa 3. autostrādi — uz Nirnbergu, bet pēc tam nogriezos uz Ansbahu, un tur vairs nebija autostrāde, tas bija 13. cels, taču kaitlis 13 man ir laimīgs, tā nu tas ir gadījies, un, lai gan, protams, katra māņticība ir smieklīga un nenopietna, es tomēr braucu priecīgā veiksmes nojausmā ...

Starp citu — es nebiju kļūdījies.

Izbraucis cauri skaistās Ansbahas ieliņām, kas no vienas vietas bija pilnas ar amerikāņu armijas mašīnām (man šķita, ka to bija daudz vairāk nekā pašu vāciešu mašīnu; šeit bija izvietoti NATO spēki), es nok|uvti uz lieliska, īsti sena laukuma, novietoju mašīnu pretī pilij, kas tiešām bija celta viduslaikos un izskatījās neticami skaista, uzkāpu otrajā stāvā, kur nokļuvu kādas zāles galerijā, pabrīnījos, cik lieliski ir milzīgie sienas panno ar spilgti zeltītu zīmējumu, izgāju cauri klusām, ar zīda audumu tapsētām zālēm un nokļuvu mazā sekretariātā, kur sienu vietā bija milzīgas, viduslaicīgas, sniegbaltas durvis: «Iesi pa labi — savu galu ņemsi, iesi pa kreisi — laimi atradīsi ...»

— Jums jāiet taisni, — sekretārs pasmaidījis sacīja, — jūs esat Semjonova kungs, vai ne?

. . . Birģermeistars fon Mošs nepavisam nav vecs, ļoti demokrātiski ģērbies; viņam blakus — ierēdnis no Ārpolitikas departamenta: jauns, vērīgs, pastāvīgi saglabā smaidu, bet, ja acu skatiens sasprindzināts, kas tur var būt par smaidīšanu — tīrā mocība ...

— Vai viegli atradāt? — fon Mošs apjautājās. — Kā jums patīk pils? Un ceļš, kas ved pa Frankoniju?

Ceļš nevar nepatikt. Sarkanas ģerānijas logos, biezi salmu jumti, smagi, tumšbrūni baļķi — mājīgu, žilbinoši baltu divstāvu kotedžu karkass, — tas viss simbolizē pamatīgumu, drošību; upes nav piegānījuši fabriku atkritumi; daudz zirgu un govju aplokos uz laukiem — dzīvs, skaists pagātnes stūrītis, un nav taču nekā labāka kā pateikt kādas valsts pilsonim kaut ko patīkamu par viņa zemi.

... Tikšanās ar tāda līmeņa partneriem vispār ir līdzīga biljarda spēlei: tev prasīja, tu atbildēji; piramīda ir sagrauta, bumbiņa atrodas makā, paša bumbiņa stāv malā, tagad jūsu gājiens! (Redzams, ne velti Majakovskis tieši biljarda spēlē atrada mierinājumu pēc nemitīgā literārā karatē, kurā atļauti visi paņēmieni.)

Fon Moša kungs runāja par gandarījumu, ko viņam sagādājusi pirmā padomju žurnālista vizīte Ansbahā, apvaicājās, ko es zinu par Frankoniju, tās senajām pilsētām; «mums ir ciemi, kur nekas nav aiztikts kopš sešpadsmitā gadsimta, tos der redzēt, mēs uzskatām par augstu goda pienākumu aizsargāt pagātnes pieminekļus, lai gan ne visiem šo pieminekļu iedzīvotājiem var patikt šaurās ielas un grūtības ar dzīvokļiem, tomēr tūrisma dēļ daudz vērts paciest».

Pēc tam mēs pārgājām pie jautājuma būtības.

— Jā, situācija jautājumā par Kolmbergas pili ir diezgan sarežģīta, — fon Mošs sacīja. — Pēc gluži aptuveniem aprēķiniem, šī kādreiz Vācijas vēstniekam Foredžam piederējušā vēstures pieminekļa restaurācijā tagad ieguldītas vismaz piecpadsmit miljoni mārku, un to neesam ieguldījuši mēs, tādu naudu praktiski nav iespējams izplēst no valdības, to ir darījis jaunais pils saimnieks Unbehāvcns.

— Vai jums ir kādi materiāli par Unbehāvena kungu?

— Nē, — aši atbildēja jaunais padomnieks ārpolitikā, — mums nav par viņu nekādas kaut cik drošas informācijas.

— Tikai viena varbūt diezgan interesanta detaļa, — fon Mošs teica, it kā nemaz nebūtu pamanījis jaunā padomnieka pārliecīgo kategorismu. — Pirms tam, kad Unbehāvena kungs nopirka šo pili no Erla Foredža — vēstnieka dēla un Erlangenē dzīvojošā profesora Adalberta Foredža brāļadēla, viņš strādāja par vienkāršu ceļmeistaru ... Es saprotu, centīgi strādājot, no visa atsakoties, var iekrāt krietnu summu, taču piecpadsmit miljonus ...

— Bet vai tad nevar Unbehāvena kungam pieprasīt ziņas par to, kā viņš ticis pie tik lielas naudas?

— Neviens nevar viņu piespiest atbildēt uz tādu jautājumu. Ja viņš izvairītos no nodokļiem, nemaksātu par dzīvokli, ūdeni, apkuri vai telefonu, mēs varētu to pieprasīt caur tiesu. Bet kā mēs pašreiz pamatosim prasību, lai viņš dod ziņas par saviem miljoniem?

— Vēstnieka Foredža mantinieks, viņa dēls Erls, acīmredzot dzīvo stipri spaidīgos apstākļos, ja bija ar mieru pili pārdot?

— Nē, Foredžs-jaunākais ir visai ietekmīgs cilvēks... Pilnīgi pārticis ... Viņam ir arī māsa, bet tā diemžēl atrodas ārprātīgo namā ... I\ā jūs pats saprotat, tēvocis Adalberts, Erlangenes universitātes teoloģijas profesors, droši vien atteiksies no tikšanās ar jums — sakarā ar savu pagātni. ..

Jaunais padomnieks piemetināja:

— Ak, šie bijušie!...

— Vai esat nodomājis apmeklēt Kolmbergu? — fon Mošs jau-taja.

— Katrā ziņā.

— Es neteiktu, ka jūsu vācu valoda ir pati pilnība, — birģermeistars aizrādīja.

— Tā ir briesmīga, — es precizēju, — man iznāk valodu apgūt praksē, bet es kaut kā iztikšu ar angļu valodu.

— Es jums neieteiktu afišēt lietu, kuras dēļ esat atbraucis, — fon Mošs pēc brītiņa sacīja.

Tad viņš veikli piecēlās, piegāja pie maza galdiņa, uz kura atradās kafija, uzdāvināja man albumu ar Frankonijas pilsētu skatiem, un mēs ķērāmies pie sarunas beigu daļas, ko dažkārt mēdz dēvēt par protokola daļu: laiks, bērni, teātra uzvedumi, pāris joku, panākumu vēlējumi un dedzīga pārliecība, ka tikšanās jaatkārto vistuvākajā laikā.

Uz kabineta sliekšņa, paspiedis man roku, fon Mošs neuzsvērti teica:

— Manu telefonu jūs zināt, vajadzības gadījumā zvaniet man līdz pieciem; braucienam uz Kolmbergu nepieciešama pusstunda, sekretariātā strādā kompetenti cilvēki — jums sniegs vajadzīgo palīdzību. Visu labu, patīkamu braucienu! ...

4

... Pili ieraudzīju no tālienes; tā atradās uzkalnā — tipisks vācu cietoksnis, kas paceļas augstu pāri apkārtnei; ceļu varēja no pils apšaudīt — vecu ceļu, kādu palicis maz, — un tajā bija saskatama pagatne; saka rosīties piedom ēšana, iztēlē parādījās viduslaiku ainas; visapkārt noslēpumainība, nakts tumsa, nekur nevienas uguntiņas; tikpat spilgti iztēlē parādījās arī tie briesmīgie — pavisam nesenie viduslaiki, kad te brauca augšup kravas mašīnas ar ziliem lukturiem, lai sabiedroto valstu lidotāji no augšas tās nepamanītu, bet šajās segtajās mašīnās ar esesiešu numuriem atradās kastes, turklāt — ne jau visas šīs kastes bija marķētas: konspirācija sākas ar sīkumiem; kastēs bija Padomju Savienības muzejos sazagtas gleznas un svētbildes, un tās nosūtīja uz šo pili viens no tās bijušajiem īpašniekiem — tagadējais teoloģijas profesors (kāda dieva zaimošana!), bet toreizējais esesietis Adalberts Foredžs. Var iedomāties, cik bieži viņš šeit ieradās no Austrumu frontes, pavadīdams reihsministru Ro-zenbergu un citus hitleriešu dižvīrus! (Starp citu, nav izslēgts, ka pilī ciemojies arī Gērings, «intelektuālis, īstens skaistuma cienītājs, cilvēks, kas dedzīgi cīnās par mirdzošajiem jaunās — nacionālsociālistiskās kultūras ideāliem», — tā par viņu rakstīja nacionālsociālistiskās partijas avīzes.)

Mazo ciematiņu, kuram pāri paceļas pils, arī sauc par Kolm-bergu. Tajā varēja nomanīt to ciemu iezīmes, kurus es atceros no četrdesmit piektā gada, kad, vēl puika būdams, dzīvoju mājā, kur bija apmeties brigādes komandieris Konstantīns Korņejevičs Ļe-sins un viņa sieva kara ārste Gaļina Iļjiņična, — tas bija Rams-dorfā, netālu no Berlīnes.

Rūpīgi uzturēts, neliels lauku restorāns, kur var izdzert krūzi Bavārijas alus (šejienes VAI noteikumi to atļauj), sēžot pie galdiņa blakus zemniekam ar milzīgi lielām rokām; no šī restorāna arī jāsāk tuvošanās pilij.

— Vai drīkst apsēsties pie jums? — es vaicāju zemniekam.

— Sēdieties, — atbildēja zemnieks, kas bija ģērbies džinsa darba drēbēs, galvā ērta (bet reizē švītīga) cepurīte, kājās — īsi, spilgti dzelteni zābaki.

(Darba apģērba estētikas ievērošana šeit ieviesta tirdzniecības praksē, un firma, kas nepiedāvās ejošu preci, it vienkārši izputēs. Rietumos es pastāvīgi sastapu jaunekļus un jaunietes, kam mugurā bija lēti krekli ar slavenu aktieru un politiķu ģīmetnēm. Firmas pastāvīgi domā par to, kā izvilkt cilvēkiem naudu no kabatas.)

... Vācietis, tāpat kā krievs, iepazīšanās un pirmās sarunas laikā stingri ievēro pakāpeniskumu. Pirmām kārtām tas, protams, attiecas uz zemnieku, kas jau no dzimšanas vairās sadurties ar jebkurām pārmērīgi krasām pārmaiņām; droši vien tas ir tāpēc, ka jau bērnībā jasaņem teji, jēri, sivēni, bet atnešanās, līdzdalība tajā ir kaut kas īpašs un nekādu steigu necieš; vispirms — mieru, pakāpenību! Un zemes apstrāde — ne jau tagadējā, grafikā aprēķinātā, bet agrākā, kad zemkopis staigāja zirgam pakal, — arī prasīja pakāpenību; jēdziens «soli pa solim» pieder laukiem, nevis pilsētai ar tās mašīnām. Man nav nodoma sludināt zemnieku ideoloģiju, es tikai cenšos izprast pakāpenību, novērtēt, kāda starpība ir starp pilsētas un lauku dzīves tempu, padomāt par šo jauno ZTR problēmu. Radies interesants paradokss: kosmosā cilvēks ļaujas ātrumam un izdara kustības drošāk nekā daudzi viņa līdzpilsoņi, kas sēž pie automašīnas stūres. Cilvēki nupat tikai bija ielēkuši autolaikmctā, kad ZTR viņus pamudināja doties debesīs, apdzīvot tās; Ilfa un Petrova kājāmgājējs tā arī nav paguvis īsti pierast pie automašīnas: metas pretim sarkanajai ugunij, paskrien zem mašīnas riteņiem; it īpaši šai maratonā iz-ceļas večiņas. Ir tiešām vērts pavērot, kā pret tehniku izturas jaunie un kā — vecie; tie, kas dzimuši pēc piecdesmitā gada, kad vai katrā mājā jau bija parādījies televizors un tranzistoru radio-«parāts, ir pieraduši pie tehnikas, apietas ar to droši, bet es jopro-ļ.un ar šausmām nospiežu televizora pogas un taustiņus, baidīdamies to sabojāt, jo televizoru pirmoreiz ieraudzīju 1951. gadā divdesmit gadu vecumā, kad jau biju cilvēks, kuram pilnīgi izveidojušies uztveres un izturēšanās stereotipi. Domāju, ka mūsu laikmetā pakāpenība ir vajadzīga, jo ir jau kļuvis par aksiomu, ka brīžos, kad pierastajā notiek straujš lūzums, nepieciešams ārkārtīgs visu to mūsu garīgo rezervju sasprindzinājums, kas pirms tam atradušās miera un līdzsvara stāvoklī. Taču pārāk pakāpeniska pakāpenība arī ir bīstama: nepacietība var izsīkt, labākajā gadījuma pāriet vienaldzībā, bet sliktākajā — aukstā cinismā.

— Skaista pils, — es sacīju blakussēdētājam. — Vai nav tiesa?

Džinsotais zemnieks iedzēra malku no savas putojošās krūzes

un, bez jebkādas intereses manī palūkojies, paraustīja plecus.

Es kaut ko nomurmināju par nepastāvīgu laiku.

Blakussēdētājs atbildēja tādā bavāriešu dialektā, ka es vispār nekā nesapratu un tikai pašūpoju galvu.

Pēc tam viņš izvilka paciņu franču cigarešu «gitanes», melnas, stipras — ar tādām var zāļot nost tos, no kuriem grib vaļā tikt, — ielaida man sejā zilus dūmus, pavīpsnāja un uzdeva jautājumu vēl ērmīgākā veidā; dabiski, kaut ko saprast nebija iespējams.

— Jā, — es nenoteikti atbildēju. — Ļoti interesanti ...

Kaimiņš uzpūta man dūmus vēlreiz, piecēlās un skaidrā, lieliskā augšvācu dialektā, kādā mēdz runāt ar ārzemniekiem, kas valodu tikai vēl mācās, sacīja:

— Es jautāju, no kurienes jūs esat, un nekā vairāk .. .

Viņš nolika uz galda metāla naudas gabalu, pamāja bārmenim, kas stāvēja aiz letes, un gāja projām, švīkstinādams pa grīdu savus īsos, grezni dzeltenos ūdensbridējus.

Paskatījies manī, bārmenis jautāja:

— No kurienes jūs esat?

— No Bonnas.

— Bet pec tautības?

— Vai jūs runājat angliski? — es atjautāju.

— Mazliet, — bārmenis atbildēja, — citādi nevar — man ir darīšanas ar amerikāņu karavīriem, kas šeit apmetušies; manīgi puiši. Vai jums nav kaut kas no tabakas precēm? Vai varbūt bez nodokļa ievests viskijs?

— Nākamreiz paķeršu līdzi pāris pudeļu — dāvanai.

— Tātad jūs neesat amerikānis, — bārmenis pārliecināts noteica. — Vai ari jums kaut ko vajag no manis.

— Itin nekā. Mani interesē tikai Kolmbergas pils.

Bārmenis pavīpsnājis teica:

— Pils — kā jau pils... Droši vien jūs interesē pats saimnieks ...

— Jūs runājat par Unbehāvenu?

— Un jūs?

— Par Foredžu ...

— Tas bija diezgan sen, kad vecais tiešām šeit skaitījās ...

— Tas ir?

— Zināt, — bārmenis sacīja, — metiet to pie malas! ... Es te dzīvoju, un arī maniem bērniem būs te jādzīvo... Nevajag mani ievilkt tai lietā, kas jau tā ir nepatīkama ... Skaidrs?

— Nekas nav skaidrs, — es atbildēju, piecēlos kājās un pēc sava blakussēdētāja parauga atstāju uz galda naudas gabalu.

Bārmenis ar kādu īpašu — saimnieka skatienu ieraudzīja, cik esmu atstājis, un gluži citā tonī iesaucās:

— Liels paldies!

«Labi audzināti vīri,» es nodomāju, kāpdams automašīnā, «un darbojas kā skaitļojamās mašīnas: tikpat ātri aprēķināja, ka esmu viņam nolicis dzeramnaudu nevis piecus feniņus kā mans blakussēdētājs, bet divdesmit! Tas tik ir saimnieks!»

... Es lēnām braucu pa vecu, grantētu ceļu, un Kolmbergas pils vairs neizskatījās maza, rotaļlietai līdzīga, bet gan liela, noslēpumaina, draudīga.

... Ceļš kļuva aizvien stāvāks; ass pagrieziens; vieta, kur atstāt mašīnu; es aizslēdzu fordu, paņēmu fotoaparātu «Polaroid» un lēnām devos augšā uz pils vārtiem. Visapkārt bija klusums un silts februāra tukšums, tikai suņi rēja, niknumā reizumis aizvilkdamies. Pie ieejas pils iekšējā pagalmā — pamatīgi piestiprināts rādītājs: «Pie zvēriem — pa labi». Tur atradās mazs zooloģiskais dārzs. Bija skaidrs, ka pilī mīl dzīvniekus. Par to varēja pārliecināties, kad iegāja pagalmā, kur lēnām, majestātiski un klusi pa akmeņiem pastaigājās pāvi. Bet suņi, milzīgi aitu suņi ar metāla kaklasiksnām bija piesieti metāla ķēdēs; tie histēriski šķieda baltas siekalas, atņirdza zobus — arī baltus kā cukurs.

... Iekšpusē pils rādās vēl varenāka nekā no ārpuses; milzīgi torņi; lodziņiem priekšā kalti režģi; trīsstāvu dzīvojamās telpas labi uzturētas — visur jūtama gādīga saimnieka roka.

Es atvēru durvis un nokļuvu mazā bārā, kurā pie sienām bija sakārti seni ieroči un briežu ragi; kaut kur dziļāk ēkā nošķindēja zvaniņš; man iznāca pretim kāds puisis un teica:

— Labdien! Vai jūs esat rezervējis istabu mūsu viesnīcā?

— Labdien ... Istabu neesmu rezervējis . .. Tūrisma prospektā rakstīts, ka jūsu pilī līdzās viesnīcai un restorānam pastāvot arī Austrumu kultūras muzejs ...

— Jā, bet jūs esat ieradies par vēlu ...

— Ērmīgais* — es izdzirdu aiz muguras spēcīgu, čērkstošu balsi, — ar viesiem tā nedrīkst runāt!

Es pagriezos: man pretim stāvēja spēcīgs maza auguma cilvēks, gadus sešdesmit piecus vecs, vai nu ar sirmiem, vai izbalējušiem matiem, muskuļotām rokām, kuras man šķita dzīvojam savu — no pārējā ķermeņa neatkarīgu dzīvi: loti attīstītie bicepsi dzīvoja paši par sevi, tāpat paši par sevi kustējās pirksti — loti īsi un izmanīgi.

— Vai tad atbildes precizitāte ir kāda ērmība? — es jautāju.

— Runājiet savā dzimtajā valodā, — mazais vīrietis teica vīpsnādams, — uzreiz dzirdams, ka neesat mūsējais. Bet par «ēr-mību» jāpiebilst, — viņš pārgāja uz angļu valodu, — ka tur nu taisnība ir man, bet jaunajam cilvēkam vēl jāmācās un jāmācās: nav tāda jēdziena «nevar»; var visu, ja par pakalpojumu samaksā.

— Cik maksās ekskursija pa muzeju? — es jautāju.

— Cik tu gribi saņemt no kunga? — prasīja mazais vīrietis.

Viņš asi pagriezās, pagrūda ar roku sienu, taču tur bija nevis

siena, bet panelī iegrieztas virtuves durvis; uz brītiņu pavīdēja divas jaunas sievietes ar baltiem priekšautiem, kuras stāvēja pie lielas plīts, un zēns, kas kaut kādā ziņā bija līdzīgs mazajam vīrietim; tāpat kā vecais, arī zēns bija ģērbies tradicionālajās ba-vāriešu drēbēs — zajā jakā ar tumšiem atlokiem un no zajas vadmalas šūtās golfa biksēs; tad durvis klusi aizcirtās un puisis, dīvaini novērsdams skatienu, teica:

— Nu labi, ja saimnieks atjāvis — iesim arī!

Pa tumšām, noslēpumainām ejām mēs devāmies vecās pils iekšienē. Mūsu soļi skanēja dobji, klusums bija taustāms un nomācošs; ja mēģinātu pa jaunam (filmā vai TV raidījumā) izteikt jēdziena gaidas jēgu, tad risinājums būtu jāmeklē tieši klusumā, kāds valda vecā pilī, kura, izmantojot tehnikas jaunākos sasniegumus, apgādāta ar gaisa kondicionētājiem, luminiscences spuldzēm un speciāliem dūmu uztvērējiem; ja izceltos ugunsgrēks, trauksme tiktu izsludināta momentāni, iedarbotos automāti.

Mēs uzkāpām otrajā stāvā; milzīgā zālē bija eksponēti Senās Ķīnas un Japānas mākslas priekšmeti: bronzas izstrādājumi, gleznas, mēbeles.

«Jāpieprasa ziņas mūsu muzejiem,» es nodomāju, «varbūt šī kolekcija ir izvesta no mūsu zemes. Orientālistikas tradīcijas, lielā zinātnieka Lazareva tradīcijas, nemaz jau nerunājot par Afana-sija Ņikitina tradīcijām, veidojušās Krievijā: grozies, kā gribi, tā ir vienīgā valsts pasaulē, uz kuru attiecināms unikālais saliktenis Eirāzija.»

— Vai jūs runājat angliski? — es vaicāju puisim.

— Maz. Saprast saprotu, bet runāt kautrējos. Kā vēlaties — apskatīt katru eksponātu vai doties uz citām zālēm, bet pēc tam kāpt lejā?

— Kā parasti pie jums rīkojas ekskursanti?

— Atkarībā no tā, kas tas ir par ekskursantu ...

— Nu, piemēram, tāds, kas no visām šīm lietiņām kaut ko arī sajēdz un vēlas pirkt, pārdot vai mainīt...

— Kāpēc tad jūs par to nerunājāt ar Unbehāvena kungu? Tādus apmeklētājus viņš vadā pats.

— Man šķita, ka jūs pie Unbehāvena kunga strādājat par gidu, — es atbildēju, pa jaunam novērtēdams mazo namatēvu, kas bija ģērbies apdilušās bavāriešu drēbēs... Tad redz, kāds viņš izskatās, šis Unbehāvens, — pieticīgs vīrelis, kas gluži demokrātiski apmāca biznesā savu jauno kalpotāju ...

— Es viņam daru visu, — puisis atbildēja. — Zelta cilvēks, vienkāršs, labsirdīgs... Prasīt gan prasa, tas tiesa, bet, ja pienācīgi pūlies un arī nebāz degunu citu darīšanās, ja esi disciplinēts, ārēji kārtīgs un apgriezis matus, nevis tā kā tie garmataini pilsētās, tad labāka saimnieka nemaz nevar būt, tādi bijuši tikai vecos laikos: stingri, bet taisnīgi, vienkāršam cilvēkam pāri darīt nav jāvuši.. .

Gribēju viņam apvaicāties par vecajiem laikiem, taču sapratu, ka to nekādi nedrīkst: visi tie, kas mācās pie «bijušajiem», ir ļoti bailīgi un piesardzīgi, jo viņus pieradina padoties «stiprai rokai», kas soda, ja esi garmatains, bet aizstāv, ja esi padevīgs, domā kā visi, neuzbāzies ar jautājumiem un no galvas atkārto to, ko tev teicis vecākais priekšnieks; viss pārējais taču ir ķecerība un puvekli, ko propagandē nacistu ienaidnieki. (Es iedomājos par atmiņu: šeit dzīvo vēl daudzi un — tas ir visbaismīgākais — aug daudzi, kas grib izdzēst no atmiņas visu to briesmīgo, ko atnesa sev līdzi nacisms, un atkārto kā dedzīgu apliecinājumu: «Hitlers bija personība, ideālists, ko pievīla līdzgaitnieki; jau vienā gadā vien viņš spēja Vācijā nodibināt kārtību, un kas gan ir jaukāks par kārtību, pat tad, ja tās nodibināšanas labā bija nepieciešamas zināmas akcijas pret cilvēkiem, kuru dzīslās ritēja svešas asinis un galvās mājoja svešas idejas? Starp citu — ir vēl jāpierāda, ka šīs akcijas bija nesaprātīgi cietsirdīgas, varbūt tā ir tikai sabiedroto propaganda. Ir vēl jāpierāda, ka fīrers zināja visu, kas notiek valstī, — pat Nirnbergas prāvā krievi, angļi un amerikāņi nespēja atrast Hitlera parakstu ne uz vienas pavēles, kurā būtu runa par likvidāciju, nometnēm un kāršanu! Fīrers nevarēja atbildēt par to, ko dara negodīgi cilvēki, kuriem ienaidnieki uzdevuši nacionālsociālistisko kustību kompromitēt ar cietsirdības izpausmēm, kas ir pilnīgi svešas nācijas diženā līdera doktrīnai.»

Mēģinājums Hitleru nomazgāt baltu, «uzlabot» viņa «ģīmetni», viņu «objektivizēt» nav nekas cits kā vēlēšanās nomazgāt baltu visu nacismu. Rietumos ne katrs to saprot. Un tas rada bažas, jo cilvēka sirdij tik izdevīgo īpašību — aizmirst ļauno un saglabāt atmiņā labo zināmos apstākļos, pirmām kārtām ekonomiskos apstākļos, kad strauji ceļas cenas, kad trūkst drošas pārliecības par rītdienu un pieaug bailes no kara, — var izmantot tie ultralabējie, kas nākotnes ideālus meklē pagātnes paraugos, bet nepavisam ne rītdienas iespēju zinātniskā izpētē; viņu pagātnes ideāls pilnīgi noteikti ir tikai viens — fašisms.)

— Kad ekspozīcija tika iekārtota? — es jautāju gidam, kas it pēc brītiņa raudzījās pulkstenī.

—l Sen.

— Pirms kara?

— Manis toreiz vēl nebija pasaulē, — puisis smiedamies atbildēja. — Kā es to varu zināt?!

... To zināja cits cilvēks, kas dzīvoja Geslavā, tādā pašā mazā pilsētiņā, un arī ļoti skaistajā, viduslaicīgajā Rotcnburgā pie Tau-beres dzīvo cilvēki, kas šo to atceras par noslēpumaino Kolmber-gas pili.

Viņi zināja un atcerējās to, ka vecos laikos tieši caur Kolm-bergu vedis ceļš no ziemeļiem, no Baltijas jūras uz Zalcburgu, bet no turienes uz Teplices ezeru, uz to pašu, kurā SS vadītājs Ernsts Kaltenbrunners kara pēdējās nedēļās nogremdēja daudzas kastes — milzīgas, ūdensnecaurlaidīgas, bez pazīšanas zīmēm.

— Unbehāvens ir zema ranga nacists, — Geslavā man sacīja, — kaut kas līdzīgs kapteinim, ne augstāks... Visbriesmīgākie gan mēdz būt izpildītāji. .. Viņi abi ar Adalbertu Forcdžu piederēja pie okupēto austrumu apgabalu reihsministra Alfrēda Rozen-berga cilvēkiem. Tieši izmantojot Unbehāvcna—Foredža (brāļa-dēliņa) kanālu, pilī tika iekārtota to vērtību glabātava, kuras izvestas no Padomju Savienības.

— Ko šai gadījumā nozīmē vārds «kanāls»? — es vaicāju.

— Te ir daudz jautājuma zīmju, — man atbildēja. — «Kanāls» šoreiz nozīmē abu domubiedru sakarus... Var tikai tā spriest... Vienam otram liekas, ka Foredža dēls Erls netika nosūtīts uz fronti tieši tāpēc, ka tika sniegts šis pakalpojums Rozen-bergam ... Bet pakalpojums tik tiešām bija visai prāvs: kas gan varēs iedomāties, ka vecā diplomāta pilī iekārtota zagtu muzeja vērtību noliktava?! Unbehāvens zināja ne tikai par šo darījumu vien, palīdzēja nokārtot ne tikai to — viņš zināja arī kaut ko gaužām slepenu par biznesu «Rozenbergs—Foredžs». Tāpēc arī, kad bija pagājuši ne mazums gadu, viņš spēja kļūt par pils īpašnieku.

Bet kur viņam radās piecpadsmit miljoni mārku Kolmbergas pils restaurācijai?! Kur tāda nauda vienkāršam cejmeistaram?! Varbūt tam visam ir sakars ar Bēra bojāeju?

— Kas tas tāds par Bēru?

— Mīklains cilvēks ... Nacists, Baltijas vācietis, strādāja kopā ar Rozenbergu, Kolmbergā ieradās ar veselu kolonnu kravas mašīnu, kas bija piekrautas ar kastēm, kurās glabājās Rafaēla, Vru-bela, Ticiāna, Serova, Muriljo, Pojenova, Vasņecova gleznas. Kā izriet no oficiālās versijas, Bērs drīz pēc kara nonāvējās. Kāpēc? Ārsti uz Kolmbergu nebija izsaukti, nekāda sekcija netika izdarīta... Rozenbergs arī bija Baltijas vācietis... Tāpat kā Bērs... Un četrdesmit piektā gada sākumā viņš atsūtīja pie Foredža tieši Bēru ... Bet, kad pēc kara Kolmbergā ieradās Unbehāvens, Bērs «izdarīja pašnāvību». Bērs zināja joti daudz, varbūt pat visu par tām vērtībām, kas cauri Kolmbergai tika aizvestas uz dienvidiem un glabājās tur ...

— Vai tās izveda no pils pirms kara beigām?

Mans sarunas biedrs pasmīnējis atbildēja:

— Kara beigas es sagaidīju koncentrācijas nometnē; mūs, jaunos kristīgos, četrdesmit piektā gada agrā pavasarī apsūdzēja graujošā darbībā ...

5

Paņemu telefona klausuli, uzgriežu skaitli 118 un sagaidu parasto atbildi: «Labdien, izziņu dienests, ar ko varu jums palīdzēt?»

Saku:

— Jūs varat man palīdzēt, ja sameklēsiet, kāds telefona numurs ir Erlam Foredža kungam, kas dzīvo Minhenē, un viņa tēvocim doktoram Adalbertam Foredžam, kura māja atrodas Erlan-genē.

— Lūdzu, mazu brītiņu!

(Jūs varat desmit, piecpadsmit minūtes ar saviem jautājumiem mocīt cilvēkus, kas sēž pie telefoniem, lai arī jūs interesē tikai kādas vecas māmuļas adrese vai telefons mazā Svarcvaldes ciematiņā, — ja nu reiz vajadzīgs, tas nozīmē, ka tiešām vajadzīgs, cilvēki meklēs, atradīs, un viņos nebūs ne miņas no aizkaitinājuma, jo par to soda ar atlaišanu, bet darbu atrast ir gaužām grūti, žēlastības dāvanas šeit neatmet, var nomirt badā. Acīmredzot te izpaužas arī iedzīvotāju ilgā pieslīpēšanās ZTR; izziņa, kas ir vērtīga tāpēc, ka ietaupa laiku, tas ir, ļoti deficīto sabiedrisko produktu, kuru katru brīdi var ievajadzēties ikvienam.

Lielais ietaupījums sākas no sīkajiem — vispirms no minūšu un nervu taupīšanas.)

— Tā, mans kungs, — izziņu biroja kalpotājs man laimīgs paziņoja, — te būs telefoni, kas jūs interesē Minhenē un Erlangenē, lūdzu, pierakstiet! ...

Es pierakstīju.

Erls Foredžs — 089/85.19.41. Tā ir Minhene. Adalberts Fo-redžs — 09131/41623. Reihsministra Rozenberga štāba darbinieks. Vēlāk teoloģijas profesors Erlangenes universitātē. Fui, cik neglīti! Pēc krievu baznīcu un muzeju izlaupīšanas mesties teoloģijā ... Dievam nepatīk divkoši. Starp citu, tie nepatīk arī viņa bērniem zemes virsū.

Zvanu uz Minheni.

— Šeit Foredžs.

— Labvakar, Foredža kungs!

— Labvakar!

— Jūs traucē rakstnieks, kas pārstāv padomju avī...

— Padomju?! Ar kādām tiesībām jūs zvanāt uz privātu māju?! Kas jums ļāvis uzgriezt manu telefona numuru? Kas tā par nejēdzību, galu ga ...

Es nespēju atteikties no prieka rīkoties pēc principa «aci pret aci, zobu pret zobu»; sākās histērija, tagad varēju likt nost klausuli; ar tādiem pretiniekiem izskaidroties nav lietderīgi — veltīgs nervu un laika patēriņš. Zooloģisks naids ir akls un tāpēc neārstējams.

Zvanu uz Erlangeni.

— Adalberts Foredža kungs ir miris, — pēc īsas klusēšanas man atbildēja vecīga, drebelīga balss, — lūdzu, vairāk nezvaniet uz šejieni!

6

Un atkal izziņas dienests, šoreiz es lūdzu dot man VFR Iekšlietu ministrijas telefonu, konkrēti — parlamenta valsts sekretāru fon Sēleru.

— Ā, sveicināti, Semjonova kungs, — atbildēja viņa palīgs, — mums visu ir pastāstījusi laikraksta «Zcit» direktore grāfiene Dēnhofa, mēs esam lietas kursā. Lūdzu, sazinieties ar Gasnera kungu; viņš vada apakšnodaļu, kas nodarbojas ar zagtu kultūras vērtību meklēšanu, kā arī ar senatnes pieminekļu aizsardzību. Viņa telefons ir loti vienkāršs — 781, pavisam tikai trīs cipari, tā sauktais operatīvais numurs, vai arī otrs — pilsētas numurs 51.433.

Es, protams, zvanīju uz operatīvo numuru — ieinteresētība allaž pirmajā vietā.

— Labdien, Semjonova kungs, es jūs gaidīju. Brauciet šurp, nerunāsimies taču pa telefonu!

Mēs vienojāmies par ierašanās laiku, es noliku klausuli un tikai tad atļāvos pasmieties: «nerunāsimies taču pa telefonu», turklāt vēl policijas darbinieka lūpās, skan ļoti jocīgi.

Gasnera kungs turējās lieliski, lai gan acīs bija neizpratne un arī bažīga interese: viņš pirmoreiz runāja ar viesi no Padomju zemes, es biju pirmais tāds VFR Iekšlietu ministrijas ēkā, nelielajā kabinetā, kas bija nokrāsots pilnīgi baltā krāsā — gluži kā slimnīcā. Gasnera kungam pievienojās viņa kolēģis, un mēs sākām sarunu.

— Mēs ar prieku palīdzētu Steina kungam, bet jums jāsaprot mūs, juristus, — Gasnera kungs sacīja. — Mēs prasām pierādījumus! Mūsu spēkos nav kaut ko darīt, kamēr trūkst galvenā ķēdes locekļa: ja piekrītam Steina kunga pieņēmumam, ka Dzintara istaba tiešām tika izvesta no Kēnigsbergas, — kāds tad bija tās ceļš uz Getingeni? Ja ticam Steina kunga versijai, ka dārgums noslēpts šahtā «Wittekind», kas atrodas Folprīhauzenē, — kādi tad ir to vagonu numuri, kas tur ieradās no ziemeļiem? Dodiet pierādījumus! Mēs tos nepacietīgi gaidām! Starp citu, esmu sagatavojis informāciju, ko jums ir tiesības pastāstīt arī Steina kungam: pēc jaunām ziņām, kuras mums izdevās iegūt, četrdesmit ceturtā gada ziemā no Kenigsbergas izgājuši jūrā trīs kuģi — «Goija», «Gustiofs» un «Brandenburga». Par pirmajiem diviem jāteic, ka tie tikuši nogremdēti, bet ar to meklēšanu nodarbojas jūsu poļu kolēģi, viņi interesējas par poļu kultūras vērtību likteni ... Pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām, kuģis «Brandenburga» tomēr nav nogremdēts. Vēl vairāk — 1944. gada beigās šis kuģis it kā, — Ie. m. padomnieka kungs brīdinoši pacēla pirkstu, — es uzsveru it kā — esot Stetīnē paņēmis uz klāja kādu dzelzceļa vagonu. Un — atkal it kā — tam esot dots priekšraksts nogādāt šo vagonu Getingenē. Varbūt šī informācija var noderēt jūsu draugam no Stelles? Labu veiksmi! Federālā valdība tikai tad varēs izdot naudu meklējumiem aizplūdinātā šahtā, ja dokumenti būs pilnīgi droši, — citādi mēs nespējam rīkoties, tādi cilvēki mēs nu reiz esam!

... Divas dienas pēc tam, kad pirmā korespondence par Steinu un viņa izdarītajiem kultūras vērtību meklējumiem bija publicēta «Ļ. g.», es sāku saņemt vēstules.

Pazemes noliktavu meklēšanas un pētīšanas institūta direktors Luijs Baršs (Pasavā) piedāvāja savus pakalpojumus: «Ņemšu tikai pusi no apslēptās mantas un to pašu naudā, bet lai vispirms man atļauj izcelt Napoleona dārgumus, kas nogremdēti Baltkrievijas ezeros.»

Iezvanījās telefons.

— Labdien, te runā Antonijs Terijs, Londonas laikraksta <rSunday Times» Eiropas biroja vadītājs. Atsūtiet man, lūdzu, savas korespondences tekstu, ar Steinu man ir sakari jau vairākus gadus, mani interesē šī lieta. Ak tā, jums pašam vēl nav šīs avīzes?! Hm, hm. Labi, nopirkšu Parīzē un aizsūtīšu Steinam tulkojumu — viņš ļoti gaida. Pierakstiet manu telefona numuru, mums vajadzētu tikties!

Antonijs Terijs ir viens no ievērojamākajiem angļu žurnālistikas pārstāvjiem Rietumeiropā. Interesanti! Es nu gan nebiju domājis, ka raksts radīs tādu reakciju.

Atkal zvana, šoreiz žurnālists no VDR galvaspilsētas:

— Labdien, mūsu zinātnieks Pauls Kolers grib ar tevi aprunāties par turpmāko meklējumu problēmām; viņš šai lietai veltījis savus piecpadsmit gadus un pašreiz gatavo publikāciju žurnālam «Freie Welt».

Bija jau nakts, kad mani izcēla no gultas pēdējais zvans. Dobja, mazliet aizlūstoša, tomēr spēcīga balss sacīja:

— Es jums neieteiktu turpināt to lietu, kuru jūs grasāties novest līdz galam. Jūs gan pats būsiet vainīgs. Saldu dusu!

... Kad baznīcas pulkstenis nozvanīja pusnakti, es tomēr piegāju pie savas vientulīgās mājiņas logiem un nolaidu slēģus. Tā. 1 : 0 viņu labā.

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR TO, KĀ NOGALINĀJA CILVĒKUS, DEDZINĀJA MĀJAS UN IZLAUPĪJA MŪSU MUZEJUS FAŠISTS MENTENS, KĀ ARĪ PAR TO, KĀDA IR KOMUNISTA PAULA KOLERA VERSIJA UN KĀ TURPINĀS GEORGA ŠTEINA MEKLĒJUMI [6]

.

1

Krimināllietas sakarā ar gleznu zagšanu Rietumos nav nekāds retums; ieguldīt kapitālu gleznās un skulptūrās ir izdevīgi; iegādāties mūsdienu vai senu laiku mākslinieka darbu šeit reti mudina garīgi apsvērumi; māksla ierakstīta katalogos, izliktas cenas; savas atbildes izskaitļojuši ar elektroniskajām skaitļošanas mašīnām, banku eksperti dod rekomendācijas, ieteicot, ko būtu vērts pirkt un ar kā pirkšanu derētu nogaidīt; pašreiz labs noiets

ir Pikaso, rit, tā vien skaties, tirgus var sākt interesēties par deviņpadsmito gadsimtu, bet pēc tam, gluži otrādi, mesties uz Elu Lisicki un krievu avangardistiem ar Larionovu un Gončarovu kā galvenajiem. Pavisam nesen laupītāji Šveicē zvēriski nogalināja Vasilija Kandinska astoņdesmit gadus veco atraitni; noteikti kāds naudasmaiss, kas nolēmis «papīru» ieguldīt mūžīgā kapitālā, bija pasūtījis gleznas; mafija viegli izpildīja bosu uzdevumu.

Bet pirms četrdesmit gadiem slepkavoja melnos formas tērpos ģērbušies gangsteri; viņi nonāvēja nevis vienu atraitni, bet desmitiem tūkstošu to cilvēku, kam bija kāds sakars ar mākslu.

...Par Mentena lietu bija dzirdams visās malās; taču pat tad, ja notikums risinās tikai simt kilometru attālumā no tevis, tu tomēr saņem informāciju no starpnieka; kā Maskava netic asarām, tā žurnālista pienākums ir ticēt tikai tam, ko viņš redz savām acīm un dzird savām ausīm, turklāt nenovērsdams skatienu no sarunas biedra sejas.

Tā kā man šķita, ka Mentena lietai ir kāds sakars ar Steina meklējumiem, es nolēmu doties uz Hāgu, jo vairāk tāpēc, ka redakcija bija man uzdevusi akreditēties arī Nīderlandē, Šveicē un Austrijā.

... Nīderlandes komunistu avīzes «De Waarheid» galvenais redaktors Heiss Shrēderss, noklausījies manā stāstījumā, atbildēja:

— Steinu gaida grūti laiki. Es pat nevaru iedomāties, kā viņš cīnās viens pats. Mēs cenšamies palīdzēt tiem, kas neļauj aizmirst notikušo karu, uzrāda nacistus, tiecas aizrakties līdz patiesībai — kur atrodas nozagtais . .. Bet viņš — viens pats ... Tā ir vīrišķība ... Lai jūs saprastu, kā mēs palīdzam uzvarēt taisnībai, es ieteiktu jums aizbraukt uz dienvidiem, uz Brabanti; tur ir ar ko aprunāties par jautājumu, kas jūs interesē.

2

Breda, Brabantes galvaspilsēta, Holandes dienvidi, omulī-gums, tīras ieliņas, nelielas mājas — sarkani ķieģeļi, baltas durvju un logu apmales.

Trīsdesmit gadus vecais Hanss Hilense mani sagaidīja uz mājas sliekšņa; viņa jaunā sieva Mariama lika gulēt trīs nedēļas veco dēlu.

— Tātad visu par Mentenu? — viņš pārvaicāja un uzlika rokas uz papīru kaudzītes, kurā bija komitejas «Likumība un a t-klātība Mentena lietā» izdotie biļeteni. Nīderlandes Komunistiskās partijas CK loceklis Hanss Hilense bija šīs komitejas sekretārs. — Labi. Sāksim no paša sākuma.

...1923. gadā jauns holandiešu biznesmenis Pīters Nikolāss Mentens ieradās Polijā un atvēra savu biroju Galīcijā, kur toreiz bija koncentrēta visādu speciālu dienestu darbošanās: tas bija prctpadomju akciju placdarms, tur čumēja un mudžēja ukraiņu nacionālisti, poļu šļahtiči, bijušie Austroungārijas spiegi — «speciālisti slāvu jautājumā» —, tur atradās rezidenti no Minhe-nes, kur toreiz pacēla galvu viens no «Drang nach Osten!» stratēģijas autoriem — ģenerālis Lūdendorīs, Hitlera protežētājs.

Mentens nepiederēja pie komercblēžiem, kas ir kā uzburti uz ātru un vieglu iedzīvošanos mantā. Viņa vectēvi bija nodibinājuši Nīderlandes naftas sabiedrību «Dntch Petroleum» un koncernu «Unilever», kas ir viens no varenākajiem Eiropā; tēvs bija izveidojis spēcīgu korporāciju «Menten en Stark», kuras intereses aizstāvēt tad nu jaunais Mentens bija ieradies slāvu pasaulē, Galīcijā, kur cilvēki runāja gan poliski, gan ukrainiski, gan krieviski ...

(Pie reizes vajadzētu atzīmēt un izpētīt vēl kādu interesantu jautājumu, kas rodas sakarā ar to, ka Mentens bija atbraucis no zemes, kurā mita emigrējušais ķeizars Vilhelms ar savu štābu, un šā štāba locekļu vidū bija arī izcili «lietpratēji slāvu jautājumos».)

Mentens, kas pārdeva naftu un rīsus, dibināja kakao fabrikas un iepirka poļu zemes gabalus, trīsdesmitajos gados kļuva par Nīderlandes konsulu Krakovā. Izvērsdams savu komerciālo impēriju, viņš toreiz sadūrās ar Ļvovas finansistu un zemes īpašnieku Pistineru, kas aizstāvēja savas naudas impērijas intereses; starp viņiem sākās konkurences cīņa, sīva cīņa, kas beidzās 1941. gadā pēc hitleriešu ielaušanās Padomju Savienībā, kad Mentens privāto uzvalku apmainīja pret esesiešu soda vienības formas tērpu (vienība pastāvēja pie Šēnharta štāba, kurš bija SD šefs Polijā un Ukrainā). Sai esesiešu apģērbā viņš piedalījās desmitiem tūkstošu Ļvovā un tās apkārtnē dzīvojošo krievu, poļu, ukraiņu un ebreju nošaušanā. Tieši toreiz Podgorocos, kas atrodas netālu no Ļvovas, viņš noslēdza rēķinus ar savu konkurentu: visu Pisti-nera ģimeni gestapovieši sodīja ar nāvi.

(Romānā «Trešā kārts» esmu rakstījis par to, kā gestapo un armijas pretizlūkošanas dienests plānoja iznīcināt Ļvovas inteliģenci — ukraiņus, krievus, ebrejus. Arhīvu dokumentos, ko tolaik savācu Polijā, VDR un VFR, ir skaidri redzams, cik baiga loma notikumos bijusi soda bataljona «Nachtigall» komandierim hitlerietim Oberlenderam, kas pēc kara kļuva par ministru Adenauera kabinetā. VDR, Polijas un PSRS vēsturnieki publicēja materiālus par viņu. Tiesāts gan viņš netika — «aukstais karš» diktēja «neatkarīgajai» justīcijai savus likumus; ministra posteni Oberlenders tomēr zaudēja. Divos vai trijos dokumentos pavīdēja iesauka Holandietis, kas bija dota kādam gestapovietim. Tieši šis Holandietis bija pirmais, kas pēc profesora Tadeuša Ostrovska zvēriskās nogalināšanas Ļvovā iegāja viņa dzīvoklī, kurā atradās gleznu kolekcija. Tās tika izvestas visas līdz pēdējai. Šis Holandietis bija Piters Mentens.)

— 1943. gadā viņš izveda trīs vagonus ar mākslas darbiem no Krakovas, Kijevas un Rīgas, — Hilense stāstīja.

(Lūdzu lasītājus to iegaumēt, jo Dzintara istabas meklēšana arī Georgu Šteinu noveda pie pētījumiem par to mākslas darbu likteni, ko hitlerieši ir izveduši no Kijevas, Harkovas, Krakovas un Rīgas.)

— 1944. gadā uz Holandi — tūlīt pēc Mentena — tika pārcelts arī SS ģenerālis Šēnharts, viņš vadīja SD un slepenpoliciju mūsu zemē, — Hanss Hilense turpināja. — Un te nu viņu sagaidīja vecs draugs un «cīņasbiedrs» Pīters Mentens. Pēc sabiedroto uzvaras Šēnhartu apcietināja, tiesāja un piesprieda viņam nāves sodu. Viņa draugs Mentens tomēr izvairījās no tiesas, aizbēgdams uz ārzemēm. No turienes viņš uzmanīgi vēroja, kā viņa tiesāšanas lieta attīstās tālāk. Viņš gaidīja, kādi pret viņu vērsti pierādījumi tiks izskatīti tiesā. Bija 1948. gads, Cērčils jau bija teicis runu Fultonā, Trumens jau atklāti sludināja savu pretpadomju doktrīnu, hitlerietis Oberlenders jau pilnā sparā strādāja kopā ar Ade-naueru — vārdu sakot, bija sācies «aukstais karš». Tāpēc arī tiesa Amsterdamā pieņēma izskatīšanai tikai vienu faktu: Mentena strādāšanu par tulku okupētajā Polijā. Pārējos faktus — viņa tiešo piedalīšanos mierīgu iedzīvotāju apšaušanā, mūsu valstij un brālīgajai Polijai piederošo mākslas darbu nolaupīšanu — tiesa neņēma vērā.

Mentenam piesprieda trīs gadus. Tāds spriedums nacistam bija pa prātam. Viņš atgriezās Holandē un spriedumu pārsūdzēja. Tiesa lietu izskatīja vēlreiz — un hitleriskais noziedznieks saņēma astoņus mēnešus cietumsoda.

1951. gadā Polijas valdība pieprasīja izdot hitlerieti, iesniegdama jaunus papildfaktus par viņa ļaundarībām. Taču tiesa pat neizskatīja šos dokumentus. Mentens, kam piederēja greznas pilis Skotijā un Holandē un kas, pēc speciālistu domām, bija 250 miljonu guldeņu «vērts» — šai vērtībā ietilpa arī salaupītie mākslas darbi —, dzīvoja pēc sirds patikas, ceļoja pa pasauli un izskatījās pēc pilnīgi respektabla augstākās sabiedrības locekļa.

Daži holandiešu laikraksti un žurnāli centās pievērst uzmanību brēcošajai netaisnībai. «Aukstais karš» pašā karstumā; sākusies VFR bruņošanās ar jauniem ieročiem, zeļ un plaukst draudīgs revanšisms; Nīderlandē vēršas plašumā jauna kampaņa: «Laiks izbeigt tā dēvēto kara noziedznieku tiesāšanu, jo tā mums neļauj izveidot labas attiecības ar Adenaueru.»

. . . Pārsteigums — tā ir visai dīvaina, vēl līdz galam neizprasta kategorija. 1976. gadā Mentens sarīkoja «savu» gleznu pārdošanu izsolē. Oda pēc darījumiem miljonu apjomā. Pārdošanā vajadzēja nonākt gleznām, kas ir asinīm slacītas, muzejos nolaupītas, pieder citam valstīm un citiem pilsoņiem. Tas nu gāja pāri pacietības mēram. Amsterdamā sarīkoja demonstrāciju Nīderlandes mākslinieki. Viņiem pievienojās antifašistiskās Pretošanās kustības dalībnieki; viņus atbalstīja arī strādnieki un studenti. Sākās jauns protestu vilnis presē, turklāt šoreiz visu virzienu laikrakstos. «De Waarheid» jautāja: kāpēc policija un tieslietu ministrija nekādi nevēršas pret Mentenu sakarā ar jauniem apstākļiem, kas atklājušies?

— Mušu komiteja, — Hanss Hilense turpināja, — un arī visa Nīderlandes sabiedrība uzmanīgi vēroja, kā norisinās mūsu zemes pārstāvju brauciens uz Padomju Savienību un Poliju — uz tām vietām, kur Ļvovas rajona hitlerieši apšāva mierīgus iedzīvotājus; holandiešu juristi un žurnālisti tikās ar padomju juristiem, kuru darbu vadīja prokurors Rudenko, kas Nirnbergas prāvā uzturēja apsūdzību no PSRS puses — prāvā, kurā SS tika atzīta par noziedzīgu organizāciju, bet Mentens taču bija šīs organizācijas loceklis — cilvēks, kura rokas notraipītas asinīm; Polijā mūsu cilvēki tikās ar Nacistu ļaundarību izmeklēšanas komitejas darbiniekiem. Mentena lietā nāca klāt jauni materiāli — liecinieku liecības un ekspertīžu dati, kas bija pilnīgi neapgāžami pierādījumi. Un tad nu Mentens nodrebēja. Viņš sāka rēķināt, šis «kalkulators» ar stāžu, ar baismu stāžu, ko darīt. 1976. gada novembrī, piecus mēnešus pēc tam, kad bija sākusies kampaņa pret viņu, viņš nopirka biļeti lidmašīnas pirmās klases salonā — un Šveicē nolaidās zemē pilnīgi cienījams ārzemnieks.

Kad pēc trim dienām Nīderlandē uzzināja par noziedznieka aizbēgšanu, sacēlās vētra. Parlamentā sākās debates, televīzija līdz vēlai naktij pārraidīja reportāžu tieši no zāles. Orators no Darba partijas A. Kosto teica, ka ne tikai tieslietu ministram, bet visai valdībai jāatbild par to, lai noziedznieks, kuru tur aizdomās par ļaundarībām pret cilvēci, stātos tiesas priekšā. Runātāja, kas pārstāvēja Tautas partiju cīņā par brīvību un demokrātiju, K. van de Kopelo kundze atzīmēja, ka cilvēki nespēj saprast, kāpēc vienu noziedznieku apcietina, kamēr citam ļauj ne tikai brīvi dzīvot savā villā, bet arī aizbēgt uz ārzemēm. Parlamenta loceklis komunists J. Volfs sacīja, ka Mentena lietu nedrīkst izskatīt nesaistot to ar neofašistu saietiem Vācijas Federatīvajā Republikā un viņu pastāvīgo prasību izbeigt kara noziedznieku vajāšanu.

Pēc šīm debatēm, kurās lielākā daļa parlamentāriešu, kas runāja, prasīja Mentenu tiesāt, notika unikāls gadījums: Bernes varas iestādes bija spiestas Mentenu izdot. Viņu atveda uz Nīderlandi, un sākās tiesa.

Un tad nu uzradās kāds «eksperts» — tieslietu profesors Kristiāns Frēderiks Rīters. Rakstīdams savu doktora disertāciju Bonnā Adenauera laikā, tas ir, «aukstā kara» gados, Rīters bija kļuvis populārs ar savu nekaunīgo paziņojumu: «Nīderlandē visas Nīderlandes un Rietumvācijas pilsoņu vajāšanas un tiesāšanas lietas, kurām ir sakars ar Otro pasaules karu, ir izbeigtas un nodotas arhīvā.» Tieši ar tādiem vārdiem sākas kāda no šā tā sauktā jurista disertācijas nodaļām.

Jau pirms prāvas sākšanās, tūlīt pēc Mentena aizbēgšanas uz Sveici, Rīters bija paziņojis: «Tagad nav vairs tiesību viņu tiesāt, jo aizbraukdams viņš pārstājis būt Nīderlandes pilsonis.»

Rīterā tomēr neklausījās. Mentena tiesāšana sākās, un, kad Rīters parādījās zālē, hitlerietis viņam no sava sola uzsauca:

— Bravo, profesor, jūs esat izvirzījis lielisku argumentāciju!

Prāvas laikā Rīters rīkojās varen enerģiski. Kopā ar advokātu L. van Heiningenu (tiesa, tas tagad no aizstāvēšanas gan bija atteicies) viņš apciemoja kādreizējo gestapo vadītāju Londavu cerībā dabūt no tā kādu liecību par labu Mentenam. Un dabūja arī.

šis pats Rīters, kas bija sācis pētīt «vācu tiesību kulturu, sākot no 1940. gada» (nacistu jurisprudencei bija gan lieliska kultūra!), pieprasīja pārbaudīt no Padomju Savienības atsūtītu oficiālu ballistiskas ekspertīzes aktu. Kā lai profesors, kas guvis tādus panākumus hitleriešu impērijas tiesu sistēmas slavināšanā, spētu ticēt kaut kam tādam, kas nāk no Padomju Savienības?! Tie taču ir «nepilnvērtīgie» krievi, vecajos labajos laikos «kulturālā vācu jurisprudence» ar viņiem nenodarbojās, viņus bez tiesāšanas nosūtīja uz Maidaneku un Osvencimu ...

Lai gan tiesnesis J. Šrēders un prokurors Hābermels protestēja, hitleriešu tiesību kultūras izaudzētais jurists turpināja izturēties rupji un nekaunīgi, dodamies īstā uzbrukumā pret lieciniekiem — pret tiem, kas bija pārcietuši hitlerisma šausmas tālajā četrdesmit pirmajā gadā un kam tagad bija jāsaduras ar hitlerisma piekritēju mūsdienās — jāsaduras demokrātiskā valstī, kura pašreiz tik ļoti rūpējas par cilvēka tiesību ievērošanu ...

Lai cik smalkus gājienus izdarīja Rīters, lai kādas cilpas aculieciniekiem izlika advokāts, situācija valstī un tālu aiz tās robežām nevarēja neliecināt: hitlerismam nav tiesību gaidīt piedošanu — itin nekādā veidā ...

1977. gada decembrī Mentenu atzina par kara noziedznieku. Prokurors pieprasīja mūža ieslodzījumu; tiesa tomēr aprobežojās ar piecpadsmit gadiem. Šķita, ka nu uzvarējis taisnīgums. Protams, ne jau pilnīgi, jo netika atrisināts jautājums, kur atrodas gleznas, ko Mentens salaupīja Padomju Savienībā un Polijā, kāds ir to liktenis, kā notiks to atdošana likumīgajiem īpašniekiem. Taču izrādījās, ka vispār vēl nav laiks par to runāt, jo spriedums tika pārsūdzēts un Augstākā tiesa Māgā atcēla Amsterdamas tiesas spriedumu. Sprieduma atcelšanas motivācija bija pārsteidzoša: 1952. gadā, kad Polija bija iesniegusi dokumentus par Mentena piedalīšanos cilvēku šaušanā un Hāga atteikusies tos pat izskatīt, tieslietu ministrs esot Mentenain devis vārdu, ka viņš nekad vairs netikšot tiesāts, tāpēc spriedums esot uzskatāms par spēkā neesošu, bet pati viņa tiesāšana — par nelikumīgu.

Visi godīgie Nīderlandes cilvēki jutās pārsteigti un aizvainoti. Hāgā notika manifestācija, ko sarīkoja Hilenses vadītā komiteja. Sai manifestācijā Māgas kongresu zālē piedalījās 2500 cilvēku, kas pārstāvēja četrdesmit četras organizācijas. Runāja fašisma upuri, Pretošanās kustības dalībnieki. Visi prasīja tikai vienu — taisnību. Bet Mentens pa to laiku dzīvoja savā greznajā villā Blārikimā netālu no Amsterdamas, pieņēma viesus, cienāja viņus ar izmeklētiem vīniem un smējās.

— Mūsu komitejas locekļi, — Hanss Hilense sacīja, — aizgāja uz parlamenta komisiju justīcijas jautājumos un iesniedza memorandu: «Kā vispār varēja ņemt vērā Mentena argumentu par bijušā tieslietu ministra «godavārdu»? Konstitūcijas pants padara nelikumīgu un neiespējamu tāda «argumenta» izskatīšanu tiesā. Tātad Mentena interešu labā ir pārkāpta konstitūcija? Kas to izdarījis? Kas tam devis piekrišanu?» Parlamenta locekļi bija vienis pratis ar mums. Viņi bija vienis prātis arī šajos jautājumos, ko mūsu komiteja izvirzīja vispārējai izskatīšanai: pirmkārt, kā cilvēks, kas tiek turēts aizdomās par tik lieliem noziegumiem, spēja brīvi izbraukt uz Sveici? Otrkārt, kāpēc joprojām sabiedrībai nekas nav zināms par apstākļiem, kuros Mentens tika izdots Holandes varas iestādēm? Treškārt, kādā veidā no tiesas lietas nokļuva presē vairāki dokumenti, kas palīdz Mentenam izstrādāt savu aizstāvēšanās līniju? Ceturtkārt, kāpēc Mentenam ir tiesības prāvas laikā tik neciešami aizvainot ne tikai lieciniekus, ekspertus un upurus, bet arī tiesnešus? Piektkārt, kas atļauj Mentenam ne tikai aizvainot lieciniekus, kuri ieradušies no PSRS un Polijas, bet arī ņirgāties par tām valstīm, pret kurām viņš tik smagi noziedzies? Varbūt tas viss ir iespējams tāpēc, ka tiesāts tiek ne tik daudz kara noziedznieks, cik multimiljonārs Mentens?

Lai uzvarētu taisnība, komiteja darīja visu, kas bija tās spēkos. Tika noteikta jauna tiesas prāva — 1980. gada septembrī.

Kad es atkal tikos ar Hansu Hilensi, viņš sacīja, ka Mentena galvenais aizstāvis esot viņa miljoni.

— Un vēl. Acīmredzot viņa rīcībā ir kompromitējoši materiāli par dažām «stiprām personām» valstī. Mentena prāva viņiem ir bīstama. Viņi, protams, baidās, vai Mentens neminēs viņu vārdus, ja jutīs, ka viņa paša sakāve ir neatvairāma. Pievērsiet uzmanību tam, ka tieši tad, kad bija atskanējusi mūsu prasība Mentenu tiesāt, tika atmaskots parlamenta kristīgo demokrātu frakcijas priekšsēdētājs V. Antjess. Arī viņš ir bijis SS loceklis; viņam atņēma deputāta mandātu, tomēr tiesai viņu nenodeva. Vai dažiem kolēģiem bija zināma viņa pagatne? Neapstrīdami. Taču viņi bija klusējuši.

... Labi, dzīvosim — redzēsim. Paskatīsimies, cik objektīva un likumīga būs «brīvās pasaules» jurisprudence, — nav ilgi jāgaida, septembris vairs nav aiz kalniem.

Es no savas puses gribu Holandes juristiem uzdot tādu jautājumu: «Kad tiks atdoti likumīgajiem īpašniekiem, tas ir, Padomju Savienības un Polijas muzejiem, visi tie mākslas darbi, ko nolaupījis fašistiskais noziedznieks Mentens?»

... No Brabantes es atgriezos Māgā — tur sākās politisks skandāls, kas netieši attiecās ari uz Mentenu.

(1980. gada rudenī tiesa piesprieda Mentenam desmit gadus cietuma.)

3

Šis cilvēks ir garš, izturas pašpārliecināti, kā saimnieks. Kabinetā, kur pulcējas ģenerāļi, viņš ienāk straujiem soļiem, mazliet augstprātīgā laipnībā sasveicinās ar katru atsevišķi un apsēžas priekšsēdētāja krēslā: sēdi sāk tās organizācijas štābs, kura sevi pasludinājusi par miera un demokrātijas aizstāvi.

Cilvēks, kas apsēdies priekšsēdētāja krēslā, ir Jozefs Marija Antonijs Hīberts Lunss, NATO ģenerālsekretārs, «galvenais demokrāts un miera aizstāvis».

Ko Rietumos zināja par Lunsu?

Zināja, ka viņš dzimis 1911. gadā Roterdamā, 1938. gadā apprecējies, tiesības un politiskās zinātnes studējis Amsterdamā,

Briselē, Londonā un Berlīnē (Vācu institūtā ārzemniekiem); pēc tam strādājis ārlietu resorā — Bcrnē un Lisabonā, vēlāk Londonā un Ņujorkā; kopš 1956. gada — Nīderlandes ārlietu ministrs. Citus datus nav devušas ne izziņu grāmatas «Kas kurš ir?», ne arī Lunss pats.

Un pēkšņi sprāgst preses bumba: Lunss bijis nacionālsociālistiskās kustības dalībnieks — Nīderlandes hitleriskās partijas biedrs.

Lunsa pirmā reakcija — pilnīgs, kategorisks noliegums.

Ko tur teikt — šeit, Rietumos, sensācija sensācijas dēļ nav nekāds retums.

Zvanu uz Kara dokumentu institūtu profesoram Lūisam de Jangam.

— Profesor, vai tas ir jūsu institūts, kas devis dokumentus par Lunsa nacistisko pagātni?

— Jā.

— Kas bija nacistu partijas vadītājs?

— Nacionālsociālistisko kustību Nīderlandē vadīja Antons An-drians Miserts.

— Kāds ir viņa liktenis?

— 1946. gadā viņam tika piespriesta pakāršana.

— Kad Lunss iestājās fašistu partijā?

— Spriežot pēc mūsu dokumentiem, viņš ir bijis šīs partijas biedrs jau pirms kara.

— Ar ko — iekams Nīderlandi bija okupējuši hitlerieši — holandiešu nacisti uzturēja kontaktus Berlīnē? Ar Rozenbergu? Ar NSVSP ārzemju organizāciju fīreru Boli?

— Ne tikai ar viņiem vien. Holandes nacistu kustībai bija dažādi kontakti ar trešo lielvalsti.

— Bet tad, kad Holande bija okupēta? Kas tad bija viņu aizbildnis?

— Tad viņi pakļāvās Hitlera emisāram — SS obergrupenfīre-ram Zeisam-Inkvartam, ko pakāra Nirnbergā.

— Cik daudz holandiešu gāja bojā no nacistu rokām?

— Desmit tūkstoši atdeva dzīvību, būdami holandiešu patriotiskās pagrīdes dalībnieki, septiņi tūkstoši nomira hitleriešu nometnēs; simt tūkstošus ebreju nacisti izveda uz Osvencimu un Maidaneku un tur sadedzināja.

(Profesors Lūiss de Jangs dzimis 1914. gadā, beidzis Amsterdamas universitāti, bijis antinacistiska žurnāla redaktors, nacistu ielaušanās laikā izbraucis uz Londonu, strādājis par patriotiska, antifašistiska raidījuma «Orange» komentatoru, kopš 1945. gada — institūta direktors.)

Tālāk notikumi attīstījās tā: Lunss bija spiests daļēji atzīties; viņš sacīja, ka viņu par nacistu partijas biedru pierakstījis brālis un partijas rindās viņš skaitījies no 1933. līdz 1936. gadam. Turklāt tika uzsvērts — pavisam tikai trīs gadus.

Diemžēl Rietumos daudziem ir vāja atmiņa. Seit ļoti tiecas aizmirst visu, kas saistīts ar nacismu. Taču S. de Kostēra vārdi «Klasa pelni dedzina manu sirdi» kļuvuši arī par mūsu vārdiem, par mūsu zvērestu, kas transformējies cildeni traģiskajā «Neviens nav aizmirsts, un nekas nav aizmirsts».

«Lunss bija nacistu partijā tajos gados, kad viņi vēl neizdarīja noziegumus, tas bija viņu darbības sākums bez asinsizliešanas,» — lūk, ko šeit rakstīja labējie!

1933. gadā hitlerieši aizdedzināja reihstāgu un cietumos tika ieslodzīti desmitiem tūkstošu kreisi noskaņotu cilvēku; 1934. gadā Himlers uzcēla pirmo koncentrācijas paraugnomctni Dahavā, kurai cauri savā briesmīgajā nāves ceļā devās labākie Vācijas dēli — komunisti, sociāldemokrāti, pagrīdnieki internacionālisti; tieši šajos gados tika iemests nacistu cietumā un gāja tur bojā Nobela prēmijas laureāts Karls fon Oseckis; tieši tolaik tika dedzinātas Ļ. Tolstoja, T. Manna, M. Gorkija, A. Fransa grāmatas; tieši toreiz pēc Gēringa plāna tika nonāvēts Luijs Bartū un Dienvidslāvijas karalis Aleksandrs I; tieši tajos gados tika sagatavota Austrijas kanclera Dolfūsa nonāvēšana, kurai sekoja šīs valsts okupācija.

Cenzdamās būt objektīva, Špringera «Welt» min izvilkumus no kādas kreisās holandiešu avīzes, kura Lunsu nosauc par meli, kas sākumā noliedzis savu piedalīšanos nacistu kustībā, bet vēlāk izvirzījis versiju par brāli, kurš viņu pierakstījis par hitleriešu partijas biedru, un pie reizes citē arī labējo presi. Tik tiešām —• pakalpīgs lācis ir bīstamāks par ienaidnieku. Atsaukdamās uz konservatīvo holandiešu avīzi «Telegraaf», «Welt» raksta: «Nacionālsociālistu kustība Holandē bija pilnīgi legāla.» Nu. un tad? Legāla bija arī Hitlera partija; legāla bija angļu fašistu partija, ko vadīja Moslijs; legāla pašreiz ir NDP un tās sekotāji; pilnīgi legāls ir fašists Pinočets un hitlerietis Stresners — asiņainais Paragvajas fīrers. Fašisma legalitāte ir satraucošs simptoms, it īpaši kodolieroču laikmetā. Un, kad NATO priekšgalā nostājas cilvēks, kas bijis biedrs pilnīgi legālā nacistu partijā, kura ir vainīga desmitiem tūkstošu Holandes pilsoņu iznīcināšanā, tad jāatceras sens teiciens: pēdas biedē.

... So reportāžu es nodiktēju pa telefonu no Amsterdamas viesnīcas «Sūra», kas pieder Sanam Pustiļņikovam, kurš dzimis Odesā; mēs ilgi sēdējām viņa mazajā bārā; Saņa spēlēja bala-laiku, stāstīja par savu grūto dzīvi, bet es pa to laiku domāju, ka Georga Steina aizsāktie meklējumi tik tiešām ir sarežģīti, ka neredzamu, bet varenu pretinieku ir daudz vairāk nekā atklātu draugu, kas ir ar mieru sniegt palīdzīgu roku.

4

— Labrīt! Vai jūs nevarētu steidzīgi atbraukt pie manis? Ļoti nopietnas lietas, — Steina balss bija dobja un bažīga.

Vakarā ierados pie viņa. Sasveicinājies Steins sacīja:

— Gribu ar jums apspriest divus jautājumus: pirmkārt, padomju arhīvu lietu un, otrkārt, VDR žurnālā «Freie Welt» publicēto doktora Kolera rakstu.

Steins piebīdīja man tuvāk nupat Hamburgā iznākušu žurnālu un teica:

— Izlasiet!

Lasu: «Maskava pieprasa atdot Baltijas arhīvus, ko nacisti izveduši Otrā pasaules kara laikā. Bonna pretojas. Profesora Helmūta Rumpfa kabinetā regulāri ietirkšķas zvans (profesors izpilda pirmās klases padomnieka pienākumus Ārlietu ministrijas Juridiskajā daļā): zvana padomju vēstniecības padomnieks Bonnā. Krievs stereotipiski izvirza savas valdības prasību atdot kultūras vērtības, kas kopš Otrā pasaules kara beigām atrodas Federatīvās Republikas arhīvos; Rumpfs padomju diplomātam tikpat stereotipiski atbild, ka lēmums vēl nav pieņemts.

Ziņa par krievu arhīviem Ārlietu ministrijas darbiniekus Bonnā bija pārsteigusi nesagatavotus. Līdz tam viņi bija pieņēmuši, ka kultūras vērtības, ko vācieši izveduši no okupētajiem PSRS rajoniem, ir jau sen atdotas to īpašniekiem, šo vērtību vidū arī miljoniem grāmatu, brošūru un laikrakstu.

Krievu diplomāts šai ziņā apgaismoja Bonnas birokrātu prātus. Patiesībā Mārburgā joprojām glabājas daļa no «Kurzemes bruņinieku arhīva», bet federālajā glabātavā Koblencā — igauņu pilsētas Tallinas arhīvs.

Kurzemes bruņinieku ordenis, kas atkal atjaunots Federatīvajā Republikā, pieteic savas tiesības uz šiem dokumentiem. Kopš tā laika, kad 1951. gadā angļi arhīvu nodeva Kurzemes muižniekiem, «jautājumi par šo dokumentu īpašumtiesībām ir galīgi noskaidroti», saka bruņinieku mantinieks barons fon Heiningens-Heine.

Citādi ir ar dokumentiem no Tallinas, kas 1944. gadā tika izvesti uz Austrumprūsiju, bet pēc tam caur Getingeni nokļuva Koblencā.

Situācija sakarā ar dokumentu atdošanu novedusi valdību grūtā stāvoklī: no vienas puses, Bonna ir ieinteresēta uzlabot kultūras sakarus ar Maskavu, jo ar to noslēgtā vienošanās par sadarbošanos kultūras jomā praktiski vēl nav realizēta; no otras puses, ministrijas darbiniekiem nav nodoma šķirties no šiem dokumentiem.»

Es noliku žurnālu un painteresējos:

— Kāds sakars šim rakstam ar jums, ar mūsu meklējumiem?

— Pavisam tiešs. Tos arhīvus esmu atklājis es.

— Tas ir?

— Meklējot Dzintara istabu, man gadījās dokumenti, kas bija it kā pavediena sākums. Es pavilku šo pavedienu — un sāka tīties vaļā vesels kamols. Bet pats šis kamols slēpās aiz Bonnas Ārlietu ministrijas durvīm. Es pirmais skaļi paziņoju, ka nepieciešams šīs vērtības atdot atpakaļ Padomju Savienībai. Dabiski, cilvēki, kas šo materiālu publicēja, manu vārdu nav minējuši: kāpēc darīt mani populāru? Vislabākais ir nerakstīt par mani pašu un par to, ko es daru, it kā tāda Steina nemaz nebūtu. Nekas, es neesmu modē nākusi balerīna un arī ne godkārs dzejnieks, es to pārcietīšu; ir svarīgi, lai virzītos uz priekšu darbs.

— Ko jūs varat sacīt par žurnāla un profesora Rumpfa argumentiem?

— Tās ir blēņas! — Steins bija sašutis. — Katram, kas pārzina vēsturi, jāsmejas par Bonnas diplomātiskās jurisprudences kazuistiem: Tallina bija iesaistīta tirdzniecībā ar Hanzu, tāpēc arī dabiski, ka daudzi dokumenti bija rakstīti vāciski. Francijas un Anglijas ostas pilsētu lietās tāpat daudzi dokumenti ir vācu valodā, it īpaši Hanzas ziedu laikos. Bet Hanzas pagrimuma posmā vācu valodu nomainīja holandiešu valoda, pēc tam angļu un franču valoda, taču, cik man zināms, ne Māga, ne Londona, ne Parīze nepretendē uz Federatīvās Republikas arhīviem, vai ne?!

— Sis Rumpfs, — Steina kundze piebilda, — ir tīrais blēdis!

— Bonnas juristu argumenti ir muļķīgi, — Steins turpināja, — viņi acīmredzot nodomājuši aizmirst 1970. gadā starp mūsu valstīm noslēgto Maskavas līgumu, kas ir izšķīris visus jautājumus, arī teritoriālos, un, protams, nekādiem bruņiniekiem nav tiesību pretendēt uz arhīviem, tie nekavējoties jāatdod atpakaļ. Es zinu, ka Bonnā viens otrs ir noskaņots tā: «Pienācis laiks šim Steinam sprandu apgriezt.» Nekas, man vēl daudz darba uz zemes, turklāt man palīdz grāfiene Dēnhofa, nedēļas izdevuma <rZeit» direktore, mani atbalsta vairāki saprātīgi domājoši bundes-tāga locekļi, un tas droši vien atturēs ekstrēmistus no tiešiem izlēcieniem pret mani...

— Kas būtu jādara, lai paātrinātu mūsu arhīvu atdošanu?

— Jāpiesaista problēmai pēc iespējas lielāka sabiedrības uzmanība visā Rietumeiropā. Puika, kurš uzrakstījis šo rakstu, — viņš pieskārās žurnālam, — bija atnācis pie manis, taču maz ko saprata: viņš aizrāvies ar politiskām intrigām, bet padomju arhīvu likteni aizmirsis. Tagad otrs jautājums: esmu saņēmis doktora Kolera publikāciju, ko iespiedis žurnāls «Freie Welt». Tai ir pavisam tiešs sakars ar Dzintara istabas un arī ar citu padomju gleznu galeriju un muzeju dārgumu meklēšanu, kas vēl turpinās, taču tā prasa izdarīt vairākas gaužām radikālas korektīvas.

Steins izgāja, atgriezās ar mapi rokā, attaisīja to vajā un, izņēmis dažas kopā saspraustas žurnāla lapas, sacīja:

Tā ir jauna versija, ko izteicis doktors Kolers. Versija va-ren interesanta. Viņš apgalvo, ka kaut kādas noslēpumainas kravas izvestas no Kēnigsbergas nevis ar kuģi «Gustlofs», kas nogrima, un arī ne ar «Brandenburgu», bet ar kuģi «Emdene», kas laimīgi sasniedza Ķīli 1945. gada janvārī. Viņa uztverē Dzintara istabas liktenis vairāk saistīts ar Austrumprūsijas gauleiteru Kohu nekā ar Rozenbergu. Vēl vairāk — dzintara dārguma likteni doktors Kolers saista arī ar pašu Hitleru. Kāpēc? Un beidzot viņš uzdod žurnāla «Freie Welt» lasītajiem jautājumu: «Kas ir redzējis braucam Šveices Sarkanā Krusta mašīnas vai ari kravas mašīnas ar Šveices numuriem, kuras 1945. gada aprīja sākumā veda noslēpumainas kastes uz Tīringeni un Saksiju, vai arī kaut ko zina par to?» Kāpēc tieši uz turieni? Kāpēc Šveices mašīnas? Vesela sērija jaunu mīklu. Tātad zinātnieks no VDR noraida versiju par Dzintara istabas noslēpšanu šahtā B «Wittekind»? Tātad viņš izslēdz iespēju, ka salaupītie padomju dārgumi būtu noslēpti Lejassaksijā, Folprīhauzenes rajonā? Manuprāt, jums nepieciešams pašam apspriesties ar doktoru Koleru par turpmāko meklējumu virzienu; Berlīnes zinātniekam acīmredzot ir interesanti dokumenti un sava koncepcija ...

... No Hamburgas braucu uz Berlīni.

Doktors Kolers ir rosīgs, kustīgs, starojošām acīm. Tā kā viņš ir lasījis manas grāmatas, kas izdotas VDR, un manu pirmo korespondenci par Georgu šteinu un tā kā mēs esam biedri, viņš tūlīt pāriet uz «tu», ar faķīra žestu ver vaļā mapes un sāk ņemt ārā «lietas», ar tām ilustrēdams savu aizrautīgo stāstījumu:

— Še, iepazīsties ar šo dokumentu! Pievērs uzmanību atzīmei lappuses labajā stūrī apakšā! Tad tev kjūs saprotams, kāpēc es izvirzu jautājumu par Hitlera īpašo lomu Padomju Savienības kultūras vērtību liktenī.

«Štāba priekšniekam politiskos jautājumos.

Berlīnē,

ielā 2. Slepeni.

1944. g. 12. septembrī, Prinča Luija Ferdinanda

1. Rīhava majas pie Beļavas (tagad tā ir PSRS teritorija — /. S.).

No Kijevas un Harkovas izvestās gleznas un mākslas priekšmetus Ukrainas Augstākais komisārs izvietojis šādās vietās Aus-trumprūsijā:

2. Kungu mājā Eildenhofā. īpašnieks: grāfs Sverlns.

Runa ir par 65 kastēm, kuru saturs precīzi uzrādīts pielikumā. Pārējam — apmēram 20 kastēm, 57 portfeļiem un 1 rullim gravīru — līdz šim nav inventāra numuru. Gleznu vidū ir daudz ļoti senu svētbilžu, ko gleznojuši slaveni vācu, holandiešu un itāliešu XVI, XVII un XVIII gadsimta skolu meistari, kā arī labāko XVIII un XIX gadsimta krievu meistaru darbi. Kopumā tur atrodas ārkārtīgi vērtīgi darbi no sabiedriskā Ukrainas kultūras mantojuma, un, pat pavirši novērtējot, tie maksā daudzus miljonus. Turklāt tiem kā vienīgajai tādu darbu kolekcijai Vācijas teritorijā jābūt lielai ētiskai un kultūrpolitiskai nozīmei saskarē ar jebkuru grupu, ar kuru mūsu lielvalsts vēlas tagad vai nākotnē sadarboties.

Saskaņā ar impērijas kancelejas 1940. g. 18. XI rīkojumu tiek uzskatīts par nepieciešamu nosūtīt fīreram norādīto mantu sarakstu. Lūdzu parakstīt klātpielikto projektu.

kancelejas iesniegts 1944. g. 15. IX.

Es lasu:

P I E Z I M E: manis un partijas

ROZENBERGS.

Atzīme:

fīrers atzinis par pareiz u.»

Doktors Kolers paskaidroja:

— Sapratāt? «Fīrers atzinis par pareizu.» Lieta tā, ka jau 1938. gadā, tūlīt pēc tam, kad nacisti bija okupējuši Austriju, tieši Hitlers sāka pievākt savā personiskā pārziņā visu, kam bija sakars ar kultūru un mākslu. Nacistu birokrātiskajā mašīnā tad parādījās arī termins «fīrera prerogatīva» (Führers Vorbehalt). Viņš izdeva slepenu pavēli: «Visi sevišķi vērtīgie mākslas darbi jānofotografē un jāiesniedz aplūkot man — es izlemšu to turpmāko likteni.» (Kādas šausmas: neizdevies mākslinieks nodomājis pēc fotoattēliem izlemt, kāds liktenis būs Rafaēla un Rubļova,

Rembranta un Feofana Grēka, Ticiāna un Dīrera, Repina un Bri-lova gleznām!) Tātad, — doktors Kolers turpināja, — es tevi lūdzu ieteikt Georgam Šteinam Dzintara istabas — šī pasaules brīnuma pēdas uzmanīgi pētīt ne tikai Rozcnberga arhīvos, bet arī impērijas kancelejas, Hitlera un Bormaņa dokumentos... Es atradu interesantu materiālu: kad okupētās Peremišjas gauleiters iedrošinājās neparādīt Hitleram gleznas, ko viņš bija nolaupījis muzejā, gestapo viņu tūlīt nošāva bez tiesas un izmeklēšanas. Jā, Austrumu apgabalu reihsministrs Rozenbergs bija teicams laupītājs, tomēr viņš atradās uz kāpņu trešā pakāpiena — tūlīt aiz fīrera un Gēringa. Nozīmīgākās vērtības viņš nodeva apskatīšanai fīreram, kuru bija pārņēmusi uzmācīga doma Linčā nodibināt Hitlera muzeju un tur savākt visvērtīgākās gleznas no visām pasaules galerijām ... Tā ka pievērsiet uzmanību un vēlreiz uzmanību Hitlera dokumentu fondam arhīvos — tur var atrasties pēdas ...

— Bet kāpēc tu īpaši izcēli Austrumprūsijas gauleiteru Kohu? Kāpēc tu Dzintara istabas meklēšanu saisti ar viņa likteni? Kāpēc pēkšņi radās versija, ka Dzintara istaba varētu būt noglabāta Saksijā vai Tīringenē?

— Neizpētot Hitlera birokrātiskās mašīnas pagriezienus, — doktors Kolers atbildēja, — neizprotot to, kā tā reizēm izlocījusies līdzīgi čūskai, grūti noskaidrot, kāds liktenis bijis nacistu nolaupītajām kultūras vērtībām. Iznāca tā, ka četrdesmit ceturtajā gadā Sarkanās Armijas triecieni, no vienas puses, un savstarpējās intrigas hitleriskajā virsotnē, no otras puses, augstu pacēla Rozenberga visniknāko ienaidnieku — Austrumprūsi-, jas un Ukrainas gauleiteru Parteigenosse Erihu Kohu. Tieši viņu, šo Kohu, — to, bez šaubām, bija pateicis priekšā Bormanis — Hitlers padarīja par galveno atbildīgo Austrumu vaļņa izveidošanā no Varšavas līdz Lietuvai. Kāpēc viņu? Tāpēc, ka Bormanim vajadzēja pacelt augstumos Rozenberga ienaidnieku, jo Bormanis bija nodomājis pievākt ne tikai Hitlera gleznas, bet arī visas citas vērtības, kas bija sazagtas Padomju Savienībā. Šai nolūkā viņš ievilka savā viltīgajā kombinācijā Drēzdenes galerijas direktoru profesoru Posi. Profesors zināja visu, kam sakars ar gleznām un skulptūrām, — viņš bija izcils speciālists; turklāt viņš bija informēts gan par tām gleznām, kas paredzētas Hitlera muzejam (pats taču bija tās atlasījis), gan arī par gleznām, kas jau bija novietotas slepenajos Rozenberga depo (tā tika dēvētas noliktavas vairākās pilīs un sāls raktuvēs — /. S.). Tieši Posi kāds neievērojams, pelēks cilvēks uzvedināja uz domu, ka būtu mērķtiecīgi visus kultūras dārgumus apvienot vienās rokās. Attīstīdams šo domu tālāk, Bormanis (viņa cilvēks atkal bija pamudinājis

Posi domāt vēlamajā virzienā) jautāja: «Kā rokās to visu vajadzētu apvienot?» Uz šo provokatorisko jautājumu bija paredzēta tikai viena atbilde — protams, gleznotāju un skulptoru labākā drauga, diženā vācu nācijas fīrera Ādolfa Hitlera rokās. Te nu ari rodas mana īpašā interese par Kohu. Viņam, kas veidoja Austrumu valni, taču bija uzticēts arī noslēpums, ka pastāv impērijas rezerves galvaspilsēta, kas četrdesmit ceturtā gada beigās tika noorganizēta Tīringenē ar Odrūfu kā centru. 1945. gada sākumā tur bija gatavi apmēram četrdesmit tūkstoši dzīvokļu valsts, partijas un militārā aparāta darbiniekiem, «kaujas gatavībā» atradās daudzas pilis, kuras nebija skārusi sabiedroto aviācija, bija ierīkotas komfortablas bumbu patvertnes un speciālas noliktavas sausajās sāls un sudraba šahtās. Par šā objekta izveidošanu atbildīgs bija valsts sekretārs Stukarts, tuvs Koha draugs. Fīrera pārvešanu uz šo rezerves cietoksni bija ieplānojis Bormanis un Gebelss. Protams, tur arī vajadzēja paslēpt visvērtīgākās Hitlera dārgumu krātuves. Tāpēc manis atrastie dokumenti par Kohu un viņa pārziņā esošajām vērtībām ir interesanti arī no Dzintara istabas meklēšanas viedokļa. Lieta tā, ka ar kuģi «Emdene» no Kēnigsbergas tika izvesti ne tikai «Koha dārgumi», bet arī trešās lielvalsts nacionālās relikvijas: maršala Hindenburga sarkofāgs, Frīdriha Lielā kapenes (starp citu, tas ir tas pats Fridrihs, kas Pēterim 1 uzdāvināja Dzintara istabu), daudz unikālu muzeja dokumentu, kas piederēja universitātei. No Ķīlēs šīs vērtības pārvietoja uz Potsdamu; esmu izsekojis to ceļam līdz Bernterodei, no kurienes tās pārsūtīja uz šahtām «Prūsija» un «Saksija», paslēpa horizontālajās ejās un ejas pēc tam aizmūrēja, bet 1945. gada 9. aprīlī vērtības atklāja amerikāņi, izcēla virszemē un izveda no šā apgabala, kam saskaņā ar Jaltas vienošanos bija jākjūst par padomju okupācijas zonu. Amerikāņu atrastajās kastēs nebija «Koha dārgumu», lai gan tie bija izvesti no Kēnigsbergas ar to pašu «Emdeni», no turienes pārvesti uz Potsdamu, glabājušies Bernterodē; vēlāk ceļi bija šķīrušies: sarkofāgs un kapenes bija nolaistas šahtās, bet Koha kastes kopā ar citām vērtībām pārvestas uz Veimāru un paslēptas pilsētas muzeja pagrabā. Kur tās pazuda no Veimāras? Ja izpētī četrdesmit piektā gada pavasara operatīvos kara plānus, noskaidrojas, ka šos dārgumus varēja izvest tikai vienā virzienā — uz Saksiju, visi pārējie ceļi bija nogriezti. Ir ziņas, ka tieši aprīļa sākumā bijusi vērojama SS apsargātu Šveices Sarkanā Krusta kravas mašīnu pārvietošanās. Kā Vācijā varēja rasties Šveices mašīnas? Kas tās bija atgādājis no turienes? Kādā nolūkā? Vai tajās Koha kastēs, kas glabājās Veimāras muzejā, bija arī Dzintara istaba? Uz to droši atbildēt es nevaru. Tomēr varu teikt, ka doktoru Rodi, kas Kēnigsbergā bija

atbildīgs par Dzintara istabu, 1944. gada decembra beigās vadība steidzīgi komandēja uz Saksiju. Viņš tur uzturējās četras dienas. Par to, ko viņš darīja divās Drēzdenē pavadītajās dienās, man ir ziņas gandrīz par katru stundu. Divas dienas ārpus Drēzdenes ir pilnīgā tumsā un neziņā tītas, nav itin nekādu pēdu. Kuras vietas viņš Saksijā apmeklēja? Domājams — šahtas, to ejas. Kāpēc par to nekas nav zināms? Tāpēc, ka pazemes noliktavas tajos gados bija vislielākais valsts noslēpums, kas bija uzticēts tikai dažiem cilvēkiem. Pa kripatiņai vien jāsavāc visas ziņas par ejām, par kurām bija hitleriešu pavēle: uzspridzināt, lai nepieļautu, ka tur apslēptās dārgumu krātuves nokļūst sabiedroto rokās. Tā, piemēram, Austrijā netālu no Zalcburgas notika ar Altauszē depo, kas piederēja Rozenberga resoram: ja nebūtu palīdzējuši austriešu partizāni (un, pamatojoties uz vairākiem faktiem, man šķiet, ka arī nezināms padomju izlūks, kas stradaja Valsts galvenajā drošības pārvaldē, — J. S.), šahta būtu sagrauta un viss, kas tajā atradās, uz mūžiem apbedīts. (Būtu vērts pakavēties pie šā depo vēstures, kura mantība tika amerikāņu karaspēkam, un pieprasīt ASV kara arhīvam: kas sastādīja no šā depo izcelto priekšmetu sarakstus, kur šie priekšmeti pēc tam glabājās, kāds ir to turpmākais liktenis? — J. S.)

— Tātad, — es secināju, — tu domā, ka Dzintara istaba un citi mūsu kultūras dārgumi tika paslēpti Saksijā?

— Tā ir viena versija, — doktors Kolers atbildēja. — Pirmkārt, Saksijā viss bija sagatavots dārgumu pieņemšanai; otrkārt, ja mēs iegūsim neapstrīdamus pierādījumus, ka Dzintara istaba tika izvesta no Kēnigsbergas kuģī «Etndcne» kopā ar trešās lielvalsts relikvijām un «Koha dārgumiem» un pēc tam uzglabāta Bernterodē un Veimārā, tad radīsies jautājums: kāpēc gan būtu vajadzējis vest kaut kur tālu projām, ja tieši tur, Saksijā, atradās ejas, kas bija jau sagatavotas dārgumu uzņemšanai?

— Kā tu sāki Dzintara istabas meklēšanu?

— Pirms trīsdesmit gadiem Tīringenē kādā pilī, kas nebija cietusi bombardēšanā, atvēra skolu, — Kolers atbildēja. — Skolēni bēniņos atrada daudz dzintara plāksnīšu, kas lieliski vairākkārt palēcās, ja tās izmanīgi meta dīķī pils tuvumā. Kāds no skolēniem, kas tagad republikā kļuvis par ļoti cienījamu cilvēku, man pirms piecpadsmit gadiem pastāstīja, kā viņi, puikas, šīs dzintara plāksnītes metuši dīķī, sacenzdamies, kura plāksnīte ilgāk lēkās pa ūdens virsu. I\ā Tīringenes pilī varēja rasties dzintars? Kas tas par dzintaru? Un tad nu es arī sāku rakņāties. Un daru to līdz šai baltai dienai. Es nepastāvu uz to, ka tieši mana versija ir pareizā, es ar cieņu izturos pret Šteina meklējumiem. Tāpēc es tevi arī lūdzu izstāstīt viņam versiju par fīrera muzeju Linčā, tieši tāpēc apspried ar viņu jautājumu par fīrera prerogatīvu, tieši tāpēc es arī ierosinu, lai Steins izanalizētu manis atrastos dokumentus par slepenajām apspriedēm Bruņošanās ministrijā, — varbūt tas viņu pamudinās meklēt jaunus arhīvus ... Jāizpeta jebkura versija, vienalga, kas to ir izteicis. Starp citu, uz manu publikāciju žurnālā «Freie Welt» atsaucās daudzi. Vēstuli atsūtījis arī Barša kungs no Mercingas, kas atrodas uz robežas ar Luksem-burgu; viņš domā, ka esot redzējis kastes ar Dzintara istabu. Vai negribi ar viņu tikties?

5

Es diezgan ātri sameklēju šo mazo, balto, saulaino pilsētiņu, bez pūlēm aizbraucu līdz tīrai ieliņai Pie Gipsberga un nokļuvu smaidīgu, pārspīlēti rosīgu un pakurlu pensionāru mājā; sarunājoties ar Bāršu, man visu laiku bija jākliedz, un šī mana kliegšana un viņa pārlieku klusās atbildes (kā visi pakurlie cilvēki, viņš baidījās kļūt smieklīgs, tāpēc runāja uzsvērti klusi, gandrīz vai čukstus) neapšaubāmi radīja disonansi ar to atklāto draudzīgumu, ar ko izcēlās namatēva stāstījums.

— Mani neviens nav spiedis nodarboties ar šo lietu, it vienkārši moka sirdsapziņa, saprotiet mani! — Baršs nesteigdamies kavējās atmiņās. — Es, protams, nezinu, vai Dzintara istaba bija vai nebija grāfienes fon Sverīnes Vildenhofas muižā, kas atradās Austrumprūsijā, es arī nevaru pateikt, ar kuru kuģi tā ir izvesta, man rādās, ka hitleriešiem to vajadzēja evakuēt pa sauszemi — taču pārlieku liels dārgums ... Man šķiet, ka tā izvesta ar mašīnām, kas bija gauleitera Greizera — Koha drauga pārziņā. Un izvesta nevis uz kaut kurieni, bet uz pili pie Gorkazē — uz to pašu pili, kas piederēja gauleiteram Greizeram. Taču viņa paša tur vairs nebija, un tāpēc mašīnas taisnā ceļā caur Neibentšeni un Frankfurti tika novirzītas uz Karīnhalli, uz Gēringa pili. Četrdesmit piektā gada trīsdesmitajā martā Gērings ar savu vilcienu bija Ceilenrodas stacijā. Tur es viņu arī redzēju, kad, saņēmis savā daļā atvaļinājumu, gāju viņam garām; es biju aviotehniķis; starp citu, toreiz frontē arī sāku mazliet sliktāk dzirdēt — pastāvīgās motoru rēkoņas dēļ . .. Kareivji, kas apsargāja reihsmaršala vilcienu, man pastāstīja, ka viņi braucot uz dienvidiem, Altauszē virzienā, un vienā vagonā vedot dzintara kolekciju ...

(Ievērības cienīgs ir fakts, ka Gērings savā laikā ir izdevis pavēli, kas tagad arhīvā pazīstama ar kodu «T.454/RS-56/BL—000— —873+874». Pavēle pelna, lai to šeit minētu: «Par turpmākajiem pasākumiem ebreju vērtslietu saglabāšanā, kas veicami Parīzes

kara komandantūras šefam un Rozenberga štābam. Ar minētajām Luvrā nogādātajām vērtībām rīkoties šādi: dārgumi, kas apzīmēti ar ciparu «1». To turpmāko likteni var izlemt vienīgi fīrers. Otra dārgumu grupa paredzēta reihsmaršala kolekciju papildināšanai; trešā grupa nododama NSVSP augstākās skolas muzejam un bibliotēkai, un tā nonāk reihsleitera Rozenberga jurisdikcijā; tās vērtības, kas piemērotas eksponēšanai muzejos, tiks nodotas reihsministrain Gebelsam. Dārgumi nekavējoties jāinventarizē un jānogādā Vācijā ar gaisa kara spēkiem.»

Par šo pavēli man kādreiz bija stāstījis Steins. Es viņam toreiz jautāju, vai nav līdzīga dokumenta, kas attiektos uz krievu mākslas vērtībām. «Nē,» Steins atbildēja un piemetināja: «Precīzāk gan būs teikt tā: pagaidām nav atrasts. Bet ir dokumenti par fīrera muzeja komplektēšanu Linčā.» — «Kas tos parakstījis?» — «Solcs,» Steins atbildēja. «Viņš pie Gebelsa bija nodaļas priekšnieks. Mēģināju ar viņu aprunāties, taču viņš nolika klausuli, tiklīdz izdzirda manu vārdu.»

«Solcs,» es nodomāju, klausīdamies Baršā. «Man vajadzīgs Solcs. Kā viņam tikt klāt?»)

Baršs aizsmēķēja un, pabīdījis man tuvāk kafijas tasīti, teica:

— Mēģiniet sazināties ar Cērena kundzi, viņas telefons ir 06861-88940. Viņa var jums palīdzēt sameklēt Gēringa sievas Emmas miesassargu. Stāsta, ka pēc denacifikācijas viņš strādājis par taksometra šoferi Kaselē... Un vēl: Elzasā dzīvo Georgs Taterra, izcils dzintara speciālists, dzimis Kēnigsbergā ... Ja jums izdotos panākt, ka viņš sāk runāt, jūs varētu iegūt interesantu informāciju ... Bet es esmu gatavs jums palīdzēt, ja varu būt nākotnē kaut kādi noderīgs ...

... Emmas Gēringas miesassargs bija tikpat kā ūdenī iekritis.

Bet Georgu Taterru gan es atradu Zārbrikenē, Rīgelsbergā-Zārā, Paralēlielā, viņa villā «Austrumprūsija» ...

Tā kā Baršs bija manī palūkojies visai daudznozīmīgi, likdams saprast, ka Taterru ir grūti ievilkt sarunā, es, sameklējis telefonu grāmatā viņa numuru, stādījos priekšā kā dzintara speciālists, sevišķu vērību pievērsdams tam, lai savu vārdu izteiktu ar skaidri saklausāmu angļu izrunu: «Džūljan.»

Tas iedarbojās.

... Es nokļuvu lielā zālē, kur man pretim sēdēja sirms vīrietis ar labi koptu ārieni un smagu un vērīgu gudro acu skatienu; viņa rokas gurdi gulēja uz bieza, tumšbrūna plīša galdauta.

— Jā, par Dzintara istabas likteni es zinu gandrīz visu, kas parādījies periodikā, — Taterra sacīja, noklausījies manī. — Esmu ari lasījis materiālus par speciālu Rozenberga štābu, kas nodarbo-

jies ar vērtīgu lietu izvešanu no ieņemtajiem ienaidnieka rajoniem, un par viņa tuvākajiem palīgiem, sākot ar Utikālu, šo pustrako, šo stulbiķi, kas tomēr dzintara brīnuma meklēšanu apzināti novirzīja uz nepareiza ceļa, Nirnbergas prāvā paziņodams, ka visas vērtības palikušas Austrumprūsijā, kur tās paslēpušas SS apakšvienības . . . Man liekas interesanta Georga Steina koncepcija, — viņš turpināja, nepievērsdams man nekādu vērību, it kā sarunātos pats ar sevi. — Tikpat interesants man šķiet tas meklēšanas ceļš, kuru grib iet doktors Kolers no Berlīnes. Jūs man jautājāt par Gēringu ... Nē... Es dienēju OKV štāba nodaļa, kas bija izvietota netālu no Gēringa Karīnhalles pils. Es zināju, pats savām acīm redzēju, kādā stāvoklī viņš atradās: pēdējos kara mēnešos reihsmaršals bija pilnīgi demoralizējies, domāt par dzintaru viņam nebija laika... Un arī vēlāk... Nē, šī dzintara brīnuma pēdas meklējamas dokumentos, kam ir sakars ar Hitlera pavēlēm . .. (Es pat saspringu! Taterra gandrīz vārdu pa vārdam atkārtoja to, ko bija teicis doktors Kolers.) Hitleram strādāja veseli dzintara uzņēmumi. Ja kāds politiķis gribēja viņam izpatikt, tas dāvināja dzintara izstrādājumu; pēc fīrera pārliecības, dzintaram piemita siltums, ārstnieciskas īpašības, kas glābj no krampjiem un rcima-tiskām sāpēm. Tiklīdz Hitlers bija sagrābis varu, viņš pateica plaši pazīstamo frāzi: «Dzintars ir vācu zelts.» Tāpēc es domāju, ka Dzintara istabas tuvumā Hitlers nebūs laidis pat Gēringu . .. Bet lūk, kas manī izraisa šaubas: no Kēnigsbergas sūtīt Dzintara istabu tālāk pa jūru bija visdrošākais tās pazudināšanas ceļš. Kādā mērā jūs esat izpētījis jautājumu par iespēju Dzintara istabu izvest ar automašīnām? Vai ar vilcienu? Ja tā ir izvesta, tad doktoram Kolerām taisnība: ir grūti atrast istabas glabāšanai labāku vietu par sudraba raktuvju ejām Tīringenē. Tomēr es neizslēdzu arī Georga Steina versiju par sāls šahtu B «Wittekind» Folprīhauzenē. Neesmu ģeologs, tomēr man šķiet, ka tur iespējams ar urbi iegūt zemes paraugus; ja Dzintara istaba palikusi šahtā <r\Vittekind», ar to nekas ļauns nenotiks, jo tai izejvielai, no kā veidots astotais pasaules brīnums, ir vismaz sešdesmit miljoni gadu. Vai esat mēģinājis sazināties ar «Wiltckind» īpašniekiem? Apspriedis ar viņiem jautājumu par izpētes ekspedīcijas organizēšanu? Nevajag aizrauties — pasākums ir ļoti delikāts, maksā lielu naudu... Par Dzintara istabas likteni varēja zināt tikai Hitlera fanātiķi. Ja arī kāds no viņiem ir palicis dzīvs, tas klusēs: nacists ir galīgi samaitāts cilvēks, nacionālists, kam nepiemīt itin nekādu tikumisku īpašību ...

.. . Atgriezies savā birojā Lisemā, pieprasīju Maskavai, vai mūsu muzejos, klosteros un bibliotēkās nav kādi materiāli par nacistu izdarītās laupīšanas apmēriem ...

Un atkal es braucu pie šteina.

— Nu, tad ņemsim visu pēc kārtas: kuģa «Emdene» žurnāla, kurā varētu būt informācija, kas mūs interesē, arhīvos nav. Tomēr «Emdenes» kapteinis ir dzīvs. Es pieprasīju izziņu Jūras kara spēku virsnieku savienībai, gaidu atbildi, man apsolīja dot adresi. Vienīgā cerība: kapteinis kuģa žurnālu paņēmis sev līdzi. Tur jā-būt visam ierakstītam, arī Dzintara istabai, ja tā vispār ir iekrauta kopā ar valsts relikvijām, Hindenburga sarkofāgu un gauleitera Koha vērtībām. Ja nu ari kapteinim nav žurnāla, tad tas nozīmē, ka jau četrdesmit piektajā gadā tika iedarbināti īpaši NSVSP un SS spēki, kas bija atbildīgi par noslēpuma saglabāšanu un nodarbojās ar visu «galu» likvidēšanu.

(Pareizi teikts. Joprojām, piemēram, nav noskaidrota doktora Rodes noslēpumainā nāve. Rode gāja bojā tās dienas priekšvakarā, kad viņš un viņa sieva bija paredzējuši izstāstīt padomju iestādēm visu, ko viņi zina par Dzintara istabas likteni. Būtu laiks vēlreiz izpētīt šis mīklainās nāves apstākļus, kura nez kāpēc tiek uzskatīta par pašnāvību. Londonas «Sunday Tinies» Eiropas korespondents Antonijs Terijs ir minējis kāda Zīmaņa (no VFR) apliecinājumu, ka viņa tēvoci nacistu ierēdni Franču Polcenu, kas esot piedalījies Dzintara istabas transportēšanā, nonāvējis kāds nezināms vācietis īsi pirms Sarkanās Armijas izdarīta frontes pārrāvuma, jo viņš «zināja pārāk daudz».)

— Tagad otrs jautājums, — štcins turpināja. — Esmu jau paguvis fondos sameklēt dažus Hitlera un Bormaņa dokumentus. Jā, doktora Kolera versija par fīrera muzeju ir interesanta. Te ir dokumenti, ko man izdevās pa šo laiku dabūt, ielūkojieties tajos...

«Augsti godātais reihsleiter Bormaņa kungs!

Ziņoju, ka laikā no 1939. gada 25. novembra līdz 4. decembrim es atrados Krakovā un Varšavā, lai izpildītu man doto uzdevumu: uzrakstītu ziņojumu par konfiscēto mākslas darbu veidiem un daudzumu.

Pēc tam es biju Vīnē, kur turpināju konfiscēto un paslēpto mākslas darbu pārbaudi, kas bija pārtraukta kara sākšanās rezultātā.

Savā laikā konfiscētajām kolekcijām nākušas klāt vēl citas, piemēram, Bondi kolekcija un poļu grāfa Lankoronska kolekcija, kurā ir agrīnās Renesanses itāliešu mākslinieku gleznas un antīkas marmora skulptūras.

Tuvākajās nedējās šim darbam jātiek pabeigtam, un tas man dos iespēju janvārī atlasīt visvērtīgākās lietas muzejam Linčā.

Heil Hitler!

Jums uzticīgais profesors H. POSE, Drēzdenes gleznu galerijas direktors.»

Es palūkojos Steinā un teicu:

— Muzejs Linčā? Tātad doktoram Kolerām ...

— ... ir taisnība! — Steins kā cirstin nocirta. — Tomēr lasiet tālāk!

«Personiski reihsleiteram Martīnam BORMANIM

Oberzālbergā pie Berhtesgādenes.

Augsti godājamais reihsleitera kungs!

Ziņoju, ka vakar, 1941. gada 23. martā, atgriezos no 14 dienas ilga brauciena pa Itāliju.

Pateicoties prinča Fīlipa fon Hesena veiktajiem priekšdarbiem, kļuva iespējams iegādāties fīreram 25 gleznas, starp tām ir nepazīstama dižciltīga vīrieša portrets (Ticiāns), lielisks dubultpor-trets (Tintoreto, 1562. g.), Moroni, Salvjati, Filipo Macolla, Mak-rīno de Albi gleznas, vairāki Stroci, Maratas, Kastiljones, Ami-goni audekli, komponista Rosīni sievas portrets interjerā. Pec šiem pirkumiem Itālijā man piešķirtie līdzekļi ir izmantoti. Esmu jau lūdzis reihsministru doktoru Lammersa kungu papildināt manu rēķinu Vācijas vēstniecībā Romā.

Pa ceļam biju iegriezies Minhenē un aplūkoju no Parīzes atgādātos lieliskos Rubensa, F. Halsa u. c. darbus. Manas prombūtnes laikā Minhenē bija pienācis ceturtais transports ar 19 gleznām, kā arī ar trim kastēm, kurās ir mākslas darbi, kas dabūti Holandē no Kēnigsa kolekcijas. Kad gleznas būs apskatījuši mūsu restauratori, tās nosūtīs fīrera muzejam.

Heil Hitler!

Jums uzticīgais profesors H. POSE.»

Es vaicāju Steinam:

— Kā jūs komentēsiet vārdus «iegādāties fīreram»?

— Lasiet, lasiet, komentāri būs saldajā ēdienā! — viņš pavīpsnājis atbildēja.

«Drēzdene, 1941. g. 18. jūlijā.

Personiski reihsleiteram Martīnam BORMANIM.

Berlīne, Vilhelma ie. 64.

Augsti godājamais reihsleitera kungs!

Ziņoju, ka 1941. g. 18.6. atgriezos Drēzdenē no kārtējā brauciena uz Itāliju, kurā devos tāpat kopā ar princi Fīlipu fon He-senu.

Rezultāts, par kuru princim Fīlipam fon Hesenam vakar vajadzēja ziņot personiski fīreram, bija visai apmierinošs.

Nosūtīšanai uz Drēzdeni sagatavotas apmēram 50 gleznas, no kurām fīrers daju ir redzējis fotoattēlos.

Heil Uitlerl

Profesors POSE.»

«Dārgais Parteigenosse Himler!

Gleznas un citi mākslas priekšmeti, ko Hitlers savācis muzejam Linčā, uz laiku jānovieto Krēmsminsteres klosterī.

Heil Hitler!

Jūsu BORMANIS.»

Šteins pagaidīja, kamēr izskatu visus dokumentus, un tad sacīja:

— Profesora Kolera versija par fīrera muzeju ir pareiza, tur nav divu domu. Krievu un ukraiņu muzeju aplaupīšana atšķiras no laupīšanas Itālijā tikai formas ziņā: visi šie prinča fon Hesena darījumi Romā ir viena no vistumšākajām trešās lielvalsts afērām. Kad 1975. gadā Nacionālā galerija un Prūšu kultūras mantojuma saglabāšanas biedrības dibinātāji sarīkoja izstādi Dālema muzejā Rietuīnberlīnē, bijušā Mosenigo pils (Venēcijā) īpašnieka mantinieki izteica protestu un lūdza Londonas un Parīzes preses palīdzību... Nekāds lēmums vēl arvien nav pieņemts... Interesants ir doktora Kolera pieļāvums, ka Bormanis sācis intrigu pret Rozenbergu, lai sagrābtu visu savās rokās, šai nolūkā izmantojot Poses vārdus: «Rozenbergs neprot nokārtot vērtību glabāšanu, visam jāpieder vienam saimniekam.» Lūk, dokuments, kas deva Bormanim pilnīgu pamatu sākt cīņu pret Rozenbergu:

«IV nodaja «Rozenbergs». Ratiborā 1944. g.

II Galvenajai nodaļai 24. augustā.

Berlīnē.

Attiecas uz mākslas priekšmetiem, kas izvesti no Ukrainas.

Bijušais operatīvā štāba darbinieks P. Pfeifers lūdza iesniegt viņam ziņas par to, kurus no Ukrainas izvestos mākslas priekšmetus noslēpis operatīvais štābs. Sai sakarā lūdzu Jūs nodibināt kontaktu ar operatīvā štāba priekšnieku Antonu Belgradā un citiem darbiniekiem no bijušās galvenās darba grupas «Ukraina». No darbiniekiem, kas atrodas Ratiborā, esmu saņēmis šādus dokumentus:

1) no Galvenās operatīvās nodaļas priekšnieka Veizera:

a) par visu arheoloģisko materiālu no muzeja Kerčā — noslēpšanas vieta nav zināma (izvedis Spec. štābs; ziņas var dabūt no profesora Stampfūsa);

b) par visu arheoloģisko materiālu no Feodosijas muzeja (skat. «a» punktu);

c) par visiem izrakumu materiāliem no kurgānu muzeja Bahči-sarajā (izvedis Spec. štābs, Aizvēsturisko laiku nodaļa; evakuēti uz Krakovu, tālākais ceļš nav zināms);

d) par daļu tēlotājas mākslas priekšmetu no muzejiem Feodo-sijā un Alupkā (tikai gleznas); izvedis Spec. štābs, Mākslas nodaļa; paslēpšanas vieta nav zināma (transportēšana notikusi kopā ar arheoloģiskajiem materiāliem) ...»

— Tātad, — Steins turpināja, — Rozenbergs nespēja nodibināt kārtību savā saimniecībā, tāpēc tā bija viņam jāatņem un vērtības jānodod mistiskajam īīrera muzejam, tas ir, jānodod Bormaņa rokās. Bet es izvirzu vēl vienu versiju, kas saistīta ar iesīkstējuša pedantisma pastāvēšanu. Esmu pārliecināts: ja Dzintara istaba no Kēnigsbergas tika izvesta, tad pierakstam par to kaut kur ir jābūt. Jābūt! Un es esmu nodomājis meklēšanu turpināt tieši šai virzienā!

NODAĻA, KURA STĀSTĪTS PAR MULTIMILJONĀRĒM, PAR DĀMU, KAS ROPĒJAS PAR DEMOKRĀTIJU UN CILVĒKA TIESĪBĀM, VIENLAIKUS SLĒPDAMA ZAGTAS MANTAS...

/

1

Kad biju atgriezies no Steina, man piezvanīja no vēstniecības:

— Jums ir ierakstīta vēstule, atbrauciet!

Vēstule bija īsa, citēšu to pilnīgi:

«Godājamais Semjonova kungs, es izlasīju, ka Jūs esat sācis piedalīties kara laikā Krievijā nozagtās Dzintara istabas meklēšanā. Lūdzu, piezvaniet man uz Ķelni pa telefonu, kura numuru ļoti lūdzu nedot citām personām. Man ir informācija, kas, esmu pārliecināts, nevar Jūs neinteresēt.

Ar sirsnīgu sveicienu Jākobs šreiders*.»

* Daži uzvārdi ir grozīti.

Zvanu uz Ķelni.

— Jā, būšu priecīgs jūs satikt. Mani apmierina jebkurš laiks — es vairs nestrādāju. Kad pa Bonnas trasi būsiet iebraucis pilsētā, pie benzīntanka nogriezieties uz loka ceļa, un no turienes nav vairs tālu, jūs mani viegli sameklēsiet.

Pieradis pie pārlieku akurātā «pirmā luksofora, otrā luksofora, trīs simti četrdesmit diviem metriem, pagrieziena pa kreisi netālu no Millera maiznīcas, kuras vitrīnā izlikts Strausa profils, kas cepts no mannas mīklas ar šokolādes piedevu», es pat mazliet apjuku no šā tīri krieviskā «viegli sameklēsiet».

Sreidera kungu es meklēju ilgi, novēlojos kādas četrdesmit minūtes, kas, pēc šejienes kanoniem, ir vairāk nekā kauna lieta un liela bezatbildība, gribēju jau piezvanīt, atvainoties un palūgt jaunu tikšanās laiku, taču ieinteresētība ņēma virsroku, (lntere-santums, interesantums — kāds pārsteidzošs jēdziens! Iespējama jebkura māksla, tikai garlaicīga ne. Cik liberāli mēs esam pret nomierinošu garlaicību, kas palaikam iespiežas mūsu literatūrā! Lai tikai viss norisinātos pēc ierastas shēmas! Bet vai mūsu grāmatu mīļotājs lasa šādu shēmu? Vai skatītājs skatās pēc tās uzņemtu filmu? Nē, vairs nedz lasa, nedz skatās. Tā nu mēs reizēm skatītāju un lasītāju atdodam citiem, bet tie pret interesantuma kategoriju izturas nopietni.)

...Jākobs Srciders dzīvoja savrupmājas otrajā stāvā vienā no Ķelnes vislepnākajiem rajoniem. Nav svarīgi, cik istabu ir tavā dzīvoklī, kurā stāvā tu mīti, ar kādu materiālu apdarinātas tavas virtuves sienas. Parīzē atliek tikai pateikt, ka esi no 16. rajona, — un pret tevi sāks izturēties īpaši: cilvēki, kas dzīvo Buloņas meža rajonā, ir pārtikuši ļaudis; tādi paši rajoni ir Ņujorkā, Bonnā, Vīnē, Tokijā; cilvēks savējo pazīst pa gabalu, pēc kāda norunāta koda, «bagātnieku klubs» ...

— Nāciet iekšā, lūdzu!

Pavecs vīrietis; ģērbies uzsvērti skaisti; kaklasaites vietā — gaumīgi vaļīgā mezglā sasieta zīda šalle; krekls cietināts, apkaklīte vecmodīga, taču tik vecmodīga, ka tagad to var jau uzskatīt par supermodernu, — maza, atduras pret nokarenajiem vaigiem; izskatās uz mata kā Briāns; viss atgriežas atpakaļ savā sākumā, un mode nav izņēmums.

... Istabā maz mēbeļu, bet tās visas ir senlaicīgas: milzīga gulta ar baldahīnu, sarkankoka galds ar tik izvītām kājām, ka šķiet, tās nav darinājis meistars, bet kāds ļaundaris nabaga koku ir griezis grīstē, staipījis, licis spīlēs (tik tiešām — es pat dzirdu krakšķus).

Sreidera kungs izņēma no ledusskapja vairākas pudeles — viskiju, konjaku, vīnus, arī «Stoļičnaju» — un laipni apvaicājās:

— Ko jūs dzersiet?

— Pašreiz — neko.

— Vai baidāties no policijas? Dažas lāsītes drīkst, to es skaidri zinu, jo man piederēja taksometru parks, benzīntanki, es pirmais Federatīvajā Republikā sāku izmantot telefonu sava parka mašīnās... O, man bija labi nokārtotas attiecības ar policiju! Varat nebaidīties — četrdesmit piles ir pilnīgi pieļaujamas, tikai saasina uzmanību, turklāt «faraoniem» pašreiz ir pārtraukums un arī viņi tīko izdzert savu krūzi alus ...

Sreidera kungs iešļakstīja man glāzē viskiju, pielēja klāt so-dasūdeni un ielika gabaliņu ledus; to pašu viņš sagatavoja sev.

— Šogad man palika astoņdesmit viens gads, taču es nejūtu savu vecumu, jo esmu tikpat kustīgs kā agrāk, ievēroju paradumus, kas izstrādājušies brieduma gados, līdz septiņdesmit gadu vecumam, kamēr manās rokās bija uzņēmums. Arī toreiz ziemu pavadīju savā villā Santakrusā de Tenerifē, rudenī atpūtos Maiami; tagad esmu izputināts, taču no paradumiem neatsakos: kaut kāda nauda tomēr ir palikusi. Un arī dēls ir visai pārticis cilvēks, viņš ir vairāku miljonu vērts, es viņam atdevu savu villu Santakrusā, bet viņš man ir noteicis ikgadēju pensiju, kas viņa bankas rēķinos neko lielu nav jūtama; tieši es gan biju tas, kas viņu mācīja: «Skaiti feniņus, tikai tad sakrāsi miljonu.» Uz veselību!

— Uz veselību!

— Kā jums ar laiku?

— Laiks man ir, Sreidera kungs.

— Ļoti jauki! Domāju, ka būs mērķtiecīgāk, ja par galvenajām dētajām aprunāsieties ar manu brāļadēlu Mišelu; viņš jūs gaidīs svētdien zirgu skriešanās sacīkstēs pulksten 16.45 pie septītās kases. Ja jūs tam piekrītat, es viņam vēlāk piezvanīšu.

— Par kādām detaļām man īsti būs jārunā ar Mišelu?

Sreiders pasmaidījis teica:

— Sauciet viņu par Mišo, viņš vēl ir jauns, es viņu mīlu — īsts vīrietis ...

— Bet ko jūs gribat man sacīt sakarā ar Dzintara istabu? Vai jums ir kāda versija? Vārdi? Fakti? Dati?

— Es tikai zinu adresi, kur tā pašreiz atrodas, Semjonova kungs! Uz veselību!

— Adresi?! Kur tad?

— Es taču teicu, ka par detaļām runāsim ar Mišo, Semjonova kungs, tikai ar Mišelu. Ja jūs varēsiet vienoties ar viņu, es būšu priecīgs pasākumā piedalīties arī turpmāk.

Atgriezies Lisemā savā vientulīgajā lauku mājā, ieslēdzu televizoru un liptin pielipu pie rakstāmmašīnas: ja ir jāglābjas no

nepacietības, nav nekā labāka kā pēc sirds patikas pastrādāt pie galda un noteikt savus uzdevumus tuvākajām dienām.

Un uzdevumi bija tādi:

1. Censties sameklēt Herberta Lomača pēdas. Viņš bija viens no galvenajiem darbiniekiem Rozenberga štābā, kas nodarbojās ar mūsu kultūras vērtību laupīšanu. 1944.—1945. gadā viņš bija atbildīgs par slepenu mākslas darbu noliktavu organizēšanu Sak-sijas un Cehoslovakijas sāls raktuvēs. Saksiju viņš pazina ļoti labi, jo pirms kara bija strādājis Drēzdenē. Pirms diviem gadiem viņš ir redzēts Klansthallē-Cellerfeldē, kas atrodas Harcā.

2. Mēģināt atrast vēl viena Rozenberga darbinieka — doktora Dītriha Rozkampfa pēdas; piecdesmito gadu sākumā viņš ir bijis Hamburgas gleznu galerijas saimnieks.

3. Tikties ar Himlera personiskā štāba priekšnieku — nacistisko noziedznieku SS obergrupenfīreru Kārlu Volfu, kuru tik spoži tēlojis Vasilijs Lanovojs «Septiņpadsmit pavasara mirkļos».

2

Otrā rītā kolēģi no Mūslaiku vēstures institūta Minhenē palīdzēja man uzzināt, kur dzīvo Kāris Volfs, SS augstākais ģenerālis, kas četrdesmit piektā gada pavasarī Šveicē uzsāka separātas sarunas ar Dallesu.

Piezvanīju uz Darmštati, uz vēsturnieku doto telefona numuru.

— Volfs, — es izdzirdu skarbu, mazliet dobju balsi.

— Vai Kāris Volfa kungs? — es precizēju.

— Tieši tā.

Stādījos priekšā.

Klusuma brīdis.

— Jūs no Maskavas?

— Jā, bet pašreiz dzīvoju Bonnā.

— Un jums ir tiesības atgriezties Krievijā?

— Neapstrīdami.

— Hm. Ko tad jums vajag?

— Tikties ar jums.

— Mērķis?

— Apspriest dažus ar Otrā pasaules kara vēsturi saistītus jautājumus.

— Cik jūs varat samaksāt par tikšanos?

Jāatzīstas, es kā no plaukta nokritu un vaicāju:

— Ka tas ir — samaksāt?!

— Ļoti vienkārši. Jūs taču esat nodomājis publicēt mūsu sarunu, vai ne? Tad lūk: kādu daļu honorāra jūs varat pārskaitīt

manā tekošā rēķinā? Es saņemu niecīgu pensiju, tikai trīssimt mārku mēnesī; tas ir kliedzošs pilsoņa tiesību pārkāpums no Bon-nas valdības puses: es nekad neesmu bijis «melnais SS», vienmēr esmu bijis Vācijas zaldāts kūpošos karalaukos, kur notika cīņa par sociālu taisnību un mieru!

Skaidrs?! Nu redz, kā! Visi bijušie SS ģenerāli — tagad izradās — cīnījušies par humānismu un vēlējuši cilvēkiem labu.

— Naudas man nav, ģenerāli, bet pateikties jums par sarunu es varu ar pāris pudelēm degvīna, pusdienām un ikriem — tas man ir pa spēkam.

— Labi. Rīt vienos dienā gaidīšu jūs Darmštates centrā itāliešu restorānā. — Viņš minēja adresi un telefona numuru, novēlēja man labunakti un nolika klausuli.

... Es novēlojos nevis tāpēc, ka būtu gribējis novēloties un tādējādi pazemot šo nacistu, bet tikai apmaldījos ceļrāžu pārbagātībā; arī labās lietās jābūt mēra izjūtai.

Jauns viesmīlis — itālietis, ģērbies baltā kreklā, sārtā vestē un pārāk cieši apstilpētās melnās biksēs, — atvēra man durvis; ieraudzījis fotoaparātu, viņš ar roku norādīja pa kreisi un teica:

— Ģenerālis jūs gaida, lūdzu, ejiet!

Es iegāju mazā zālē ar koka sienām un tūlīt pazinu viņu: Kāris Volfs sēdēja, ģērbies tumšzilā uzvalkā un cietinātā kreklā ar zilu, cieši sasietu kaklasaiti. Augumā viņš bija neliels, plecīgs, drukns; seja iedegusi tumši dzeltena — skaidri redzams, ka ģenerālis samērā nesen atgriezies no kalniem.

Volfs piecēlās, paspieda man roku (tā viņam bija tikpat liela un pankūkveidīga kā Skorcēni) un pasmīnējis sacīja:

— Es pasūtīju sev ēdienu, nesagaidījis jūsu ierašanos. Jūs nekā neiebilstat?

— Mēs taču vienojāmies, ka es uzcienāju, tā ka — lūdzu, izvēlieties pēc sirds patikas!

— Nu, kādus jautājumus jūs man uzdosiet?

— Pirmais jautājums: kur jūs esat tā iededzis?

— Kalnos. Es lidoju uz Alpiem, vecie biedri finansē mūsu atpūtu.

— Mūsu?

— Nē, nē, es biju viens pats, lidoju solo. Kad es saku «mūsu», es domāju par tiem, kas pēc kara bija izputējuši...

— Vai jums gadījās sadurties ar mākslas, ar kultūras vērtību problēmām?

— Kā tad citādi! Es, tieši es biju tas, kas nodeva Allenam Dallesam Ufici galerijas vērtības! Ja es būtu zinājis, ka ameri-

kāpu izlūkdienests ir tik nepateicīgs, būtu atstājis sev kādas divas trīs gleznas, un man tagad nevajadzētu saņemt no Bonnas šo žēlastības dāvanu, šīs trīssimt markas mēnesī, — tāda nabadzība apkauno kaujas ģenerāli...

— Bet jūs taču neesat cīnījies frontē, ja atmiņa mani nevij.

— Es strādāju tādā amatā, ka ap mani it visur bija fronte. Kad sākās sarunas par kompromisa mieru, kas vērsts pret boļševikiem,[7] amerikāņi izvirzīja noteikumu — nodot viņu rokās Itālijas gleznu galerijas, lai tās netiktu nosūtītas uz Vāciju ...

— Kam? Hitleram?

Sai mirklī es pirmoreiz īsti ieraudzīju Karla Volfa mazās acis — pēkšņi iezibējās griezīgi zili svārpstiņi, kas manī ieurbās strauji, bez žēlastības, veikalnieciski.

— Kāpēc jūs esat nospriedis, ka šīs gleznas bija paredzētas fīreram? — Volfs jautāja, vārdus izrunādams gandrīz pa balsieniem.

— Kam tad nu citam? — es atspēlēju pretim.

To acu vairs nebija, tikai laika plūduma izskalotas un apdel-dētas veča ačeles, rāmas, labsirdīgas — tā varētu domāt, ja nebūtu zināms, kas sēž pretim; vectētiņš atpūtā — un vairāk nekas.

— Nu, bet vai tad Gebelss, kas atbildēja arī par impērijas muzejiem, nevarēja pretendēt uz šīm gleznām? — es centos precizēt.

— Tas jau nu būtu tuvāk patiesībai, — Volfs piekrita tāds kā nomierinājies, un atkal viņa sejā nebija acu, tātad mans jautājums nebija trāpījis, tātad bija gājis garām. — Gebelsam ar to nav bijis nekā kopīga.

— Varbūt Rozenbergs?

— Nē, nez vai. Rozenbergs tajā laikā bija galīgi apjucis cilvēks .. . Fīrers viņam ieteica savu darbu koncentrēt galvenajā partijas orgānā «Völkischer Beobachter».

— Un Bormanis?

— Ko tad Bormanis?! — ledainās acis gluži kā atgrūž mani; taisni jābrīnās, cik tās caururbīgas, cik dzīvīgas! Un zīmīgi ir tas: gan Skorcēni, gan daudzi citi nacisti automātiski atkārto vārdu «Bormanis», kad tu to izrunā pirmoreiz.

— Nē, nav nekas, es tikai interesējos par visām detaļām, kas attiecas uz šo jautājumu kompleksu ... Vai jums nav informācijas par Bormaņa līdzdalību kultūras vērtību problēmas risināšanā?

— Viņš tur nepiedalījās.

— Jūs esat pārliecināts?

— Pilnīgi.

— Mēs runājam par nacisma pēdējo posmu, par četrdesmit piektā gada pavasari.

— Tieši tā.

— Bet ja runa būtu par četrdesmit otro vai četrdesmit trešo gadu?

Volfs pasmaidījis atbildēja:

— Četrdesmit trešajā gadā nevarēja būt runas par separātu mieru, mans dārgais Semjonova kungs ... Amerikāņi prot rēķināt labāk nekā es un jūs: viņi izcēlās krastā Eiropā, zinādami katras gleznas cenu Itālijas un Vācijas galerijās ...

— Viņiem bija zināmas arī to mākslas darbu cenas, ko SS apsardzībā izvietoja slepenajos kalnu depo Bavārijā, Saksijā un Austrijā? ...

Ak, šīs aci s!

— Tā ir izdoma! Kur jūs tādu informāciju esat ņēmis?

— Fīrera, Himlera, Rozenberga štābu mītņu dokumentos.

— Vai jūs nebaidāties no rietumsabiedroto propagandistiskiem viltojumiem?

— Jūs nez kāpēc gaužām nemīlat rietumsabiedrotos.

— Tā bija nodevība, ka viņi izdeva mani tribunālam, kas kaujas ģenerāli piespieda pavadīt cietumā divdesmit gadu ...

— SS ģenerāli, — es piemetināju.

— Jā, bet «zaļo SS». Es biju tālu no zināmas pārmērīgas bardzības, kuru reizēm pieļāva «melnie», gestapo un SD.

— Pārmērīga bardzība? Kā to saprast?

— Tas jāsaprot tā, ka mēs aizstāvējām nacionālsociālisma ideju un bijām spiesti rūpēties pat par mūsu ienaidnieku dzīvībām: saniknotā tauta bija gatava iznīcināt visus kreisos un ebrejus. Ieslogot viņus nometnēs, mēs glābām viņiem dzīvību.

Viņš sacīja to nopietni, pilnā pārliecībā, ka šie jau trīsdesmitajos gados iekaltie vārdi ir neapstrīdama patiesība.

— Vai tiesa, ka jūsu šefs Himlers Frankoniju pasludināja par nākamo SS valsti, kurā valdīšot senatnes tradīcijas un cildens savrupības gars?

— Jā, tā bija. Centrs — Frankonija, bet ar izeju uz Marseļu: karavīriem nepieciešama jūra.

— Vai esat bijis Frankonijā kopā ar Himleru?

— Jā.

— Kadas ievērojamas Frankonijas vietas jus man ieteiktu apskatīt?

— Kādā nolūkā?

— Es taču paskaidroju: mani interesē kultūras jautājumi.

Volfs atkal mazliet pasmaidīja:

— Par kultūras jautājumiem interesējas politiķi. Fīrers, piemēram, piešķīra milzīgu nozīmi mākslas tradīciju jautājumiem, asiņu un zemes problēmai, jo tieši šie divi faktori mākslu padara īsti nacionālu, vai tad ne?

— Jūs, protams, esat bijis Kolmbergas pilī?

Acis! Tās kļuvušas gluži kā mazi, mazi ledus gabaliņi.

— Tā atrodas kaut kur Nirnbergas rajonā?

— Pilnīgi pareizi, netālu no Ansbahas ...

— Esmu, protams, bijis ...

— Vēstnieka Foredža muzejā?

— Uzvārdus neatceros, pagājuši tik daudzi gadi...

— Bet Unbehāvena kungu? Vai tādu neatceraties?

Acis!

— Nē, tādu es nepazīstu ...

— Jums, protams, ir zināms, ka Kolmbergas pilī reihsministra Rozenberga ļaudis iekārtoja slepenu noliktavu, kurā glabāja no Padomju Savienības izvestas kultūras vērtības?

— Ko jūs runājat?! Nekad nebūtu varējis to iedomāties — tik cienījama pils, ar tādām tradīcijām, īsti nacionāla ...

Ģenerālis nepārprotami zobojās par mani.

— Jums, ģenerāli, būtu izdevīgāk ar savu atmiņu man palīdzēt.

— Ak šitā? Kā šis izdevīgums izpaužas?

— Sensācija. Par to maksā naudu: bijušais nacionālsociālists nolicis ieročus, nolēmis palīdzēt taisnības uzvarai...

— Jums piemīt humora izjūta.

— Citādi grūti dzīvot.

— Jūsu gājienā bija vismaz divas neprecizitātes. Es neesmu bijušais — tas pirmkārt, un es neesmu nolicis ieročus — tas otrkārt.

— Laiks palaists garām. Tas nestrādā jūsu labā.

— Nekas. Celsies kājās jauni cīnītāji. Celsies!

...Visā mūsu sarunas laikā man aiz muguras atradās divi itāliešu zēni, kas strādāja par viesmīļiem; viņi stāvēja, plati iepletuši kājas, rokas sakrustojuši uz krūtīm, — uz mata SS obergrupen-fīrera apsardze — tā paša obergrupenfīrera, kas visus pēdējos kara mēnešus bija «strādājis» Milānā, noturēdams Itālijas ziemeļos vāciešu kundzību; tādiem sakariem ir ilgs mūžs, es pat teiktu — tie ir nesaraujami (vai lasītājs atceras — mafija un fašisms?).

Sākumā man likās, ka kontaktēšanās ar vecu nacistu ir briesmīga tai ziņā, ka tā kā bacilis aplipina nesagatavotos, neizglītotos cilvēkus’ — kādu dalu jaunatnes ar zemu inteliģences līmeni. Es netiku gudrs, kur slēpjas nacionālistisko murgu pievilcība, kas ir to vilinošais spēks. Vai tiešām divdesmitā gadsimta beigās, kad strauji attīstās cilvēku komunikabilitāte (radio, valodu mācīšanās, teātru viesizrādes, gleznu izstāžu apmaiņa), var likties, ka nacionālisms ir glābiņš no ekonomiskām kaitēm un politiska stresa? Diemžēl, izrādās, var gan ...

«Mēs kā nācija esam pelnījuši tiesības dzīvot labāk par visiem citiem» — tā ir viena no «veco cīnītāju» galvenajām tēzēm.

Bet — kāpēc? Kas devis kādai nācijai tiesības uz izņēmuma stāvokli? Ikviena ekskluzivitāte ir solis, kas noved pie tādas nevienlīdzības, no kuras izeja var būt tikai asiņaina un fatāla.

«Tieši mums ir tiesības būt līderiem,» sludina vecie vīri, «jo mūsu nācija ir kontinenta vienības un Eiropas gara dzīves ferments.»

Kad iebilst kaut ko pretim, vecie vīri tūlīt apelē pie neonacis-tiskās jaunatnes, kas viņos uzmanīgi klausās: «Vai tad cilvēks ar svešām asinīm var vēlēt mums labu? Viņš sameklē to, kas nācijai nav patīkams, patvaļīgi traktē faktus, apmelo mūs. Viņa pienākums ir darīt visu, lai mums būtu sliktāk.»

Atceros, kā vecajiem vīriem iebilda vācu zinātnieks no AAinhe-nes, labi argumentēdams savu viedokli, bet vecie vīri sāka pārliecināt jauniešu auditoriju, ka šis zinātnieks neesot nekāds vācietis, jo viņa vecmāmiņa bijusi vai nu ukrainiete, vai čehiete, bet asinis ņemamas vērā pa mātes līniju (kā tur lai neatceras rasistiskos likumus, kuri kalpo savas nācijas pārākuma idejai, sākot ar inkvizitoriem un beidzot ar pašreizējiem Izraēlas valdoņiem! Bet vai ir pareizi teikt «beidzot»? Vai noslieksme uz šo sērgu nav manāma arī citās zemēs un malās?). Un šai veco vīru argumentā iedziļinājās jauni cilvēki, piekrita tam, starp citu, ierosinādami apspriest, kādā mērā vecāmāte cilvēku atrauj no nācijas un vai ir pieļaujams cilvēkam «piedot» svešās asinis, kurās vainojama vecāmāte. Vecie vīri iebilda: «No svešām asinīm atbrīvojas tikai sešpadsmitajā augumā; cilvēks, kas atceras vecomāti, katrā ziņā tur godā viņas piemiņu, un tas ir dabiski, jo neviens tā nemīl mazbērnus kā vecāsmātes, un tāpēc arī labās atmiņas par viņu allaž būs tā dēvētā vācu zinātnieka gara konstante ...»

... Cilvēci, kura dzīvo uz loti mazas planētas, ko sauc par Zemi, visvairāk nodarbina šāda problēma: vai izdosies pasauli glābt no tiem, kas jūt maniakālu tieksmi uz kodolieročiem, uz neitronbumbām? Vai izdosies pasauli pasargāt no aukstuma, kad būs no zemes dzīlēm izsūknēta pēdējā naftas lāse? Vai izdosies

paēdināt planētas iedzīvotājus, kad to skaits būs gandrīz dubultojies (līdz gadsimta beigām taču palikuši tikai septiņpadsmit gadi!)? Vai izdosies glābt no piesārņošanas debesis, pļavas, mežus? Nē, vecos vīrus tas nesatrauc! Viņus interesē tikai «asiņu tīrība», «rases noslēgtība», «pārākums»!

«Lai mums ļauj dzīvot tā, kā dzīvoja mūsu senči!»

Mūsu lielo ātrumu laikmetā nacionālisma murgi ir acīm redzama muļķība, taču diemžēl vēl ir daudz cilvēku, kas uz maniaku histērisko kaukšanu par asinīm un zemi krīt kā mušas uz medu. Vai tiešām tas ir nenovēršami?

... Dažreiz, tiekoties ar nacionālsociālisma piekritējiem, kas nodarbināti ar «diženās pagātnes» reanimācijas ideju (sākot ar Svētās Romas vācu nācijas ķeizarvalsti un beidzot ar trešo lielvalsti), vērīgi ielūkojoties viņu kvēlojošajās acīs, ieklausoties histēriskajā sludināšanas veidā, vērojot viņu neprasmi iedziļināties sarunas biedra argumentācijā («pastāv tikai viens pareizs viedoklis — mūsējais, visi pārējie ir aplami, svešu asiņu diktēti»), man liekas, ka rasu teorijas piekritēji savā vairākumā ir psihiski nelīdzsvaroti cilvēki, ja vien viņi nav pat nopietni slimi. I<ad cilvēks paziņo: «Es esmu pats diženākais, pats talantīgākais, bet mani vajā cilvēki, kuru dzīslās rit svešas asinis, kuriem ir cita nacionālā ideja, un tikai tāpēc es nespēju sevi parādīt pilnā mērā,» — tad noteikt diagnozi nav nemaz grūti: lielummānijas simptomi. Hitlers taču spēja slēpt savu psihisko kaiti tāpēc, ka viņš sludināja nevis savu pārākumu, bet nācijas pārākumu, runāja par to, ka nāciju nomācot, atšķaidot tās asinis, demoralizējot ar svešu kultūru un ka tieši tāpēc vāciešiem jākļūstot par kungiem visā pasaulē — tas esot nācijas glābiņš ...

Pienapuikas, kas tagad mājās glabā fīrera ģīmetnes, nevar zināt — «vecie cīnītāji» rūpīgi slēpj no viņiem visu negatīvo, bet oficiālo propagandu maz interesē nākamās paaudzes veidošanas problēma —, ka Hitlera valdīšanas gados, «svētītajos stiprās personības un nacionālā uzplaukuma laikos», Vācijā pastāvēja kartīšu sistēma, ka cilvēki neuzdrošinājās viens otram teikt patiesību, baidīdamies no apcietināšanas un nošaušanas, ka viņi vārga ierakumos, kļuva par bāreņiem un atraitnēm, smaka nost bumbu patvertnēs ...

«Nē, tie visi ir sīkumi, toties toreiz nebija korupcijas, par-lamentāriskās pļāpāšanas, naudasmaisu valstības, toreiz viss bija mūsu, nacionālais!...»

...Patiešām — ja dievs grib cilvēku sodīt, viņš atņem tam prātu. Vai tiešām dievs varētu vēlreiz uzdrošināties sodīt veselu tautu?!

Zirgu skriešanās sacīkstes Ķelnē ir pavisam īpaša izrāde. Tās ir pilnas ar blēžiem (nekā citādi šejienes deklasētos elementus nevar nosaukt), kas tinas pa apakšu, taupības nolūkā biļetes uz tribīnēm neiegādādamies; augšā ložās ērtos atzveltņos iekārtojusies labākā sabiedrība; valdības sektorā todien sēdēja Federatīvās Republikas eksprezidents ar sievu — bijušajiem prezidentiem praktiski ir tādas pašas tiesības kā funkcionējošajiem prezidentiem, tikai apsargātāju ir mazāk — ne vairāk par vienu vai diviem.

Lai gan hipodroms ir liels, cilvēku nepamet šaurības un smacīguma sajūta, tiklīdz viņš, ar pūlēm novietojis mašīnu, sāk ieurbties pūlī.

Cik stabila gan ir iluzorā tuvās laimes pasaule! Cik reižu gudri matemātiķi nav izskaidrojuši, ka nav iespējams laimēt tā, lai uz visiem laikiem kļūtu bagāts, cik reižu pastāvīgie apmeklētāji nav savā starpā sačukstējušies, ka tāds un tāds tādu un tādu iemeslu dēļ pakāries, nošāvies, nolēcis no tilta: vakar viņš vēl bija smējies, apspriedis nākotnes plānus, ņurcījis sasvīdušā plaukstā naudaszīmi, bet tagad, skaties, cilvēka vairs nav, izkūpējis ... Sapņi par brīnišķīgu rītdienu noveduši pie traģiska gala ne vienu vien miljonu karstgalvju. Arī sapnim jābūt disciplinētam, citādi — ja tam ļauj izlaisties — tas var novest velns zin kur!

... Mišels mani gaidīja pie kases, es viņu pazinu pēc Sreidera dotā apraksta, un arī viņš spēra soli uz manu pusi. Roka — spēcīga, smaids — atklāts, atsedz baltu zobu rindu; apģērbs — kā franči dažkārt saka par laiku: kaut kas vidējs starp vilku un aitu — pelēkzils tonis; tas izskatās eleganti, bet nepavisam ne ārišķīgi, domāts tādam vērtētājam, kas pēc kurpju fasona prot noteikt, cik liels ir sarunas biedra rēķins bankā.

— Vectētiņš jūs labi aprakstījis, — Mišels sacīja, — pilnīgi precīza mutvārdos dota ģīmetne, it kā viņš būtu strādājis terorisma apkarošanas grupā. Vai totalizatorā piedalīsieties? Neieteicu, šodien ir viltīgi zirgi. Nāciet, es jums kaut ko parādīšu. Vai jūs protat apieties ar tālskati? Lieliski! Bet vispirms iepazīstieties! — Viņš mani pieveda pie skaistas novecojušas dāmas un vīrieša ar iezilganu seju. — Mans papā un mamā. Sein-jonova kungs, — viņš stādīja mani priekšā, — tas pats, par kuru jums stāstīja vectētiņš.

— Ak, cik patīkami! — mamā sacīja, sniegdama man roku, kurai no briljantu smaguma viens pirksts it vienkārši nokarājās uz leju. — Nelieciet uz devīto — tas ir no Zīvertes staļļiem, bet viņa ir tās nelietes draudzene!

— Viņš pagaidām nezina, kas tā tāda par nelieti, — papā aizrādīja, spiezdams man roku. — Un arī nevajag to uzzināt, — viņš sacīja man. — Jūs tiešām esat no Maskavas? Cik interesanti! Gatavojaties atgriezties? Tad nespēlējiet, nekādā ziņā nespēlējiet — to jums saku es, kas pats te atstājis ne mazāk kā miljonu, ha-ha-ha!

— Vairāk, — mamā izlaboja, — daudz vairāk! Vīrieši ir lielībnieki, bet šai gadījumā tu esi pieticīgs kā statistikas pārvalde, mans draugs!

Mišels viegli pieskārās manai rokai; mēs piegājām pie izdedžiem klāta celiņa; viņš pasniedza man tālskati un, pamājis uz tuvākās ložas pusi, teica:

— Paskatieties un pacentieties atcerēties šo seju!

Es paraudzījos okulāros: vecā dāma, kas atradās ložā, ar tālskati vērīgi aplūkoja mani un Mišo; viņai līdzās sēdēja otra —< mazlietiņ jaunāka, gadus sešdesmit veca dāma un dzīvi tērzēja ar jaunu pārīti.

— Dāma mūs aplūko, — es teicu Mišelam.

— Nē. Mūs ne. Viņa skatās uz mani, — viņš atbildēja. — Sī dāma un viņas radiniece izputināja vectētiņu, padarīja viņu par nabagu. Vecītim bija uz vecumdienām pietaupīti pāris miljonu un briljanti, kādi divdesmit karati, — to visu pievāca viņas. Alkatīgi, zemiski cilvēki. Viņu mājās arī glabājas Dzintara istaba.

Es nolaidu tālskati un pagriezos pret Sreidera mazdēlu. Viņš raudzījās manī, acis nemirkšķinādams, Joti mierīgi, nemaz nesmaidīdams.

— Jā, jā, es nejokojos. Tā vecā dāma ložā ir Erbiga kundze, viņas vīrs piederēja pie visbagātākajiem cilvēkiem valstī; pie bagātības viņš tika jau Hitlera laikā, ražodams lakas Gēringa aviācijai. «Erbol». Mans papā dāmu sauc par nelieti un viņas zirgus — viņai pieder viens no vislielākajiem staļļiem Ķelnē — arī dēvē par neliešiem. Aplam — zirgi ir lieliski!

Mēs nesagaidījām sacīkšu beigas; Mišels iesēdās savā sporta mersedesā ar divsimt zirgspēku jaudu, es ar savu mašīnu iekārtojos viņam aizmugurē, un mēs braucam pie vectētiņa.

— Es no jums neprasu naudu uz priekšu, — Jākobs Sreiders sacīja. — Tikai pēc tam, kad būsiet Dzintara istabu izvedis uz Maskavu. Pa simt tūkstošiem uz dvēseli: man, jums un manam draugam Fredam, kas šo istabu ir redzējis vecās dāmas mājā Tesīnā.

— Vai esat gatavs minēt adresi? — es jautāju.

Vectētiņš palūkojās mazdēlā, tas pamāja ar galvu.

— Kāpēc gan ne! — Sreiders atbildēja. — Es došu jums adresi, bet jūs apliecināsiet, ka maksāsiet naudu — ne jau nu jūs, protams, maksās valsts, un jums jāsaņem tikpat daudz, cik saņemšu es. Manuprāt, tas būs taisnīgi, vai ne?

— Taisnīgi, — Mišels sacīja. — Ja jums ir divas liecības, Semjonova kungs, viena — vectētiņa, otra — Freda liecība, tad jūs vai jūsu valsts — es gan nezinu, kā būtu ērtāk rīkoties, varbūt zināmā posmā cīniņu vajadzētu uzņemties jums personiski kā PSRS pilsonim, — jūs varat tiesā iesniegt prasību, lai zagto mantu atdod.

— Bet vecā dāma ņem un apgalvo, ka Dzintara istaba esot viņas vectētiņa kāzu dāvana, — es atbildēju. — Un jebkuram aizliedz kāpt pāri savas mājas slieksnim. Bet varbūt jūs domājat, ka prokuratūra uzdrošināsies ielauzties tās dāmas mājā, kura, pēc jūsu pašu vārdiem, pieskaitāma pie visbagātākajiem cilvēkiem valstī?

— Ja būs divu liecinieku liecības, — Sreiders atkārtoja, — tad dāmai būs jāatbild likuma priekšā.

— Vai jūs varat apliecināt, ka pie dāmas glabājas tieši mūsu Dzintara istaba, Sreidera kungs?

— Esmu redzējis fotoattēlus, ko bija publicējis laikraksts «Zeit» un «Die Welt». Man šķiet, ka tieši tādas dzintara sienas greznoja zāli tās nelietes mājā Bādenbādenē.

Atvēru portfeli, izņēmu Dzintara istabas krāsu foto, parādīju Sreideram un vaicāju:

— Jūs esat gatavs apliecināt, ka Bādenbādenē esat redzējis tieši šo istabu?

Sreiders uzlika citas brilles, ilgi aplūkoja fotoattēlu, pēc tam pasniedza to brāļadēlam, bet tas tikai paraustīja plecus un atteica:

— Es taču, vectētiņ, neesmu redzējis, es nevaru būt nekāds liecinieks. Sājā jautājumā nevaru būt pat padomdevējs.

Sreiders vēlreiz paraudzījās fotoattēlā, tad piegāja pie rakstāmmašīnas, kas bija novietota uz pavisam dīvaina, maza, ar bronzu, monogrammām un perlamutru rotāta galdiņa, ielika mašīnā savas firmas blanku un uzrakstīja: «Apstiprinājums. Ar šo es apstiprinu, ka apmēram pirms trim gadiem doktora Volfganga Erbiga mājā Bādenbādenē, Heršenbaha ielā 29, es redzēju Dzintara istabu apmēram piecdesmit kvadrātmetru platībā. Man liekas, ka tā istaba, ko es redzēju, un tā, kura parādīta fotoattēlā, ir identiskas. īstu Dzintara istabas fotoattēlu man parādīja identificēšanai Juliāns Semjonova kungs no Bādgodesbergas.»

Viņš iedeva man tekstu, pēc tam atvēra lielu piezīmju grāmatu un nodiktēja telefona numuru, piebilzdams:

— Tas ir mana drauga Freda numurs. Viņš dzīvo Tenerifē, Kanāriju salās. Viņš ir izdevējs, kuram pieder žurnāls «Tenerife Woche» ...

— Piezvani viņam! — Mišels sacīja. — Pastāsti par Semjonova kungu!

Šreiders uzgrieza numuru (sakari ar Japānu, Kanāriju salām, ASV, Jaunzēlandi ir automatizēti, piezvanīšana aizņem minūti, ne vairāk — tāds saprātīgs laika ietaupījums!), sagaidīja atbildi un sāka ātri runāt — šeit cilvēki pieradināti skaitīt naudu pat tad, kad viņi runā ļoti svarīgā lietā: par ārzemju tālsarunām jāmaksā pēc norunāto sekunžu, nevis minūšu skaita.

— Fred, sveicināts, šeit runā Džeks! Man pretim sēž Semjonova kungs no Maskavas, rakstnieks. Viņu interesē, kad tu esi pie Erbiga kundzes pēdējo reizi redzējis Dzintara istabu. Pirms pusgada?

Es sniedzu roku pēc klausules.

Šreiders pamāja ar galvu, noklausījās, ko viņam saka Kolbes kungs, tad pārtrauca viņu:

— Fred, es nododu klausuli krievu kolēģim.

— Labdien!

— Sveicināti!

— Kā arī es varētu paskatīties uz šo istabu?

— Domāju, ka to var nokārtot. Aizbrauciet uz Tesīnu, kas atrodas uz robežas ar Itāliju. Tur sameklējiet manu draugu — pierakstiet viņa telefona numuru, viņu sauc par Bruno, viņš jums palīdzēs.

Klausulē kaut kas noknakšķēja — saruna bija beigusies.

Šreiders izņēma no ledusskapja pudeles, ielēja glāzēs dzeramo un, pacēlis savu glāzi, sacīja:

— Uzskatīsim, ka bizness ir sācies, kungi, vai ne? Man ir loti vajadzīgas tās simttūkstoš markas, un lai arī tā neliete atdod nolaupīto likumīgajiem īpašniekiem!

— Tā vairs nav tava darīšana, — Mišels piebilda. — Tā ir Semjonova kunga darīšana. Tava darīšana — nauda; attiecības starp valstīm lai tevi neuztrauc! Vai ne? — viņš pievērsās man.

— Es esmu pret diktēšanu, lai katrs rīkojas tā, kā viņam liek sirdsapziņa.

— Tas ir pareizi, — Mišels teica. — Tikai es esmu par to, lai vēlreiz tiktu precizēts: Dzintara istaba jūsu, nauda — mūsu. Vēl vairāk — esmu vienis prātis ar vectēvu, ka veiksmes gadījumā arī jums jāsaņem sava daļa — kāpēc gan ne; tu man esi brašs vectēvs, es tevī cienu sirdi — orgānu, kas vairāk iederas deviņpadsmitā nekā divdesmitā gadsimta jēdzienos ...

Šveice ir pavisam sevišķa zeme. Ja tu šķērso robežu Bāzelē (puse pilsētas pieder vāciešiem, puse — šveiciešiem), tad vari arī nemaz neapstāties — turēdams roku svārku iekškabatā, pabraukt garām robežsargiem, uzsmaidīt muitniekiem, pieturēt pie tabakas veikaliņa, apmainīt markas pret frankiem — un tas arī ir viss, ripo tālāk. Man tomēr jāpiebilst: mūsu sakāmvārds «pēc apģērba sagaida» pilnīgi attiecināms arī uz procedūru, kas notiek uz robežas, kuras pārbraukšanai nav vajadzīga vīza. Ja esi uzvilcis dārgu žaketi, apsējis kaklasaiti, gludi noskuvies un tev ir dārga, rūpīgi nomazgāta mašīna, tad policija tikai pamās ar roku, tā teikt — brauc laimīgs! — un arī muitnieki izklaidīgi laidīs cauri, neprasīdami pieteikt viskiju, ieročus, degvīnu, tabaku vai pulksteņus, ko tu ved sev līdzi. Bet, ja brauksi ģērbies džinsos, kreklā bez kaklasaites un turklāt vēl nebūsi paguvis noskūties, tev būs jāvaino pašam sevi: pārbaudes procedūra būs parastā — urķīgā, tiks ievērotas visas formalitātes.

No Bāzeles ceļš ved pa vāciešu Šveici; valoda pamazām sāk mainīties, kļūst vēl cietāka nekā Bavārijā. Vāciešu Šveices centrs ir Cīrihe, un Bernes iedzīvotājus tas mazliet aizvaino, lai gan viņu klusā pilsētiņa ir visas konfederācijas galvaspilsēta. Franču Šveices centrs ir Zenēva; es gan par tādu centru uzskatītu Lozannu vai Montrē; nu, un, protams, itāliešu Šveices centrs ir Lokarno.

Ak dievs, cik atšķirīgi ir šie reģioni! Reizēm grūti iedomāties, ka miniatūrā Vācija, Francija un Itālija veido vienotu veselumu un ka šo veidošanos netraucē ne tarkšķošais itāliešu valodas straujums, ne dūdojošais franču valodas galantums, ne vācu valodas smagums un noteiktība. Dažādas kultūras dzīvo cieši līdzās, taču pie tām piederīgie cilvēki neķeras cits citam krūtīs, lai noskaidrotu attiecības, kurš par kuru ir svarīgāks un talantīgāks, visi kalpo kopīgajam — konfederācijai. Interesanta detaļa: Lokarno ir Itālija, kas novesta līdz pilnīgai galējībai, tur plandās starp mājām izžauti milzīgi palagi, tur arhitektūra atsauc atmiņā Neapoli, tur policisti automašīnu kustību diriģē gluži kā Artūro Toskanīni orķestri; ceļš no Bāzeles uz Cīrihi ved garām koka mājiņām ar sarkanām ģerānijām logos un smagiem salmu jumtiem — tā ir tipiska gadsimta sākuma Vācija, gluži kā pēc Paster-naka: «Skaists kā bērndienu vācu motīvs,» — visur gluži neticama akurātība, uz ceļa — ne gruzīša; un, beidzot, Montrē vai Lozanna, kas bezrūpīgi dižojas, reizē tomēr klusi un aši visu aprēķinādamas; baltas savrupmājiņas rokoko stilā, tipiska Francijas province; tur domāts tikai par mājas iekšieni: ārsienu apmetums var būt izdrupis, bet iekšā katrā ziņā jābūt Ludviķa laika mēbelēm un pusdienām ar septiņiem ēdieniem, ar sarkano un balto vīnu.

Visvairāk mani satricināja skaidri redzamā atšķirība, kura pavērās, kad biju šķērsojis Sengotarda kalnu pāreju un no vāciešu Šveices braucu lejā uz Brizonu — itāliešu Sveici. Tikai divdesmit kilometri pa kalnu ceļu — un tu nokļūsti gluži citā pasaulē. Vispār kategorija robežas mani nodarbina aizvien vairāk. Tiešām — kā izskaidrot Luksemburgas fasāžu nolaistību un Rietumvācijas pilsētiņas akurātību, kur viss ir kā ar mēli nolaizīts, turpat kaimiņos, tikai trīsdesmit metru attālumā? Ar ko izskaidrot acīm redzamo atšķirību starp vāciešu ciematu Venlo rajonā un blakus esošo holandiešu pilsētiņu — pavisam cita arhitektūra: sarkani ķieģeļi, kāpņu institūts, kas ir tikpat izteikts kā pie mums Gruzijā, kur fasādes ievērības cienīgākā detaļa — it īpaši Abhāzijā — ir kāpnes, vēl labāk, ja tās ir divas. Kas tā ir par neredzamu līniju, kas nodala kultūras, valodas, paražas?

... Vārdu sakot, Bāzelē es pārbraucu pāri robežai un piedevu gāzi, lai līdz tumsai pagūtu tikt pāri Sengotardam. Taču aiz Cī-rihes, kad ceļš sāka griezties iekšā kalnos, paveda garām Altdor-fai ar tās muzeju, kurā glabājas maza, no koka taisīta ģenerālisi-musa Suvorova gultiņa, sāka gāzties pavasara sniegs, kas ātri kusa, pārvērzdamies ķepīgā, slidenā biezputrā. Uz ceļmalās ierīkotajiem tablo parādījās vārdi: «Pāreja slēgta!». Es aizbraucu uz dzelzceļa staciju, kurā formē autoešelonus, ko dīzeļlokomotīve izvelk cauri garajam jo garajam Sengotarda tunelim; man lika mašīnu uzbraukt uz platformas, pievilkt bremzes un ieslēgt otro ātrumu; es aizvēru logus, ešelons sāka kustēties, izbrauca cauri Sengotardam, un tas bija tik pārsteidzoši, ka vārdos to izteikt nav iespējams; iztēlē plaiksnījās krievu dižvaroņi un Eiropas milzeņi, kas stāvēja viņiem pretim, un Surikova glezna, un mazā gultiņa muzejā, kuru biju redzējis savā pirmajā braucienā uz šejieni, kad iegriezos pie madame viņas mājā netālu no Suvorova spēkavīriem uzceltā pieminekļa Sengotarda ciematā, Velna tilta tuvumā, un madame man rādīja krievu karavīru šautenes un zobenus, pārdeva skatu kartītes, pagaudās par to, cik slinki kļuvuši jaunie šveicieši, kas visu vīriešu darbu «atdevuši dienvidslāviem, spāņiem un turkiem, taču paši drīz vairs nevarēs ne tikai durvis salabot, bet arī bērnu uztaisīt», un piedāvāja man iedzert malku laba vīna par godu maniem tautiešiem, kas krituši šeit, šai zemē.

... Mazajā Airolo pilsētiņā — tā jau atrodas itāliešu Šveicē — ir silti, no sniega — ne miņas, lai gan cauri tunelim uz turieni jābrauc tikai divdesmit minūtes; debesis tur ir pavisam sevišķas, citādas nekā valsts vāciešu daļā: vairāk zvaigžņu, tās izskatās tuvākas un spožākas, jautri samirkšķinās cita ar citu; pa maza, netālu no stacijas ierīkota bāra atvērto logu dzirdama serenāde; skan itāliešu valoda; gaiss smaržo pēc lakačiem tāpat kā Arhipo-osipovkā manā jaunībā, kuras — man pašreiz šķiet — vispār nekad nav bijis, taču reizēm, it īpaši tad, kad izdevusies grāmata vai filma, rādās, ka tā nemaz nav beigusies.

... Naktī vienos es ierados Askonā, kas atrodas Tesīnā. Pilsēta dzīvoja jautru, neprātīgu dienvidu dzīvi. Krastmalā pie ārā iznestiem kafejnīcu galdiņiem sēdēja simtiem, nē, kur nu — tūkstošiem cilvēku; sarunas risinājās daudzās valodās; cilvēki bija ģērbušies kā vasarā, un grūti bija iedomāties, ka tikai trīs stundu braucienā no turienes ir sniegs, bet, ja pakāpjas mazliet augstāk, arī sals ■sprakšķ un kalnu slēpotāji gatavojas rītdienas straujajam no-braucienam pa bālzilu ledusgāli.

Es iedzēru kafiju, apēdu picu un likos gultā, kādas saglabājušās tikai Itālijā un Spānijā: no koka taisītas zemnieku gultas ar augstiem galiem, neticami čīkstīgas, taču tieši čīkstienos slēpjas šo gultu drošums, un šķiet, ka tūlīt ienāks sirma vecmāmuļa, apsegs ar segu, noglāstīs tev galvu, apsēdīsies līdzās un pirms aizmigšanas pastāstīs pasaku.

No rīta piezvanīju uz telefona numuru, ko man bija iedevis Freds.

— Kas? — Bruno brīnījās. — Semjonovs? Krievs? No Maskavas? Ļoti interesanti. Protams, es palīdzēšu, cik spēšu. Atnāciet, apspriedīsim šo jautājumu!

Es atradu viņa nelielo māju Askonas apkārtnē; sirms, labvēlīgs cilvēks izveda mani cauri pavisam mazam dārziņam, un mēs apsēdāmies ēnā uz sola; pastāstīju, ka meklēju Erbiga kundzes māju, Freds apsolījis, ka viņš man palīdzēšot to atrast.

— Nu tad sāksim! — Bruno sacīja. — Kas jūs interesē vispirms?

— Erbiga kundzes adrese.

Bruno paņēma telefonu sarakstu, pašķirstīja un pasniedza man:

— Vai doktors Erbigs jūs apmierinās?

— Pilnīgi, tas ir viņas mirušais vīrs.

— Sī māja atrodas krastmalā un ir viena no greznākajām Askonā.

— Vai paskatīsimies?

— Arī parunāsim ar saimnieci.

— To darīt ir par agru. Vispirms jāsaņem Freda liecība, ka viņš šai mājā redzējis Dzintara istabu. Tad arī būs jāsāk runāt.

— Vai viņš apsolīja jums atsūtīt tādu liecību?

— Jā.

— Braucam!

Un mēs devāmies ceļā.

...Krastmalas mājas halle bija dzestra, gaiša un tīra; akmens grīda bija ieziesta ar kādu eļļainu šķidrumu un tāpēc likās tik slidena, ka jābalansē ar rokām.

— Jūs nekritīsiet, — es izdzirdu balsi sev aiz muguras. — Ejiet mierīgi!

Mēs abi ar Bruno pagriezāmies un ieraudzījām pavecu vīrieti formas apģērbā, kas izskatījās līdzīgs tam tērpam, kurā ļoti turīgi cilvēki mēdz ieģērbt savus šoferus: gluda, tumšzila kastora auduma uzvalks, balts krekls ar kabatām un uzplečiem, tumši zila vilnas kaklasaite, kurpes, kuras allaž nez kāpēc ir no lakādas. Sis cilvēks, kas aplūkoja mūs, iznācis pa nelielām stikla durvīm, aiz kurām acīmredzot atradās durvju sarga istaba, bija īgns, seja izskatījās kā akmenī izkalta.

— Labdien! — Bruno sacīja. — Mēs gribētu parunāt ar Erbiga kundzi.

— Kādā jautājumā?

— Tādā, kas viņu interesē, — Bruno atbildēja.

— Erbiga kundzes nav mājās. Viņa ierodas šeit no Šveices vai Vācijas ceturtdienās.

— Kungs, — Bruno pamāja uz manu pusi, — interesējas par mākslas vērtībām ...

— Jā, mākslas Erbiga kundzei ir daudz — gan skulptūras, gan gleznas, gan mēbeles, gan ieroči — kā tik tur nav! ...

— Vai drīkstētu lūgt, lai jūs būtu tik laipns un parādītu mums kolekciju?

— Dzīvoklis ir bloķēts, — durvju sargs atbildēja. — Jūs taču zināt, kā pašreiz ārdās mafija.

— Vai skulptūras uz augšstāva balkona arī pieder Erbiga kundzei? — es vaicāju. — Tās redzamas, ja skatās uz šo māju no ceļa, kas ved uz Itālijas robežu.

— Jā, tās ir viņas skulptūras. Taču visvērtīgākās mantas glabājas istabās, kuras ir saistītas ar policijas centru, kas apsargā seifus un vērtslietas.

— Un jums nav atslēgu no viņas dzīvokļa? — Bruno jautāja, iesaistīdamies darījumā. — Mēs būtu jums ļoti pateicīgi.

— Man ir atslēgas, bet nav zināms kods, mans kungs, — durvju sargs atbildēja, — un policija būs tūdaļ klāt.

Kad bijām izgājuši ārā, es Bruno vaicāju:

— Kāpēc viņš mums to visu stāstīja?

Tas paraustīja plecus un atbildēja:

— Viņš taču ir arī tas, kas spodrina grīdas tā, lai spīdētu, bet cilvēks tomēr nekristu ... Kā lai mīl pārlieku bagātos? Viņus ienīst... Lūk, no Erbiga kundzes mājas vārtiem līdz Itālijas robežai ir pieci kilometri, un tas ir pats īstākais mafijas ceļš, kāds vien pastāv, ja neskaita pāris ceļu Sicīlijā ... Jums jāsteidzas pie Freda, jādabū uz rokas viņa liecība. Ja dāma uzzinās, ka te kāds kaut ko meklē, viņas rīcība var kļūt iepriekš neparedzama,..

Vakarā es atgriezos Zenēvā un no turienes ar pirmo reisu lidoju uz Maskavu.

Gan redakcija, gan Kultūras ministrija palīdzēja man dabūt biļeti lidojumam uz Spāniju, uz Kanāriju salām: pasākums tiešām rādījās interesants, lai gan diezgan dīvains. Taču bieži jo bieži dīvains šķiet tas, kam neesam tikai sagatavojušies. Un ne vienmēr mēs protam tikt galā ar pārsteigumu. Sagatavot paaudzi straujam pierastā lūzumam nav viegls uzdevums, bet tas ir ārkārtīgi svarīgs, jo ZTR laikmets no cilvēka, kas vēro kosmisko ķermeņu kustību, prasa momentāni pieņemt lēmumu: nav laika detaļas apspriest ar priekšniecību; visam ir dotas tikai sekundes; jāmācās pašam pieņemt lēmumus; vēsture mums nepiedos aizkavēšanos vai arī slinkumu, vai bailes no sava paša viedokļa.

...Atgriežoties pie negaidītā darījuma ar šreideru, vēlreiz jāanalizē fakti.

Tiešām, Sreidera vēstule varēja (un var) likties dīvaina. Taču, ja gadījumu pētī nevis izolēti, bet kopā ar apstākļiem, tad iespējams to arī izskaidrot. Liels padomju laikraksts pirmoreiz pavēstīja par Padomju Savienībai nozagto kultūras vērtību meklēšanu. Pirmoreiz bija minēts pilsoņa Georga Šteina vārds, pirmoreiz tika pastāstīts, ko, kur un kā viņš meklē. Neievērot padomju preses publikācijas, kā to Rietumos dažkārt cenšas darīt, protams, var, taču — tikai līdz zināmai pakāpei. Domāt, ka pasaules attīstība iespējama bez Padomju Savienības, ir naivi. Tāds viedoklis izceļas ar savu šaurību, dekadentismu un tāpēc lemts neveiksmei, kā teicis kāds dižens amerikānis: «Ir iespējams īsu laiku apmānīt visus cilvēkus, ilgu laiku mānam padodas neliela daļa iedzīvotāju, bet nav iespējams pastāvīgi melot visai tautai.» Laba doma, tomēr, manuprāt, nepieciešamas korektīvas, diemžēl ne par labu šai domai: fašisma, šovinisma, zinātnes vajāšanas apstākļos melot var ilgi, vai, cik ilgi!... Varu apliecināt: laba teātra izrāde, drošs politiskā komentētāja raksts, gudra grāmata atrod sev ceļu uz Rietumiem; to, kas uzbrūk pa īstam, kas ir savdabīgs, satur jaunu informāciju, pilnīgi nobloķēt praktiski nav iespējams. Cits jautājums — cik daudz cilvēku tas aizsniedz, kas tavu darbu izdod, kas tavam teātrim atvēl savu skatuvi, kurā zālē tiek izstādītas tavas gleznas? Taču to, ko uzzinājis viens cilvēks, uzzina vismaz vēl simts.

...Tātad Sreiders uzzināja par Georga Steina meklējumiem un to, ka mēs viņu šai ziņā atbalstām un lepojamies ar viņa godīgumu.

Pēc tam Sreiders uzrakstīja mums. Kas viņu mudināja to darīt? Vēlēšanās palīdzēt taisnīguma uzvarai? Acīmredzot. Personiska ieinteresētība? Protams.

Jā, pilnīgi iespējams, ka Sreiders, kuru pameta varen bagātās kundzes radiniece, iepriekš viņu izputinājusi, grib, izmantodams meklēšanu, iegūt materiālu labumu. Lai tas ir dievs, kas spriež par viņu tiesu! Mūs interesē krievu kultūras bagātības — tās šoreiz ir galvenās. Tas, ka viņš nelūdza dot naudu uz priekšu, tas, ka viņš vēlējās savu daļu saņemt tikai pēc tam, kad Dzintara istaba būs izvesta, liecina viņam par labu. Es gan apzinos, ka Sreiders, pateikdams «divreiz divi», varēja iznākumu klusībā paturēt pie sevis: viņš varēja domāt, ka Erbiga kundze, uzzinājusi par darījuma sākumu, piedāvās viņam atkāpšanās naudu, viņš ņems atpakaļ liecību un ar to viss laimīgi beigsies. Taču, kā man paskaidroja gudri VFR juristi, paņemt atpakaļ liecību, kas dota brīvprātīgi, bez mudināšanas no jebkuras puses, nav tik viegli, tas saistīts ar zināmām sekām. Pateikts vārds neizzūd. Uzrakstīts — ne tik.

Skaidrs, ka Mišela iesaistīšanu šai lietā bija diktējusi piesardzība un neuzticēšanās: šeit, Rietumos, manieres gan ir lieliskas, izturēšanās Joti pieklājīga, taču cilvēki viens otram netic, un nav arī tiesību ticēt, neiesaistot pasākumā juristus un lieciniekus, — citādi var izputēt viens divi.

Rodas jautājums: kāpēc tik ātri piekrita Freds? Bet kāpēc lai viņš nebūtu piekritis? Vēl jo vairāk tāpēc, ka pastāv interesantas detaJas, par kurām man pastāstīja Bruno:

— Freds negrib dzīvot Eiropā, negrib dzīvot Rietumvācijā; viņš brauc pie manis ciemos tikai jūlijā vai augustā, visu pārējo laiku šis sirmais skaistulis pavada Kanāriju salās, jo domā, ka pasaulē nav labāku cilvēku par spāņiem. Viņa pagātnē ir bijis kaut kas tāds, kas viņu uz visiem laikiem noskaņojis naidīgi pret mūsu veco Eiropu. Kas ir noticis, man nav zināms, es zinu tikai to, ka viņš mēnesi pavada manā mājā un pēc tam atgriežas salā. Visu pārējo laiku viņš dzīvo tur; strādā žurnālā, satiekas tikai ar dažiem cilvēkiem; labas literatūras lasīšana ir viņa vienīgā nodarbošanās vājās brīžos.

...Vārdu sakot, es aizlidoju uz Madridi, no turienes — uz Kanāriju salām un no rīta ierados žurnāla «Tenerife Woche» redakcijā — mazā, saules pielijušā divstāvu savrupmājā.

Jauka meitene izbrīnījusies pavērās manī un jautāja:

— Jums bija paredzēta tikšanās ar doktoru?

— Jā, tiku viņam sacījis, ka esmu nodomājis ierasties pie viņa.

— Bet doktora kungs nupat kā aizlidoja ...

— Uz kurieni?

— Uz Eiropu.

— Uz Sveici?

— Viņš neteica, uz kurieni.

— Kad viņš atgriezīsies?

— Apmēram pēc mēneša.

— Viņš taču no šejienes nekad nav aizlidojis citā laikā kā vien jūlijā vai augustā, bet pašreiz ...

— Jā, arī mēs esam diezgan izbrīnījušies. Atstājiet savas koordinātes, ja doktora kungs piezvanīs, mēs pastāstīsim par jūsu vizīti un paziņosim viņam jūsu viesnīcas telefonu.

Es atstāju savu telefona numuru, devos uz viesnīcu un piezvanīju Bruno.

— Nē, Freds nav man pat zvanījis, viņš it vienkārši nevar pašreiz pamest salu, tas ir kaut kas dīvains ...

Piezvanīju uz Ķelni.

Sreiders noklausījās manī un pateica, ka pēc stundas piezvanīšot man.

Viņš piezvanīja pēc četrdesmit piecām minūtēm.

— Domāju, ka ir sācies pretuzbrukums, — viņš teica. — Diezin vai jums izdosies satikt doktoru Fredu — vismaz pašreiz. Viņš tiešām ir aizlidojis no salas — nezināmā virzienā, pēkšņi, nevienam nekā nebilstot...

Bonnā atgriezos caur Parīzi; lidostā paņēmu vienu no milzīgajām telefona grāmatām, kas atrodas pie katra automāta, ilgi ar pirkstu vilku pa redakciju nosaukumiem — franču un ārzemju izdevumi —, tad sāku pētīt tikai uzvārdus un beidzot atradu to, ko meklēju, — Antoniju Teriju, Londonas «Sunday Times» Rietumeiropas korespondentu; saprotams, tas numurs, ko viņš, piezvanījis uz «Ļ. g.» biroju Bonnā, bija man nodiktējis pēc mana pirmā raksta par Steinu, bija palicis Lisemā, jo nebiju varējis paredzēt, ka ceļojums uz Šveici maršruta ziņā veidos tik lauzītu līniju.

Mēs tikāmies naktī restorānā «Coupole», Hemingveja iemīļotajā vietā. Tur bija trokšņaini kā allaž; līdzās skaistuļiem ar smalkām manierēm, kuriem bija pie friziera sasukāti mati un moderni tauriņi pie kakla, sēdēja apdriskātās drēbēs ģērbušies mākslinieki ar pieputējušām krēpēm; turcietes, aizlikušas sejai priekšā vieglus, caurspīdīgus ceriņkrāsas lakatiņus, kam bija jāaizstāj čadra, apmainījās pēdējiem jaunumiem ar puskailām gērlām īsās biksītēs; iebraukusi kinozvaigzne, cienītāju bariņa aplidota, sēdēja pie galdiņa netālu no studenta, kas bija izlicis savas grāmatas un kaut ko konspektēja: droši vien rīt bija paredzams kolokvijs, bija pienācīgi jāsagatavojas, un tas nekur nav izdarāms tik labi kā restorānā «Coupole», kur var paņemt tasīti kafijas un nosēdēt ar to pie galdiņa piecas sešas stundas no vietas.

— Jūs atlidojāt negaidīti, — Terijs sacīja, pa pusei jautādams, pa pusei apstiprinādams, kad tiekoties bijām apmainījušies sveicieniem un paņēmuši rokās ēdienu karti, ko bija pasniedzis spurgtin piespurdzis viesmīlis — mīļš draugs, kuru tu gan redzi pirmoreiz mūžā, bet kuram ir pienākums kļūt par tavu draugu, jo viņš strādā restorānā «Coupole» un tur dārgu firmas godu; no firmas prestiža arī viņam atlec savs labums, viņš ļoti skaidri zina, kā mēneša beigās, kad galīgi aprēķinās izpeļņu, šā gādīgā drau-dzīguma apliecināšana jebkuram klientam atspoguļosies viņa personiskajā dividendē.

— Jā, negaidīti.

— Vai tam ir sakars ar Steina meklējumiem?

— Zināmā mērā — jā.

— Pastāstīt nevēlaties?

— Vēl par agru.

— Kaut kas ir izkustējies no sastinguma punkta?

— Vai jūs domājat, ka atskaites punkts ir tāds sastindzis?

— Jā.

— Kāpēc tā?

— Tāpēc, ka pazīstu Steinu jau desmit gadus, bet ar meklēšanu nodarbojos kopš četrdesmit piektā gada maija.

— Tas ir?

Terijs pasmīnējis sacīja:

— Atšķirībā no jums esmu ar mieru pastāstīt, no kā es sāku meklēšanu un cik uzmanīgi vēroju Steina darbu ... Kara laikā dienēju angļu izlūkdienestā, AĪ/-6... Jā, jā, tai pašā, Džeimss Bonds un tā tālāk, bet toreiz mēs atradāmies barikāžu vienā pusē, cīnījāmies pret Hitleru ... Vārdu sakot, četrdesmit otrajā gadā mani pārsvieda uz Parīzi, kur man vajadzēja vadīt kādu no mūsu pagrīdes grupām. Sai lieliskajā, bošu okupētajā pilsētā es dabūju strādāt pavisam neilgi: mani nodeva provokators. Pēc tam bija gestapo. Pratināšana. Viņu izdarīta pratināšana. īpaša, ar spīdzināšanu. Vēlāk nokļuvu koncentrācijas nometnē. Tur man vajadzēja iet bojā. Un tas arī būtu noticis. Taču mani atbrīvoja Sarkanā Armija.

Tā bija atbilde uz manu neizteikto jautājumu: kāpēc viņš piedalās Dzintara istabas un citu krieviem nozagto dārgumu meklēšanā? «Vai vēl ir jautājumi?»

— Jautājumu nav, — es atbildēju.

Viņš sniedza man savu kalsno, gareno plaukstu, un es saspiedu to.

— Vai jūs zināt, ka meklēšanas laikā jums metis sprunguļus ceļā, oficiālās organizācijās draudēs un melos? — Terijs vaicāja.

— Kāpēc tā domājat?

— Tāpēc, ka es pats esmu traucēts, ka man ir draudēts un melots.

— Un ko tad jūs man ieteiktu? Noiet malā? Kāds ir jūsu padoms?

— Esmu žurnālists, nevis labo pakalpojumu birojs, — Terijs atcirta. — Es pats rakstu grāmatu par Dzintara istabu, bet es to rakstīšu ilgi, taču jūs esat jaunāks un jums var veikties, tāds nu ir mans liktenis ...

— Vārdu sakot, jūs atsakāties meklēšanā kooperēties un cik iespējams palīdzēt Steinam?

— To es neesmu teicis. Esmu gatavs palīdzēt, bet dot padomus gan ne. Palīdzēšana ietilpst Dikensa tradīcijās, turpretim padoms prasa samaksu.

— Tad palīdziet, Antonij: konkrēti mani pašreiz sevišķi interesē jautājums, vai mafija var būt iejaukta visā šai lietā.

— Neapstrīdami.

— Un kas vēl?

— Ak, jūs nevarat ne iedomāties, cik daudz cilvēku aktīvi parādīs savu nemieru visas šīs meklēšanas dēļ, un tas arī saprotams: savu vajag mācēt aizstāvēt līdz pēdējam, pat tad, ja šis «savs» ir zagts ...

No rīta atgriezos Zenēvā, apsēdos pie stūres savā fordā, ko pirms nedēļas biju atstājis netālu no Tautu pils, un devos uz Lih-tenšteinu pie barona Eduarda fon Falca-Feina, tūrisma vadītāja šai mazajā valstiņā, kas iemaldījusies kalnos starp Šveices un Austrijas robežu.

Es iegāju «Quick office», kas atrodas Vaducas centrālajā laukumā, noliecos pie lodziņa, kur maina naudu, un jautāju:

— Vai es varu satikt baronu?

Sieviete pagriezās pret to pašu vīrieti bavārieša, pareizāk sakot, tirolieša, jakā, kurš bija man skaidrojis ceļu uz Vīni, kad pirms pusgada pirmoreiz braucu uz turieni, lai tiktos ar ārlietu ministru Vilibaldu Pāru; vīrietis ar kādu runāja pa telefonu un skanīgi smējās; viņa franču izruna bija pavisam īpatnēja — plūstoša un reizē dār-r-rdīga.

— Baron, — sieviete teica, — pie jums.

Barons pabeidza sarunu, smaidīdams piecēlās no krēsla, pienāca pie lodziņa un vāciski apjautājās:

— Ar ko varu jums pakalpot?

— Tikai ar to, — es atbildēju, — ka runāsiet ar mani krieviski ...

Es nekad neaizmirsīšu, kā uzdzirkstīja viņa acis, kā notrīsēja seja un kā, strauji pagriezies, viņš iznāca pie manis zālē, kas bija pilna ar valodīgiem amerikāņiem un frančiem: nupat bija piebraukuši divi tūristu autobusi...

NODAĻA, KURA STĀSTĪTS PAR TO, KA ARI BARONI MĒDZ BOT DAŽĀDI...

.

1

...Par baronu fon Falcu-Feinu es uzzināju gluži nejauši Ze-nēvā, viesnīcas «Richemonde» bārā, kur biju iegriezies, lai pa telefonu iegūtu informāciju par gaidāmo krievu svētbilžu, sudraba un citu senlietu pārdošanu izsolē, ko organizēja ļoti varena firma — <rSouthbļj».

Piezvanījis uz Londonas firmas filiāli, portjē pasniedza man telefona klausuli; vada otrā galā pierakstīja manu lūgumu atsūtīt katalogu uz adresi Lissem, auf detn Ķohlenhof, 35 un apvaicājās, vai mani interesē tikai tās izsoles, kam ir sakars ar krievu mākslu; kad bija no manis saņemta apstiprinoša atbilde, man ieteica iegādāties krāsainus katalogus, lai gan to cena ir diezgan augsta, toties informācija pilnīga; man pasacīja cenu, pieņēma pasūtījumu un novēlēja visu labu.

Portjē saņēma no manis naudu par telefona sarunu, izrakstīja rēķinu un teica:

— Es nemaz nedomāju, ka baronam fon Falcam-Feinam ir tik daudz konkurentu.

— Kas tas tāds?

— Ļoti bagāts cilvēks, tūrisma firmas īpašnieks Lihtenšteinā; stāsta, ka viņa vecāki bijuši krievu aristokrāti, piederējuši pie visaugstākās sabiedrības. Viņš nelaiž garām nevienu izsoli: vai nu atbrauc pats, vai izsoles laikā zvana pa telefonu un cīnās līdz uzvarai ...

Tālākais bija tehniskas dabas jautājums, kas nokārtojams piecās minūtēs: vajadzēja aizkļūt līdz tuvākajam pastam, ieiet telefona sarunu zālē, starp simtiem telefona grāmatu atrast vienu, apjoma ziņā diezgan plāniņu, to, kas attiecas uz Lihtenšteinu, pašķirstīt un izrakstīt barona telefona numuru un adresi.

...Un tagad mēs abi braucam pa mazām, līkumotām kalnu pilsētas Vaducas ieliņām — barons savā divvietīgajā sacīkšu mersedesā pa priekšu, es — gluži kā tāds slepenpolicists — liptin pielipis viņam aiz muguras; pabraucam garām Lielfirsta pils robotajiem torņiem, iegriežamies jau pavisam mazā šķērsielā un apstājamies pie trīsstāvu villas. Uz durvīm plāksnīte: «Askanija Nova».

Barons atvēra garāžas durvis, iebrauca savu mašīnu, atslēdza mājas durvis un smaidīdams teica:

— Laipni lūdzu māmuļā Krievzemē!

Viņš runāja ar tikko manāmu akcentu, taču tā nerunā ārzemnieks, kas tikai mācās krievu valodu; tas ir tāda krievu cilvēka akcents, kas daudzus gadus nodzīvojis tālu no Dzimtenes.

Iegāju mājā un no izbrīna kļuvu mēms — otrreiz piecu minūšu laikā; tiešām — kā lai neapstulbst, ieraugot Lihtenšteinā villu ar nosaukumu «Askanija Nova», kas ir rezervāts uz Taurijas un Krimas robežas un Padomju zemē zināms vai katram skolēnam?!

Iedams augšā pa kāpnēm, ko greznoja unikāli paklāji, gandrīz vai paklupu pret vecu grāmatu saiņiem, gleznu ietvariem, pret kaut kādām rūpīgi iesaiņotām papes kastēm, kas bija saglabājušas skulptūru apveidu.

Mēs iegājām mazās pils hallē, barons uzdedza gaismu, un es apstulbu trešo reizi: ap mani svinīgā klusumā stingi stāvēja Udona un Lanserē skulptūras, pie sienām krievu gleznas — Aiva-zovskis, Korovins, Kustodijevs, Vasņecovs.

— Ko jūs gribat vispirms? Vai ēst? — barons jautāja. — Bet varbūt mazliet apskatīt ekspozīciju, uzkāpt augšā, kur es jums parādīšu jūsu istabu? Viesnīcā jums nav ko meklēt, un man arī nebūs tik skumji — es tomēr dzīvoju šeit viens, mūždien viens ... Sieva, kas kādreiz no manis aizgāja pie amerikāņa, apmetusies pie Greisas Kelijas, Monako princeses, viņa ir tās galmadāma; meita apprecējusies ar holandiešu mākslinieku, pametusi skatuvi Londonā; viņa bija balerīna, krieviski neprot... Māmuļa nomira pirms pieciem gadiem — lai viņai vieglas smiltis ...

Es palūdzu atļauju uzkāpt augšā apskatīties kolekciju, un mēs sākām ekskursiju; kā sastindzis paliku stāvam pie kāda gobelēna un kaut ko jūsmīgi murmināju ...

— Jūs teicāt «gobelēns». Taču tas nav Gobelēns. Tas ir la Mersjē. Milzīga starpība, neticami liela starpība! Bija trīs visā pasaulē pazīstami meistari: Gobelēns, Obisons un la Mersjē. Un, lūk, la Mersjē ģimenei piederēja Pēterburgā fabrika. Viņi tad nu arī izgatavoja šo brīnumu (pa visu sienu dižojās mūsu Vasilijs Svētlaimīgais, Maskavas katedrāle). So darbu viņiem bija uzticējusi Maskavas patriarhija, un la Mersjē to pabeidza deviņsimt septiņpadsmitā gada februārī, kad jau notika revolūcija un par baznīcām vairs nebija laika domāt... La Mcrsjē ģimene šo pasaules mērogā unikālo darbu izveda uz Parīzi, un es nejauši uzzināju, ka to pārdos vairāksolīšanā. Un tagad tas ir šeit... Redziet, cik lieliski brūnie toņi! La Mersjē strādāja tikai šajos toņos, Obisons — zaļganzilajos, bet Gobelēns atļāvās izmantot visas krāsas kā mūsdienu glezniecībā ... Starp citu, viena no pēdējām la Mersjē dzimtas pārstāvēm sevi uzskata par krievieti, jo tas, kas ilgi dzīvojis Krievijā un atdevis tai sevi, nespēj sevi neuzskatīt par krievu... Un tā, lūk, ir ķeizarienes Katrīnas Lielās biste... Tas ir tīrais detektīvstāsts! Krievu rakstnieka fon Vīzina (viņš izrunāja tieši tā) mazmazmeita dzīvo nelielā franču ciematiņā, mazā zemnieku mājas istabelē, viņai ir jau pāri deviņdesmit, daudz pāri deviņdesmit. Viņa ir uzzinājusi, ka Maskavā kāda no ielām pārdēvēta par godu viņas sencim. Un viņa uzrakstīja man vēstuli, jo daudzi emigranti ir dzirdējuši, ka es kolekcionēju mākslas darbus, un te nu vēl arī olimpiāde — kaut kā līdz viņiem bija nonācis arī tas, ka esmu daudzējādā ziņā veicinājis, lai olimpiāde notiktu tieši Maskavā, nevis Losandželosā ...

— Ko?!

Barons iesmejas:

— Pagaidiet, jūs par mani vēl dabūsiet dzirdēt ne tikai to vien! Mazmazmeita man pārdeva Udona skulptūru tikai ar noteikumu, ka es viņai atvedīšu no Maskavas fotoattēlu, kurā būs redzama viņas vecvectēva iela; bet es esmu olimpiādes godaviesis, un es braukšu pie jums, lai gan ir pasludināts boikots un mani Lihtenšteinas audzēkņi arī nebrauks, bet tas taču biju es, kas viņiem Leikplesidā pasniedza medaļas, — es, dzimis krievs, kas Lilitenšteinā saņēmis barona titulu par nopelniem savas jaunās dzimtenes labā ...

Pēc tam mēs iegājām viņa kabinetā, tas bija milzīgs — gandrīz vai simt kvadrātmetru.

— Te jūs varat redzēt unikālas krievu grāmatas, — barons sacīja, — kuras es nopirku izsolē Montekarlo, kad lielais baleta meistars Serjoža Lifārs izpārdeva Djagiļeva bibliotēku, kura nav ar zeltu atsverama ... Es nopirku pašas unikālākās grāmatas, neticamus foliantus no dumpīgās Novikova tipogrāfijas, ar roku pārrakstītas bībeles, pašus pirmos krievu izdevumus... Varbūt jūs varētu palīdzēt izgatavot katalogu, ko? Es taču ar pūlēm lasu krieviski ... Bet par to vēlāk, tagad iesim vakariņās ...

Mazā, mājīgā virtuvē barons ieslēdza elektrisko plīti, no milzīga ledusskapja izņēma divus gaļas gabalus, salātus, vairākus sierus, ielika maizi tosterā: viņa kustības bija automātiskas, it kā viņš to darītu katru dienu, un, gluži kā sapratis manas domas, viņš skumji pasmaidīja un teica:

— Katru dienu viens un tas pats ... Tiesa, rudenī ir citādi: kad beidzas tūrisma sezona, es dodos ceļot vai atpūsties, visbiežāk uz Nicu, pie māmuļas vai vectētiņa, kad viņi vēl bija dzīvi... Bet tagad pastāstiet man par to vācieti no Hamburgas! ...

— Par Šteinu?

— Jā, par viņu.

Viņš noklausījās manu stāstījumu ļoti vērīgi.

— Bet no kā viņš pārtiek? — barons jautāja pēc ilga klusuma. — Kas viņu uztur?

— Dārzs. Āboli.

—■ Vai tad tie dod naudu?!

— Pietiekami daudz, lai būtu ko paēst un samaksāt rēķinus, ko viņam atsūta par arhīvu dokumentu kopēšanu.

— Tātad starpība starp viņu un mani ir tā, ka viņš krievu kultūras vērtības atrod pēc arhīvu dokumentiem, bet es tās pērku izsolēs ... Cik viņam ir gadu?

— Septiņdesmit.

— Trīs gadus jaunāks par mani ...

Es apjucis palūkojos baronā: neviena sirma mata, ļoti kalsns, spēcīgs, sportisks.

— Jā, jā, — viņš nopūtās. — Tieši tā. Protams, meitenēm es saku, ka man ir četrdesmit deviņi, un viņas tam arī tic, bet, kad aizraujos un zaudēju piesardzību, sākdams stāstīt par to, kā trīsdesmit otrajā gadā Francijā izcīnīju pirmo vietu riteņbraukšanā, viņas izbrīnījušās izsaucas: «Jums taču, Eduard, toreiz bija tikai viens gads!»

Pēc vakariņām mēs pārgājām uz kabinetu, viņš ieslēdza zemu lampu un sāka savu stāstījumu:

— Ja jūs ielūkosieties Lielajā padomju enciklopēdijā, jūs tur atradīsiet manu uzvārdu. Tēvocis Fridrihs Falcs-Feins bija zinātnieks un zemes īpašnieks, kas ārkārtīgi daudz pūļu veltīja tam, lai nodibinātu Askānija Novu. Bet es tur esmu piedzimis un kristīts ... Manī rit divējas asinis: uz Krieviju aizbraukušo Falcu-Feinu un Jepančinu, kuri, starp citu, arī bija ieradušies Moskovijā no Prūsijas, dabūjuši bajāru vārdus — Kobila, Koška un Je-panča — un kādu laiku pat pretendējuši uz Krievijas troni. Mani senči admirāļi Jepančini, kas uzvarēja jūras kaujā pret turkiem, apbedīti klosterī Ļeņingradā; vectētiņš karoja četrpadsmitajā gadā pret vāciešiem pie Gumbinnenes un Stalupennenes ... Vectētiņš, var teikt, izglāba Parīzi: vācieši bija spiesti atvilkt no Rietumu frontes divus korpusus un vienu kavalērijas divīziju, un tas izlēma Francijas galvaspilsētas likteni.. . Maršals Zofrs vectētiņu par to apbalvoja ar «Goda leģiona» krustu. Bet Skobeļevs manu vectēvu ļoti izcēla tolaik, kad notika atbrīvošanas karagājiens

Bulgārijā. Pagājušajā gadā es uzdāvināju bulgāriem Lanserē darbu — pieminekli Skobeļevain. Bulgāriem P|evnā ir muzejs, un tai muzejā — vectētiņa stends . .. Vispār man ir joti interesanta ģimene. Mana māsīca Olga, kas tagad mirusi, bija Dostojevska radiniece; brālēni — rakstnieks Vladimirs Nabokovs un komponists Nikolajs Nabokovs — abi aizgājuši mūža dusā ... Kara laikā Kola dienēja amerikāņu armijā ... Vispār viņš ir lielisks komponists, sacerējis operu «Rasputins», bet tai šeit nebija piekrišanas, cilvēki vēlas vieglu mūziku, kas neprasa domāšanu, — trai-la-lā ... Tā nu, lūk, četrdesmit piektajā gadā Berlīnē pēc Uzvaras parādes I\oļa spieda roku maršalam Zukovain un sacīja: «Vācieti tomēr uzvarējām mēs, krievi!» Zukovs brīnījās: «Jūs esat amerikāņu virsnieks, kāpēc jūs sakāt, «mēs, krievi»?» Nabokovs pastāstīja par savu dzīvi un kopš tā laika bieži viesojās pie «sarka-najiem» ... Vēlāk viņš sadraudzējās ar vēstnieku Pjotru Abrasi-movu, un tas viņam palīdzēja nokārtot braucienu uz Maskavu, bet tur viesnīcā viņam kāds piezvanīja, noskaidrojās, ka tas ir slavenais Tupolevs, un viņš uzaicināja Nikolaju uz savu vasarnīcu brokastīs. Nikolajs izbrīnījies, protams, ar pateicību pieņēma ielūgumu un aizbrauca uz Ņūkoļina Goru. «Kam inan jāpateicas par to?» Nikolajs jautāja. Un Tupoļevs pastāstīja, ka jaunībā viņam bijis draugs Saša Falcs-Feins, kara lidotājs Pirmā pasaules kara laikā; viņi kopā mācījušies skolā. Sašu vācieši notriekuši gaisa kaujā, ieslodzījuši nometnē un tur nomocījuši. Zinādams par Falcu-Feinu radniecību ar Nabokoviem, Tupolevs bija sarīkojis Nikolajam par godu brokastis... Pēc revolūcijas māmuļa, nokļuvusi Eiropā, negribēja pieņemt nekādu pavalstniecību un dzīvoja ar Nansena pasi. Taču viņa pastāvīgi domāja par mani, nabaga māmuļa, viņa saprata, ka bez īstas pases šeit posta gals. Un māmuļa atcerējās, ka mūsu pašreizējā lielfirsta tēvs agrāk ir bijis Austroungārijas vēstnieks Pēterburgā. Viņa rīkotās pieņemšanas bija bijušas visspožākās, par tām bija runājušas augstākās aprindas; viņš — kā visi diplomāti — Joti labi zināja, kad kas notiks, un, lūk, reiz pieņemšanas laikā pēc dejas viņš bija pačukstējis mamā: «Ja kaut kas atgadīsies, varat paļauties uz manu palīdzību.» Tā nu māmuļa pēc kara aizbrauca pie viņa — un es kļuvu par Lihtenšteinas pavalstnieku ... Tā ... Bet barona titulu saņēmu tāpēc, ka izdomāju šejienes tūrismu. Pēc kara es iemānīju šeit amerikāņus. Jā, jā, nesmejieties, tieši tā: iemānīju. Agrāk amerikāņi, kā tūristi atbraukuši atpūtā uz Eiropu, autobusos apmeklēja Parīzi, Cīrihi un Vīni. Bet es izdomāju apstāšanos Lihtenšteinā: brokastis, naudas apmaiņa, mārku un atklātņu pārdošana, suvenīri ar zvaniņiem. Amerikāņa psiholoģija ir līdzīga krieva psiholoģijai — kā vienā, tā otrā daudz bērnišķības, vienāda dzīšanās pēc prestiža: padomājiet tikai — pabūt noslēpumainajā Lihtenšteinas firsta valstī! Un nauda sāka plūst kā pa reni. Tika piešķirti kredīti lielākajās bankās. Un es k|uvu par Olimpiskās komitejas viceprezidentu ... Jā ... Manas pirmās sievas tēvs bija SOK prezidents lords Noels Kotess-Benets ... Vēlāk arī brālēnam baronam fon Frenkelam, kas dzīvo Somijā, radās sava ietekme uz SOK... Un, kad jūsu sporta līderi atbrauca cīnīties par Maskavu, es sāku jūsu atbalstīšanas kampaņu; man bija šādi tādi panākumi, un es par to saņēmu, lūk, šo uzaicinājumu. — Viņš man parādīja sarkanu ādas mapi ar olimpiādes simbola iespiedumu uz vāka.

— Un kad sāka veidoties jūsu muzejs?

— Muzejs? — viņš pasmaidīja. — Kāpēc gan ne? Pareizi teikts! Paldies par ideju!... Muzejs sāka veidoties pirms gadiem trīsdesmit, kad tūrisms jau deva ienākumus. Apmeklēdams vairākas izsoles, es redzēju, ka krievu mākslas darbi pāriet ārzemnieku rokās.

Esmu nodibinājis kontaktus ar visiem Parīzes, Londonas, Romas un Ņujorkas antikvāriem. Viņi zina, ka es meklēju visas lietas, kurām ir sakars ar Krieviju, un pērku tās. Man raksta, zvana ... Es sūtu naudu avansā, samaksāju pēc pirmā pieprasījuma... Lūk, šo Vasņecovu es ieguvu Druo izsolē Parīzē... Šo unikālo kāršu galdiņu vinta spēlei, kas izgatavots pēc Aleksandra II pasūtījuma, sameklēju Romā. Bet šis ir unikāls Zlatoustas meistaru darbs — Krievijas dāvana franču admirālim... Bcnuā akvareli — redziet, parādes izvade Pīterā! — es nopirku Amerikā ...

Viņš pasniedza man papīra lapas, teikdams:

— Palasiet!...

Antikvariāta «Sankt-Pētbrburga», tel. 508.56.13, blanka. Vēstule, ko parakstījis īpašnieks Lemperta kungs, pelna, lai to citētu visu: «Cienījamais Falca-Feina kungs! Man ir brīnišķīga Lanserē bronza, 12 tūkst, franku; grāmata «Pāžu korpuss» divos sējumos, 1902. gada izdevums ...»

Barons piebikstīja ar pirkstu pie šīs rindas:

— Vectētiņš bija Pāžu korpusa šefs; šo grāmatu es paguvu nopirkt par pieciem tūkstošiem franku. Lasiet tālāk, arī tas būs interesanti!

«Man ir kvalitātes ziņā rets palašs, 25 000 franku, izgatavots Pētera laikā, 1710. gadā; Krievijā atrodas līdzīgs eksemplārs, bet tas ir datēts ar 1716. gadu... Manā rīcībā ir Svētās Annas ordenis pilnā komplektā, zvaigzne un lente oriģināliesaiņojumā, ir arī brīnišķīgi zobeni.. .»

— Ko jūs esat iegādājies pēdējo?

— Ak, par šo ārkārtīgi unikālo mantu es Ņujorkā cīnījos kā lauva ar kādu no Latīņamerikas! Tūlīt parādīšu ... — Viņš izņēma no rakstāmgalda atvilktnes biezu mapi. — Vai redzat? Tās ir ar roku rakstītas dienasgrāmatas, kas stāsta par Aleksandra I nāvi Taganrogā. Šeit aprakstīts viss viņa ceļojums uz dienvidiem, slimības sākums, ārstēšana, galma izturēšanās, nāve. .. Un turpat arī kāda lapiņa, kurā minēts svētais vīrs Fjodors ...

Viņš pacēla uz mani acis, ilgi skatījās, tās nemirkšķinādams kā putns, un tad sacīja:

— Vispār, man rādās, dārgumi, kurus meklē cēlsirdīgais Georgs Steins, vēl šobaltdien klīst apkārt pa izsolēm, tiek izvazāti pa visu pasauli, nonāk svešu cilvēku kolekcijās ... Ko citu var gaidīt: tagad taču visdrošāk ir kapitālu ieguldīt senlietās.

2

Jautājums, kur, kuros arhīvos meklēt nolaupīto kultūras dārgumu pēdas, vispār ir pats galvenais jautājums. Sreiders bija sensācija, nejaušība, bet meklēšana, ja pret to izturas nopietni, prasa, tā teikt, zinātnisku darba organizāciju.

Bet tur nu nav sīkumu.

Vai tad, piemēram, FA ir kāds sīkums?

Vai tad nav iemesla domāt, ka no FA (un caur to) iesniedzas pavedieni mūsdienās? Starp citu, lai kam es šeit vaicātu, kas tā tāda par FA, visi klusē. Bet derētu zināt, ka tas ir viens no hitleriskās Vācijas noslēpumiem, kas spēj pavērt durvis uz nezināmo. Kāpēc tieši šo slepeno dienestu Rietumvācijas vēsturnieki līdz šim laikam atstājuši bez ievērības? FA — Forschungsamt — tā sauca slepeno iestādi, kas bija pakļauta Gēringam kā tiešajam priekšniekam; vienīgi kodēts apzīmējums «Izpētes iestādes» — un vairāk nekā.

... Kad Jans Masariks, Cehoslovakijas vēstnieks Londonā, pa telefonu ziņoja republikas prezidentam Benešam, ka starp Hitleru un Cemberlenu top vienošanās par Cehoslovakijas sadalīšanu, viņam ne prātā nenāca, ka visas viņa sarunas rūpīgi pieraksta kādā no Aviācijas ministrijas nodaļām šillera ielā Berlīnē.

«Hitlera iepazīšanās ar slepeno telefona sarunu saturu daudzējādā ziņā izskaidro, kāpēc viņš izturējās tik pašpārliecināti, kad notika sarunas ar Cemberlenu,» raksta angļu vēsturnieks Dei-vids Ervings savā grāmatā «Hitlera ceļš uz karu». «Armijas pretizlūkošanas dienestu, gestapo un SD,» domā vēsturnieks, «zina gandrīz katrs, bet Forschungsamt daudziem ir pilnīgi nezināma.»

FA tomēr piederēja ietekmīga anonīma vara, tā turēja savās rokās miljoniem vāciešu likteni. FA rīcībā bija 6000 kalpotāju, noklausīšanās stacijas 15 lielākajās Vācijas pilsētās, pārstāvji visās pasta nodaļās, šifrēšanas un atšifrēšanas speciālisti, un šajos apstākļos tā spēja izspiegot vāciešus labāk nekā jebkura cita to laiku iestāde.

Caurmērā noklausījās sarunas pa 1000 telefoniem.

Tikai Berlīnē vien FA ierēdņi katru dienu izlasīja ap 34 000 telegrammu, kas attiecās uz valsts iekšējo dzīvi, un apmēram 9000 telegrammu no ārzemēm.

Neparasti augsts bija atšifrētāju darba ražīgums: kara laikā viņi atšifrēja 3000 ārzemju diplomātu telegrammu mēnesī. FA noklausījās Eiropas diplomātu sarunas ar saviem ministriem, jo Eiropas kabeļu sistēma gāja cauri Berlīnei un Vīnei.

FA izsekoja ne tikai ārzemniekus, bet arī savējos — partijas funkcionārus.

Gauleiters Jūliuss Streihers vienlīdz uzmanīgi vēroja Gebelsa mīļāko Lidu Barovu, Hitlera adjutantu Vīdemani, Kanarisa tuvākos darbiniekus un pret Hitleru vērstā atentāta dalībniekus.

FA darbības pārskati, kas bija iespiesti uz brūngana papīra ar ērgļa attēlu (tāpēc šaurā lokā šos pārskatus mēdza dēvēt par «brūnajiem putniem»), ar savu parādīšanos bieži vien izraisīja paniku un apjukumu valsts iestādēs. Ar «brūnajiem putniem» sākās vajāšanas akcijas, kas vajātajiem bieži vien beidzās ar koncentrācijas nometni vai karātavām.

Domā, ka 1945. gadā no janvāra līdz aprīlim gandrīz visi materiāli tikuši sadedzināti. Tas izskaidro arī to, kāpēc vēsturniekiem līdz pat pēdējam laikam nav nācies sadurties ar FA darbības pēdām.

Ne Brokhausa enciklopēdijā, ne Vācu vēstures leksikonā nefigurē šīs iestādes nosaukums.

Tikai piecdesmito gadu beigās angļu vēsturnieks Donalds Vats kādā Londonas arhīvā starp izvestajiem vācu dokumentiem nejauši atrada mapi, kas piederēja FA. Mapei ar 83 lapām bija nosaukums: «Par angļu politiku no Minhenes vienošanās līdz kara sākumam». Tas bija liels atradums. Mapē bija visas sarunas, kas Anglijas vēstniekam Berlīnē bija bijušas ar savu valdību un kas nebija zināmas pat angļu pēckara posma vēsturniekiem.

Par savu tapšanu FA jāpateicas Gotfrīdam Šāperam, šifrētājam Pirmā pasaules kara laikā. Viņš ar savu projektu aizgāja pie Hitlera; tas viņu nosūtīja pie Gēringa, kas taisni tolaik izveidoja Aviācijas ministriju. Gērings bija sajūsmā par Sāpera ierosinājumiem — to realizācija nozīmēja, ka viņa vara pieņemsies spēkā.

FA tika nodotas iekšējo telefona sakaru noklausīšanās funkcijas. Ar katru mēnesi un katru gadu paplašinājās FA dienestu ietekmes sfēra. Noklausīšanās stacijas strādāja Templīnē un Glī-nikā (pie Berlīnes), Ķelnē, Nirnbergā, Hamburgā. Bet tas bija tikai iesākums. Vecajās telpās Aviācijas ministrijā jau sen nepietika vietas šai organizācijai, kurai 1935. gada sākumā bija piecpadsmit nodajas un sešas grupas. FA pārcēlās uz māju bloku, ko sauca par Sillera kolonādi (šarlotenburgas rajonā Berlīnē).

Nacisti ātri iemācījās FA materiālus izmantot pret saviem politiskajiem pretiniekiem kā ārzemēs, tā arī pašā Vācijā.

1933. gada beigās FA ziņojumi nejāva grupai evaņģēlistu baznīcas garīdznieku gāzt Visvācijas bīskapu Ludvigu Milleru, kas bija tuvs nacistiem. Pusgadu vēlāk Gērings ieradās impērijas kancelejā, atnesdams jaunu skandalozu paziņojumu: FA noklausījusies SA vadošo darbinieku sarunas, kurās viņi neatzinīgi izteikušies par fīreru. SA šefs Ernsts Rēms domā par «otru revolūciju» un ir pat nodibinājis kontaktu ar Francijas vēstnieku Andrē Fran-suā Ponsē.

1934. g. 30. jūnijā Hitlers izrēķinājās ar saviem pretiniekiem.

Pirmie FA panākumi ārzemju kodu atšifrēšanā palielināja tās

nozīmi nacistiskajā ārpolitikā. Fīrers prasīja, lai viņam jau iepriekš ziņo par ārvalstu nodomiem, un spieda FA strādāt šai virzienā aizvien aktīvāk.

1937. gadā FA izdevās atšifrēt sarežģītus franču kodus un gandrīz visus angļu kodus.

Tomēr Hitleram «brūnie putni» pamazām sāka apnikt — tie traucēja viņa «intuīcijas» darbošanos. Viņš, piemēram, negribēja ticēt FA ziņojumiem, ka Anglija sāks pret Vāciju karu, ja vācu armija uzbruks Polijai.

Fīrers pamazām pārstāja lasīt FA ziņojumus, jo tas bija «pesimistisks materiāls».

FA zaudēja savu vadošas iestādes lomu un sāka pildīt dienesta funkcijas, kas kalpoja kara iestādēm. Tas notika par spīti tam, ka FA rēķinā bija veiksmīgi realizētas spiegošanas operācijas.

1944. gadā FA bija atšifrējusi franču Pretošanās kustības kodu, un no tā izrietēja: zināms angļu pārraidīts vārds nozīmēs, ka tūlīt sāksies sabiedroto desanta izcelšana Francijas krastā...

Taču, jo bezcerīgāks Hitleram kļuva karš, jo mazāku nozīmi viņš piešķīra FA.

Jāmeklē visas FA pēdas — tur var atrasties pavedieni, kas ved uz mūsu kultūras vērtībām; jāpatur vērā arī tas, ka Gērings bija viens no galvenajiem laupītājiem nacistu vidū.

Vispār, ja tikai vērīgi ielūkojas šejienes žurnālos, prospektos, reklāmas brošūrās, kļūst baigi ap sirdi: pasaules kultūras vēsture tiek izvazāta pa privātām kolekcijām, reizēm arī nevis pa kolekcijām, bet tāpat vien pa kaktiem; lai ieguldītu kapitālu drošā lietā, ir vērts «paņemt» Ludviķa laika galdiņu, senās Japānas porcelānu, Vasņecova gleznu, Lekorbizjē rasējumu.

Lūk, tikai viens prospekts (viens no tūkstošiem!), ko dabūju Cīrihē, kas, starp citu, nepieder pie īstajiem «kultūrpreču» izsoles centriem. No jauna noorganizētajā Pjēra Kollera galerijā Hehta laukumā sāks pārdot gleznas, tepiķus, vecus ieročus, 60 svētbildes no Krievijas un Grieķijas, lielākoties 17.—19. gadsimta darbus; unikālu Krievijā gleznotu ikonostasu, lielums 142,7X37,5 centimetri; sudrabu, porcelānu, keramiku, briljantus; izdevumu «Botānika» no 1744. gada; 15. gadsimta psalmu grāmatu; Renuāra, Utriljo, Pikaso gleznas. Pjērs Kollers viens pats 1980. gada rudenī sarīkoja šādas izsoles: 23. oktobrī — senas mēbeles; 25. oktobrī — unikāli paklāji; 31. oktobrī — 17.—19. gadsimtā gleznotas gleznas, arī Rembranta, Jana van Kescla un Mo-lenāra darbi; 1. novembrī — pagājušā un pašreizējā gadsimta grafika, tiek pārdoti Sagāla, Dalī un Kristi darbi, kā arī Maijola uzmetumi; 5.—8. novembrī — mākslas darbi no Tālajiem Austrumiem; 17.—18. novembrī — briljanti un zelts; dažu kaklarotu vērtība sasniedz 270 tūkstošus Šveices franku; tas gan nav vairs tik interesanti — mūsdienu meistaru darinājumi —, lai tirgo ar tiem, ja vēlas. Bet vai banku seifos (cik ietilpīgi tie gan ir!) neaizklīst un neizzūd pasaules zināšana, tās vēsture?

Man nav nodoma pacelt balsi pret izsoli kā pret visai izplatītu parādību Rietumos — tā ir Rietumu pašu darīšana. Tomēr es esmu par to, ka pienācis laiks noorganizēt informācijas dienestu: ko pārdod, kur paliek pārdotais? Varbūt derētu izdot albumus ar to mantu attēliem, kuras pārdod vairāksolīšanā, ja jau nu ūtrup-nieka āmurs kjuvis par galveno mākslas vērtības noteicēju?

Kaut kādā mērā to dara firma «Southbij», bet, pirmkārt, pārdodamo kultūras vērtību albumi maksā briesmīgi lielu naudu; otrkārt, albumus izdod ļoti ierobežotā tirāžā; treškārt, Rietumos daudzi domā, ka firma «Southby» nevairās no visai riskantiem «kreisiem» darījumiem, kad atklātība nav vietā, bet tikai kaitē biznesam.

Stāsta, ka tādā biznesā reizēm ievelkot arī māksliniekus, kas savu lomu pat neapzinās. Lieta tā, ka daudzi talantīgi Rietumu gleznotāji badojas, paliek neatzīti, cieš sūru trūkumu. Ja jaunam

māksliniekam uzsmaida laime un viņš nokjūst mākslas lietu tirgotāja redzes lokā, tas viņam aizliedz divus trīs gadus piedalīties izstādēs, dzirdina, ēdina, dod audeklu, krāsas un, pats galvenais, maksā par darbnīcu. Un tā nu dažus gadus šis gleznotājs ražo preci, nokļūdams pie sava saimnieka pilnīgā finansu verdzībā. Pa to laiku tirgotājs, kam ir kontakts ar visām gleznu galerijām un izsolēm, izmanto uzpirkto presi, kura nodarbojas ar modernu talantu fabricēšanu, un sāk avīzēs ielaist rakstus par kādu jaunu ģēniju, par viņa dīvainībām, noslēgtību, atklātību, alkatību, labsirdību un dievs vien zina par ko vēl, un tādējādi uzkurina aizokeāna večiņu interesi — tām briesmīgi patīk atklāt ko jaunu.

Pēc tam tirgonis eksponē vienu vai divas sava «ģēnija» gleznas (starp citu — var gadīties, ka tas tiešām ir ģēnijs) un, ja nav laba pircēja, nopērk tās pats, sarīkodams izsolē vai izpārdošanā niknu sacensību ar viltus sāncensi; pirmajā vietā — ārišķīgs efekts ...

Augsta gleznas cena ir panākumu ķīla, recenzijas laikrakstos — vēl jo vairāk; tikumi nav mainījušies kopš tiem laikiem, kad Gogolis uzrakstīja «Portretu». Un māksliniekam gandrīz vai visu savu turpmāko radošo mūžu jāmaksā rēķini tam, kas viņu padarījis populāru.

Bet tāds liktenis ir tiem gleznotājiem, kam «laimējas».

Daudzi mākslinieki, kas nav varējuši atrast «labdari», sāk sadarboties ar mafiju: stāsta, ka pašreiz pastāvot slepeni centri, kuros izgatavo Rubensa, Muriljo, Repina, Degā gleznas; pilnā sparā strādā «koncerni», kas ražo lielākoties XVI un XVII gadsimta svētbildes, kuras katrā ziņā nākušas no Krievijas...

Paziņas man apsolīja Rietumberiīnē sarīkot tikšanos ar vienu no tādiem «gleznotājiem», un es speciāli aizbraucu uz turieni; satikšanās tomēr nenotika.

— Pašreiz nav īstais laiks, — man sacīja pa telefonu, no personiskas tikšanās izvairījās — acīmredzot kāds bija izdarījis uz viņu spiedienu.

4

...Es tomēr nenožēloju komandējumu uz Rietumberlīni. Tur es iepazinos ar cilvēku, kas man iedeva unikālus dokumentus par neonacistiem, turklāt šai pilsētā man daudz kas saistās ar tēvu. Viņš ieradās šeit četrdesmit piektā gada aprīlī un bija toreiz trīsdesmit astoņus gadus vecs Sarkanās Armijas pulkvedis...

Nekad neaizmirsīšu, kā spiedu rokās kaut kādas «pārgudras» amerikāņu zāles, ko biju nopircis Ņujorkā, — tās saprātu atbrīvoja no sāpēm: cilvēks mirdams smējās un stāstīja, ka drīz viņš došoties braucienā ārpus pilsētas un vērošot lielu sarkano skudru lienam pāri smaržojošai, skujām apbirušai taciņai Maskavas apkārtnes mežā, stāstīja, kā viņš beidzot sēdīšoties pie galda un uzrakstīšot atmiņas par Sergo, Tuhačevski, Bērzariņu un kā viņš braukšot uz Teberdu un atradīšot to ceļu, pa kuru viņu, vecāko draugu, veda Betals Kalmikovs, un parādīšot man šo mazo, apbrīnojami skaisto celiņu, no kura redzams viss Kaukāzs, tā sniegotās, robotās virsotnes, kas palikušas tādas pašas, kādas tās bija toreiz, kad mana Vecīša eskadrons cīnījās pret dašnakiem un musavatistiem ...

Sešas minūtes pirms tam, kad mana lidmašīna nolaidās Sere-metjevas lidlaukā, Vecītis jautāja, apbrīnojami pārvarējis pirmsnāves bezsamaņu:

— Kur dēls?

Viņam atbildēja:

— Viņš brauc pie tevis.

— Vai viņš jau klāt? — nelikās mierā mans Vecītis. — Ir jau nolaidies?

Viņam sameloja:

— Jā. Nolaidies.

Tā bija karsta jūnija diena, es aizbraucu uz slimnīcu, bet tēva palāta bija tukša, tikai uz palodzes vēl atradās ziedi, daudz ziedu; viņš bija audzis laukos, taču mīlēja pilsētnieciskās sarkanās neļķes.

Būtu es ieradies pusstundu agrāk, viņš vēl nebūtu aizvests uz morgu, bet es aizkavējos, savas vainas dēļ aizkavējos — un novēlojos, un visa palāta bija balta, un no tēva bija palikušas tikai sarkanās neļķes un viņa pīpes tabakas smarža. «Tēt, piedod, piedod man, lūdzu!» Pirmoreiz es to teicu toreiz, kad biju novēlojies sešas minūtes.

Tēvs piedos, ka esmu novēlojies savas vainas dēļ. Tēvs būtu piedevis — tā ir pareizāk teikts. Tēvi un mātes vienmēr piedod, un ne jau viņiem mēs lūdzam piedošanu, bet paši sev, un nekad tik asi netiek izjusts baigais un spalgi atskanīgais neaizstājamības jēdziens kā tai dienā, kad no tevis aiziet tavs Vecītis, bet ar gadiem tava atmiņa raisīs aizvien rūgtākas un apjomīgākas pagātnes vīzijas, vienīgi no laika tālumiem tu ieraudzīsi ne tikai to, ko redzēji toreiz, bet arī sapratīsi daudz ko no tā, kas kādreiz tev nebija pieejams, jo nabas saite, kas jaunpiedzimušo agrāk ir saistījusi ar dzīvi un noteikusi viņa pēdējo materiālo piederību mātei, ir līdzīga tādai kā nāves nabas saitei, kad atmiņas kļūst par vienu no garīgās dzīves formulām, bet, ja nu tas nenotiek, tad tu esi kā niedre vējā un tev ir grūti dzīvot uz šīs lielās Zemes: nav nekā baismīgāka par garīgu bārenību.

Atmiņas par aizgājušajiem ir līdzīgas melnbaltajai kinofilmai. Rafinēti mākslas tirgoņi, kas sevi koķetīgi dēvē par producentiem, pašreiz neražo melnbaltās filmas — viņi apgalvo, ka tagad esot pieprasījums pēc platekrāna krāsainajām filmām, skatītājs gribot redzēt īstās hokejistu tērpa krāsas un īsto Zaņa Ga-bēna balto sirmumu. Taču patiesība ir konkrēta, un tāpēc, redzams, Caplins, Eizenšteins un Dovženko savu patiesību parādīja divās krāsās; tikai cilvēki, kam nav iztēles un atmiņas, nevar izprast visu melnās un baltās krāsas ietilpīgumu un dziļumu, ko rada tas, ka šajās divās kategoriskajās krāsās nav nekā tāda, kas uzmanību novērš no galvenā. Labestība, vīrišķība, mīlestības un naida augstākā jēga nav izmērāmas un aprēķināmas pēc matemātiskām tabulām. Būdamas cilvēka īpašības, tās nespēj izpausties ārēji (es te domāju — krāsas ziņā) — tās ir pakļautas citiem mērījumiem, kas ir daudz sarežģītāki un cildenāki.

Jebkurš no mums, aizvēris acis un atcerējies dārga aizgājušā cilvēka seju, neredz ne slimnīcas pidžamas zilo krāsu, ne ādas dzeltenumu, ne sirmās, izspūrušās uzacis — viņš redz savu Vecīti visu uzreiz — ar lielām, sastrādātām rokām, labsirdīgām acīm, ko palielina biezie briļļu stikli, ar acīm, kurās slēpts jautājums: «Cik man vēl atlicis, dēliņ?» — taču viņš nekad to nevaicās, jo vecāki baidās izbiedēt savus bērnus — pat tad, ja tiem tuvojas jau četrdesmit: viņi, mūsu Vecīši, pat savos pēdējos mirkļos mierinās mūs un atvadoties dos mums padomus, pēc kuriem mēs nekad nerīkosimies — mēs taču esam tik gudri, tik izglītoti, notiek zinātniski tehniskā revolūcija, informācijas sprādziens un tā joprojām; lietot visādus vārdus un terminus mēs esam iemanījušies ... Mēs, protams, klausāmies savos Vecīšos — klausāmies, juzdami rūgtu žēlumu, bet viņi mana mūsu visžēlīgumu un piedod arī to, lai gan nav nekā sāpīgāka par dēlu augstprātīgu laipnību: ar dēlu dalās tikai tajās domās, kurām tic kā patiesībai, kā galvenajai — ciešanās izauklētajai dzīves patiesībai.

Nepateicība mēdz būt tīša un netīša. Kura no tām briesmīgāka — par to spriež tas, kas aiziet un kam atliek pārāk maz laika, lai ko pateiktu, bet pateiktais būtu bijusi Atklāsme, jo, kad cilvēks jūt savu aiziešanu, savu šķiršanos no tiem, kas viņam ir dārgi, viņš izprot visu Patiesību — līdz galam.

— Tu šodien esi brašs, Vecīt! — es samelojos tēvam pēc operācijas, zinādams, ka viņš nemaz nav operēts — par vēlu: pārgrieza un aizšuva.

— Jā, — viņš man atbildēja, — pēc pāris nedējām varēs iet uz mājām.

— Varbūt arī agrāk.

— Agrāk nez vai, — Vecītis sacīja, manus melus pieņemdams kā nepieciešamu un cietsirdīgu spēli, patiesībā saprazdams visu. — Jāsaremontējas līdz galam — apnicis dzīvot ar tām slimības lapām, gribu strādāt.

— Aizlaidīsim ar lidmašīnu pie jūras!

— Katrā ziņā. — Viņš piespieda sevi pasmaidīt, lai es redzētu, kā viņš priecājas par mūsu kopīgo lidojumu uz siltas jūras krastu.

— Mēs taču ne reizi neesam pie Melnās jūras bijuši kopā.

— Lidosim uz Adleru, vai ne? — Vecītis ierosināja, zinādams, ka mēs nekur nelidosim.

— Labāk uz Gagru.

— Uz Adleru mēs braucām kopā ar Vasju Medvedevu trīsdesmit piektajā gadā divos fordiņos. Odu tur toreiz bija, ka . ..

— Tagad tur ir liela pilsēta. Kūrortnieki izkvēpinājuši visus odus.

Vecītis paņēma pīpi — tā šķita joti maziņa viņa rokās, kas pirms nāves kļuva sevišķi lielas, — un lēni bāza tajā tabaku, tad dziji ievilka dūmu un tikai vienu reizi nenoturējās — nespēja slēpt savu zināšanu:

— Es esmu šai nāvinieku stāvā vienīgais, kam dakteri atjauj smēķēt.

— Tas nozīmē, ka esi izķepurojies.

— Jā, — viņš man tūlīt piespēlēja, — tas tiesa. Citādi viņi nebūtu man atjāvuši sūkt kajķīti.

Es raudzījos, cik kāri viņš ievelk dūmu, kā iegrimst viņa vaigi un ar kādu dziji skumju skatienu viņš pavada zilo, stingri iezīmējušos dūmu strūkliņu, kas ir līdzīga tām, kuras cejas no augstiem dūmeņiem, un viņš sāka melst kaut kādas blēņas — lai tikai nebūtu jāklusē, lai tikai neiestātos klusums; manī Vecītis klausījās joti vērīgi un tikai tad, kad apklusu, pamāja ar galvu, un pēc tam pēkšņi sacīja:

— Visbriesmīgākais ir tas, ka kliedz uz bērniem.

Iestājās klusums, un es atcerējos, ka tēvs nekad, ne reizi mūžā nav kliedzis uz mani. Viņš jāva strīdēties pretim, viņš pacieta pat to, ka es sāku pacelt balsi: kad pietrūkst loģikas, ņem virsroku jūtas; viņš apvainojās, noslēdzās sevī, taču, cik vien es viņu atceros, neuzdrošinājās mani pazemot ar uzkliedzienu, jo bērnam nav tiesību aizstāvēties, jo viņa vienīgā aizsardzība ir asaras, bet tās ir ceļš uz gļēvumu un bezspēcību.

Es raudzījos savā Vecītī un atcerējos, kā četrdesmit otrajā gadā, kad biju slims ar difteriju un taupības krāsniņā sprakšķēja malka, bet tēvs bija tikko atgriezies no ģenerāla Govorova armijas un atvedis ērmīgu dāvanu — pustāfelīti biezas vācu er-zacšokolādes, kuru es nevarēju pat nogaršot, jo rīkle bija baltos, porainos augoņos, — kā pēkšņi apziņa sāka pamest mani un tēvs paķēra mani rokās; atceros, kā viņš nobālis skraidīja pa istabu, zvanīja uz slimnīcu, skūpstīja manu seju, ar savām sausajām lūpām pieskardamies manām aplipinoša karstuma apkaltētajām lūpām, un tad viss izgaisa un atkal no jauna parādījās pēc pusstundas, pēc injekcijas, kad krīze jau bija garām, un tad es ieraudzīju sava Vecīša seju vienās asarās; toreiz viņš bija jaunāks nekā es tagad, kad sēžu blakus viņam, mirstošam, jaunāks par sešiem gadiem, taču viņš jau bija bataljona komisārs, bet pagrīdes komjaunatnē bija iestājies trīspadsmit gadu vecumā — tikpat vecs, cik biju es, difterijas slimnieks.

Kad es gribēju iestāties kinematogrāfijas institūtā — visi mujķi manā vecumā sapņo par aktiera lauriem —, tēvs taktiski, argumentēti un draudzīgi lūdza iet vectēva Aleksandra Pavloviča pēdās — viņš bija mežzinis.

«Iegūsti profesiju,» tēvs man sacīja, «ja tevī ir dzirkstele, pie mākslas nonāksi tik un tā. Nav nekā briesmīgāka kā par mākslinieku tikai skaitīties — tas ir aizvainojoši un negodīgi ...»

Tā runādams, viņš droši vien domāja, ka mūsu gadsimta tehnikas spiedienam spēj pretim turēties vienīgi daba, jo tehnika savā mērķtiecīgajā varenībā ir bez individualitātes, bet katrs koks ir poēzija; Vecītis acīmredzot gribēja mani tuvināt augstajai dabas kultūrai, kas vienīgā spēj likt cilvēkā ieskanēties Vārdam. Mūsu tēvu paaudzē paradoksāli ir tas, ka, pielūgdami tehniku un kalpodami šai tehnikai, kas «izšķir visu», viņi dvēseles dziļumos palika romantiķi, bet jebkurš romantisms īpaši kupli sazaļo tur, kur skatienam paveras ielejas, meži un pirmatnēju kalnu sniegotās virsotnes ...

Es tēvu toreiz nepaklausīju, un viņš mani aizveda pie Borisa Sučkova, sava drauga, «sarkanā profesora» (viņš nesen traģiski aizgāja no dzīves), un tas man ilgi. stāstīja, kā strādā Sergejs Gerasimovs, kāds ir mākslā Dovženko un kas ir bijis Eizenšteins, pirms viņš kļuva par EIZENSTEINU, un es ticēju Sučkovain. Bet tēvam nebiju ticējis — es taču esmu stiprs, man ir astoņpadsmit gadu, es nebaidos ne no kā un zinu jau gandrīz visu . ..

Vēlāk Austrumu tautu institūtā mācījos afgāņu valodu, un tēvs mani lepni lūdza uzrakstīt sarežģītos arābu alfabēta burtus un kā uzvarētājs raudzījās savu draugu sejās, bet manī jau pavisam stingri nostiprinājās sava spēka un prāta apzināšanās: vai tad es viens pats tāds esmu?! Labi, ja nu tā ... (No mūsu Vecīšiem tikai reti kādam iznāca mācīties augstskolā. Institūta diploms, kurā kaligrāfiski ierakstīta specialitāte, bieži jo bieži nav nekas salīdzinājumā ar Vecīšu nediplomētajām zināšanām: viņu augstskolas bija bargākas nekā mūsējās, bet viņu katedrās par profesoriem strādāja Dzīve, kas nepiedeva nezināšanu un kļūdas jau nu nepavisam ne ...)

Kad Vecītis strīdējās ar māti, es nostājos viņa pusē: es redzēju, kā viņš strādā, es sapratu, cik daudz tas prasīja no viņa, taču savā sirdī — tikai tagad to apjaušu — spriedu, ka man pienākas pateicība par nostāšanos viņa pusē, bet — vai tad var prasīt pateicību par to, ka stāvi taisnības pusē?!

Viņš tomēr pateicās, ak dievs, kā viņš pateicās, atdodams man visu sevi un visu to, kas viņam piederēja! Bet kas tad viņam piederēja, ja neskaita divas žaketes un dzeltenus saišu zābakus ar biezām kaučuka zolēm?

(Vai mums ir tiesības sodīt vecākus? Droši vien nav, it īpaši tajos gadījumos, kad viņu īstās attiecības mums nav zināmas. Mēs gan domājam, ka zinām visu ... Acīmredzot vajadzīga tāda cilvēku attiecību kultūra, kas joprojām ir nerealizēts ideāls, — citādi taču bērnu problēma ģimenē nebūtu viens no galvenajiem pasaules mākslas objektiem.

Man kļuva drausmi, lasot, kā Ļeva Tolstoja bērni sašķēlās divās nometnēs, kad viņš aizgāja no mājām: vieni bija mātes, otri — tēva pusē. Mīlestība pret māti ir sevišķa mīlestība, tā ir sākotnēja, tajā slēpjas pēctecība un pasaules kopība, tai vienmēr piemīt skumjas un milzīgs žēlums; turpretim mīlestībai uz tēvu ir divi vektori: viens no tiem — tēva pilsoniskā nozīmīguma izpausme, otrs — kā to apzināmies mēs, bērni.

Vai manam Vecītim kādreiz nebija taisnība, kad viņš strīdējās ar māti? Gadījās, ka nebija. Un tad man kļuva sevišķi rūgti ap sirdi, taču es vienmēr atcerējos senos romiešus, viņu literatūru: viņi prata saskatīt darba dažādīgumu un tā grūtuma pakāpi. Māte, kad man lasīja seno literatūru, mācīja ciest līdzi tiem, kam klājas grūtāk, — un es cietu līdzi tēvam. Ko man vainot? Māti? Vecīti? Droši vien pašam sevi — kolektīvisma pienākums ir atbildībā izvirzīt pirmajā vietā nevis vispārīgu, vieglu patiesību, bet personisku, visgrūtāko un vienīgo godīgo.

Tiesnesi ievēlē. Bērni kļūst par vecāku tiesnešiem, un tas ir slikti, ka viņus ievēlē tādā postenī, kas ir tik grūts, sagrauž cilvēku no iekšienes, salauž sirdi divās daļās: Ļermontova tēvs nomira ar sirdstrieku, kad dēls deva priekšroku savai maigajai vecmāmiņai Penzā . ..

Bērni ir veselas pasaules, un tikai nedaudzi tēvi kā astronomi vēro debesu katastrofas, un ne visai bieži stāsta par tām citiem, nevēlēdamies biedēt ar iespējamām vispārējām un nenovēršamām bēdām ... Bet varbūt es lūdzu pēc nezināšanas? Es atsakos no tiesneša amata — nedrīkst dalīt nedalāmo: mums nav dotas tiesības izvēlēties vecākus, mums ir piešķirtas tiesības viņus saprast, vismaz — censties pēc tā.)

Vai tiešām pastāv kāda kopīga likumsakarība, vai tiešām visi izstaigā vienus un tos pašus lokus, vai tiešām atkārtošanās ir nepieciešama saprātam, bet tas, kam vajadzētu būt normai, ir anormāls?!

Bet varbūt — man ienāca prātā — robeža, kas šķīra mani un Vecīti, bija mīlestība? Laimes izjūtai līdzās pastāv vēlēšanās paust savu spēku, kas nav vērsts tikai uz iekšieni: bruņnieciskumu, lai cik pievilcīgs tas ir ārēji, ir radījusi nepieciešamība pēc pašapliecināšanās, bet pašapliecināšanās ir bīstama, tā ir nepieciešama un saprātīga baletā, cirkā (it īpaši gaisa akrobātikā) un izpletņlēkšanas sportā. Gadās, ka pašapliecināšanās tiek realizēta, noliedzot līdzās stāvošo cilvēku, kas atgremojis trūdošu ļaunuma un varmācības doktrīnu, un tad noliedzējam ir taisnība, lai cik asa ir viņa pozīcija, it īpaši, ja runa ir par politiku. Taču diemžēl gadās, ka mēs tik asi noraidām tuvo tālā dēļ, realitāti sapņa dēļ, pierasto — tālu ceļu mirāžas dēļ...

Es biju dzinies pakaļ sižetiem, tomēr nepratu izstāstīt, kā es to darīju, es spēju par to tikai rakstīt, bet Vecītim bija sāpīgi, kad es klusēju, smēķēju, raucu seju grumbās, nezinādams, kā izstāstīt.

Redzēdams, ka es klusēju, klusēja arī viņš un nezināja, ko darīt, un, kad aizgāju ciemos, viņš vārīja man tēju vai piepildīja glāzīti un cienāja ar kādu sevišķu siļķi, skatīdamies, kā man tā iet pie sirds, bet es domāju, kā šonakt rakstīšu nākamo nodaļu, klausījos viņā izklaidīgi, kad viņš man stāstīja par savu dzīvi, un ar dakšiņu knibināju siļķi, neuzslavēdams to, lai gan tas būtu bijis jādara pat tad, ja man tā nepavisam negaršotu; es atļāvos dot viņam padomus, kā to reizēm mēdz darīt pieauguši bērni: laiski un kategoriski, tā teikt, jauni laiki — jaunas dziesmas, mēs tagadni izprotam labāk nekā jūs ...

Bet varbūt mēs nepiedodam tēviem to, kas daiļo mūsu pašu dzīvi, ja tas gadās mums? Varbūt mēs nespējam viņiem piedot viņu pēdējo — vēlo mīlestību, kas ir bērnišķīgi neaizsargāta un tāpēc tik viegli ievainojama? Vai tiešām dēli līdz pat vecumam paliek tie, kas prot tikai ņemt — vai nu Mātes krūti, vai Tēva roku?

Es sapratu, ka man tas jāuzraksta, tobrīd, kad Rietumberlīnē devos augšā uz Springera koncerna priekšpēdējo stāvu, — es atrados uz pašas divu pasauļu robežas, uz mūsu Uzvaras līnijas*

Raudzījos uz pilsētu, kas pletās lejā, uz pilsētu, ko pavisam nesen dēvēja par frontes pilsētu — pat tad vēl, kad bija beiguši dārdēt pēdējie pagājušā kara šāvieni.

Es lūkojos uz šo milzīgo pilsētu un miglainajā decembra dūmakā redzēju sava Vecīša seju.

... Ar katru dienu paliek mazāk to, kas cīnījās pret fašismu.

Tēt, piedod man, lūdzu!

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR NACISTU KONCENTRĀCIJAS NOMETNI FOLPRĪHAUZENĒ, KĀ ARĪ PAR TO, KAS MĀCA JAUNOS RIETUMVĀCIJAS POLICISTUS UN KO VIŅIEM MĀCA

.

1

Saņēmu ierakstītu sūtījumu no Stelles.

Steins bija pārsūtījis man vēstuli un ieteica padomāt, kā varētu izpētīt tajā minētos faktus.

Vēstule tiešām bija interesanta:

«Augsti godātais Šteina kungs, sirsnīgi pateicos par Jusu draudzīgo vēstuli.

Esmu stingri pārliecināts, ka daži Dzintara istabas priekšmeti var vēl atrasties tur, Folprīhauzenē, šahtā B «Wittekind».

Dabiski, toreiz mums, Moringenes koncentrācijas nometnē ieslodzītajiem, bija citas rūpes un mēs neuztraucāmies par mākslas darbiem, ko hitlerieši slēpa šahtā B «Wittekind». Mūs maz interesēja arī tas, kas atradās lādēs un kārbās, kuras esesieši lika mums paslēpt dažādos šahtas stāvos. Tikai tad, kad gadījās gleznas, no kurām simtiem droši vien vēl atrodas lejā šahtā, mēs dažreiz tām uzmetām skatienu.

Taču ir kāds fakts, kas liecina par labu manam minējumam, ka Dzintara istaba var atrasties tur, lejā. Esesieši no dažām salauztām lādēm izvilka sev veselas bagātības. Atceros garenu, ovālu dzintara čaulu; to greznoja divi ērgji. Tie bija dažādi — droši vien prūšu ērglis un krievu ērglis. Esesieši šo čaulu lietoja par pelnutrauku, un es to bieži turēju rokās, kad piekopu viņu telpas.

Citu gravējumu vai zīmējumu neatceros: atmiņā man iespiedušies tikai šie divi ērgļi.

Lādes ar dārgumiem tika sakrautas horizontālajās ejās 800— 900 metru dzijumā, tur mēs nogādājām un iesaiņojām arī prettanku un zenītlielgabalu šāviņus. Ejās bija milzīgi kupoli, kuru griestus nespēja sasniegt pat ļoti spēcīgu prožektoru stari. Tur glabājās simtiem lāžu ar aptuveni šādiem zīmogiem — «SS-Ost-WH-Franks» vai «W L-Franks SS-VT», kas acīmredzot apzīmēja nosūtītājus: WH (Wehrmacht Heer — bruņoto spēku armija), WL (Wehrmacht Luftwafe — bruņoto spēku gaisa spēki) un laupīšanas vietas — Francija, Itālija, Krievija. Starp šīm lādēm bija arī maisi ar cilvēku matiem. Dzintara «pelnutrauku» pie esesiešiein pirmo reizi ievēroju kaut kad 1944. gada rudenī.

šādi bijušie ieslodzītie varētu dot Jums papildziņas par Fol-prīhauzcni un šahtu «Wittekind»: Harijs Ulmanis, pašreiz dzīvo Rietumberlīnē, Altstrasse, 68, WOO, Berlin (starp citu — šim kolēģim ir fantastiska atmiņa, tomēr viņam nepatīk runāt par tematiem, kas attiecas uz to laiku); Heines Fišers, 7021, Stellen-Filder (šis kolēģis toreiz iedzīvojās sirdskaitē); Hermanis Vahtma-nis, «Im Winkel», 2, 3420, Herzberg, 4 (šis kolēģis ir smagi slims). Esmu jau četras reizes rakstījis uz vēl divām adresēm, taču līdz šim atbildi neesmu saņēmis. Vēstules tomēr nav atgriezušās; runa ir par Rūdolfu Vinkleru, 8211, Rimsing am Chiemsee, un Alfrēdu Graselu Vīnē.

Kāpēc šie divi neatbild, es nevaru izskaidrot. Vairāk adrešu uz šodienu — pēc divus gadus ilgas meklēšanas — neesmu sadabūjis.

Iemesls ir tas, ka varas iestādēm Moringenē, kur atradās nometne, nav itin nekādas intereses rakņāties vēsturē, turklāt daži tagadējie ierēdņi tolaik paši strādāja nometnē. Neviens laikraksts un žurnāls, pie kuriem esmu griezies, šādu vai tādu iemeslu dēj nav gribējis iespiest manu rakstu par šo tematu.

Es pats sāku ar pētīšanu nodarboties pirms diviem gadiem, kad gribēju sakārtot savus pensijas dokumentus. Divreiz atvaļinājumu pavadīju Folprīhauzenē un reizē izdarīju arī pētījumus. Kā Jūs zināt, šahta ir iekonservēta, un tās teritorijā tagad atrodas keramikas fabrika. Pirmoreiz uzņēmums bija slēgts — atvaļinājumu laiks; otrreiz man tomēr izdevās doties ekskursijā uz šahtu, taču nolaišanās vieta bija aiznaglota ar dēļiem. Par ugunsgrēku 1945. gadā man neko nevarēja vai negribēja pastāstīt. Arī no iedzīvotājiem neizdevās uzzināt kaut ko noteiktu. Man radās iespaids, ka to laiku visi labprāt aizmirstu, un tam ir pilnīgi dibināti iemesli, jo daudzi Folprīhauzenes iedzīvotāji agrāk strādāja sāls raktuvēs, kur esesieši bija viņus iesaistījuši darbā par meistariem, daudzi no viņiem nav diez cik labi izturējušies pret ieslodzītajiem, vismaz es katrā ziņā atdūros pret viltotas nesapratnes

/

ienu, tiklīdz uzsāku sarunu par pagātni: «Pagājis taču tik ilgs aiks ...»

Jūsu vietā es mēģinātu sameklēt kādu no Getingenes baleta eātra Jaudīm, kas palicis dzīvs, — 1943. gadā viņi bija iesaistīti larbā Folprīhauzenē. Jaunajām meitenēm toreiz bija ne tikai jā-^atavo mums «makaroni» (caurules zenītšāviņiem), bet arī jā-lara citi darbi šahtas ejās. Var cerēt, ka no viņām kāda tomēr atsauksies. No pašreizējiem varasvīriem — ne uz vietas, ne Ge-ingenē, ne arī Hannoverē — Jums nav vērts gaidīt palīdzību: ielākā daļa atbildīgo personu ir veci nacisti. Tikai privātā ceļā, ar preses un televīzijas palīdzību, manuprāt, var ko sasniegt. Ja Jums tiešām laimēsies sākt pētījumus šahtā, vislielāko grūtību ?s saskatu nevis ūdens novadīšanā vai izsūknēšanā (šahta atro-ias augstu, un, ja izdarītu urbumu ielejas viszemākajā vietā, tad :rešā daja ūdens jau pati noplūstu), bet tai apstāklī, ka ūdens sa-:ur sāli. Tie, kas nodarbojas ar apkārtējās vides aizsardzību, di-Dināti prasīs, lai ūdeni iepriekš attīra.

Bet tā ir Jūsu problēma.

Es katrā gadījumā vēlu Jums panākumus Jūsu lielajā pasākumā un ceru kādreiz papriecāties par Dzintara istabu, vismaz tās daļu, redzēt tās noslēpumaino krāšņumu.

... Kad pārlasīju Jūsu vēstuli, man kaut kas ienāca prātā. Mūsu draugi un atbrīvotāji — amerikāņi un angļi — nebija muļķi, it īpaši, kad runa bija par biznesu un ienākumiem. Avīzēs bieži parādās ziņojumi, ka ārzemēs atrasti mākslas darbi, kas tolaik pazuduši no Vācijas.

Pilnīgi iespējams, ka šie kungi pirms sprādziena un ugunsgrēka šahtā B <rWittekind» 45. g. 29.9. izvilka no turienes visu vērtīgāko un tikai pēc tam šahtu uzspridzināja. Diemžēl arī tāda iespēja ir pilnīgi ticama. Es lūdzu dievu, lai tā nebūtu bijis. Ja Dzintara istaba joprojām atrodas tur, lejā, ar to nekas sevišķs nevarētu būt noticis:, dzintars taču ir izturīgs pret sālsūdeni!

Varbūt manas ziņas Jums būs kaut drusciņ noderīgas. Mani tas iepriecinātu. Stāstījumu par manu nometnē pavadīto laiku Jums labprāt nosūtīšu papildām — man tas jāpārraksta uz mašīnas.

Ar draudzīgu sveicienu

Fridrihs ĀKSTS, telefons 030-381-94-07.»

Tātad Dzintara istabu varēja nolaupīt arī pēc kara ... Jauns pavērsiens meklēšanā, jauns minējums, bet mēs — savā pasākumā — nedrīkstam nekā noraidīt, katrs pieļāvums rūpīgi jāizpētī.

Bonnā izdarītā meklēšana (sakarā ar šahtu B <rWittekind») aizveda mani uz Frankfurti pie Maiņas, uz Nacistu vajāto personu apvienību. Tur Moringenes koncentrācijas nometni pazina labi.

«Biedrība, kas pētī un

izplata zināšanas par vācu

Pretošanās kustību.

Vācu Pretošanās kustības dokumentu arhīvs.

Tel. /0611/ 72 15 75.

Augsti godājamais Semjonova kungs!

Man kļuvusi zināma Jūsu vēlēšanās kaut ko uzzināt par koncentrācijas nometni Moringenē (Zollingā).

Reizē ar šo vēstuli Jūs saņemsiet to materiālu fotokopijas, no kurām Jūs varēsiet iegūt dažas ziņas par šo nometni.

(Kad mani ievietoja Moringenes koncentrācijas nometnē, tur atradās apmēram 50 ieslodzītas sievietes. Līdz 1933. gada beigām politisku iemeslu dēļ tika ieslodzīti vēl apmēram 75 cilvēki.)

Ceram, ka esam spējuši Jums palīdzēt.

Ar draudzīgu sveicienu

Hanna ELLINGA.»

Lūk, daļa no tiem faktiem, par kuriem man paziņoja Hanna Ellinga, kas kādreiz pati bija ieslodzīta hitleriešu koncentrācijas nometnē.

Tūlīt pēc reihstāga dedzināšanas hitlerieši apcietināja kopā ar citiem Hannoveres antifašistiem arī Augustu Baumgarti, kas vadīja Savienību cīņai pret fašismu.

Viņš par šo laiku stāsta: «Piecos no rīta ieradās policija un izrāva mūs no gultām. Uzzinājām, ka naktī dedzis reihstāgs. Manu brāli un mani policijas eskorta pavadībā veda pa ielām uz sardzes telpām, kas atradās pie Klāgesmarkta. No turienes policijas mašīnās mūs aizgādāja uz Hardenbergera ielu; tur jau atradās vairāk nekā 150 pilsoņu — lielākoties komunisti, sociāldemokrāti un arodbiedrību darbinieki. Mūs ieslēdza divās lielās zālēs. Pēc tam sašķiroja. Es nokļuvu pavisam mazā viennīcā, kurā jau atradās trīs cilvēki. Uz ielas bija dzirdamas strādnieku dziesmas, un mēs domājām, ka biedri ieradušies mūs atbrīvot. Visur runāja par to, ka drīz pienākšot gals Hitlera saimniekošanai. Nez vai kaut viens no mums toreiz būtu ticējis, ka iespējama tik nežēlīga diktatūra un ka Hitlers noturēsies pie varas divpadsmit gadus.

Martā mūs kā personas, kas atrodas iepriekšējā apcietinājumā, pārveda uz Moringeni un ievietoja pārmācības namā. Divās lielās zālēs bija nometināti 280 komunisti, 30 sociāldemokrāti un 20 citu partiju biedri. 20. maijā tika pasludināta amnestija — un apmēram 100 ieslodzīto varēja atgriezties mājās. Visu laiku nāca klāt jauni. Sākumā no mums izveidoja darba kolonnas; mēs kā «brīvprātīgie» taisījām ceļus un bruģējām ielas trieciennieku apsardzībā. Vēlāk mūs gribēja piespiest strādāt spaidu darbos. Mēs pieprasījām samaksu pēc tarifa. Trieciennieki centās mūs citu citam uzrīdīt. Bet mēs bijām vienoti. Tas mūsu sargus traki saniknoja. Viņi sāka mūs piekaut. Mēs visi uz to atbildējām ar atteikšanos no ēdiena. Tas bija pirmais un, manuprāt, vienīgais badastreiks, ko pieteica liela grupa ieslodzīto. Otrā badošanās dienā mums atņēma ūdeni. Bija karsta vasara. Mēs cietām briesmīgas slāpes. Drīz vien ūdens nozuda arī no sanitāra- i jām iekārtām. Trešajā dienā jau zaudēja spēkus pirmie. Cetur- ļ tajā dienā daudzi nonāca pilnīgā apātijā. Tad trieciennieku pavēlniecība izsauca no Hannoveres papildspēkus. Ārstu vadībā mūs. mēģināja paēdināt ar varu.

Mēs joprojām vēl vadījāmies pēc Veimāras demokrātijas, priekšstatiem par tiesībām un kārtību. Mēs palikām nelokāmi. Beidzot ēdināšanas akciju pārtrauca. Pēc piecām dienām ieradās valsts komisija, kurai mēs izteicām savu prasību pēc pienācīgas apiešanās, normāla ēdiena un darba samaksas saskaņā ar tarifu. Komisija visu pieņēma zināšanai, un četras nedēļas mūs lika mierā.

Pa to laiku fašisti nostiprināja savu varu Vācijā. Pēc četrām nedēļām mūsu apsardzi nomainīja. Ieradās SS vīri. Tas, kas sākās pēc tam, nav aprakstāms. Katru dienu vairākkārt notika ķerstīšana. Ikvienu, kas kaut ko nebija izdarījis pa prātam esesiešu bandītiem, bunkurā piekāva. Atceros F. N., kuru viņi galu galā piespieda dzert sava brāļa urīnu. Tādi ekscesi bija parasta parādība. Tas ilga četras nedēļas. Pēc tam mūs sadalīja. Viena daļa nokļuva Estervēgenē, otra — Orānienburgā.»

Augustu Baumgarti pārveda uz Estervēgenes nometni. Viņš vēl ļoti labi atceras, kā SS vīri cilvēkus medīja kā zvērus. Katrs esesietis, kas atradās postenī, drīkstēja pēc saviem ieskatiem nonāvēt jebkuru «iepriekšējā apcietinājumā» turēto. SS to padarīja par tradīciju. Ieslodzītie, kas augu dienu strādāja purvā, katru vakaru atgriezās nometnē, nesdami noslepkavotus biedrus.

Kāris Ebelings no Lauenšteinas apraksta, kā 1933. gadā viņu kopā ar svēto rakstu interpretētājiem un ebrejiem vadāja no cietuma uz cietumu, jo visas kameras bija pārpildītas. Galu galā apcietinātos nogādāja Moringenes koncentrācijas nometnē.

«Nežēlastība sākās, kad policiju nomainīja SS un par komandantu kļuva esesiešu šturmfīrers Kordess. Viņš iekārtoja telpu, ko nosauca par «prieka istabu». Ar šo «prieka istabu» daudzi dabūja iepazīties. Sevišķi labi es atceros ārstu Buhholcu, sociāldemokrātu no Hannoveres, kurš bija mans kaimiņš pie galda. Mēs viņu neredzējām trīs dienas. Iznācis no turienes, viņš izskatījās šausmīgs. Atceros arī, kā Leo Heinemanis no Hannoveres asiņains gulēja pagalmā .,.

Jaunatvestie ebreji visi izgāja cauri šai istabai.

Tāda veida soda un darba nometņu skaits tikai Lejassaksijā vien sniedzās līdz simtam. Tās visas cilvēkiem bija moku pilnas elles baismajā SS vadībā.»

2

No senās universitātes pilsētas Getingenes, kurā dzīvo gandrīz vienīgi jaunatne, līdz Folprīhauzenei ir apmēram simt kilometru. Ceļš ir gleznains; akurātība — pārsteidzoša, tā nevar nesajūsmināt: cilvēki it kā savstarpēji vienojušies saudzēt dabu un cienīt skaistumu; autotūristu apstāšanās vietās — polietilēna kastes tukšām pudelēm, iesaiņojumam, konservu kārbām (to gan, tiesa, šeit ir loti maz — metāls ir deficīts materiāls, to nomaina plastikāts vai labs kartons); šur tur galdi un soli, kur ģimene var apsēsties un jauki atpūsties. Šeit nav uzrakstu, kas kaut ko aizliedz, draud ar sodu; gluži otrādi — visi uzraksti norāda, kur ko drīkst: pēc simt metriem var pusdienot — tur ir galdi un atkritumu kastes; pēc trim kilometriem būs pansija; pēc simt metriem — peldētava mežā, laipni lūdzam ...

Uz Folprīhauzeni (turēdams prātā bijušā ieslodzītā Āksta vēstuli, ko man bija atsūtījis Steins) braucu darbadienā; mašīnu uz ceļa bija maz; tuvojās vakars.

Jo vairāk attālinājos no maģistrāles, jo apkārtne kļuva klusāka un tukšāka; gandrīz vai nemanot sākās pakalni, kas vēl nemanāmāk pārauga kalnos ar lieliskiem ozolu mežiem.

Pēc tam iebraucu Folprīhauzenē un tūlīt ieraudzīju to pašu šahtu B €Wittekind»; stacija bija no tumšsarkaniem ķieģeļiem, vecs mūrējums; klusums bija pavisam nemūsdienīgs, agrākais, pārlieku disciplinēts.

Es atslējos ar muguru pret tumšsarkano stacijas ēkas sienu, aizvēru plakstus — un gar manām acīm aiztrauca pagātnes ainas: pa klusām, naksnīgām ielām ieslodzītos dzen uz šahtu, rej suņi, klaigā esesieši; tumšajās ielās — nevienas dzīvas dvēseles, tikai reizēm pazib gaisma — atveras alus dzertuves durvis —, bet arī tas notiek reti, jo policija stingri raugās, lai tā nebūtu, —

šeit pazemē taču ir pašas lielākās armijas noliktavas; ir Morin-genes koncentrācijas nometne; raktuves ejās glabājas naudā neaprēķināmi dārgumi — nedod dievs, ja nu pēkšņi sāktos sabiedroto aviācijas uzlidojums!

Pilsēta ir maza, Moringenes koncentrācijas nometne bija liela, šahta B «Wittekind» — tikai viena no tās filiālēm; ieslodzīto šeit bija krietni vairāk nekā iedzīvotāju; cik daudz nezināmu kapu izmētāti pa apkārtni, cik daudz pasaulei nezināmu traģēdiju apbedītas nebūtībā! ...

— Nāciet iekšā! — sacīja cilvēks, kura adresi man bija iedevis mans paziņa Getingenes žurnālists. — Esmu lietas kursā. Manu uzvārdu un adresi nepieminiet savās korespondencēs, tad šeit vairs nevarēšu dzīvot, bet es neesmu tajā vecumā, kad mēdz mainīt adresi, — nav vairs spēka un ar naudu arī ir pašķidri.

— Es apsolu nepublicēt ne jūsu vārdu, ne adresi.

— Tas nav gļēvuma dēļ. Tie diemžēl ir mesli mietpilsonībai, kas ir ap mani; cilvēkus nevar vainot: šahta — alus krodziņš — mājas. Un tas ir viss... Kas tad jūs konkrēti interesē, izstās- I tiet! ...

— Viss, kam ir sakars ar ugunsgrēku šahtā «Wittekind».

— Hm... Pamēģiniet šo jautājumu uzdot cilvēkiem mūsu alus dzertuvēs!... Jums atbildēs tāpat kā es: «Hm ...» Un cauri.

— Jūs toreiz dzīvojāt te?

— Nē. Hannoverē. Bet šeit dzīvoja mans tēvocis. Viņš bija ģeodēzists raktuvē... NSVSP biedrs... Jā, jā, viņš bija pārliecināts nacists. Kad es strīdējos ar viņu — tas bija jau pēc sabrukuma —, viņš man atbildēja tikai vienu: «Pie Hitlera bija kārtība.» Es viņam vaicāju: «Tu taču redzēji, kā esesieši šahtas ejās nogalināja vāciešus?» Bet viņš uz to atteica: «Nu un tad? Notika cīņa. Tie vācieši bija komunisti vai sociāldemokrāti, viņi nostājās pret fīreru. Gadījās arī krievu komisāri. Vai žīdi. Vai garīdznieki, kas bija uzticīgi nevis mums, bet Vatikānam ... Ko tad ar viņiem vajadzēja darīt?» Es viņam sacīju: «Vai tad tu spēji justies kā cilvēks, ja par jebkuru nepiesardzīgu vārdu pats varēji nokļūt aiz dzeloņstiepļu žoga?» Viņš atbildēja: «Nav ko pļāpāt! Kāpēc Jaut mēlei vāju?! Vienmēr labāk ir stāvēt klusu. Velti ne-iesēdinās! Vai tu domā, ka tagad kaut kur neuzkrāj to, ko tu runā?! Un kā vēl! Pienāks laiks — un ietupinās!» Pret mani tēvocis bija labs, palīdzēja iegūt izglītību, paldies viņam, bet, ja viņš vecos laikos būtu pārliecinājies, ka es domāju citādi nekā viņš, būtu aizgājis uz policiju — labprātīgi aizgājis un uzrakstījis: «Uzskatu par savu pienākumu ziņot...» Par to sprādzienu un ugunsgrēku ... Reiz tēvocis, bojā gājušo ogļraču piemiņas dienā

iedzēris, pieveda mani pie lielas bufetes ar kristāla traukiem, atvēra sarkankoka durtiņas un parādīja man trīs zilā porcelāna tasītes no ķeizarienes Katrīnas kolekcijas, kas bija izvesta no Krievijas... Viņš sacīja, ka iemainījis šīs tasītes pret trim klaipiem maizes un angļu cigaretēm ... Klīst valodas, ka pēc sabiedroto ierašanās šeit, Moringenē, ieslodzītie — poļi, slovaki, serbi — kādu laiku vēl esot dzīvojuši te ... Hm ... Dzīvojuši — tas nav īstais vārds ... Vilkuši dzīvību . ..

— Kur tad palikušas šīs tasītes no Pavlovskas?

— Tēvocis nomira, kad es mācījos Bonnā ... Viņš bija atraitnis, bet kopā ar viņu dzīvoja kāda draudzene no Austrijas... Pats varat iedomāties, kas pēc tam notika ar viņa māju un mantību ... Vispār man joprojām ir saglabājies iespaids, ka visi šejienieši glabā kādu noslēpumu, ka pastāv kaut kāda kolektīva atbildība ... Uzbrauciet augšā pa ieslodzīto ceļu, kas ved uz augšējo šahtu «Iiildasglūck»: tur joprojām viss apvilkts ar dzeloņstieplēm, vecās ēkas iekonservētas, it kā kāds kaut ko gaidītu ...

— Vai jūs nevarētu mani pavadīt uz turieni?

— Nē. Nevaru. Un cauri... Nevaru. Brauciet viens pats!...

— Ar ko vēl būtu vērts šeit tikties? Es runāju par vecajiem iedzīvotājiem.

— Man tādu uzticamu paziņu nav. Un, ja arī būtu, es tik un tā to nesacītu. Nesacītu. Un cauri. Katrs dzīvo pēc sava prāta un tā, kā viņam labāk, un tur nu nekā nevar līdzēt.

— Man ieteica tikties ar jums, domājot, ka jūs varētu palīdzēt vismaz ar kaut kādu informāciju.

— Te ir noticis noziegums. Divas reizes. Pirmoreiz Hitlera laikā, kad te ierīkoja koncentrācijas nometni. Otrreiz — pēc uzvaras, kad kāds uzspridzināja un aizdedzināja šahtu «Wittekind». Vai uzvārds Etkinds jums neizsaka nekā?

— Tas ir kāds virsnieks no Londonas, kas nodarbojās ar nacistu īpašumu kontroli. Vai ne?

— Un ko vēl jūs zināt par viņu?

— Nekā vairāk.

— Neviens nekā nezina par viņu. Un nedomājiet, ka Londonā jums atbildēs patiesību, ja nolemsiet viņu sameklēt. Vecie vīri stāstīja, ka viņš bijis cilvēks ar īpašām pilnvarām, noslēpumains, speciāls cilvēks no «Centra» ...

— No angļu izlūkdienesta?

— Kāpēc? Tur ir arī spēcīgākas organizācijas. Teiksim, bankas... Korporācijas... Konkrēti — tās, kas saistītas ar kālija ieguvi, ar minerālmēslu ražošanu, lielo ķīmiju... Vai uzvārds Džonsons jums kaut ko izsaka?

— Nē.

— Tas ir koncerna «Kali-Salz» atbildīgs darbinieks Kaselē, «Wittekind» bija šā koncerna šahta ... Un arī tagad tam pieder ... Pamēģiniet nodibināt sakarus ar viņu!... Un diezgan...

Es kāpu augšā pa šauru meža ceļu, kas atkārtoja tos pašus līkumus, ko meta augsts, labi saglabājies metāla žogs. Visapkārt valdīja klusums, nevienas dzīvas dvēseles. Vecās — arī miera laika mūrējuma ēkas aiz žoga bija labi uzturētas tāpat kā žogs, taču nekādas dzīvības pazīmes tur nemanīju ...

Ausīs man dunēja cietumnieku tupēju klaudzieni...

Un šķita, ka dzirdu spalgus šāvienu sprakšķus: esesiešiem taču bija atjauts izšaut ieslodzītos, medīt viņus kā zvērus.

Kad atgriezos Folprīhauzenē, jau bija vakars.

Bārs, kas atradās ceļa malā, bija pilns zilu tabakas dūmu; tie šķita tādi kā kodīgi; kārtīgi apskatīdamies apkārt, ievēroju, ka lielākā daļa apmeklētāju sūc kajķīti vai smēķē resnu cigāru.

Apsēdos pie galdiņa blakus vecam kalnracim (rokas melnos punktiņos) un palūdzu bārmenim krūzi alus.

Kaimiņš kūpināja pīpīti, maziem putna malkiem iedzēra alu no krūzes (tas nekādi neharmonēja ar viņa raženo augumu, kas pacēlās virs galda kā varens blāķis) un retumis pašķielēja uz durvīm, kad ienāca jauns apmeklētājs.

«Viņš joti garlaikojas,» es nospriedu, lai attaisnotu sarunas uzsākšanu (ak, šis nolāpītais iedzimtās kautrības komplekss!). «Jāpasaka viņam skaidri un gaiši, kādā sakarā esmu uz šejieni atbraucis; viņam ir garlaicīgi, un tāpēc viņš sarunā ielaidīsies.»

— Vai jūs nekā neesat lasījis par Dzintara istabu? — es jautāju.

— Kas tā tāda?

Es paskaidroju.

— Interesanti, — blāķīgais kalnracis sacīja un pagriezās pret blakusgaldiņu, pie kura sēdēja divi viņa kolēģi. — Nāciet šurp, interesants gadījums!

Divi vīri ar tukšām krūzēm rokās pārsēdās pie mums, pasūtīja alu — katrs maksāja par sevi — un sagatavojās klausīties. Blāķ-veida kaimiņš viņiem pārstāstīja to, ko nupat biju stāstījis es.

— No kurienes jūs esat? — jautāja viens no tiem, kas bija pārsēdies pie mūsu galdiņa.

— No Maskavas, — es atbildēju.

— No kurienes?! — Blakussēdētāju izbrīns nav aprakstāms. — No Krievijas?!

— Jā.

— Mans tēvs bija pie jums gūstā, — Blāķis teica. — Viņš jūs pieminēja ar labu. Stāstīja, ka sievietes viņiem devušas maizi, bet sargi — cigarešu izsmēķus.

— Bet šeit? — es vaicāju. — Kā šeit bija ar mūsu gūstekņiem?

Patusnījis Blāķis atbildēja:

— Es toreiz biju puika . . . Un, kad esi puika, tad tu atkārto visu to, ko runā gados vecākie... Mūsu laikos pieaugušajiem vienmēr bija taisnība, tikai tagad bērni grib visu saprast paši.

— Garmatainie bērni, — otrs precizēja. — Nihilisti, garmatainie nihilisti.

— Tie garmataini arī izdomājuši leģendas par šejienes koncentrācijas nometni, — teica trešais. — Nekādu nometņu te nav bijis, tā visa ir propaganda.

— Nē, — Blāķis nepiekrita, — kaut kāda nometne noziedzniekiem, izvarotājiem, homoseksuālistiem, sievietēm, kas gulējušas ar melnajiem, te tiešām ir bijusi. Vai tad bandītus var atstāt brīvībā?

— Vienam otram gan būtu paticis viņus atstāt uz brīvām kājām, — trešais atkal ierunājās, — lai viņi varētu terorizēt...

— Bet kas tad būtu par teroru priecājies? — es jautāju.

Otrais, nekā neatbildējis, iedzēra malku alus; trešais paraudzījās Blāķī. Tas, aizsmēķējis kaļķīti, ieprasījās:

— Bet kas jūs šeit interesē?

— Mani interesē sprādziens šahtā B <aWittekind».

— Kāds sprādziens? — otrais brīnījās, tomēr pārlieku māksloti, uzspēlēti.

— Jūs droši vien esat atbraucējs, — es sacīju. — Kā lai jūs zinātu, kas te notika pirms trīsdesmit pieciem gadiem ...

— Šeit atbraucēju nav, — otrais atbildēja. — Te dzīvo tikai vietējie, turkus mēs te iekšā nelaižam ...

— Par to kaut ko varētu zināt raktuvju meistars doktors For-lings, — domīgi sacīja trešais. — Bet viņš ir miris. Par šo sprādzienu viņš ir stāstījis manai vecmāmiņai — tā to notikumu labi atcerējās ...

Viņš piecēlās, noburkšķēja, ka aiziešot uz mašīnu pēc cigaretēm, un ātri izgāja no alus krodziņa.

— Vai pirms sprādziena šahtā <rWittekind» paguva no turienes izcelt daudzas kastes? — es vaicāju, saprazdams, ka nerunāju to, ko vajadzētu, tā, kā vajadzētu, un arī nerunāju ar tiem, ar kuriem būtu jārunā, taču manos spēkos vairs nebija kaut ko grozīt: klusēšana būtu izskatījusies ļoti nožēlojama.

— To prasiet angļiem! — Blāķis atbildēja. — Toreiz šeit visu noteica viņi. Jūsējie stāvēja Saksijā, angļi — pie mums... Nav ko visus akmeņus mest mūsu dārziņā ...

Atgriezās trešais, nosvieda uz galda cigarešu paciņu, ar mazo pirkstiņu pabīdīja to tuvāk man un teica:

— Vēl te it kā dzīvojis tāds doktors Fogels... Vai neesat dzirdējis? Viņš gan varētu šo to zināt...

— Arī Fogels ir miris, — Blāķis piebilda. — Ar kakla vēzi.

— Velti jūs esat pie mums braucis, — sacīja otrais. — Tikai uzplēšat vecas rētas ...

— Nesāc nu kašāties, Jurgen! — Blāķis aizrādīja. — Lai brauc vien ...

... Kad gāju ārā no alus krodziņa, gar manu mašīnu pastaigājās divi policisti. Es attaisīju durvis un apsēdos pie stūres. Policists pakustināja pirkstu, mani aicinādams pie sevis. Es paliku sēžam. Tad viņš pienāca man klāt, militāri pasveicināja un palūdza man braukšanas apliecību.

— Kas par lietu?

— Jūs esat nepareizi novietojis mašīnu. Lūdzu, uzrādiet dokumentus!

Puisis bija jauns, viņa sejā atainojās dzedrums un atklātas antipātijas.

«Trešais paguvis piezvanīt,» es sapratu. «Viņš izsaucis policiju — šis modrais vīrs, kas minēja mirušu liecinieku vārdus.»

Policists pierakstīja manus datus, pasniedza man kvīti, kas apliecināja, ka esmu samaksājis divdesmit markas lielu sodu par mašīnas novietošanas noteikumu neievērošanu, novēlēja man veiksmīgu braucienu pa kalnu ceļu, militāri atsveicinājās un aizgāja pie sava kolēģa, kurš, sēdēdams pie policijas opeļa stūres, bija vērojis notikumu no malas.

3

Noklausījies vairākas prāvas pret narkotisko vielu tirgotājiem Hamburgā, es vispār biju sācis interesēties par šejienes policijas darbu.

Drīz vien es nosūtīju vienādas vēstules diviem galveno VFR kriminālistikas žurnālu vadītājiem; šie žurnāli daudzējādā ziņā nosaka visu darbu policijas kadru audzināšanā.

Juridisko zinātņu doktori, pie kuriem es griezos, bija Vencka kungs un Vēnera kungs.

Teksts bija šāds:

«Doktora kungs...........

Lūdzu Jūs izteikt savu viedokli par Federatīvajā Republikā pašreiz plaši izplatītās narkomānijas būtību un cēloņiem.

Mani interesē visi šās problēmas aspekti — kā sociālie, tā arī kriminālie.

Izsakiet, lūdzu, savas domas, vai iespējami teroristu, ultra-kreiso un ultralabējo elementu sakari ar narkotisko vielu tirgotājiem.

Pateicībā par atbildi —

SEMJONOVS.»

Atbildi tomēr nesaņēmu ne no doktora Vencka kunga, ne arī no doktora Venera kunga, un par to nu es brīnījos: <rOrdnung muss seiri!» — «Kārtība augstāka par visu!» — biju domājis, ka pat tad, ja ar mani negribēs tikties, atbildēs tomēr katrā ziņā. Taču šoreiz — klusums ...

Darbu steigā un notikumu virpulī neko daudz nebūtu domājis par šo dīvaino apstākli, taču, strādādams arhīvos, šad tad uzdūros dokumentiem, kam bija sakars ar kāda Vencka un Vēnera kunga — Hitlera laika slepenpolicijas kalpotāju darbību.

It īpaši mani ieinteresēja šādi dokumenti:

«Berlīnē 1940. g. 10. jūlijā.

Kriminālpolicijas komisāra Vēnera raksturojums

Kriminālpolicijas komisārs Vēners ir drošs, uzticams un ļoti apzinīgs ierēdnis.

Viņam ir nevainojams raksturs, viņš ir uzticams dienestā un morālā plāksnē. Viņam ir labas organizatora spējas, ir apdomīgs, neatlaidīgs un priekšzīmīgs vadītājs. Vienmēr disciplinēts un vienkāršs, patstāvīgs un mērķtiecīgs.

Sevišķi uzcītīgs viņš bija toreiz, kad tika izmeklēti poļu noziegumi pret turienes vāciešiem; tad viņš parādīja savu prasmi vadīt padotos un virzīt viņus uz lielu uzdevumu izpildi. Noder par paraugu politiskā ziņā un sporta jomā. Priekšzīmīgs biedrs, lietišķs.

Savā būtībā — vadītājs ar stingru raksturu, uzticams un Joti spējīgs.»

Nakamais dokuments:

«Berlīnē 1941. g. 15. augustā.

Sakarā ar slepenpolicijas un SD sagatavošanu darbam kolonijās.

Kriminālpolicijas komisārs Bernhards Vēners dzimis 1909. g. 15.12. Gērā. Valsts Galvenās drošības pārvaldes uzdevumā mācījies no 40. g. 1.9. līdz 40. g. 15.10. sagatavošanas kursos darbam kolonijās — slepenpolicijas skolā Berlīnes Sarlotenburgā — un no 40. g. 18.11. līdz 40. g. 15.12. sagatavošanas kursos, kas organizēti Itālijas koloniālās policijas skolā Tivoli pie Romas.

Pamatojoties uz šo sagatavotību, viņu paredzēts izmantot kolonijās slepenpolicijā un SD iestādēs.

CINDELS, kriminālpolicijas vecākais asistents.»

Lāgā neticēju savām acīm: vai tiešām tas pats gestapovietis Vēners kļuvis par «likumības teorētiķi demokrātiskā valstī»!

Lūk, ko liecina Rietumvācijas preses — tās pilnīgi respektablu orgānu pārstāvji:

— Kad 1955. gadā policistu Bertu Fišcru atbrīvoja no bēgļu nometnes priekšnieka amata Ulmā, viņš iesniedza tiesā sūdzību par vietējiem varas orgāniem. Kad par šo prāvu bija rakstījušas avīzes, kāds lasītājs Fišerā pazina bijušo SS oberfīreru un policijas direktoru Mēmelu, vienu no tiem, kas ir vainīgs 5186 lietuviešu un ebreju nogalināšanā. Prāvā, kas pirms trim gadiem notika Ulmā, tiesas priekšā stājās desmit kara noziedznieki, kuru vidū Fišers tika minēts kā viens no galvenajiem vainīgajiem SS operatīvās grupas «Tilzīte» noziegumos. Fišers saņēma 10 gadus cietumsoda, grupenleiters Hanss Bēme, kas pēc kara bija slēpies aiz sveša uzvārda un strādājis par juristu, — 15 gadus...

Tikai tad, kad pēc kara bija pagājuši daudzi gadi, vācu justīcija «apzinājās, ka daudzi nacisti, kas vainojami loti smagos noziegumos, līdz šim laikam palikuši nesodīti». Tieši pie tāda secinājuma nonāk valsts prokurors Adalberts Rikerls savā pētījumā «Nacistisko noziedznieku saukšana pie tiesas atbildības laikā no 1945. gada līdz 1978. gadam». Viņa vērtējumi pelna uzticību, jo viņš Lūdvigsburgā vada Zemju tiesas iestāžu Centrālo pārvaldi nacistisko noziedznieku atklāšanas jautājumos; šī pārvalde tika noorganizēta pēc skandalozās prāvas Ulmā.

Taču Hitlera laiku policistiem aizdomīgi bieži ir izdevies — pat ar savu īsto uzvārdu — strādāt vecajā amatā arī pēc nacisma sabrukuma.

1961. gadā apcietinātais krimināldienesta pulkvedis Georgs Heizers, Reinzemes-Pfalcas zemes kriminālpolicijas vadītājs, kuru kolēģi dēvēja par nevainojamu cilvēku, kara laikā bija vadījis soda izpildītāju apakšvienību.

Līdzīgi bija gadījies ar Hansu Hofmani, kas pēc kara bija kjuvis par policijas pārvaldes vadītāju Hesenē. Noskaidrojās, ka visi četrdesmit prāvā ataicinātie liecinieki, kas agrāk bija bijuši Hofmaņa soda apakšvienības dalībnieki, pēc kara bija pārvērtušies par centīgiem jaunās likumības sargātajiem.

Fridrihs Prādels, policijas pārvaldes vadītājs Hannoverē, tika apcietināts 1966. gadā, un viņam piesprieda septiņus gadus cietuma, jo viņš bija gāzes kameru izgudrotājs.

Par piemēru var minēt arī ārsta Teodora Vernera Scija karjeru pēc kara; 1941. gadā viņš kā SS oberšturmfīrers bija piedalījies «iebiedēšanas akcijā», kurā gāja bojā 220 padomju pilsoņu. Pēc zvērināto tiesas sprieduma viņam atņēma brīvību uz sešiem gadiem. Pirms tam viņam bija piederējusi bērnu sanatorija un bērnu patversme ar nosaukumu «Bezdelīgu ligzdiņa».

Lai gan Centrālajai pārvaldei Lūdvigsburgā savā laikā izdevās atmaskot vairāk nekā 8000 kara noziedznieku un savākt ļoti daudz dokumentu, šīs iestādes divdesmit darbiniekiem nebija pa spēkam tikt galā ar milzīgo darba apjomu — tik tiešām Sīzifa darbs. Piecdesmitajos gados nupat nodibinātās VFR ministrijās un iestādēs tika uzskatīts par pilnīgi normālu, ka cilvēks, kas ir kara noziedznieks, spēj atkal taisīt karjeru. Piemērs nav tālu jāmeklē: kanclera Adenauera valsts sekretārs un padomnieks Hanss Globke bija slavens ar to, ka 1935. gadā bija nodarbojies ar nacistu likumu izskaidrošanu Hitleram tīkamā rasistiskā garā. Tolaik kara noziegumi tika uzskatīti par mazāku ļaunumu nekā «vienkārši» kriminālnoziegumi. To veicināja arī sabiedroto «augstsirdība». Pēc 1950. gada viņus vārda pilnā nozīmē pārņēma «kaislība uz apžēlošanu», kā sacīja amerikāņu prokurors Roberts Kem-pners kādā Nirnbergas prāvas sēdē.

Zvērināto tiesa Hesenē izskatīja bijušā SS obergrupenfīrera Teodora Pilliha lietu un piesprieda viņam trīs gadus un trīs mēnešus cietuma, lai gan bija pierādīts, ka šis esesietis piedalījies 162 poļu un ebreju nogalināšanā un pat fotografējis to. Pēc tiesnešu domām, par labu apsūdzētajam liecināja tas, ka viņš «neatzīst savu līdzdalību šai faktā un no visas sirds nosoda to».

Prāvas ilgst gadiem. Trīsarpus gadu — no 1972. līdz 1976. —, piemēram, ilga sešu SS locekļu lietas izskatīšana Hamburgā. Sai laikā tiesneši, advokāti un prokurori vairākas reizes brauca uz ASV, Padomju Savienību, Nīderlandi, Austriju, Izraēlu, Angliju, lai vāktu liecinieku liecības. Prāvas beigās visus sešus apsūdzētos atlaida brīvībā.

Ja labi parēķina, iznāk, ka par katru nošauto bijušie hitlerieši ir saņēmuši pa 10 minūtēm cietumsoda.

Vēlāk es atradu dokumentus, kas nedod nekādu divējāda iztulkojuma iespēju.

«Juridisko zinātnu doktors VENCKIS Oskars dzimis 1911. g. 2.1.

Pec 1945. gada.

Pirms aiziešanas pensijā vadīja Ziemelreinas-Vestfālenes zemes le. m. Kriminālpolicijas nodaļu un bija krimināldirektors. Līdz šim laikam viens no tiem, kas izdod un vada žurnālu «Policija» (1981. gadā, kā man ziņoja, viņš ir nomiris — /. S.).

Līdz 1945. gadam.

Krimināllietu padomnieks un SS hauptšturmfīrers, kriminālpolicijas priekšnieks pie drošības policijas virspavēlnieka okupētajā Nīderlandē, bijis personiski atbildīgs par Holandes un Francijas pilsoņu vajāšanu vācu okupācijas politikas interesēs no 1941. līdz 1945. gadam. 1942. g. par sevišķiem nopelniem franču Pretošanās kustības cīnītāju vajāšanā un apcietināšanā Abvilā (Francijas ziemeļos) saņēmis krustu ar zobenu, ko piešķir par nopelniem karā, un Himlers viņam personiski izsacījis pateicību, kura publicēta drošības policijas un SD priekšnieka pavēļu krājumā.»

Par doktoru Vēneru:

«Tiesību doktors VENERS Bernhards (arī' Bernds) dzimis 1909. g. 15.12. Gērā.

Pēc 1945. g.

Kriminālpolicijas direktors, kriminālpolicijas vadītājs Disel-dorfas pilsētas policijprezidijā — līdz aiziešanai pensijā.

Pašreiz «Kriminālistikas Teorijas un Prakses Žurnāla» un žurnāla «Kriminālistika» atbildīgais redaktors.

Līdz 1945. g.

NSVSP biedrs kopš 1931. g. 1. maija, partijas biedra karte N° 518544, SA loceklis kopš 1931. g. 14. aprīļa.

Kriminālpolicijas darbinieks no 1935. g. 1. jūlija. Par kriminālpolicijas inspektoru Berlīnes Kriminālpolicijas pārvaldē iecelts 1937. g. 15. decembrī, kopš 1938. g. jūnija — kriminālpolicijas padomnieks Valsts Kriminālpolicijas pārvaldē.

No 1940. g. 20. marta līdz 1945. g. 8. maijam — Valsts Gal-vēnās drošības pārvaldes (RSIIA) darbinieks (V nodaja — Valsts Kriminālpolicijas pārvalde). Vada nodaļu cīņai pret korupciju, bet vēlāk — nodaļu cīņai pret sevišķi smagiem noziegumiem. 1939.— 1940. g. vada speciālu komisiju, kas pastāv pie slepenpolicijas un SD šefa okupētajā Polijas teritorijā.

1940. g. — gatavošanās darbam kolonijās, ieskaitot mācīšanos Itālijas koloniālās policijas skolā Romā.

1942. g. — piedalījās izmeklēšanā sakarā ar atentātu pret RSHA šefu un reihsprotektora vietas izpildītāju Meidrihu Prāgā.

1944. g. piedalījās izmeklēšanā sakarā ar atentātu pret Hitleru.»

Tam, kas pēc atentāta pret Heidrihu tika sūtīts uz Prāgu, tam, kas pēc atentāta pret Hitleru fīrera štāba mītnē izpildīja paša Heinriha Himlera pavēles, — tam vajadzēja jau iepriekš dot vadībai iespēju pilnīgi pārliecināties par savu bezierunu paklausību.

Luk, kādi «profesori» tagad audzina jaunos Rietumvacijas policistus!

NODAĻA. KURĀ STĀSTĪTS PAR TO, KĀ ŽORŽS SIMENONS, KAS PALĪDZ MEKLĒŠANA, PIRMOREIZ SASTAPĀS AR FAŠISMU VAIGU VAIGĀ...

.

[8]

1

Kolmbergas pils, kuru vēstnieks Foredžs tik «demokrātiski» bija nodevis ceļineistara Unbehāvena rokās, ir pelnījusi, lai par to runātu sīkāk, jo vairāk tāpēc, ka par šo pili uzkrājušies dažādi materiāli.

Sī pils ir nozīmīga tāpēc, ka tās vārti orientēti uz Rietumiem, — tas ir uzsvērts nacistu laika izziņas literatūrā; sevišķi skaists skats uz Rietumiem paveras no šaujamlūkām un augšstāva logiem.

Un, lūk, šī pils, kas pavērsta uz Rietumiem, ir bijusi noslēpumainu intrigu objekts jau no 1418. gada, no Hoencollernu laikiem, kad grāfs Fridrihs fon Truhedingens jaunceltni pārdeva par 6200 helleru mārciņām savam tēvocim Fridriham IV Hoencoller-nam, Nirnbergas markgrāfain. So pili ir apmeklējis Bavārijas karalis Lūdvigs un Ungārijas karalis Zigismunds; šeit slēpis savu

apbrīnojami skaisto, karsti mīlēto Elzu dīvainais Fridrihs VI Hoencollerns. Viduslaikos, kad vācu firstu valstiņas satricināja kari, pili ne vienreiz vien izpostīja, bet Trīsdesmit gadu karš to noveda līdz pilnigam panīkumam. Tikai 1806. gadā atkal sāka runāt par Koimbergu, bet 1880. gadā šo bastionu, kas bija palicis tikpat kā bez saimnieka, par 40 000 zelta markām pārdeva Aleksandram fon Zībaldam, vienam no galvenajiem ķeizara diplomātiem, izlūkam un ceļotājam; viņam bija tolaik unikāla specialitāte — viņš pētīja Japānu. Vēlāk, 1927. gadā, par pils īpašnieku kļuva Foredžs — Zībalda darba turpinātājs. Gan tas, ka Kolmbergas pils atrodas Frankonijā, kurai pēc fīrera uzvaras pār «zemcilvēkiem» bija jākļūst par SS galvaspilsētu, gan pilī izvietotā Japānas un Ķīnas kolekcija izskaidro hitleriešu dižvīru gādību par pils apdzīvotājiem un īpašniekiem; Mesa skolotājs profesors Haushofers, japānists, kas nodibināja arī «biomācību par rasēm», bija sens un ļoti tuvs Foredža un viņa ģimenes draugs ...

Lūk, kur aizved pēdas.

Bet Eiropā joprojām dzīvo vēl daudzi vadošie esesieši.

Tie ir bagāti cilvēki, viņu sakari stipri un sazaroti, viņi ir apmācīti konspirācijā, un viņi cer uz revanšu.

Kad es Žoržam Simenonam sīki pastāstīju par Kolmbergas pili un to, kas ar šo pili saistās, viņš lēni aizsmēķēja pīpi un tad jautāja:

— Jūs droši vien negribat atklāt visas savas kārtis, vai ne? Bet varbūt esat nodomājis tūlīt pat, nekavējoties publicēt to, ko zināt?

— Atrodos krustcelēs. Kā rīkotos jūs?

Viņš piegāja pie galda, attaisīja sārtvīna pudeli, ielēja saulē putojošo valgmi augstā kausā, pasniedza man un teica:

— Es atcerējos, kurš vīns jums garšo vislabāk, un šodien lūdzu atnest tieši sārtvīnu — par godu Francijas dienvidiem .. . Tā, lūk, gribu jums kaut ko pastāstīt par laika garāmpalaišanas problēmu. Temps, uzbrukuma neatlaidība, sabiedrības uzmanības pievēršana tādās lietās ir pats galvenais... 1933. gadā kādas Parīzes avīzes uzdevumā es aizbraucu uz Berlīni. Laiks Berlīnē toreiz bija trauksmains, pie varas bija nācis Hitlers, taču lielākā daļa vāciešu bija noskaņoti pret viņu; apmeklējot vīna un alus krodziņus galvaspilsētas strādnieku vai mākslinieku rajonos, acīs dūrās neslēpts protests ... Tagad man šķiet: ja komunisti un sociāldemokrāti toreiz nebūtu rīkojušies katrs uz savu roku, bet cīnījušies kopīgā frontē, vienprātīgi, Hitlers nebūtu noturējies valsts kanclera krēslā. Taču sociālisti un vispār kreisie spēki bija nodarbināti ar uzbrukumiem cits citam, nevis ar to, lai nomāktu kopīgo ienaidnieku ... Vārdu sakot, toreiz es biju samērā jauns, —

Simenons pavīpsnāja, — man bija tikai trīsdesmit gadu, biju nākotnes cerību pilns un, protams, arī noskaņots avantūristiski, kā jau pieklājas jaunam rakstniekam, žurnālistam un francūzim .. . Grāmatu, kuru toreiz biju iecerējis, gribēju nosaukt «Eiropa, 33». Biju no redakcijas saņēmis naudu, lai nodzīvotu pa vienam mēnesim vairākās mūsu kontinenta nemierīgajās galvaspilsētās, un pirmo mēnesi es joti spriegi pavadīju Berlīnē, kur dzīve mutuļot mutuļoja. Apmeties viesnīcā «Adloti», bieži vestibilā dzēru kafiju — turpat pie galdiņa varēja arī pastrādāt. Reiz pievērsu uzmanību sirmai, skaistai sievietei, kas sēdēja netālu no manis. Sākumā redzēju tikai viņas mazliet iezilgano sirmumu, cienīgo, ilgos gados izstrādāto šarmu, neiedomājamās dārglietas, pēc tam ievēroju, ka ne tikai mani vien interesē šī dāma: no dažādiem tumšā vestibila kaktiem uz viņu bija vērsti trīs izklaidīgi «buldogu» skatieni — slepeno dienestu darbinieki sevi allaž nodod ar pārliecīgu uzcītību ... Pēc tam pie dāmas piegāja Hitlers .. . Viņš tikpat kā no zemes izauga. Apstājās, nokāra galvu uz krūtīm kā aktieris, noskūpstīja dāmai roku, strauji pagriezās, devās uz liftu un nozuda tajā. Noskaidrojās, ka šī dāma ir gāztā ķeizara Vilhelma sieva, kura dažreiz kļūst par sakarnieci, par uzticības personu sevišķi svarīgos uzdevumos .. . Bet pēc kādas pusotras nedēļas pie manis uz ielas pienāca vīrietis un, priekšā nestādījies, jautāja: «Jūs esat Simenons no Parīzes?» Es viņam atbildēju apmēram tā: vispār gan esmu dzimis Lježā un pareizāk būtu teikt, ka esmu Zoržs Simenons no Lježas, bet acīmredzot es mesjē interesēju nevis kā Simenons no Lježas, bet gan kā žurnālists no Parīzes, vai ne? «Tieši tā,» nepazīstamais atbildēja. Pec brītiņa viņš man pastāstīja, ka esot saistīts ar Vācijas Komunistiskās partijas CK un ka viņa biedri esot nodomājuši mani iepazīstināt ar sensacionāliem faktiem.

Pēc tam viņš mani apmācīja konspirācijā, ilgi vadādams apkārt pa Berlīni: iemācīja strauji iegriezties caurstaigājamos pagalmos, neizlaist vienam otru no acīm universālveikalos, tikai no aizsākta žesta vien saprast, kur jā liekas garām, — un pēdīgi es nokļuvu tumšā gaitenī, kas beidzās pagrabā, bet no turienes pa vītņu kāpnēm uzkāpu nelielā dzīvoklī. Divi cilvēki klusēdami sasveicinājās ar mani. Pirmais jautāja: «Vai jūs runājat vāciski?» Es atbildēju, ka vāciski saprotu tik, cik būtu jāsaprot piekto liceja klasi beigušam. «Mēs pārtulkosim,» sacīja otrais. «Vissvarīgākos teikumus varat pierakstīt, tikai nerakstiet pilnus uzvārdus, jo esam nodomājuši dot jums iespēju noklausīties sarunu, kas notikusi Hermaņa Gēringa darba kabinetā.»

Vai varat saprast, cik izbrīnījies es biju? Preses sensācija pati iekrita rokās! Sāka skanēt ieraksts, un es tiešām izdzirdu Hitlera

balsi. Viņš sacīja, ka tikmēr, kamēr valsti darbošoties komunisti un sociāldemokrāti, stipru varu nodibināt nebūšot iespējams un arī viņš pats nespēšot būt visas nācijas fīrers. «Man nepieciešams iegansts,» Hitlers teica, «jebkurš iegansts, kas man dotu iespēju satriekt kompartiju, visus tās līderus ieslodzīt cietumā, aizliegt opozicionāro arodbiedrību darbošanos, izolēt sociāldemokrātus ... Man vajadzīgs iegansts, un es ierosinu tādu spēli: lai SA organizē kombināciju ar uzbrukumu man. Lai pasludina, ka uzbrucēji bijuši komunisti. Nekā vairāk man nevajag.» — «Nē! Nekādā gadījumā!» Mani jaunie paziņas paskaidroja, ka tā ir Gebelsa balss. «Es esmu pret to, mans fīrer! Spēle var beigties nopietni. Mēs paši parādīsim ceļu kādam fanātiķim. Es iebilstu pret to! Jūsu dzīvība nedrīkst būt iegansts!» Tūlīt pēc Gebelsa savu vārdu teica Gērings: «Bet kā būtu, ja mēs organizētu reihs-tāga dedzināšanu? Tas nebūtu personisks uzbrukums kādam cilvēkam, bet trieciens nācijas cieņai, par tādu aktu sašustu visi vācieši.» — «Labs priekšlikums,» Alfrēds Rozenbergs piekrita. «Bet dedzinātājam jābūt ebrejam!» — «Nē,» Gērings atkal izsaucās. «Tas vēl par agru. Mums neticēs. Tiešām — vācietis nespēj pacelt roku pret reihstāgu. Taču iejaukt tādā pasākumā ebrejus ir pāragri. Ar viņiem tiksim galā vēlāk. Pašreiz būtu labs kāds francūzis, bulgārs, polis, vārdu sakot, cilvēks ar svešām asinīm, kuram nevar būt dārgs vācu svētums.»

Es palūdzu komunistus dot man iespēju noklausīties lenti vēlreiz un šo to pierakstīju ar tikai man saprotamiem simboliem. «Vai jums ir kādi jautājumi mums?» pagrīdnieki vaicāja. Atbildēju, ka nekādu jautājumu man nav, esmu pateicīgs, vēlu spēku un visu labu. «Mēs ceram, ka jūs to Parīzē steidzīgi publicēsiet,» atvadoties viņi man sacīja. «Tas ir tik briesmīgi, ka nepieciešams tam pievērst visas Eiropas sabiedrības uzmanību ... Mums var neticēt, jums ticēs katrā ziņā ...»

Pēc stundas biju mūsu vēstniecībā. Fransuā-Ponsē kungs — viņa dēls vēlāk bija ārlietu ministrs Ziskāra valdībā — toreiz strādāja par mūsu pilnvaroto pārstāvi Berlīnē. Es viņam izstāstīju par tikšanos ar saviem draugiem un lūdzu atļauju nosūtīt korespondences tekstu, izmantojot viņa kodu. Vēstnieks bija ar mieru manu korespondenci nosūtīt pa diplomātisko kanālu, bet lūdza, lai es atļauju šo informāciju ietvert viņa telegrammā uz Kē-dorsē ārlietu ministram. Skaidrs, ka es nevarēju atteikt tik cienījamam diplomātam un, atstājis materiālu, devos uz savu viesnīcas istabu gaidīt rītdienas bumu. Mana avīze «France Soir» iznāca vakarā, un es biju pārliecināts, ka pēc divdesmit stundām Eiropa būs satricināta, uzzinājusi pārsteidzošo jaunumu. Taču nākamajā dienā ar Eiropu nekas nenotika. Tā mierīgi nodzīvoja vēl trīs dienas. Tad mani uzmeklēja vēstnieks un parādīja mana galvenā redaktora atbildi: «Dārgais Simenon, bet ja nu nekādas reihstāga dedzināšanas nebūs? Kā es tad izstrēbšu šo putru? Hitlers nav tas puisis, ar kuru var jokus dzīt. Ja Jūs būtu man atsūtījis viņa parakstītu plānu, tad būtu cita runa, es mestos uzbrukumā, bet pašreiz — nē, paldies! ...»

Pēc septiņpadsmit dienām rcihstāgs uzliesmoja ...

Simenons atkal aizsmēķēja pīpi, pastaigāja pa kabinetu, apsēdās uz krēsla malas un pasmīnējis teica:

— Reiz jūs man jautājāt, kas jādara, lai manos gados saglabātu jaunību ... Tas ir pavisam vienkārši ... Staigājiet pa piesnigušiem kalniem un dzeriet sārtvīnu — tas veicina vielmaiņu ... Viss pārējais nāks pats no sevis.

Zorža Simenona seja sastinga, smaids nozuda, skatiens kļuva skumjš, lai gan viņa acis nekad neapdziest, tajās vienmēr ir dzīvība, doma, smiekli.

— Es bieži sev jautāju, — viņš klusi sacīja, — kas būtu pasaulē noticis, ja šo materiālu es būtu nosūtījis Maskavas avīzei ... Jūs būtu iespieduši? Un ja nu būtu? Kā tad būtu pavērsusies Eiropas vēsture? Reihstāgs tomēr būtu aizdedzināts? Vai arī nebūtu? Ja nekas nebūtu grozījies, būtu žēl. Joprojām (saruna notika pirms pēdējām prezidenta vēlēšanām 1981. gada maijā — J. S.) Francijas policijā divdesmit vienu procentu augstāko amatu ieņem cilvēki, kas okupācijas laikā atklāti sadarbojušies ar hitleriešiem ...

No Montrē pavadīdams mani pa šauru kalnu taciņu — es biju pie viņa aizbraucis uz sanatoriju —, Simenons uzlika man roku uz pleca, saspieda ar stiprajiem pirkstiem un sacīja:

— Semjonov, jūs esat iejaucies sarežģītā lietā. Katrā ziņā publicējiet jau tagad to, kas jums kļuvis zināms. Rīt var būt par vēlu. Un nekad neaizmirstiet, ka nacisms joprojām ir ļoti stiprs, jo idiotu, kas domā, ka visu nosaka asiņu tīrība, ir vairāk, nekā vajag, mūsu lieliskajā un mazajā pasaulē.

2

«Cienījamais Semjonova kungs!

Nosūtu Jums daļu dokumentu, kas ir interesanti no mūsu meklējumu viedokļa. Šiem materiāliem ir sakars ar slepenām šahtām, kurās tika sakrauti gan ieroči, gan kultūras vērtības.

Pie Galveno ieroču veidu un evakuācijas nodaļas pastāvēja īpaša komanda «Štābs Pb». šis štābs nodarbojās ar to tautas saimniecības un aizsardzības objektu pārvietošanu, kam bija sakars ar bruņojumu, kā arī ar mākslas priekšmetu, arhīvu un kolekciju pārvadāšanu un saglabāšanu. Akti par šo pārvietošanu uz raktuvēm, alām un tuneļiem ir saglabājušies. Akti par tamlīdzīgu pārvietošanu uz cietokšņa tipa celtnēm ir pazuduši — ar nelieliem izņēmumiem (dažas kartes).

Līdz šim man izdevies atklāt šādas kartes, kas piederējušas slepenai komandai ar kodētu nosaukumu «Cietoksnī»:

1. Komandas darbošanās kartes Maziņo līnijas rajonā — rietumos no Reinas.

2. Komandas darbošanās kartes Vācijas dienviddaļā — no Hēgerlohas līdz Heilbronnai.

3. Komandas darbošanās kartes Austrumprūsijā.

Pēdējā gadījumā runa ir par Heilsbergas pilsētas rajonu, nocietinājumiem Kēnigsbergas rajonā, Lecenes cietoksni un Mazuru ezeru rajonu.

Komandas darbošanās kartes Heilsbergas rajonā un Kēnigsbergas nocietinājumu rietumdaļā ir izstrādātas sakarā ar to mākslas priekšmetu, kas bija izvesti no Kijevas un Harkovas, pagaidu glabāšanu Vildcnhofas pilī un Ribavas apgabalā (bijušajā Austrumprūsijā).

Jāpatur vērā, ka tiklab Vildenhofas pils, kā arī Rībavas apgabals atradās |oti labā vietā salīdzinājumā ar Heilsbergas un Frišingas rajonu, kur arī darbojās komanda. Tāpēc pilnīgi iespējams, ka meklējamie mākslas priekšmeti atrodas tur, Austrum-prūsijas bunkuros.

Lūdzu, izstudējiet materiālus un atsūtiet man savus apsvērumus!

Ar sirsnīgu sveicienu

Georgs STEINS.»

«Berlīnē 1943. gada 21. decembrī

Ieroču un munīcijas ražošanas reihsministrs

Saskaņā ar reihsmaršala Gēringa norādījumu uzdodu ieroču resoram sastādīt pazemes telpu sarakstu.

Reihsministrs SPERS.»

:Apspriede par ražošanas uzņēmumu un noliktavu izvietošanas iespējām kālija sāls šahtās

PIERAKSTS

Vieta: Kasele kara apgabala ēkā 44. 25. 2. pīkst. 11.

Piedalījās: majors Andrē

direktors dokt. Bails vec. leitnants Kncrs pulkvedis dokt. Fogels^9 pulkvedis Smits, vadītāja vietnieks kapteinis Pāpe

XI kara apgabala pavēlniecības kara rūp niecības nodaļa^10

Vintershalle A. G.

Vācijas bruņoto spēku Galvenais štābs XXX art. un tehn. apgādes pavēlniecība IX kara apgabala Kara rūpniecības nodaļa

IX kara apgabala Kara rūpniecības nodaļa

Sākumā vecākais leitnants Knērs teica īsus ievadvārdus par diskusijas mērķi: ienaidnieka gaisa uzbrukumi novājina mūsu militāro potenciālu, tāpēc jāmēģina vissvarīgākos objektus izvietot pazemē. Tādam mērķim izdevīgas ir slēgtās kālija šahtas. Kālija sindikāts (valsts sekretārs Neimanis) ir griezies pie Vācijas bruņoto spēku Galvenā štāba ar lūgumu pārbaudīt, kādas iespējas šinī ziņā pastāv, rēķinoties ar kālija industrijas interesēm. Ieganstu tam devuši GKS, kas iepriekš sagatavotas kālija sāls šahtas grib izmantot lidmašīnu rūpniecības izvietošanai.

Pulkvedis dokt. Fogels norādīja uz tām kālija sāls šahtām, kuras jau izmanto sauszemes karaspēka munīcijas rūpnīcu izvietošanai . . .»

Citēšu vēl divus izvilkumus no šteina un doktora Kolera atrastajiem arhīvu materiāliem — tiem ir tiešs sakars ar vienu no versijām Dzintara istabas meklēšanā.

«IZZIŅA-ZIŅOJUMS teritoriālās aizsardzības 9. rajona virsniekam kara ekonomikas jautājumos 44.6.3. № 61/44.

... Folprīhauzenes šahta («Wittekind») atrodas Nordhauzenes artilēristu komandas rīcībā. Pievedceļš — Folprīhauzenes stacija, šahtas <rWittekind» ceļamā mašīna: tvaika mašīna, 250 cilvēki stundā un 45 t derīgās kravas. 540 m dzijumā atrodas munīcija un sprāgstvielas. Akmeņsāls ieguve pārtraukta sakarā ar tās mazajiem krājumiem.

540 m dziļumā atrodas 3 šahtas pakājes, kurās var novietot munīciju, bet kuras pagaidām netiek izmantotas.

Līdz šim neizmantotās šahtas pakājes var sasniegt pa galv. vertikālo šahtas eju. (Uzstādīta bremzējošā vinča, kas no šahtas B «Wittekind» atrodas 1,5 km.) 660 m dziļumā sākas Getin-genes universitātes bibliotēkas grāmatu glabātava.

Izejas šahtai «Hildasglūck», kas atrodas no <rWittekind» 3 km attālumā, ir elektriskā ceļamā mašīna (250 cilv. un 45 t kravas stundā). Strēķi atrodas šahtas pakājē 917 m dziļumā. Tie ir saistīti ar aklu šahtas vertikālo eju.

Aklās šahtas ejas dziļums ir 180 m. Tālākā augstuma diferenciācija izskaidrojama ar to, ka izejas šahta «Hildasglūck» salīdzinājumā ar šahtu «Witiekind» atrodas kalnā, šahtas pakājē, kas atrodas 917 in dziļumā, 20 000 kv.m liels laukums netiek izmantots sakarā ar to, ka transportēšana pa aklo vertikālo eju būtu pārāk lēna un saistīta ar zināmām grūtībām.»

(Tātad, pēc visa spriežot, nacistu bonzas, bet it īpaši armijas militāri tehniskā elite, kura 1944. gadā skaidri saprata (vismaz tās vistālredzīgākā daļa), cik ļoti tā būs vajadzīga zināmām Rietumu aprindām, izturējās pret šahtu «Wittekind» ārkārtīgi nopietni. — /. S.)

«APSPRIEDES PROTOKOLS

Vācijas Gaisa flotes ministrijas un GKS virspavēlniecības apspriede par ražošanas pārvietošanu uz tuneļiem, alām un šahtām (kālija sāls raktuves).

1944. g. 15. martā.

Apspriedes vadītājs — celtniecības dienesta vecākais padomnieks

dokt. Treibers (Vācijas Gaisa flotes ministrija un GKS virspavēln.)

Piedalījās apmēram 30 cilvēku, viņu vidū:

Vācijas bruņoto spēku augstākā— pulkvedis dokt. Almendingers un majors virspavēlniecība (štābs) Franks

No sauszemes karaspēka augstākās virspavēlniecības (Bruņojuma nodaļas šefs un rezerves armijas pavēlnieks) — majors Klēbers

«Štābs Pb»

Nocietinājumu inspekcija — pulkvedis Ross

vecākais padomnieks

celtniecības dienesta dokt. Treibers

No jūras kara flotes virspavēlniecības — 1. ranga kapteinis Skapels

No Vacijas Gaisa flotes minis—

trijās

— inženierpulkvedis Kīblers

(Galvenā nodaja, Plānošanas daļa)

(Ražošanas pārvietošana gaisa kara spēku vajadzībām) — inženierpulkvedis Zels

Kara rūpniecības pārvalde — Sulcs-Hennigs

Bruņojuma nodaļa — direktors Seltlēbens

Celtniecības nodaļa — Libkes kungs

No kālija sindikāta — dokt. Lange

Apspriede sākās pīkst. 8.45.

Darba kārtībā bija šādi jautājumi.

1) Nocietinājumi (Mažino līnija). Pulkvedis Ross no Nocietinājumu inspekcijas norādīja uz atsevišķiem īpaši izdevīgiem nocietinājumiem, kā, piemēram, uz bastionu grupu, kas atrodas Hofvaldē pie Veisenburgas, uz Viclēbenes nocietinājumiem (tur jau daļēji izvietota gaisa torpēdu ražošana) un Mecas nocietinājumiem. Šeit it īpaši tika norādīts uz Vāgnera fortu un Leipci-gas fortu. Sos pēdējos jau aizņēmušas Hesena rūpnīcas no Kase-les. Vienā no nocietinājumiem izvietots valsts arhīvs un ķeizara Frīdriha muzejs.

Lai iegūtu skaidru priekšstatu par stāvokli, Nocietinājumu inspekcija saņēma šādu uzdevumu:

a) precīzi inventarizēt visus esošos nocietinājumus (ne tikai Mažino līnijā vien). Tas attiecas arī uz šādiem nocietinājumiem: vecais, Frīdriha Lielā celtais Zilberbergas cietoksnis pie Glacas; Kēnigsberga, Kēnigšteina, Kistrīne;

b) nepieciešams konstatēt, kuri no cietokšņiem jau aizņemti (noliktavas, ražošanas platības).

2) Papildām tika apspriests arī jautājums par munīcijas rūpnīcām virszemē, jo tās ir būvētas kā betonētas patvertnes. GKS nav vairs telpu, kur varētu izvietot ražošanu. Tāds pats stāvoklis ir arī sauszemes karaspēkā.

Nepieciešams pārbaudīt arī rūpnīcu Ellensā-Neihofā, Fuldu, kā arī Beienrodi I un II pie Kēnigsluteres, Bernsdorfu-Burggrāfu, <rWittekind», Folprīhauzeni, Valbeku, Būhbergu.»

Un atkal «\Vittekind»!

Un atkal Folprīhauzene!

Visos šajos slepenajos dokumentos šahtas it īpaši saista nacistu dižvīru uzmanību ...

Un cik daudz jaunu vārdu! Kurš no šiem cilvēkiem ir dzīvs?

Kurš būtu ar mieru atbildēt uz jautājumiem? Kurš atteiktos? Kurš atcerētos? Kurš melotu? Kurš stāstītu patiesību?

Kā būtu ar ieroču un municijas ražošanas reihsministru Albertu Spēru, pēc kura pavēles šie dokumenti radušies?

3

Sazinoties ar Minhenes Jauno laiku vēstures institūtu, ar sektoru, kas nodarbojas ar galveno nacistisko noziedznieku likteni, noskaidroju, ka Spērs ir dzīvs; lūdzu, lai man palīdz sameklēt bijušā ministra adresi un telefona numuru. Kolēģi atsaucās uz manu lūgumu, un es piezvanīju uz Heidelbergu; šīs universitātes pilsētas nomalē mazā villā dzīvo Alberts Spērs — pēc tam kad nosēdējis divdesmit gadus Spandavas cietumā.

— Nu, labi — brauciet šurp! — Spērs man atbildēja. — Vēl nedēļu es būšu te, pēc tam došos uz kalniem. Trešdien pulksten četros — jūs apmierina tāds laiks?

(Kāds no maniem Bonnas draugiem, vecs katolis, ko gestapo-vieši bija ieslodzījuši koncentrācijas nometnē, man sacīja:

— Lai ko pašreiz runātu par Spēru — viņš gan vīlies Hitlerā, gan pārlieku tam uzticējies, gan savu vainu izpircis cietumā —, es tomēr vienmēr atcerēšos savus draugus, zēnus, ko esesieši nomocīja līdz nāvei viņa pazemes rūpnīcās.)

... Es aizbraucu jau laikus, iegriezos pilsētas pilī, kur pašreiz atrodas muzejs; tā paceļas virs IIeidelbergas, it kā atraudamās no zemes, — izskatās ļoti skaisti...

Daudz amerikāņu — šeit atrodas garnizons. Un kā reakcija uz militāristu klātbūtni — milzīgs daudzums komunistu un kreiso sociālistu literatūras neskaitāmajos grāmatu veikaliņos. Darbība rada pretdarbību — tā ir neapstrīdama patiesība.

... Spērs iznāca man pretim, atklāti smaidīdams; viņa sieva tomēr izskatījās tramīga.

— Zināt, — bijušais reihsministrs sacīja, — kad pie manis uz šejieni atbrauca pirmais krievs, kas vispār gan bija otrais — pēc prokurora Rudenko, kurš mani pratinaja Nirnbergas prāvas laikā, — es ļoti brīnījos par vienu īpašību: kā pirmais, tā otrais — atšķirībā no jums — bija ģērbušies uzsvērti rūpīgi, kā īsti karavīri.

— Kas bija otrais?

— Jūsu kolēģis — krievu rakstnieks Ļevs Ginsburgs. Tikai pēc tam, kad jau stundu bijām runājuši, kad es jau noteikti un atklāti biju viņam pasacījis par savu tagadējo attieksmi pret nacismu un viņam tā nepārprotami bija patikusi, viņš jautāja, vai drīkstot noņemt kaklasaiti. Es ieteicu novilkt arī žaketi — bija ļoti karsts —, taču Ginsburga kungs atsacījās ... Jāteic, ka pa īstam iepazīties ar krievu literatūru es pirmoreiz sāku kamerā — laika, kā jūs saprotat, man bija atliku likām; saskare ar Tolstoju, Cehovu, Dostojevski, Gogoli pārsteidza mani, daudzējādā ziņā grozīja manas agrākās koncepcijas ... Nē, nē, es nedomāju atsacīties no tā, ar ko esmu bijis saistīts, — tas būtu sīki un negodīgi; kas ir bijis, tas ir bijis, esmu izcietis par to sodu, saņēmis atmaksu; es saku jums patiesību: iepazīšanās ar krievu humānismu cilvēku satricina.

Es izvilku no portfeļa dokumentus, ko man bija iedevis Steins, — par pazemes noliktavām un rūpnīcām.

— Vai tas ir jūsu paraksts, Spēra kungs?

Vērīgi paskatījies, viņš teica:

— Jā. Mans.

— VFR pilsonis Georgs Steins nodarbojas ar nozagto vērtību meklēšanu ...

— Ar kādu īsti?

— Viņš meklē mūsu muzeju gleznas, baznīcu svētbildes, Dzintara istabu, arhīvus ... Vai jums par tiem ir kas zināms?

— Vispirms ieskatīsimies Nirnbergas prāvas dokumentos, — Spērs piecēlās. — Man ir prātā, ka ģenerālis Utikāls no Rozcn-berga štāba kaut ko liecināja par to.

Pēc īsa brīža viņš atgriezās ar trim sējumiem rokās un atšķīra vajadzīgo lappusi, aši, profesionāli pārlaida skatienu tekstam un sacīja:

— Es jums ieteiktu loti rūpīgi izskatīt visus, pilnīgi visus Nirnbergas materiālus. Tur var atrasties viens otrs pavediens, kas ved no pagātnes tagadnē.

— Esmu runājis ar Volfu . ..

— Ar kuru?

— Ar Kārlu Volfu.

— Ahā, ar to, kas strādāja pie Himlera? Tas nu gan bija gluži veltīgi — viņš ir zvērināts nacists, kas vēl joprojām pārliecināts: ja nebūtu bijis ģenerāļu nodevības, Hitlers būtu karā uzvarējis. Ne mirkli nešaubos, ka viņš jums ir melojis, ja vispār kaut ko atceras.

— Un Solcs? Vai šis uzvārds jums kaut ko izsaka?

— Protams. Solcs pārzināja tēlotāju mākslu Propagandas ministrijā pie Gebelsa. Viņš ir dzīvs — vai jūs to zināt? Nesen izdeva grāmatu par glezniecību trešajā lielvalstī. Varu jums palīdzēt atrast viņa adresi, bet nemaz neceriet nodibināt ar viņu kontaktu!

— Kāpēc tad man būtu vajadzīga viņa adrese, Spēra kungs?

— Jāatrod kāds bijušais karavīrs, katrā ziņā konservators, tomēr ne nacionālsociālists. Un lai šis konservators tagad būtu k|uvis par pacifistu, taču klusētu par to. Un lai viņš rakstītu grāmatu. Vai rakstu žurnālam. Ar tādu cilvēku Solcs varbūt arī ielaistos sarunā. Ar krievu — nekad. Un ar kreisi noskaņotu cilvēku ari nerunās, lai šis kreisais būtu kaut vai no visaristokrātiskākās Minhenes ģimenes ...

— Bet ar tādu cilvēku kā jūs? Vai ar tādu Solcs runātu? Varbūt arī atteiktos?

Spērs nekā neatbildēja un atkal izgāja ārā; viņš atgriezās ar lielu melhiora bļodu rokās. Tajā atradās vēstules un telegrammas.

— Tie ir lāsti, kurus man sūta īstenie fīrera zaldāti.

Ielūkojos dažās vēstulēs: tās bija niknas un rupjas, lai gan

gramatiski augstākā mērā nevainojamas.

— Ja jūs palasīsiet dokumentus par pazemes ejām, jums varbūt būs vieglāk kaut ko atcerēties? Steinu interesē jebkurš sīkums . ..

— Parādiet! — Spērs sacīja.

Viņš vērīgi pašķirstīja dokumentus un, galvu papurinājis, teica:

— Nē. Varu atcerēties šo to tādu, kam ir sakars ar kara rūpniecību ... Ar gleznām nodarbojās Rozenbergs.

Viņš vēlreiz izgāja ārā, atgriezās ar mapēm rokās un sāka pārcilāt papīrus.

Dokumenti, ar kuriem operēja Alberts Spērs, neapstrīdami bija interesanti. Liela daļa no tiem bija saistīta ar ģenerāļa Uti-kāla liecībām. Taču daudzi ģenerāļa apgalvojumi ir bijuši tīši meli; tagad man ir pilnīgi skaidrs, ka neviens no Himlera un Gē-ringa cilvēkiem, nemaz nerunājot par Bormaņa kadriem, nav atklājis nevienu noslēpumu, kam ir sakars ar fīrera prerogatīvu.

— Hitlers, — Spērs domīgi sacīja, — tomēr nesapņoja par personisku kolekciju kā Gērings ... Gribu to atzīmēt taisnības labad.

— Bet tāpēc, lai atvērtu muzeju Linčā, viņš izlaupīja Eiropu, vai ne?

Spērām, pēc izglītības arhitektam, zīmētājam, protams, grūti atbildēt uz šo jautājumu, un es viņu nesteidzināju, es gaidīju.

— Jā, jūsu formulējumam nevar nepiekrist, — viņš beidzot atbildēja. — Diemžēl bija tā, kā sakāt jūs. Vienu otru detaļu es atceros, taču tie nav dokumenti, tā ka nez vai tās jums noderēs ...

— Kas to var zināt? Ļoti iespējams, ka niecīgā detaļā arī slēpjas tās mikropēdas, kas spēj novest pie makrorezultāta.

— Arguments, — Spērs pavīpsnāja. — Vai uzvārds Pose jums kaut ko izsaka?

— Par kuru Posi jūs runājat?

— Par Drēzdenes galerijas direktoru.

— Daudz ko izsaka.

— Redzat, sākumā taču Hitlers pats nodarbojās ar kolekciju izveidošanu gan savam muzejam Linčā, gan muzejiem Kēnigs-bergā un Berlīnē. Viņš bija radījis plašu dīleru, tas ir, gleznu uzpircēju tīklu ... Hitlers saņēma katalogus, izstudēja tos un pēc tam laida darbā savus fotogrāfus, pirmām kārtām Heinrihu Hof-mani, pats viņus instruēja un sūtīja sadabūt gleznas Linčai ... Hanss Lange, viens no ievērojamākajiem Berlīnes gleznu tirgotājiem, reiz man pastāstīja, kā Hitlera emisāri cīnījušies par vienu un to pašu gleznu, «bezbailīgi» uzsizdami cenu ... Kad Hitlers bija par to uzzinājis, viņš ataicināja profesoru Posi, lai viņu padarītu par savu personisko uzpircēju. Vēlāk šai darbā sāka piedalīties arī princis fon Hesens, bet pēc Štaufenberga rīkotā atentāta vai pat agrāk — Musolīni apcietināšanas dienā — fīrers viņu kopā ar sievu ielūdza pie sevis galvenajā mītnē, bet no turienes viņus nosūtīja uz koncentrācijas nometni... Arī tā gadījās tolaik ... Starp citu — jūs man vaicājāt, kā tika ievērota slepenība jautājumos, kas bija saistīti ar vērtību izvešanu .. . Konkrēti nevaru pasacīt, tomēr atceros, ka pat pasākumi, kam bija sakars ar fīrera iecerētā uzvaras memoriāla uzcelšanu Ādolfa Hitlera laukumā Berlīnē, bija aizmaskēti ar kodētu apzīmējumu «Militārā programma ūdens un dzelzceļa transporta inspicēšanā» ... Un lūk, kas jums varētu tagad noderēt... Pašā sākumā, kad Hitlers tikai izvirzīja sava muzeja nodibināšanas programmu, starp viņa šeft-maņiem un Gēringa šeftmaņiem iedegās īsts nepieteikts karš. Jums taisnība, Hitlers izdeva pavēli, kas bija vērsta pret Gēringu, un salika visu pa plauktiņiem, noteicot, ar kurām gleznām un skulptūrām katram jānodarbojas. Sākot ar četrdesmit pirmo gadu, gleznu katalogus ar fotoattēliem sāka piegādāt tikai Hitleram uz Oberzalcbergu. Šie katalogi bija iesieti mīkstā, brūnā ādā; ja atradīsiet brūnus ādas vākus — meklējiet pēdas, kas novedīs pie fīrera ... Nu, par Gēringu jāteic, ka viņa izdarītā kolekcionēšana, protams, bija atklāts gangsterisms... Viņa pilī Karīnhallē visās malās karājās gleznas, kas bija izvestas no daudzām Eiropas zemēm. Turklāt sienas bija ar gleznām apkarinātas gandrīz no griestiem līdz grīdai ... Par Renesanses laika meistaru šedevriem varēja dabūt papriecāties vienīgi Gērings, viņa štāba virsnieki un viesi — ieeju pilī apsargāja reihsmaršala personiskā gvarde ... Reiz, apmēram kara vidū, Gērings man smiedamies sacīja: «Es pārdevu savu gleznu kolekciju gauleiteriem: viņi man samaksāja daudzkārt vairāk, nekā es pats savā laikā izlietoju sava mājas muzeja iekārtošanai ...» Reiz pēc ilgām, lepnām pusdienām viņš piecēlās no galda, uzaicināja mani uz Karīnhalles pazemi un parādīja man neticamu dārgumu: unikālu altāri no Dienvidtiroles, kas bija izvests no Musolīni muzeja un uzdāvināts trešās lielvalsts otrajam cilvēkam; tur, pagrabā, viņš glabāja nenovērtējami dārgas gleznas no Neapoles muzeja — tās visas no turienes bija izvedis SS karaspēks, iekams pilsētā ienāca amerikāņi .. . Blakus lielo itāļu mākslinieku gleznām viņa pagrabā bija novietotas kastes ar franču zupu koncentrātiem, Parīzes parfimēriju, briljantu kolekcijām ...

— Bet ko varētu uzskatīt par pēdām, kas ved uz Gēringa dārgumu krātuvēm? Kādas īpašas mapes, speciālas kastes, portfeļus?

Paraustījis plecus, Spērs atbildēja:

— Man šķiet, ka reihsmaršala kolekcija bija savākta pēc mafijas likumiem, no kuriem galvenais ir vecais bauslis: «Neatstāt nekādas pēdas!»

— Bet, kad sabrukums jau bija tuvu, kad bija pienācis laiks dārgumus slēpt, vai tiešām arī tad netika atstātas nekādas pēdas? Varbūt tieši pēdējos mēnešos iespējams izsekot kultūras vērtību pārvietošanas ķēdei?

Spērs ilgi neatbildēja uz manu jautājumu, tad, it kā katru vārdu apsvērdams, it kā skaļi domādams, teica:

— Nirnbergas cietumā Gērings ne vienreiz vien mums sacīja, ka sabiedrotie viņu katrā ziņā sodīšot ar nāvi, bet pēc piecdesmit gadiem pateicīgie vācieši noteikti pārlikšot viņa pīšļus zelta zārkā un novietošot panteonā . . . Tātad viņš sapņoja par to, ka saglabāsies atmiņas par viņu un viņa laiku ... Tāpēc arī sabrukuma priekšvakarā viņam būtu vajadzējis parūpēties par nākotnes problēmu: kur paslēpt personiskos dokumentus, gleznas, grāmatas, ieročus, kolekcijas .. . Jā, tā nu būtu versija ... Taču, no citas puses, es atceros sēdi fīrera galvenajā mītnē, tā notika, šķiet, četrdesmit piektā gada marta vidū; Hitlers toreiz diktēja Keitelam pavēles projektu: visi vācieši no apgabaliem, kam draud okupācija, ir jāevakuē — kaut vai ar varu. Kāds no ģenerāļiem aizrādīja, ka evakuācijai vajadzīgi vagoni un funkcionējoši dzelzceļi, vajadzīgas ogles ... Hitlers pārtrauca ģenerāli, teikdams: «Lai viņus dzen kājām!» Ģenerālis — esmu aizmirsis, kurš īsti tas toreiz bija, — tomēr riskēja un aizstāvēja savu viedokli; tuvojas taču sabrukums, cilvēki bija kļuvuši drošāki, negribēja barā noiet dibenā ... Viņš sacīja, ka neesot arī iespējams cilvēkus dzīt kājām: šīs dzīšanas laikā viņi jāēdina, bet pārtikas rezervju valstī nav. Fīrers it vienkārši pārtrauca viņu, pagriezās pret feldmaršalu Kei-teļu un turpināja diktēt pavēli par vāciešu varmācīgu dzīšanu dziļāk valsts iekšienē, ar to domādams pirmām kārtām Tīringenes kalnus ... Pēc dažām dienām viņš mani ataicināja pie sevis, lai atbildētu uz manu memorandu: biju riskējis — pirmoreiz mūžā, kopš strādāju plecu pie pleca ar viņu, — un uzrakstījis visu patiesību par mūsu ekonomikas sabrukumu ... Gaidīju visļaunāko, taču viņš izturējās pavisam dīvaini. Viņš sacīja, ka man neesot tiesību nevienam teikt patiesību par tuvo galu, nevienam ... Un pabeidza tā: «Ja karš ir zaudēts, tad nav ko domāt par valsts nākotni, vēl jo vairāk — par vācu tautas nākotni. Tai jānozūd no zemes virsas ... Mums jāveicina šis process, kamēr tas ir mūsu spēkos . ..» Vai jūs domājat, ka Hitleram bija prātā eksponātu saglabāšana viņa muzejam Linčā? Vai kara muzejam Kēnigsbergā un muzejam Berlīnē? Nez vai ... Atceros, viņš man stāstīja par gaidāmo pašnāvības ceremoniju, par to, kā viņš nolēmis nošaut savu suni, un sacīja: «Brauna jaunkundze ir nodomājusi palikt kopā ar mani,» — atceros arī, kā viņš palūkojās manī: vai es nepievienošos? ... Nē, viņš bija sabrucis, par nākotni nespēja domāt...

— Bet Bormanis?

špērs nešaubīdamies atbildēja:

— Tas — spēja ...

Pavadīdams mani uz mašīnu, Spērs teica:

— Starp citu, jūs man vaicājāt par Starptautiskā Sarkanā Krusta kravas mašīnām ... Es tās ne reizi neesmu redzējis Tīrin-genē, bet četrdesmit piektā gada aprīļa beigās tiku manījis netālu no Hamburgas, Zaksenvaldē... Un, beidzot, jūsu pēdējais jautājums: vai bija iespējams ko droši paslēpt? Jā, bija . . . Četrdesmit piektā gada martā no sapostītā Rūras apgabala es braucu cauri Vestfālcnei uz Berlīni ... Atceros, kā šoferis apturēja mašīnu un es vaigu vaigā tikos ar vairākiem veciem zemniekiem ... Sākās saruna ... Pazinuši mani, šie nelaimīgie sacīja, ka viņi ticot nacionālsociālisma uzvarai tāpat kā agrāk, ka fīreram katrā ziņā esot paslēpts kāds ārkārtīgi slepens ierocis, ko viņš laidīs darbā pašā pēdējā brīdī, un tad kara iznākums izšķiršoties par labu Liel-vācijai . .. «Mēs jau saprotam, ko fīrers gribēja,» viņi man teica, un viņu acis kvēloja fanātismā — par spīti badam, bombardēšanai, šausmām, «mēs saprotam, kāpēc viņš ienaidnieku ielaida mūsu teritorijā ... Tas ir ģeniāls gājiens: ievilināt pēc iespējas vairāk neģēļu, bet pēc tam visus iznīcināt vienā rāvienā ...» Un vai tad viņi bija vienīgie, kas ticēja šim mītam? Būtu tā bijis! Reihsleiters Funks, viens no Hitleram tuvākajiem darbiniekiem, man aprīlī vaicāja: «Kad mēs beidzot laidīsim darbā slepeno atriebības ieroci?»

... Funka pasaulē vairs nav, bet pat to cilvēku mazbērni, kuri būtu varējuši redzēt, kā tiek noslēpti dārgumi: kā tos nolaiž ezeros, sakrauj šahtu ejās, ierok zemē, — pat šie mazbērni klusēs un pavēlēs klusēt arī saviem mazmazbērniem ...

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR TO, KA MAFIJA AR HEROĪNU INDĒ JAUNATNI UN NODIBINA SAKARUS AR ZAGTU MANTU TIRGOTĀJIEM...

DC

... Cilvēks piezvanīja un, savu vārdu neminēdams, ierosināja tikties.

— Kur?

— Kur vien vēlaties, nosakiet pats!

— Sarunas temats?

— Narkomānija, tirgošanās ar heroīnu, bet to Steina meklējumu aspektā, par kuriem jūs esat rakstījis.

— Steina meklējumi un narkomānija?! Interesanti! Tiksimies «Makdonaldos» Bādgodesbergā? Pēc pusstundas?

— Es dzīvoju Bonnā, un man nav mašīnas . ..

— Labi, tiksimies saldējuma kafejnīcā, kas atrodas laukumā pretim Post Amt ēkai.

Sarunas biedrs iesmējās:

— Piekrītiet, ka jūsu почтамт ir radies no mūsu Post Amt, nevis otrādi! ...

— Piekrītu.

— Paldies dievam, jūtu, ka esat objektīvs cilvēks. Vai pagūsiet pusstundā tikt uz Bonnu?

Es pacēlu žalūziju; februāra saule bija žilbinoša, sals negaidīti bargs — gandrīz četri grādi zem nulles —, šeit tas ir ļoti liels aukstums, tātad būs jāiesilda mašīna; pie tā mani bija pieradinājuši mani gados vecākie draugi — polārās aviācijas lidotāji Padomju Sav.ienības Varoņi Iļja Mazuruks un Kostja Miha-jenko. Atceros, kā stacijā ZP-8 vai Cejuskina zemesragā, Vran-geļa salā vai Sredņijā viņi ilgi darbināja motorus, gaidīdami, kamēr rādītājs «eļļa» sasniegs to svītriņu, kas at|auj lidotājam ņemt stūri rokās un sākt ieskrējienu pa baltzilsarkani dzirkstošu sniega lauku.

— Pusstundā nepagūšu, — es atbildēju. — Četrdesmit piecās minūtēs.

— Gaidīšu.

Pēc četrdesmit minūtēm es novietoju mašīnu universālveikala «Herti» pagrabā un jau nez kuru reizi nobrīnījos par šejieniešu izmanīgumu: es nekur neredzēju pagrabus stāvam tukšus, neizmantotus! No šīm garāžām taču gan cilvēkiem labums, gan valstij pe|ņa. Šveicē interesanti tiek risināta kooperatīvo garāžu un noliktavu telpu problēma: visās malās pagrabos ierīkotas ne tikai divu vai trīs stāvu stāvvietas mašīnām, bet arī lieliski nodalījumi, kuros mājas iedzīvotāji glabā, kas nu kuram vajadzīgs. Kooperatīvi apgādā pagrabus ar gaismu, ūdeni, gaisa kondicionēšanas ierīcēm; tas viss gulstas nevis uz valsts, bet uz to cilvēku pleciem, kurus vieno autokaislība.

Racionāli izmanto arī siltumu: tikko parādās saule, tā kafejnīcu un bāru īpašnieki galdiņus tūlīt izliek zem klajas debess — ir svarīgi pievilināt apmeklētāju; tu, mījais, tikai apsēdies, mēs tevi uzņemsim kā radu, kā draugu, sagādāsim tev pasakainu atpūtu, tikai sagatavo naudu, noskaiti to mums, mēs tevi nepievilsim, vari būt drošs; ja mēs uzdrīkstēsimies tevi pievilt, tu aiziesi uz citu kafejnīcu, uz to, kas atrodas mums pretim, mūs tad piemeklēs bankrots un nabadzība; nolaidība darbā šeit nozīmē tikai vienu — sabrukumu, bojāeju, dzīves galu.

Bārdainis, kurš sēdēja Bonnas centrālā laukuma saldējuma kafejnīcā pie galdiņa, kas bija nolikts uz kaltu akmeņu bruģa, man pamāja ar roku. Garš, raženi noaudzis, mazliet nevīžīgs puisis, ģērbies zaļā, pusmilitārā šejienes jauniešu vidū plaši izplatītas modes jakā; sejā jautrība — kā labsirdīgam velnam.

— Nedomājiet, ka man ir nolūks dzert kafiju uz jūsu rēķina, — viņš tūlīt man sacīja. — Es maksāšu par sevi, jūs — par sevi, pa angļu modei.

— Var likties, ka tas stipri atšķiras no tā, ko pie mums mēdz dēvēt par vācu modi.

— Atspēlējāties. Es jums ar почтамт, jūs man — ar anglosakšu manierēm.

Pēdējos vārdus viņš pateica ciešamā krievu valodā, jautri raudzīdamies man acīs.

— Kur jūs mācījāties?

— Pēc izglītības esmu filologs.

— Krievu filoloģija?

— Nē, poļu. Jūsu valoda man bija otrā ... Tātad par to, kāpēc es zvanīju ... Es neesmu kreisais, sevišķas simpātijas pret jums nejūtu, bet esmu ticīgs un bausli «Tev nebūs zagt» turu cieņā tāpat kā visus citus dieva dotos baušļus ... Esmu atgriezies no' Itālijas; tur ir diezgan interesanti materiāli, kas saistīti ar krievu literatūras vēsturi, vairāki neizpētīti arhīvi; tos visus ir nevis nolaupījuši nacisti, bet paķērusi sev līdzi pirmā emigrantu plūsma; zināma daļa dokumentu nokļuvuši Romā jau pagājušajā gadsimtā. Kāda grāf... kāda veca krievu izcelsmes dāma otrā paaudzē parādīja man divus albumus, kuros sakopoti neticami interesanti krievu vēstures eksponāti — pusdienu, baļļu un izrāžu programmas, ielīmēti Vjazemska, Batjuškova (viņš teica «Batjužkova» — /. 5.) dzejoļi, kaut kādi zīmējumi, dzēlīgas epigrammas —, un pastāstīja, ar kādām pūlēm viņai izdevies Romā notikušā izsolē uzvarēt kādu Honkongas komersantu cīņā par šiem albumiem. Tas cīnījies tik histēriski, tik nervozi, ka dāmai licies: viņš nerīkojas savā labā, viņu nolīguši citi. Pēc izsoles dāma piegājusi pie komersanta, kas gandrīz vai raudājis, iepazinusies ar viņu un uzaicinājusi pie sevis ... Dāma ir bagāta, — bārdainis paskaidroja, — va-ren bagāta; emigrantu vidū tas gadās reti, taču viņa ir krieviete otrā paaudzē, es jau jums teicu. Dāma izstāstīja par sarunu, kas viņai bijusi ar komersantu no Honkongas. Es lūdzu atļauju tās saturu darīt zināmu jums. Grāf... vecā dāma ilgi domāja, iekams atbildēja. Viņa tomēr piekrita, no tikšanās ar jums gan atteikdamās — baidās no «sarkanajiem»; tur nu nekā nevar līdzēt — vecākās paaudzes cilvēki dzīvo pēc ierasta trafareta likumiem. Tā kā tas, ko viņa man pastāstīja par sarunu ar cilvēku no Honkongas, attiecas uz krievu kultūras vērtībām, sakarā ar to, ka šī lieta saistīta ar narkotisko vielu tirdzniecību, bet es esmu ne tik daudz filoloģijas maģistrs, kā bijušais students un tātad ienīstu tos, kas ar heroīnu nonāvē manus universitātes biedrus, man arī ienāca prātā to visu izstāstīt jums: varbūt jūs varat ko izmantot lietas labā. Vai jums katrā ziņā jāatsaucas uz mani?

— Jums negribētos, ka es to daru?

— Vispār es gan nebaidos, tomēr pasaulē ir arī idioti, bet es vadu semināru, audzinu jaunatni, saprotat?

— Pilnīgi. Norunāts. Man pietiek ar faktiem, vārdi nav tik obligāti...

— Labi... Tā nu komersants no Honkongas, mazliet iedzēris kaut kādu melni sarkanu krievu ogu uzlējumu, no sudraba šķīvjiem uzkodis medījumu ar ievārījumu, sākumā atvilga, tad galīgi atmaiga un, kad uz grāf.. . vecās krievu dāmas balkona pasniedza kafiju, nolēma izkratīt sirdi. Tieši uz balkona, — bārdainis atkal pasmīnēja, — tur dāmai deg sveces, un aizjūras viesis arī nosprieda, ka grēksūdzes pieraksts uz balkona nav iespējams ... Tieši šī detaļa, par kuru grāf... vecā dāma pastāstīja, nemaz to neakcentēdama, lika man ticēt, ka tas, ko atklāja viņas nejaušais paziņa, ir taisnība ...

«Es strādāju kādas bankas bosiem, šī banka finansē mafijas satiksmes ceļus,» komersants sacīja. «Tas ir izdevīgi, jo satiksmes ceļiem jābūt saistītiem vienā mezglā ar galveno biznesu — heroīna ražošanu slepenās opija magoņu plantācijās. Veiksme ir atkarīga no tā, kā izdosies transportēšana, tāpēc apmēram piecdesmit procentu ienākuma maksā tiem, kas spējuši preci pārvadāt. Saņemto naudu bankas īpašnieki tūlīt izmanto, lai izsolēs iegādātos mākslas darbus. Sevišķi lielā vērtē pašreiz ir krievu dārgumi. Mums, starpniekiem, par tiem dod desmit procentu lielu piemaksu . . .»

Bārdainis paaicināja viesu apkalpotāju (pareizāk sakot, tikai palūkojās uz viņu), meiča tūlīt smaidīdama piespurdza pie galdiņa, viņš pasūtīja vēl tasīti kafijas un jautāja man:

— Jūs tas interesē? Vai domājat — bleķis?

— Interesē ārkārtīgi.

Bārdainis pilnā pārliecībā noteica:

— Tātad pareizi stāsta, ka jūs esot krievu aģents 007.

— Uz to esmu reiz jau atbildējis Statos. Es piekritu tādam pieļāvumam — tikai ar noteikumu, ka manam koda numuram jābūt 001, jo, kā mēs mēdzam teikt, padomju — tātad teicams.

Bārdainis iesmējās. (Man patīk cilvēki, kas smejas tik atklāti, skanīgi, runā viegli un raugās jautri. Es neticu viņiem, es viņus nemīlu — piebremzētos, stīvos un saspringtos darboņus: vai nu viņos ir slēpts mazvērtības komplekss, no kura izeja parasti ir asiņaina un amorāla — viņi allaž apliecina sevi, nomācot citus, — vai arī mums ir darīšana ar mikrobonapartiņu, kas ir stāvā sajūsmā pats par sevi; tādi naktīs bieži dzird ovācijas sev par godu un redz sevi kāpjam tribīnē, sevi viņi dievina histēriski, apvainojas smieklīgi viegli, ir bailīgi, bet atriebīgi bez žēlastības.)

— Tā, atgriezīsimies pie mana stāstījuma temata, — bārdainis turpināja, — vecās dāmas viesis sāka runāt ļoti vaļsirdīgi, teikdams:

«Lai nopelnītu iztiku, pastāvīgi jādomā par to, kas ir izdevīgi bosiem. Pašreiz ir ažiotāža ap kultūru — un jābūt apsviedīgam. Sevišķi labi maksā par krievu mantām. Taču procentus dod skopi... Jā, jā, es pārtieku no procentiem, tikai tāpēc es atdevu jums šos albumus — ģimene ir liela, varu ņemt vienīgi to, kas garantēs bezrūpīgu dzīvi maniem trim bērniem un vecajam tēvam ar māti.»

Bārdainis iebāza roku savas jakas kabatā. Izvilcis papīra lapiņu, viņš sniedza man to, sacīdams:

— Tā ir izsoles dalībnieka adrese.

Es ielūkojos angliski rakstītajā tekstā un izlasīju: «Honkonga.»-

— Vai negribat ar viņu tikties tepat?

— Gribu. Kā to izdarīt?

— Centīšos palīdzēt.

Bārdainis man piezvanīja pēc nedējām trim.

— Ak vai! — viņš sacīja. — Grāf... vecā dāma paziņoja, ka viņas jaunais draugs no Honkongas «nogājis dibenā»; šķiet, tā dziedāja Vladimirs Visockis, vai ne?

— Tieši tā.

— Viņš licis saprast, ka viņa piespiestā atgriešanās pie mājas pavarda saistīta ar jaunu ēku pirkšanu, lai iekārtotu Eiropā Honkongas restorānus, un ar Ļima Khemlina tiesāšanu, kas šo biznesu kavē.

... Un es atkal devos uz Hamburgu.

Tiesas pils ēka ir veca, būvēta no asinssarkaniem ķieģeļiem — gadsimta sākuma stils; kas tikai šeit nav tiesāti! Gan sociāldemokrāti gadsimta sākumā, ķeizara laikos, gan spartakieši, gan nacionālsociālisti Veimāras republikas laikā, gan komunisti, kad pie varas bija nācis Hitlers; te ir bijušas tiesas prāvas, kas ilgušas daudzus gadus, — kad tika skaidrota nacistisko benžu vainas pakāpe; it īpaši tika ņemts vērā, vai viņi kāruši vai tikai it vienkārši nošāvuši; Adenauera laikā attaisnojoši spriedumi bija kļuvuši par tipisku parādību ...

Tu ej pa flīžu grīdu, un tavu soļu plakšķi dobji atsitas pret sienām, tu ieklausies klusajās balsīs, kādās allaž sarunājas tie, kas sēž tiesas gaiteņos, un saproti, cik trauksmaini straujā gadsimtā mēs dzīvojam: astoņdesmit gados, nepilnā gadsimtā, šī ēka pieredzējusi monarhiju, republiku, impēriju, okupāciju un vēlreiz republiku.

.. . Tiesnesis Rābe noklausījās manā lūgumā dot interviju, diezgan ilgi vilcinājās, tad beidzot atbildēja:

— Tikai vienosimies, ka es pats pakavēšos pie tā, ko uzskatu par iespējamu atklāt šai posmā, jo lieta, kas jūs interesē, atrodas iztiesāšanas stadijā un šī iztiesāšana būs ilga — tāda prāva, kas būtu līdzīga Ļima Khemlina prāvai, Federatīvās Republikas vēsturē vēl nav bijusi... Ko es varu jums teikt? ... Mūsu policija tika uz pēdām starptautiskai mafijiešu bandai «A Kong», kuras centrs atrodas Amsterdamā ... Tika konfiscēti divdesmit astoņi kilogrami heroīna, kuru cena ir divdesmit miljoni mārku ... Tas ir viss... Pārējās detaļas kaitēs tiesas izmeklēšanai — prese pārlieku vērīgi interesējas par šo prāvu, tāpat arī tie, kas preci pārsūtīja ar kuģi «Sankuru»; skaidrs, ka ne jau Limam Khemlinam pieder miljoni; kā viņš paziņoja ar tulka starpniecību, viņam nav pat naudas advokātam, tāpēc viņš atsakās no jebkādas liecību došanas ...

— Kas var man sniegt pilnīgāku informāciju par šo lietu, tiesneša kungs?

— Meklēt runīgus informatorus ir jūsu darbs, — Rābe sacīja. — Mēģiniet saistīties ar policiju; Hanss Gresmanis — viens no narkomānijas apkarošanas grupas vadītājiem — ir ļoti talantīgs detektīvs.

...Policijas ēka — pretstatā tiesas ēku tradīcijai — ir moderna, ar garāžu pazemē, celta no betona un stikla; darbinieki šeit ir lielākoties jauni (piecdesmitgadīgam arī četrdesmitgadīgais taču šķiet gandrīz vai puika), loti mūsdienīgi ģērbušies, tas ir, nav nekādu subordinācijas noteiktu kaklasaišu un melnu uzvalku: no vienas vietas neitrālas krāsas un pat džinsi...

Hanss Gresmanis sagaidīja mani savā mazajā kabinetā un pasmīnējis teica:

— Es jau nodomāju, vai tikai jūs pie ieejas nav aizturējuši mūsu pārlieku modrie kolēģi no slepenpolicijas.

— Pats apmaldījos — gaiteņos ir daudz pagriezienu, ej nu sameklē jūs!

— Nu, tad pierakstiet, varu jums šo to pastāstīt, taču detaļas negaidiet, labi? Protams, Ļims ir sīks posms milzīgā ķēdē. Protams, aiz viņa stāv bosi, kas apgroza simtiem miljonu. Un, jo lielāks boss, jo viņa rīcībā vairāk miljonu. Hamburgā reģistrētu narkomānu vien ir gandrīz pusotra tūkstoša. Precīzi sakot, tūkstoš trīssimt seši cilvēki. Pietiek? Bet vai jūs saprotat, ko šis skaitlis nozīmē?

— Saprotu, ka tas ir loti daudz.

— Nekā jūs nesaprotat. — Gresmanis pasmaidīja savu ašo, mazliet kautro smaidu.

— Sājā lietā — nekā, — es piekritu.

— Labi, ka atzīstaties, vaļsirdība atvieglos jūsu likteni nākotnē... Vārdu sakot, pierakstiet savā blociņā: tā kā ikvienam narkomānam katru dienu vajadzīga trešdaļa vai piektdaļa grama heroīna, tad iznāk, ka Hamburgā diennaktī patērē puskilogramu narkotikas. Viena injekcija maksā no piecdesmit līdz septiņdesmit markām, grams heroīna — no trīssimt piecdesmit līdz četrsimt. Ja noapajo lielos vilcienos, iznāk, ka tikai Hamburgai vien ir nepieciešami apmēram divsimt kilogramu heroīna gadā, tas ir, viena pati mūsu brīvpilsēta ir gatava opija indes ražotājiem samaksāt no simt piecdesmit līdz divsimt miljoniem mārku. Tā ir tikai viena pilsēta. Nirnberga, Minhene, Frankfurte pie Maiņas, Hamburga, Vīsbādene, kur atrodas amerikāņu karaspēks, kas patērē heroīnu milzīgā daudzumā, dod ārzemju biznesmeņiem — narkotikas piegādātājiem — ne mazāk kā sešsimt, bet varbūt arī septiņsimt miljonus mārku. Kas tas par biznesu! Vai ne? Pagājušajā gadā no saindēšanās ar heroīnu pie mums nomira astoņpadsmit cilvēki, šogad jau miruši sešdesmit; jaunākajam septiņpadsmit, vecākajam — divdesmit septiņi. Kāds dod triecienu mūsu nākotnei, mūsu jaunatnei — dod ar aprēķinu, pārdomāti, plānveidīgi, gluži kā realizēdams kara stratēģu izstrādātu beigu operāciju.

Pie durvīm kāds pieklauvēja, ienāca formas tērpā ģērbies policists un nolika Gresmanim priekšā uz galda mapi. Tas pateicās, ar vieglu galvas mājienu atļāva policistam iet, pašķirstīja dažas lapas un sacīja:

— Nu lūk, šonakt reģistrēts vēl viens nāves gadījums ... Piecdesmit trešajā gadā dzimis puisis, es viņu pazinu, kādu laiku pats mēģināju dabūt uz ceļa, bet nekas neiznāca... Mūsu redzes lokā viņš nokļuva septiņdesmitajā gadā, kad viņam palika septiņpadsmit. Toreiz viņš smēķēja hašišu. Pirmo heroīna injekciju izdarīja pēc gada. Pēc tam sāka aplaupīt aptiekas, jo mēs ierobežojām recepšu izrakstīšanu. Trīs reizes mēs viņu nemaņā pacēlām uz ielas. Centāmies ārstēt, bet — nesekmīgi. Divreiz tika sodīts par heroīna pārdošanu. Iznāca ārā un sāka atkal pa vecam. Pagājušajā naktī diskotēkā saticis kādu puisi — noskaidrot, kas tas tāds bijis, mums vēl nav izdevies —, šis puisis iedevis viņam preci; pēc tam viņš iegājis tualetē un no turienes nav nācis ārā. Kad uzlauztas durvis, viņš gulējis uz grīdas, no vēnas slējusies ārā adata. Līdzās atradusies karote, šķiltavas un vaska papīrs: karotē uz šķiltavu uguns viņi vaska papīrā sasilda heroīnu injekcijai. Zinātniski tehniskā nodaļa devusi slēdzienu: heroīnam bijis kāds piejaukums, indīgs.

— No kurienes nāk prece?

— Hamburgā galvenā bosa nav — to es varu teikt ar pilnu pārliecību. Pārdošanas centrs vēl nesen bija diskotēka «Big Appleš». Uz turieni lidoja pēc narkotikām no visām mūsu zemes lielākajām pilsētām. Ja vajadzēja atrast kādu narkomānu, mēs tur paslepen norīkojām savējos — un divās trijās dienās viņš bija mūsu rokās. Tā kā īpašnieks nebija mums ziņojis par tirgošanos, lai gan pēc Federatīvās Republikas likuma bāru un restorānu īpašnieku pienākums ir sadarboties ar policiju, mēs panācām, ka «Big Appleš» slēdza; varbūt tā bija kļūda, jo līdz šim mēs neesam atklājuši jauno tirgošanās centru, kas pilsētā pastāv. Pavisam nejauši uzķērāmies uz mūsu kinozvaigzni Uši Ober-maieri; viņa kopā ar vīru bija atvērusi bāru «Adler». Policijai piezvanīja viņas kaimiņi no Veidenštika ielas 17 Amsbiteles rajonā: «Naktīs troksnis un kliedzieni, nav iespējams gulēt.» Aizbraucām. Rau — tur taču tirgojas ar pulveri! Pēc tiesas sprieduma arī bāru «Adler» aizklapējām ciet. Un atkal nodomājām: «Vai neesam pārāk steigušies?»

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka Uši Obermaieres tuvākais draugs bija ultrakrei-sais Tcifels, kam ir sakars ar narkotiku tirdzniecību, ar Bādera-Meinhofa grupu .. . Bet Ļims nekā neteiks: ja viņš ļaus izsprukt kaut vienam vārdam, viņu nogalinās, noindēs, tuviniekiem atņems dotāciju vai arī tos it vienkārši likvidēs ...

Nākamajā rītā mani pieņēma viesnīcu, bāru un restorānu darbinieku arodbiedrības priekšsēdētājs Ginters Dīdings.

— Es jums iesaku tikties ar tādas pašas arodbiedrības vadību Holandē, ģenerālsekretārs — kolēģis Mills; Eiropas arodkustībā viņam ir lietišķa un objektīva cilvēka slava. Bet es, kad būšu saņēmis informāciju, tūlīt nosūtīšu jums uz Bonnu vēstuli.

... Pirms došanās uz Amsterdamu es vēlreiz tikos ar Gresmani.

— Jums būtu vērts aprunāties ar Volfgangu Hekmani; viņš vada Narkomānijas apkarošanas nodaļu Rietumberlīnes senātā. Viņu ciena cilvēki, kam ir dažāda pārliecība, jo viņš asi runā par mūsu rūgtuma pilno problēmu, par mūsu traģēdiju — tā būs pareizāk teikts. Lln saprotiet mūsu sarežģīto stāvokli: policija narkomānijas profilaksē ir ieinteresēta vairāk par citiem, taču pēc likuma mums nav uz to tiesību. Kad vecāki pierunā bērnu nākt pie mums pēc padoma, mēs vispirms steidzamies brīdināt: «Nekādā gadījumā nesakiet, kā jūs sauc, jo tad mūsu pienākums būs nekavējoties ierosināt pret jums krimināllietu!» Kad mums zvana no skolām un lūdz nolasīt lekciju par narkotisko vielu kaitīgumu, mēs arī atsakāmies: ja nu pēkšņi kāds zēns vai meitene ņem un pateic, ka viņi mēģinājuši ievilkt kaut vienu dūmu?! Tūlīt taču nepieciešams ierosināt lietu! Un tā nu mēs kratāmies vaļā: «Prasiet Izglītības ministrijai — tai ir jāsūta jums lektors!»

Bet «zelta trijstūrī» uz Birmas un Taizemes robežas biznesmeņi, kas nodarbojas ar narkotikas transportēšanu, pērk no vecākiem mazu bērnu līķīšus, piebāž tos ar heroīnu un tādējādi savu kravu izved cauri policijas kordoniem uz ostām; no turienes sākas heroīna mēra iebrukums Rietumeiropā un ASV ...

Kad atgriezos Bonnā, mani jau gaidīja kolēģa Dīdinga vēstule no Hamburgas.

Sī vēstule mudināja mani piezvanīt uz Rietumberlīni, uz senātu Volfgangam Hekmanim, par kuru savā laikā bija runājis Gres-manis Hamburgas policijā.

Senāta darbinieki atbildēja, ka Hekmanis atgriezīšoties pēc pāris dienām. Norunājām tikšanos. Tad piezvanīju uz Vīni slepenpolicijas vecākajam komisāram Verneram Keutam, kas Austrijā vada cīņu pret tirgošanos ar narkotiskām vielām. Viņš bija ar mieru mani pieņemt kaut nākamajā dienā.

Un es devos uz Vīni — vairāk nekā tūkstoš kilometru var nobraukt desmit, divpadsmit stundās, celi tik tiešām ir lieliski...

— Jā, mēs esam no <rInterpol»[11] saņēmuši ziņas par starpniekiem narkotiku pārvadāšanā, — man sacīja Austrijas slepenpolicijas vecākais komisārs Verners Keuts, kas veda cīņu pret narkotikām, — taču kaut ko pierādīt pagaidām neesam spējuši. Pie mums situācija ir līdzīga tai, kāda izveidojusies Holandē, Rietum-berlīnē un VFR. Vispār narkomānijas ziņā stāvoklis Austrijā ir nopietns, — sarunas biedrs turpināja. — Galvenais patērētājs ir jaunieši vecumā no četrpadsmit līdz divdesmit pieciem gadiem. Pērn mēs astoņsimt piecdesmit piecos gadījumos pierādījām tirgošanos ar narkotiskām vielām, taču Austriju katru gadu šķērso četrpadsmit miljoni cilvēku, katru ar rentgenu izpētīt nevar...

— Tas ir?

— Narkotiku iesaiņo gumijas maisiņos, norij tos un tādējādi pārved pāri robežai; atklāt kontrabandu spēj vienīgi rentgena aparāts. Tomēr jāteic, ka zināmus panākumus esam guvuši. ..

Rietumberlīnes senāta pilnvarotais cīņā pret narkotikām Volfgangs Hekmanis ir pārliecināts:

— Ja pat puse mūsu pilsētas iedzīvotāju k]ūtu par policistiem, tirgošanās ar narkotiskām vielām turpinātos tik un tā, jo nav atrisināts galvenais — sociālā problēma, kas rada narkomāniju. Par konsultantu — psihologu sāku strādāt pirms desmit gadiem, no valsts nesaņemdams par to ne graša. Es redzēju, ko nes sev līdzi narkomānija, un uzskatīju par savu pienākumu piedalīties cīņā pret to. Narkomānijas vilni, kas sešdesmitajos gados pārplūdināja Rietumberlīni, viens otrs centās aizmaskēt ar politiku. Radās pat lozungs: «Hašišs paplašina pasaules uzskatu, ar hašiša palīdzību pārveidosim sabiedrību!». (Tas ir, kaut kādi «heroīna uzbrukuma» stratēģi tīšām piegādāja jaunatnei narkotikas, lai to atrautu no sociālām problēmām, no cīņas par to atrisināšanu.)

Pētot narkotiku parādīšanos Rietumeiropā un ASV, — Hekmanis turpināja, — mēs nonākam pie interesantiem secinājumiem. Vispirms sešdesmitajos gados tirgū izmeta marihuānu. Tas bija tieši saistīts ar hipijiem, ar viņu ideoloģiju — «aizbēgt no reālās buržuāziskās īstenības». Toreiz arī sāka atskanēt balsis, ka studentu akcijas pret netaisnību esot narkomānijas izpausme un nekādā ziņā ne godīgās jaunatnes reakcija pret establishment. Marihuāna, «vieglā» narkotika, tika izplatīta tieši studentu vidū. Kādam tas tomēr likās par maz: septiņdesmito gadu sākumā parādījās «stiprā» narkotika — heroīns. Taču heroīnu virzīja ne vairs uz studentu vidi, bet uz strādnieku kvartāliem. Narkomāni, kas vienu gadu lietojuši heroīnu, zaudē jebkuras sociālās saites, pārvēršas par deklasētiem elementiem, par sabiedrības atbirām ... Rietumberlīnes senāts atģidās tikai pērn, kad pie mums tika reģistrēti astoņdesmit nāves gadījumi no saindēšanās ar heroīnu. Tad nu es no «amatiera» kļuvu par pilnvaroto cīņā pret narkotikām. Taču esmu tāds pilnvarotais, kurā klausās, bet ar kuru bieži vien nerēķinās. Mūsu intereses, piemēram, saduras ar divpadsmit Rietumberlīnes rajonu birģermeistaru interesēm. Viņiem ļoti nepatīk, kad mēs sakām, ka viņu rajonā tirgojas ar heroīnu. «Kur jūs ņēmāt tādas ziņas?» — «Es zinu trīs jaunus cilvēkus, kas bārā pērk narkotiku.» Sāku strādāt ar jaunajiem narkomāniem (manuprāt, galvenais ir profilakse un vēlreiz profilakse), bet birģermeistars nosūta uz bāru policiju, lai viņam nepārmestu bezdarbību un viņu neizgāztu nākamajās vēlēšanās ... Puišus apcietina, par kaut kādu profilaksi vairs nevar būt runas, uzticēšanās zaudēta. Narkomānija jāārstē sociāli, — Hekmanis rezumē. — Slimnieks jānodrošina ar vietu slimnīcā. Mēs nodibinājām «terapeitisku biedrību», taču uz desmit tūkstošiem Rietumberlīnes narkomānu mums ir tikai trīssimt vietu slimnīcās. Tātad narkomāni, kas ir ar mieru ārstēties, vispirms jānodrošina ar medicīnisko palīdzību, bet pēc tam jāapgādā ar darbu; tas tāpat nav viegli... Mums ir neticami grūti uzdevumi, un, cenzdamies tos atrisināt, es un mani kolēģi izmanto arī diženā Makarenko pieredzi — manuprāt, pasaulē vēl nav bijis cita — nozīmīgāka pedagoģiska eksperimenta par Dzeržinska komūnu ...

Tā nu, meklējot Dzintara istabu un citus mūsu kultūras dārgumus, dzīvē iznāk sadurties ar traģēdijām, kas satricina Rietumus, it īpaši jauno paaudzi — lielisku, tīru, meklējošu, drīzāk gan — apmulsušu.

Reizēm man šķiet, ka nav iespējams pareizi un saprotami aprakstīt šo šausmu struktūru: armijas apsargātas opija magoņu plantācijas; narkotiku pārsūtīšana uz Eiropu un ASV; mafija; cilvēki, kas nodarbināti heroīna biznesā, ir gudri cilvēki, nav jēgas viņus pataisīt par asinskāriem muļķiem ar asiņu pieplūdušām acīm; viņi precīzi kalkulē nākotni, vēro norises biržās un tirgos, arī kultūras dzīvē; tirdzniecības atbalstpunkti ir lieliski informācijas vākšanas centri; šo informāciju vispārina un pētī slepenos noziedznieku sindikātu skaitļošanas centros; viens no veidiem, kā

\

legalizē asiņaino, par heroīnu iegūto naudu, ir tās ieguldīšana gleznās, svētbildēs, gobelēnos, paklājos.

(Domās es bieži jo bieži atgriežos pie romāna «Preses centrs», ko nēsāju sevī jau kādus astoņus gadus. Un ļoti baidos to sākt: vai man izdosies parādīt struktūru? Tas taču ir tik svarīgi — redzēt visas pasaules problēmas kopumā.

Protams, viens otrs daiļliteratūras cienītājs rauks degunu: «Tā nav literatūras tradīcija! Kur paliek mazā cilvēka ciešanas? Kur viņa iekšējā pasaule?» Un teiks vēl ko citu tādā pašā garā. Pārcietīsim. Vai izdosies? Vai spēšu — tas ir galvenais, kas mani moka.

Es piespiedīšu sevi atbildēt ar savu Sibīrijas draugu vārdiem, kurus dzirdēju piecdesmito gadu sākumā, nokļuvis tur pirmoreiz; visizplatītākais vārds viņiem toreiz bija «vajag». Nevar izlauzties cauri taigai, nevar itin nekādi, taču — vajag; nevar sniegavētrā ar lidmašīnu nolaisties uz niecīga zemes pleķīša, bet — vajag. Nav iespējams mīļoto sievieti sūtīt projām no taigas, nav iespējams viņu atraut no sirds, taču arī citiem nav līdzās mīļotās sievietes, tātad — vajag.

... Par to es rakstīju, kad man bija divdesmit pieci gadi, velns ar ārā!

«Mirkli, apstājies, tu esi tik skaists!»

Neapstājas.

Bet tu — steidzies tik un tā.)

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR KOMUNISTA KOLERA PROGRAMMU, PAR FAŠISTA ZAKSES VĒSTULI UN BARONA FALCA-FEINA PIEDALĪŠANOS IZSOLĒ

[1].

1

Pauls Kolers problēmu izklāsta īsi un precīzi:

— Nu, tad es vēlreiz formulēšu jautājumus, bet tu pieraksti blociņā, varbūt noderēs meklēšanas procesā. Tātad pirmais. Kas zina kaut vienu cilvēku, kurš ar kreiseri «Emdene» ir braucis no Kēnigsbergas uz Ķīli? Otrais. Kas kaut ko zina par muzeju mantu pārvešanu no Tannenbergas uz Bernterodi? Trešais. Kas ir informēts par to, kur Veimārā un citos Saksijas rajonos tika novietotas no Kēnigsbergas izvestās kultūras vērtību kolekcijas? Ceturtais. Kam ir kaut kas zināms par Šveices Sarkanā Krusta kravas mašīnu kolonnu 1945. gada pavasarī Veimāras rajonā? Piektais. Kas zina par 1945. gada 12. aprīļa notikumiem Tīringenē vai Saksijā, kad pa šiem rajoniem brauca Sarkanā Krusta kravas mašīnu kolonna?

— Ļoti interesanti jautājumi, Paul.

— Vajadzīgi jautājumi, piekrītu ...

— Georgs Steins ir atradis «Emdenes» kapteini.

— Domāju, ka viņš klusēs; flotē ir spēcīgs pronacistisks noskaņojums. Es gan priecātos, uzzinājis, ka esmu maldījies ... Atceries, kā apbedīja Hitlera pēcteci admirāli Dēnicu, cik daudz militāru personu gāja aiz šā pirāta zārka? ...

— Starp citu, man bija saruna ar Frankfurtes «ādu muzeja» direktoru Gailu.

Brāļi Gaili, abi muzeja darbinieki, ir dzimuši bijušā Prūsijas Parku un rezervātu pārvaldes direktora ģimenē, un tieši viņu tēva doktora Gaiļa ziņā īpaša zonderkomanda nodeva Dzintara istabu, bet viņš to pāradresēja uz Kēnigsbergas pili profesoram Rodem.

— Nu, un? ... — Pauls vaicāja.

— Viņš atbildēja, ka pēdas varot meklēt Karlshorstē: «četrdesmit piektā gada vasarā mans tēvs strādāja kopā ar krievu virsnieku, kas bija vēsturnieks, tam jābūt lietas kursā; es gan esmu dzirdējis, ka krievu virsnieks esot miris.»

— Un tas ir viss?

— Jā.

— Frankfurte pie Maiņas ir pilsēta, kura var un vajag meklēt, veco zēn, tur ir palikušas pēdas ...

Paulam Kolerām bija taisnība: šai juceklīgajā pilsētā vienas pēdas izrādījās loti interesantas, un tās veda pie Mučmaņa, pie Hitlera laika Saksijas gauleitera, kura štāba mītne atradās Drēz-denē. Tieši Mučmanis nodarbojās ar «nepieejama cietokšņa» radīšanu kalnos, kur pēc Bormaņa, Gebelsa un Austrumprūsijas gauleitera Koha ieceres fīreram bija jākļūst par nacistu pazemes valstības vadītāju. Tātad Mučmanis un viņa cilvēki varēja zināt visu vai gandrīz visu par slepenajām kultūras vērtību noliktavām Tī-ringenes un Saksijas kalnos.

Dāma, ar kuru es runāju Frankfurtē pie Maiņas, ieteica man tikties ar kādu Zaksi:

— Viņš bija Mučmaņa vistuvākā cilvēka adjutants, pastāvīgi pavadīja savu šefu, draudzējās ar Mučmaņa ģimeni... Tiesa,

viņš ir kaislīgs mednieks, mājās mēdz uzturēties maz, visu laiku ceļo, bet, ja jūs viņu satiksiet, viņš pastāstīs daudz interesanta ...

— Kur viņš jāmeklē?

— Manuprāt, Koblencā. Jā, tieši tur ...

Es atradu Zakses telefona numuru.

Viņš manī noklausījās un lūdza aizsūtīt viņam jautājumus rakstveidā.

Tā es arī izdarīju.

Atbilde pienāca drīz; es to citēšu bez īsinājumiein:

«Juliānam Semjonova kungam.

Atsaucos uz Jūsu vēstuli bez datuma, ko esmu saņēmis 1980. g. 18.6.

Cienījamais Semjonova kungs, sakara ar telefona sarunu, kurā Jūs sacījāt, ka nerunājat vāciski pietiekami labi, es Jūs lūdzu atbildēt uz šādiem jautājumiem: 1) vai Jūs esat Vācijas pilsonis vai ārzemnieks? 2) vai Lisema ir Jūsu pastāvīgā dzīvesvieta, vai arī Jums ir dzīvoklis citā valstī? 3) kas Jums minēja manu vārdu? kas stāstīja par manu agrāko darbību? Ar nepacietību gaidu Jūsu atbildi...»

Lūk, kā ...

Bet kā piekļūt Šveices Sarkanā Krusta mašīnu noslēpumam? Lūgt palīgā Zoržu Simenonu? Ķerties pie Tautu pils arhīviem, bet — vai to atļaus? Vai Steins spēs kaut kādi palīdzēt Šveicē?

2

Daudz strādāju ar preses izdevumiem. Milzums sižetu. Lūk, viens no tiem. Volfgangu Kepki daudzināja par skaistu un stipru cilvēku. Viņš nebija slavens kinoaktieris, lai gan populārāko Rie-tumvācijas seriālu «Tatort» un «Derrick» uzņemšana nebija iedomājama bez viņa piedalīšanās — kā dublieris viņš veica ārkārtīgi grūtus trikus; risks bija kļuvis par pastāvīgu faktoru viņa dzīvē. Kinematogrāfisti vienam no izcilākajiem pasaules kaskadieriein tīri labi maksāja par riskēšanu ar dzīvību, taču prestižs — tai briesmīgajā, tiešām mietpilsoniskajā izpratnē, kas Rietumos bieži vien nosaka zvaigznes stāvokli sabiedrībā, — prasīja no Kepkes, lai viņš izdotu dzīvošanai aizvien vairāk un vairāk. Turklāt trīsdesmit četrus gadus vecais sportists bija nodomājis realizēt pašu galveno sava mūža ieceri: nodibināt kaskadieru skolu. Protams, tāda skola prasa milzum daudz naudas: jānomā telpas, jāuzaicina treneri, jāpērk tehnika, un tas viss izmaksā neticami dārgi. Dabūt skolai naudu nepavisam nav vienkārši: ir naivi domāt, ka to finansēs ministrijas vai labdarības biedrības; skola paliek skola, tas nav nekāds izdevīgais bizness, kāda jēga ieguldīt tajā naudu?!

Tāpēc Volfgangs Kepke nolēma izdarīt ārkārtīgi sarežģītu triku, kas viņam dotu skolas nodibināšanai nepieciešamo naudu.

Iecerētais triks bija tāds, ka kļuva vajadzīga psihiatra konsultācija. Pēc ilgas un vispusīgas sportista izmeklēšanas kāds no ievērojamākajiem ārstiem nonāca pie secinājuma: Kepke saprot, kas ir bailes.

Kepke sāka loti grūta trika sēriju — cilvēks-lāpa; degošā kombinezonā viņš no divdesmit metru augstuma lēca ITamburgas kanālā. Katrs tāds sensacionāls lēciens deva 2500 mārku. Taču, lai sakrātu naudu skolai, vajadzēja izdarīt simtiem tādu lēcienu — bija jāgaida pārāk ilgi.

Tad Kepke uzaicināja pasaules rekordistu Bentlīnu, un viņi sāka grūtus, nogurdinošus treniņus; superkaskadierim jau bija trīsdesmit četri gadi, gatavībai tam, ko viņš tagad bija nodomājis, vajadzēja būt absolūtai. Bet nodomājis viņš bija kaut ko neticamu — izdarīt lēcienu no Zelta vārtu tilta Sanfrancisko. Sis lēciens, viņš domāja, dos viņam iespēju atvērt skolu un uz visiem laikiem piesaistīt sev apburošo skaistumkaralieni mis Sveici, ar kuru viņš nesen bija iepazinies.

Augstums, ko Kepkem vajadzēja pārvarēt brīvā kritienā, bija 67 metri. Iedomājieties — 67 metri! Tāds lēciens vēl nebija izdarīts ne reizi. Tas notika dienā; laiks bija ļoti jauks; skatītāju, ka biezs. Kepke ienira ūdenī, ģērbies cieši pieguļošā ūdenslīdēja tērpā, kājās — saišu zābaki ar svina zolēm: tās garantēja, ka lidojums notiks vertikālā stāvoklī, ka sportists nesāks gaisā virpuļot, nepagriezīsies horizontāli, trieciens pa kājām nebūs tik spēcīgs ...

Viņš ienira ūdenī strauji, stāvus, gandrīz nemezdams šļakatas. Ienira jau miris.

Sanfrancisko pilsētas iestādes, kas zināja, ka ASV ieradies lieliskais sportists un kaskadieris no VFR, neatzina par vajadzīgu pat pavaicāt ārstiem, vai lēciens no tāda augstuma ir iespējams. Vai cilvēka organismam ir pa spēkam tāda slodze. Vai tas nevar beigties traģiski. Aiz okeāna tika parādīta pilnīga vienaldzība pret sportista likteni — dzīvība ir viņa īpašums, viņam ir tiesības ar to rīkoties pēc saviem ieskatiem, kontrakts, kas nosaka honorāru par unikālo lēcienu, parakstīts pēc visiem noteikumiem, ievērojot nepieciešamās formalitātes. Ko vēl vairāk?

No dzīves aizgāja skaists cilvēks, lielisks sportists — aizgāja no dzīves tur, kur attieksme pret talantu ir ciniska, bezsirdīga, kur šo attieksmi nosaka tikai tas, kāda ir izrādes tirgus vērtība.

Avīžu izstudēšana man tagad bija tikpat nepieciešama kā tējas glāze no rīta: avīzes bija kļuvušas par tādu pašu dzīves sastāvdaļu kā televīzijas raidījums «Laiks», tikai šai raidījumā tu kā maģiska spēka pievilkts noskaties visu, bet avīzē katram ir savas intereses: vieni dzenas pēc sporta jaunumiem, otriem sevišķi patīk pēdējās ziņas par ārpolitiku, trešajiem — māksla. Mūsu avīzes nav nemaz tik grūti izlasīt no pirmās līdz pēdējai rindai, tikai četras vai astoņas lappuses, bet tās avīzes, kuras es katru rītu saņēmu laikraksta «Ļiteraturnaja gazeta» Bonnas birojā, bija iespiestas uz simt četrdesmit astoņām lappusēm, un šīs lappuses bija jāpārskata. Katru dienu. Sākumā es slīku nost šajā informācijā. Vēlāk iemācījos atšķirt graudus no pelavām. Pamazām kļuva par ieradumu pēc pirmās un otrās lappuses izskatīšanas tūlīt pārmesties uz divdesmito lappusi un izšķirstīt līdz trīsdesmitajai — tur iespiež mākslas pasaules jaunumus. Tur es arī izlasīju ar pavisam sīkiem burtiem iespiestu ziņu: «Svētdien Frankfurtes gadatirgus telpās notiks persiešu tepiķu izsole, kurā pēkšņi uzradies favorīts: ar rokām austa ģīmetne, ko 1916. gadā Persijas šahs uzdāvinājis Krievijai. Sākotnējā cena — 20 000 mārku.»

Piezvanīju Falcam-Feinam. Viņš par izsoli nekā nezināja.

— Paklau, — viņš teica, pāriedams uz «tu», un tas likās gluži dabiski kā man, tā viņam, — vai tu nevarētu būt tik laipns un aizbraukt uz turieni iepriekš? Apskati sienas segu un piezvani man: ja ir interesanta, es cīnīšos par to līdz pēdējam.

Un es devos uz Frankfurti pie Maiņas.

Ar milzīgo teritoriju, kurā notiek gan grāmatu, gan rūpniecības ražojumu gadatirgi, man saistās kāds visai interesants novērojums; pirmoreiz gan tādai parādībai es pievērsu uzmanību jau Lisemā, skriedams pa mežu. Darbdienās — skrien savā nodabā, uz akurātajiem celiņiem neviena pretimnācēja. Turpretim sestdienā vai svētdienā — pavisam cita aina. Nevis staigātāji, bet gluži tāds kā kārtains pīrāgs no dažādiem sociāliem noslāņoju-miem un vecuma pakāpēm — jaunatne līdz gadiem trīsdesmit apģērbam nepievērš uzmanību, pilnīga demokrātija, kā kurš vēlas, kā kuram ir ērti, tā viņš arī ģērbjas; tie, kuriem ir no četrdesmit līdz piecdesmit gadu, parasti staigā, ģērbušies uzvalkos: žilbinoši balti krekli, svārki un bikses visbiežāk krēmkrāsā — svētdienas drēbes; cilvēki, kuru jaunība aizritējusi pirmskara gados, ir vēl pedantiskāki: lielākā daja no tiem, kam ir pāri sešdesmit, dodas svētdienas pastaigā, ģērbušies tradicionālajās golfa biksēs un zaļās bavāriešu jakās ar atlocītām apkaklēm, uz kuram ir koši zaji izšuvumi, kājās rupjas vilnas zeķes, visbiežāk tumši bordo-sarkanā krāsā, un gandrīz vai alpīnista zābaki, it kā valkātājs dotos uz sniegotajiem Alpiem, nevis uz mežiņu, ko no visām pusēm apņem betona ceļi un dzīvojamās ēkas, kurās dzīvo galvaspilsētas labākā sabiedrība; notiek tradīciju saglabāšana visnaivākajā un vistīrākajā veidā. Vai tas ir labi? Atbildēt viennozīmīgi es neņemos, bet atzīmēšu, ka trīsdesmitgadīgie, tie, kas valkā džinsus, uz vecīšiem jakās noskatās smaidīdami, bet viņi, gluži otrādi, savelk stingu seju un nicīgi noņurd: džinsu kosmopolītiskā nepamatotība viņiem ir nepatīkama, viņi ir audzināti — grozies, kā gribi, — tai laikā, kad džezs bija aizliegts auglis: «Melno zem-cilvēku mūzika, āriešiem sveši ritmi,» — kad kreklam bija jā būt baltam vai brūnam, vai arī melnam — SA un SS forma —, citas krāsas bija nelojālas, izaicinošas, bet izaicinošs varēja būt tikai komunists, slāvs, ebrejs vai čigāns, visi pārējie ir normāli, cilvēki — kā jau cilvēki, nekādi neizlec.

Mežā pie Lisemas šī publikas «kārtainība» bija tāpat vien vērojums, turpretim sirmie, spēcīgie, zilos formas tērpos ģērbušies veči, kas apsargā Frankfurtes mesu, deva acīm redzamu pamatu secinājumam: fašisms kroplo cilvēkus garīgi, ieaudzina viņos neiecietību un savstarpēju naidīgumu, klanīšanos aizlieguma priekša — tas viņiem simbolizē kārtību un autoritāru režīmu. Pamēģini novietot mašīnu kaut vai desmit centimetrus no tās vietas, kur novilkta stāvvietas baltā robeža, — un vecais vīrs zilajā formas tērpā metīsies tev virsū kā vanags, viņu neapstādinās ne tavs žurnālista mandats, ne ārzemnieka kartīte, ne žēlais atgādinājums, ka iet zudumā laiks, bet žurnālistiem tas ir liktenīgi. «Nē,» būs atbilde uz visiem taviem lūgumiem. «Nedrīkst, mans kungs, es nekā nevaru līdzēt, mans kungs, kārtība ir visiem vienāda, mans kungs.» Bet, ja garām lēni slīdēs zvēram līdzīgs milzu automobilis, vecis ieņems pamatstāju, palūkosies tēvocī, kas sēž uz pakaļējā sēdekļa, viņu ar acīm vai aprīdams, un uz tavu aizrādījumu atbildēs: «Viņam taču ir caurlaide! Parādiet savējo! Tam, kuram caurlaide, ir tiesības uz visu; tāda kārtība pastav, un jūs nebūsiet tas, kas to grozīs ...»

Tā nu es, ieradies gadatirgū, novietoju mašīnu pēc iespējas tālāk no sirmajiem večiem ar it kā neko neredzošām alvas acīm, kas tomēr ievēro visu, un tad devos meklēt to paviljonu, kurā jānotiek izsolei.

Es to atradu diezgan drīz — tāpat kā visur šai zemē, informācijas dienests šeit strādā teicami, ir norūpējies par laika taupīšanu, jo laiks ir visvalsts produkts, pat kaut kas vairāk nekā cilvēku roku radīts, tas drīzāk pats rada cilvēku rokas.

Milzīgajā paviljonā pie ieejas var nopirkt lieliskas grāmatas ar pārdošanai sagatavotu tepiķu krāsainām reprodukcijām. Grāmatas maksā dārgi, ļoti dārgi. Tik tiešām nav stingrākas cenzūras par grāmatu cenu. Sai ziņā Rietumu pasaulē pastāv neticami barga cenzūra, grāmata ir pa kabatai tikai visai pārtikušiem cilvēkiem.

Bija jānopērk grezns katalogs. Atšķīru lappusi, kurā bija Krievijai uzdāvinātā unikālā sienas sega. Tās vēsture ir noslēpumaina: nav zināms, kas to izvedis, ilgus gadus tā atradusies kāda Hamburgā dzīvojoša kapteiņa rokās, tagad ūtrupnieka āmurs to aizlaidīs kapitāla ieguldījumu pasaulē.

Es izgāju vestibilā, atradu telefona automāta būdiņu, iemetu piecu mārku naudas gabalu, uzgriezu Lihtenšteinas kodu — un tūlīt izdzirdu barona balsi:

— Tas esi tu?!

Pēc šā paša «tu» es sapratu, ka viņš ir gaidījis mani zvanām; viņš runāja ar vieglu akcentu kā vienmēr, kad bija satraucies.

— Tas esmu es. Sienas sega, manuprāt, ir pilnīgi unikāla, lai gan monarhistiska, ne sevišķi interesanta no augsta mākslas viedokļa, taču, ja par to runā kā par vēsturisku priekšmetu, nekā līdzīga neesmu redzējis.

— Paldies! Paklausies, kādu koncertu es tagad sarīkošu, bet vēlāk tu man sīki pastāstīsi par izsoles norisi!

Koncerts tiešām izdevās vairāk nekā lielisks.

Man tas viss bija jauns, izsoli nekad nebiju redzējis, tikai lasījis par to Ilfa un Petrova izklāstā, tāpēc atmiņā viss iespiedās ar skaidru, fotogrāfisku asumu, gluži kā zibspuldzes izgaismots.

Tā, tu saņem kartona kartīti, uz kuras iespiests numurs. Tas ir tavs mandāts tirgošanās laikā. Tu ieej zālē, apsēdies kādā no piecsimt ērtajiem krēsliem un sāc gaidīt, aplūkodams tos, kas nāk iekšā. Cilvēki neticami interesanti: viņš — garmatains, ģērbies vienīgi ādas drēbēs — kā čūska, viņa — mati nodzīti uz nulli, tērpusies zamšādā, šķiet, iedama švīkst; viņš — ģērbies viscaur melnā, galvā katliņš, gluži kā no Dikensa personāža nācis, viņa — ūdeļādās, lai gan nepavisam nav auksts; viņš — caurās biksēs un saplīsušām čībām basās kājās, viņa, piespiedusies šim pie pleca, nāk, ģērbusies gandrīz vai valdnieces muarē tērpā, nokārusies briljantiem un smaragdiem, nevis vecene, bet staigājošs lombards, ar milzīgajām krūtīm viņa spiežas pie sava alfonsa atlētiskā, stūrainā pleca ...

Tādu pārīšu sanāca apmēram piecdesmit; pārējie, tūlīt redzams, aptuveni tādi paši kā es — bez naudas, ieradušies palūkoties bezmaksas izrādē.

Ievērības cienīgi ir divi pārīši no amerikāņu ekspedīcijas korpusa. Tiem dots priekšraksts ne ar ko neizcelties: sēž, vienkāršās drēbēs ģērbušies, un gaida, kad varēs ķerties pie lietas.

Uz skatuvei lidzīga paaugstinājuma novietoja telefona aparātu, sāka skraidīt meitenes, kurām gan nebija tāda formas tērpa kā stjuartēm, tomēr zināma līdzība bija jūtama; novecojošu vīriešu pasaule ciena formas tērpam pakļautas meitenes — ar viņām ir vieglāk.

Radisti pielika lūpas pie mikrofona: eins, zwei, drei, pat ar mazo pirkstiņu paplikšķināja pa raupju, metālisku «runājamā» membrānu.

Un tad sākās.

Uz paaugstinājuma iznāca vienkāršā, solīdā uzvalkā ģērbies vīrietis, atturīgi palocījās zālei un apstājās pie mikrofona uz tribīnes, kas izskatījās pēc katedras.

— Labdien, dāmas un kungi! — viņš sacīja vāciski, bet ar briesmīgu anglisku akcentu. — Ticiet man, izsoles laikā es iesildīšos un jums nebūs nemaz tik grūti saprast manu vācu valodu. Tātad šāsdienas tikšanās iemeslu mums ir devuši divi komponenti — dižo persiešu māksla, persiešu, kuri pašreiz pārdzīvo tik traģisku posmu savā vēsturē, un neticami lielā inflācija, kas satricinājusi brīvo pasauli. Grūti iedomāties — un vai tas maz ir vajadzīgs? — sarūgtinošo tās lietas lejupslīdes līkni, kura ir galvenā, noteicošā mūsu esamības konstante. Valdības ar saviem pussoļiem, ar savu gļēvumu un to grūtību noklusēšanu, kas mūs gaida nākotnē, nav spējīgas procesam palīdzēt; rūpnieciskās ražošanas sfērā nodarbinātie biznesmeņi cenšas darīt visu, kas ir viņu spēkos, taču režīmi, tiekdamies pēc popularitātes vēlētāju vidū, visu laiku papildina likumus, kas dod triecienus peļņai, un tas, protams, nevar neietekmēt stabilitāti — ražošana sāk sašaurināties. Bet kas notiek pasaulē?! Triecieni Eiropai, it īpaši Eiropai, kļūst aizvien jūtamāki! Tad nu es gribu jums jautāt: ko lai dara godīgs cilvēks, kas sakrājis kaut kādu naudu? Kur to lai iegulda? Kā lai to izmanto? Nogulda bankā? Bet jūs taču ļoti labi zināt, kā ceļas cenas! Šodien jūs atverat rēķinu, kurā ir tūkstoš mārku, bet pēc mēneša šis tūkstotis — pirktspējas ziņā — būs līdzīgs deviņiem simtiem vai pat vēl mazākai summai. Pirkt akcijas? Kāda jēga? Jūs zināt, cik daudz cienījamu cilvēku dabūja ciest, nopirkuši sudraba akcijas. Nē, dāmas un kungi, ir tikai viens ceļš, un mūsu firma zina, ko dara, kad dod jums padomu: ieguldiet naudu persiešu tepiķos! Pirms divdesmit gadiem tie maksāja desmit reižu lētāk nekā tagad, pirms desmit gadiem — piecreiz lētāk. Ko tur runāt, pērn vairāki tepiķi, ko esam nolēmuši laist izsolē šodien, maksāja uz pusi lētāk nekā pašreiz. Ieguldījuši desmit tūkstošus mārku ar rokām darinātā Širāzas tepiķī, jūs uzreiz šeit, šajā pašā zālē, esat ieguvuši vēl divdesmit tūkstošus. Tā, nu, dāmas un kungi, mēs sākam, un es jūs apsveicu jau iepriekš, tāpēc ka esat šeit viesos pie mums, — jūs esat jau laimētāji!

Atnesiet, lūdzu, tepiķi, kas apzīmēts ar numuru viens, — viņš pievērsās kādai no meitenēm.

Tā savukārt pagriezās, un, iznākdami no kulisēm, divi plecīgi puiši iznesa tepiķi un atritināja to.

— Dāmas un kungi, jūs redzat senatni. Jūs dzirdat Omāra Haijāma rindas, jūsu acu priekšā ir atturīgums un cieņas apziņa — diženā persiešu māksla. Palūkojieties vērīgi šajā tepiķī! Pievērsiet uzmanību tam, ar kādu noteiktību izceļas raksts! Cik noslēdzies sevī tas ir! Un šajā noslēgtībā slēpjas tā augstākā vērtība, jo atklātais nav nekādā cenā, tas pieejams visiem, bet noslēgtais, kas pieder man, rada kaut ko tuvu valdonības un paša izcilības apziņai. Dāmas un kungi, — džentlmeņa balsī ieskanējās tāds kā histēriskums, — es domāju, ka visi piekritīs, ja mēs sāksim izsoli no trīs tūkstošiem mārku, vai ne? Nē, dāma piektajā rindā tam nepiekrīt, viņa saka — trīs tūkstoši simts! Tātad trīs un simts . . . Nē, kungs piedāvā trīs tūkstošus divsimt, tātad trīs un divsimt — pirmoreiz! Aha, es dzirdu — trīs tūkstoši trīssimt. Jauna cena, dāmas un kungi! Jauna cena — trīs un trīssimt! Nē, kungs no septītās rindas tam nepiekrīt!...

Viņš prata tirgoties, šis džentlmenis no Londonas, viņš noveda tepiķa cenu līdz septiņiem tūkstošiem, un zālē visi sēdēja kā sastinguši, ar sajūsmu uzņemdami tirdzniecisko ažiotāžu. (Vēlāk man, tiesa, stāstīja, ka «Southby» izsoles pirmajā un otrajā piegājienā bieži «iedarbinot» savu cilvēku, lai uzskrūvētu publiku, tā teikt, lai uzkurinātu to.) Zāle nāca iekšā aizvien jauni apmeklētāji, vairāki cilvēki sāka sačukstēties, pievērsdami uzmanību kādam nupat ienākušam maza auguma kundziņam neuzkrītošā apģērbā, īsās, šaurās biksēs un pārmērīgi lielos mokasīnos; ienāca viņa trīs dēlēni — gadus desmit, septiņus un piecus veci — ar tādām pašām dzeltenām zeķēm un tādos pašos «koledžas» tipa mokasīnos. Sačukstēšanās zālē mani mudināja pieliekties pie blakussēdētāj as pensionāres vecumā, pie skatītājas, kura acīm redzami bija pastāvīga izsoļu apmeklētāja (labāk lai sēž te nekā mājās ķildojas ar citiem īrniekiem!), un apvaicāties:

— Kundze, kas tas ienācējs tāds ir?

Kundze droši vien bija pakurla; viņa čerkstošā balsī skaļi nobēra:

— Nē, tā nav Peševara, tā ir Horezma!

Man neatlika nekas cits kā pievērsties kaimiņam pa kreisi. Viņš atbildēja:

— Manuprāt, tas ir kāds Irānas Krēzs no emigrantu vidus, viņš bieži ierodas izsolēs.

Kaimiņam bija taisnība. Par to es pārliecinājos, kad pienāca kārta sienas segai ar numuru divdesmit viens.

— Dāmas un kungi! Es lūdzu jūsu uzmanību. So unikālo sienas segu, šīs rokām austās monarhu ģīmetnes, mēs esam apzīmējuši kā eksponātu, kas maksā divdesmit tūkstošus mārku. Mēs apzināmies, ka tā vērtība ir daudz augstāka, bet mēs piedāvājam cīniņu, kurā piedalīsies gudrie, kas vēlas izdevīgi ieguldīt kapitālu, tāpēc mēs arī ielaidāmies uz attaisnotu risku: lai no mums mācās tādā veidā riskēt politiķi, vai ne? Tātad divdesmit tūkstoši, dāmas un kungi, divdesmit tūkstoši — pirmoreiz .. . Ahā, dāma tam nepiekrīt... Divdesmit tūkstoši un simts? Domāju, ka šajā gadījumā simts ir pārāk maza summa ... Es gan ne uz ko nepastāvu; lai nu būtu divdesmit tūkstoši un simt mārku . ..

Irānas Krēzs pacēla virs galvas savu kartīti un kaut ko paklusi noteica. Izsoles vadītājs viņu tūlīt saprata:

— Nosaukta cena — divdesmit viens tūkstotis, dāmas un kungi. ..

— Divdesmit divi, — sacīja viens no klusajiem, pieticīgajiem amerikāņiem civilās drēbēs, bet ar neapšaubāmu karavīra stāju.

— Tātad divdesmit divi tūkstoši — pirmoreiz, divdesmit divi tūkstoši — otrreiz, divdesmit divi tūkstoši . . .

— Divdesmit trīs tūkstoši, — paklusi izmeta irānis.

šai brīdī iezvanījās telefons.

Formas tērpā ģērbusies meitene noklausījās, ko viņai saka, pasniedza klausuli izsoles vadītājam, tas uzsmaidīja klausulei gluži kā teicamam humoristam, māja ar galvu un deva zālei kaut kādas sazvērnieciskas zīmes.

— Dāmas un kungi, — viņš pasludināja, nolicis pie malas klausuli, — mūsu sacensībā par unikālo sienas segu sācis piedalīties izcils mākslas pazinējs no ārzemēm. Viņš piedāvā savu cenu: trīsdesmit tūkstošus mārku.

Pār zāli pārvēlās troksnis, un tad iestājās pilnīgs klusums.

— Trīsdesmit viens, — sacīja irānis, un es ievēroju, ka viņa seja sāk lēnām nobālēt.

— Trīsdesmit divi, — atbildēja izsoles vadītājs, paklausījies tajā, kas ar viņu runāja pa telefonu.

— Trīsdesmit trīs.

— Nē, jūsu oponents tam nepiekrīt, viņš nosaka trīsdesmit piecus tūkstošus.

— Trīsdesmit seši, — atsaucās irānis.

— Trīsdesmit seši — pirmoreiz ... — iesāka pasludināt izso-

Ies vadītājs, bet tad atģidās, pieplaka pie klausules, nokrekšķējās un paziņoja: — Četrdesmit tūkstoši .. .

— Četrdesmit viens, — irānis atbildēja tikpat klusi, monotoni, mazliet gan aizsmacis.

Zālē varēja dzirdēt, kā pie griestiem sīc muša; sīkšana pagaisa, kad zālē sēdētājiem izlauzās nopūta — pēc jaunas cenas pasludināšanas.

Pie piecdesmit tūkstošiem irānis padevās.

Stundu pēc tam, kad biju atgriezies birojā, iezvanījās telefons.

— Nu, kā tad bija? — barons vaicāja. — Vai es viņiem sarīkoju labu izrādi?

— Tā tiešām bija izrāde, — es piekritu, — īsta izrāde!

— Pēc pāris nedējām sienas sega būs pie manis, — barons sacīja. — Būtu labi, ja jūs atbrauktu to apskatīt tuvumā ... Jo vairāk tāpēc, ka man radusies kāda interesanta doma — tieši olimpiādes priekšvakarā. To vajadzētu apspriest kopīgi.

4

Pēc divām nedējām ierados pie barona.

Es aizbraucu, vezdams līdzi viņa vēstuli, ko nevaru šeit ne-citēt. (Tā bija publicēta laikrakstā «Komsomojskaja pravda» olimpiādes atklāšanas priekšvakarā.)

«PSRS Kultūras ministrijai.

Jau ilgus gadus es vācu krievu gleznu kolekciju, Lanserē un Udona skulptūras, senus priekšmetus, svētbildes, esmu iegādājies vērtīgākās grāmatas, gleznas un gravīras no visā pasaulē pazīstamās Djaģijeva un Sergeja Lifāra bibliotēkas.

Mana ģimene kā pa tēva, tā pa mātes līniju atstājusi par sevi atmiņas mūsu dzimtenes vēsturē: mans tēvocis Fjodors (Frīdrihs) Ēduardovičs Falcs-Feins, zinātnieks zoologs, nodibināja visā pasaulē pazīstamo Askanija Novas rezervātu, par ko tagad ir minēts Lielajā padomju enciklopēdijā. Mani senči pa mātes līniju — admirāļi Jepančini piedalījās ar uzvaru vainagotajā jūras kaujā pie Navarīnes; vectēvs ģenerālis Jepančins bija krievu armijas atbrīvošanas karagājiena dalībnieks Bulgārijā.

Mūsu ģimene ir rados ar Dostojevskiem un Nabokoviem; vēl vienmēr draudzējos ar Sajapiniem, Tolstojiem, ar izcilā krievu rakstnieka Fonvizina mazmazineitu; cenšos krievu mākslu glābt no izklīšanas pa pasauli, vācu tēvzemes kultūras vērtības savā mājā, ko esmu nosaucis par «Askanija Novu» — par piemiņu tai brīntim skaistajai vietai, kurā esmu dzimis.

Savā laikā jau nosūtīju uz Maskavu unikālu grāmatu, kādas nav nevienā Padomju Savienības bibliotēkā, un saņēmu kultūras ministra vietnieka pateicības vēstuli.

Protams, viss, ko es savācu, prasa no manis lielas pūles, jāstrādā no agra rīta līdz vēlam vakaram: es esmu bijis un palieku tūrisma nodibinātājs un organizētājs savā zemē, vadu savu tūrisma uzņēmumu Lihtenšteinas galvaspilsētā Vaducā.

Man ir patīkami, ka «Ļiteraturnaja gazeta» sākusi Otrā pasaules kara laikā nolaupīto krievu mākslas darbu meklēšanu. šo pasākumu es uzskatu par vajadzīgu, savlaicīgu un tādu, kas pelna pateicību.

Tā kā Krievijas vēsture pieder visai cilvēcei, ir pārsteidzoša sava dramatisma un varonīguma dēļ, man gribētos dot arī savu ieguldījumu mūsu dzimtenes vēstures dziļākā izzināšanā. Lieta tā, ka Askanija Novā, kur es biju 1978. gadā kā Ukrainas ZA un PSRS Sporta komitejas viesis, būdams Lihtenšteinas Olimpiskās komitejas viceprezidents, man sacīja, ka pastāvot projekts nodibināt Askanija Novas muzeju. Gadījumā, ja tas tiešām notiktu, es gribētu zināt, vai nav iespējams nākamajā muzejā piešķirt man zāli vai divas zāles, kur es — attiecīgā laikā — varētu organizēt ekspozīciju, uzdāvinot šim muzejam savu senču ģīmetnes, kā arī dižo krievu mākslinieku gleznas, jo man ir Repina, Ko-rovina, Vasņecova, Prjaņišņikova, Aivazovska darbi, vairāki unikāli vēsturiski eksponāti un svētbildes.

Es būtu pateicīgs, ja Jūs man paziņotu par muzeja likteni, lai es varētu izlemt savu turpmāko rīcību.

Pagaidām, pirms mana brauciena uz olimpiādi, kurā man būs gods būt viesim, gribu jau tagad, negaidījis Jūsu atbildi, ar rakstnieka Juliāna Semjonova starpniecību uzdāvināt Padomju valstij šādas unikālas grāmatas: «4291 Sens Krievu Sakāmvārds,

iespiests Ķeizariskajā Maskavas Universitātē 1770. gadā»; «Visjaunākie priekšraksti, ko devis Ernests Brauns, artilērijas kapteinis Gdaņskā 1682. gadā, iespiesti slāvu mēlē pēc Viņa Majestātes cara pavēles Maskavā tā Kunga 1709. gada septembra mēnesī»; «Zemkopības pamācītājs jeb īsa angļu zemkopības parādīšana, profesora Semjona Desņicka pavairota un papildināta Maskavā, Universitātes Tipogrāfijā, pie N. Novikova, 1780. gadā», «Franču akadēmijas locekļa Marmontela raksti, no franču uz slāvu valodu pārtulkoti Vīnē 1776»; «Krievu fabulas, ņemtas no Krilova krājumiem, ar diviem priekšvārdiem, ko devis G. Lemon-tejs franču un G. Salfijs itāliešu valodā, izdotas no G. Orlova Parīzē pie Bosanža-tēva Rišeljē ielā un pie brāļiem Bosanžiem Senas ielā 1825. gadā», «Mūsu laiku varonis», otrais izdevums, 1841. gadā» (no grāfienes Jevdokijas Rastopčinas personiskās bibliotēkas).

Nosūtu ari zīmējumu, kurš, kā man ir teikts, darināts ar Iļjas Repina roku. Ja speciālisti apstiprinās, ka tā autors ir Repins jaunībā, es šo «Mazkrievietes zīmējumu» dāvinu Tretjakova galerijai.

Ar cienu Eduards FALCS-FEINS.»

5

Rolsroiss iebrauc pa kaltiem metāla vārtiem, atstādams aiz sevis akmeni, kurā iecirsts kādreizējā muižas īpašnieka vārds — Braunstons.

Mašīna apstājas pie senatnīgas, viduslaicīgas savrupmājas, kas slēpjas aiz augstiem kokiem. No automašīnas izkāpj greznās muižas īpašnieks Vilhelms Stamfrēera kungs — viens no tiem, ko jau diezgan sen meklē Rietumvācijas tiesas iestādes. štamfrēeru apsūdz par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. Aizbēdzis no VFR, viņš apmetās Mītas grāfistē Īrijā, kur jūtas pilnīgā drošībā. Viņa īpašumi ir vieni no lielākajiem šai apvidū. Viņa 1500 govis ganās leknās ganībās.

Taču muižas īpašnieks ar lopkopību nodarbojas tikai sava prieka pēc. Viņa pamatprofesija — fabrikants, bet muižu Īrijā viņš nu jau piekto gadu izmanto par savas mēbeļfabrikas štāba mītni; pati mēbeļfabrika atrodas Bādliperingā Vestfālcnē, un tās apgrozījums ir 50 miljoni mārku gadā. Viņš nevar apmeklēt savas fabrikas, neriskēdams nokļūt cietumā. Bīlefcldes prokuratūrā jau sen guļ pavēle par viņa apcietināšanu: viņš izvairījies no nodokļu maksāšanas sešu miljonu mārku apjomā, un par to pienākas pieci gadi cietumsoda. Īrijā Stamfrēera kungam no apcietināšanas nav ko baidities, jo starp šo zemi un VFR nepastāv līgums par noziedznieku savstarpēju izdošanu. Tur viņš var mierīgi nogaidīt vēl piecus gadus, kad apsūdzība pret viņu tiks atcelta noilguma dēļ.

Doktors Fridrihs Sulcs no Bādneiheinas ir «diplomēts mediķis». (Tas šeit ir ļoti svarīgi, liecina par augstāko izglītību; titulus iespiež vizītkartēs, un — jo vairāk to ir, jo lielāks prestižs.) Viņš atvēra programmistu skolu, kas bija plaši izreklamēta, un iekasēja no katra audzēkņa trīs tūkstošus mārku mācību naudas. Kā konstatēja Diseldorfas prokuratūra, šī mācīšanās skolā tās beidzējiem nebija devusi itin nekā. «Diplomētais mediķis» apkrāpa 2500 kursantu kopsummā par trīs miljoniem mārku!

Prāvas laikā uz apsūdzēto sola sēdēja šulca darbinieki, bet pats šefs pēc saviem grūtajiem darbiem atpūtās jūras krastā Grie-ķi jā.

Kāds korespondents apciemoja Sulcu klusajā, balti un zili zaigojošajā piejūras Kerkirā. Rītus šulcs pavadīja bārā, vakarus — savā jahtā. Uz aizrādījumu, ka Diseldorfā viņu jau sen gaida prokurors, viņš atbildēja: «Nododiet viņam no manis sirsnīgu sveicienu!» Drīz Šulcs būs sagaidījis nozieguma noilguma termiņu un varēs atgriezties Vācijas Federatīvajā Republikā.

Heiners Brāšs, 39 gadus vecs komersants. Viņam izdevās nozust tai dienā, kad Hamburgas prokuratūra sāka pret viņu tiesas izmeklēšanu. Viņš bija savācis no sīkiem uzņēmējiem 140 miljonus mārku, lai tos izdevīgi — no nodokļu maksāšanas viedokļa — ieguldītu «kuģu būvniecībā». Nauda tika «ieguldīta», taču pats Brašs nozuda. Hamburgā gu] pavēle par viņa apcietināšanu, bet viņš tikmēr savā jahtā ceļo pa Kārību jūru, uzturas greznā dzīvoklī Londona vai dodas darīšanās uz Šveici. Ikvienā no šīm zemeni par apcietināšanu viņš var nebaidīties.

Rietumberlīnes policija jau vairākus gadus nespēj panākt, lai tiktu izdots nekustamu īpašumu tirgotājs Meincs Kcllermanis, kas pašreiz dzīvo Spānijā. Viņam bija izdevies piesaistīt kapitālus ēku celtniecībai Kanāriju salu kūrortos, jo bija solījis augstu peļņas procentu un mazus nodokļu atskaitījumus. Taču dārgais projekts palika uz papīra, bet pieci miljoni mārku — Kellermaņa kabatā.

Kāpēc šiem materiāliem, ko esmu ņēmis no šejienes preses, ir sakars ar mūsu kultūras vērtību meklēšanu? Tāpēc, ka tādi kā minētie un viņiem līdzīgi blēži izdod miljonus, lai iegādātos kultūras vērtības; viņu labā strādā starpnieki, juristi, mafija. Atgūt nolaupīto, izraut to no svešām rokām nav nemaz viegli.

(Ansbahas maģistrātā man sacīja, ka pēc šejienes likumiem cilvēks, kas trīsdesmit gadus sevi uzskatījis par kādas lietas īpašnieku, arī kļūst par tās faktisko un juridisko īpašnieku, pat tad, ja šī lieta savā laikā ir tikusi nozagta.)

6

Es novēloju tikšanos, jo ceļu aizsprostoja amerikāņu armijas kravas mašīnu un vilcēju kolonna — rēkoņa, dūmi, šņirkstoņa . .. Briesmīgas kara skaņas, kas palikušas prātā kopš bērnu dienām. ...Atmiņa nepakļaujas mirklim. Es atcerējos nevis bombardē-sanu četrdesmit pirmajā gadā, nevis noslēpumaino pilsētas klusumu pēc fašistu uzlidojuma, bet brīnum jauku miera dienu un savu vecāko meitu Dunu, Picundu, pagājušo vasaru, kas aiztrauca kā viena diena, un skaidri ieraudzīju ainas, kuras man sevišķi iegūlušas sirdī, pat izdzirdu jautājumu, ko es toreiz uzdevu sev: «Vai cilvēks pazīst pats sevi? Varbūt viņš dzīvo kāda pašizdo-māta, ar katru gadu vairāk iesīkstējoša priekšstata gūstā? Bet varbūt tikai vistuvākie cilvēki prot precīzi aprēķināt mūsu domas, jūtas, rīcību? Nez vai: mēs visi esam dzimuši aktieri, visi tēlojam kādu lomu, kuru esam vai nu izraudzījušies pēc lūzuma dzīvē, vai uzņēmušies kāda īpaša mērķa dēj, — lomu, kurā mēs aizstāvamies vai uzbrūkam, kas to lai zina — citam sirdī nevar ielīst.»

Vārdu sakot, es nepavisam nebiju domājis, ka no Keto — Ku-kuri meitas kāzām atgriezīšos tik agri, ieraudzīšu uz galda milzīgu vērša kāju un pudeli «Cinandali», nometīšu kurpes, iedzeršu alloholu, pagūšu ielaist krūzē ūdeni (Picundā mūsu jaunrades namā naktīs atvieno ūdensvadu) un sēdīšos rakstīt šo vēstuli tev. Bet vai tad tev? Drīzāk gan sev. Bet varbūt arī šai nenoteiktībā slēpjas spēle? Varbūt es it vienkārši baidos runāt patiesību? Cik dīvaini: kad tu raksti patiesību, precīzi fiksē savu domu, citē dzirdētus vārdus, tevi apsūdz nepatiesīgumā; tikai tad, kad tu dzīvi saceri, tevi uzliela par “vērīgumu. Literāta lāsts: viņš tikai tad ir literāts, ja viņā slēpjas aktieris, nē, trīs, četri aktieri vienā reizē .. . Taču arī tas ir tikai paša priekšstats par sevi.

Gaļu uz manu istabu atveda Alabriks, teikdams, ka gruzīnu kāzās tā pienākas; ja viesim, kuru tamada kaut kādu iemeslu dēļ uzskata par sevišķi godājamu, atsūta sivēna galvu vai vērša kāju, viņam ir tiesības ar tiem rīkoties pēc saviem ieskatiem.

Es — pēc saviem ieskatiem — biju tiecies uzcienāt Gurami, Lavriku un Juru. Taču viņi it kā nemaz neredzēja mani, it īpaši Jura; viņš sēdēja pa kreisi no manis, un aiz viņa bija vecās Gag-ras iela un skatītāji, kas noraudzījās kāzās; skatītāju bija daudz, lielākoties kūrortnieki, jau padzīvojuši cilvēki; oktobris ir tas mēnesis, kad jūras krastā ierodas vīrieši un sievietes, kam uzspiedusi zīmogu pašu iegūta dzīves pieredze.

Viņi raudzījās uz mums, kas sēdējām milzīgā nojumē, — kādi trīs simti cilvēku, ne mazāk. Nojume bija ierīkota pagalmā starp divām mājām; sienas veidoja paklāji, galdus — baltiem galdautiem segti dēji; vispirms pasniedza vistas un sivēnus; daudz baklažānu, kas pildīti ar mandelēm un sarkaniem granātu graudiem; bija mannas uzputenim līdzīga mamaliga, kukurūzas biezputra, kas atšķīrās no parastās manis iecienītās abhāzu biezputras, kura ir dzeltena, ar mīkstu, čaganu baltumu; siers, kas tiek tajā iespiests, karstumā kļūst līmīgs un valkans, tajā atkal atdzimst

•..litu upju un ozolu puduru garša un smarža no tām kalnu nogā-/' iii, kurās ganās pelēkie aitu kamoliņi.

Ar galā iesprausto nazi es nogriezu lieluīn lielu gabalu un uiedzu Jurani, bet viņš, maigi pieskāries manai rokai, čukstus atbildēja:

- Paldies, vecīt, pašreiz es nevaru.

Viņš joprojām neskatījās uz mani, jo, tāpat kā visi, nespēja atraut skatienu no tainadas — veca vīra sārtā kreklā; tas lēnām tukšoja jau ceturto ragu; katrā no tiem bija septiņas glāzes vīna.

Tik tiešām — mūsu abhāzu kāzas ir ne tikai mīlestības, jaunas un nepieredzējušas mīlestības priekšspēle, bet arī spriegas vcvīru sacensības. Un šai bruņnieciskajā divkaujā viss ir ļoti skaists: vārds, proti, tosts, humors, proti, prāts, un, beidzot, augsta prasme iedzert — krietni vien cienīgāk par jaunajiem. (Gaužām maz ir vajadzīgs vecumam — vai tev tā neliekas, ko?) Turklāt vecajam vīram nav tiesību pamest galdu (es, protams, runāju par tamadu): pārāk viegli ir turpināt gudro sacensību, ja «akvārijā apmainīts ūdens»; nekādas žēlastības, cīniņam jābūt cieņas vērtam!

(Abhāzu dzīrēs tiklab tamada, kā arī viesis, kas uz brīdi pametis dzīru galdu, zaudē tiesības atgriezties pie tā: vājš, maz izturīgs, nespēj pārvarēt vēlēšanos, lai gul dārzā un klausās tostos tur; galds ir tāds cīņas lauks, kurā sacenšas spēcīgie.)

Raufs, Gurami, Jura, Alabriks, Zuriks, Lavrs, Vaļera — un vispār dzīrotāji — mani atkal ieraudzīja tikai tad, kad tamada bija beidzis dzert ceturto ragu. Viņi bija apmierināti ar to, kā vecais mingrelis vadīja dzīrošanu, stingri ievērodams dzīru galda likumus, cik prasmīgi viņš apgājās ar viesiem, iegaumēdams katra māku dzert un uzsaukt tostus.

Domāju, ka mani draugi tūlīt ķersies pie vērša kājas, taču nekā: kaislības iedegās aizvien vairāk, tamadas vietnieks no līgavaiņa puses, vadīdams dzīres pie tiem galdiem, pie kuriem sēdēja viņa cilvēki, steidzās pēc iespējas drīzāk vest projām līgavu, un tad nu tamada nosūtīja viņam piekto ragu no Keto — Kukuri meitas (nē, viņa jau bija kļuvusi Kotēs sieva) galdiem, jo tēvs negrib, lai meitenes atvadas beigtos tik ātri un viņu aizvestu projām, bet viņu aizvedīs katrā ziņā, jo līgavaiņa mājās arī sēž piecsimt viesu un gaida puisi ierodamies ar sievu.

Tamadas vietnieks no vīra puses, zilacains, sasarcis mingrelis ar pirmsrevolūcijas laika konferansjē seju, nokliedza tostu, cienīgi iztukšoja piekto ragu (tātad pavisam viņš bija izdzēris trīsdesmit piecas glāzes vīna) un jau gribēja pamest galdu, jau deva mājienu līgavainim, un tas priecīgi pavirzījās uz viņa pusi (līgavainis un Keto stāvēja uz paaugstinājuma — stāvēja visas šīs trīs stundas, neuzdrošinādamies apsēsties, klausījās tostos, pateicīgi klanījās, nekādi nepieskardamies viens otram).

Viesi no Kukuri — Keto tēva puses sacēla troksni, pielēca kājās: viņi bija pamanījuši, ka meitene, acis nodūrusi, pazemīgi iet līdzi Kotem, un viesi aplenca no visām pusēm Koti un Keto un visus līgavaiņa draugus, nelaizdami viņus uz izeju. Izspiedies cauri viesu pulkam, mans draugs, kuru es naivi turēju par tādu pašu vēl pajaunu cilvēku kā es pats, apstājās izplestām rokām un, kļuvis zilganbāls, kopā ar saviem viesiem sāka viesiem no līgavaiņa puses sniegt ragus ar vīnu, lai jaunos aizkavētu šai mājā vēl kaut vai pusstundu un kaut vai pusstundu redzētu savu meitiņu nevis kā Kotēs sievu, bet kā savu Keto, ko viņš ir audzinājis divdesmit gadu, taču līgavaiņa ļaudis spiedās aizvien vairāk uz priekšu, tukšodami ragus citu pēc cita; viņi sauca tostus un spieda Kukuri uz nojumes izeju, uz turieni, kur stāvēja dīkdieņi, aplenkuši mašīnu, pie kuras radiatora ar sārtām lentēm bija piesieta sārta, zilacaina lelle ar asinssarkanu muti.

... Vai tu, Duņaša, atceries, kā mēs pērngad pa naksnīgo ceļu gājām uz Picundu un plosījās vētra, un apkārt bija tukšums, nevienas dzīvas dvēseles, un mums pretim brauca Kukuri, toreiz vēl jauns; viņš apstājās, iesēdināja mūs mašīnā, aizvizināja uz «Bāku» un uzveda mūs augšā.

Atceries, kā nākamajā dienā, kad mēs viņam pateicāmies, viņš brīnījās, manī klausīdamies?

Kaukāza likums — lielisks likums, it īpaši tad, kad slēptu motīvu bruņnieciskums kļūst par rīcības virzītāju. (Piekrītu — teikums ir briesmīgs, nesacīšu taču «cieņas parādīšana», tik tiešām «slēpti motīvi» ir precīzāks apzīmējums, lai gan tas droši vien ir saprotams vienīgi tiem, kurus ar Kaukāzu ir satuvinājusi nevis nejauša nokļūšana pie dzīru galda, bet tās izjūtas, kuras izraisa Jašvili un Tabidzes meistarīgais tulkotājs.)

Un, lūk, šis Kukuri, ko mēs abi bijām pieraduši redzēt žilbinoši baltā kreklā ar īsām piedurknēm un melnu tauriņu, pašreiz pēdējiem spēkiem centās noturēt līgavaiņa ļaudis un arī pašu līgavaini, taču tas, smaidīgs un nepiekāpīgs, kopā ar savējiem lēnām virzījās uz nojumes izeju, uz mašīnu ar sārto lelli, bet viņa sievas kāzu tērpa šlepi nesa viņas mazais brālītis, Kukuri dēls, kas pašreiz sūkāja jau divdesmito konfekti (žēl, ka viņam ir tikai viena māsa un vienai māsai šeit lemtas tikai vienas kāzas — tāds ir Kaukāza likums), bet Raufs, Kukuri darbabiedrs, garās jo garās rokas izpletis, pacēlās pāri pūlim, cenzdamies draugam palīdzēt un aizkavēt meiteni, taču tamadas vietnieks, mingrelis ar konferansjē seju, uzņēmās galveno triecienu — ķērās pie sestā raga un iztukšoja to (četrdesmit divas glāzes vīna), un tas jaunajiem pavēra ceļu uz mašīnu ar lelli, un meiteni aizveda ...

Kukuri bija bāls, kad aizbrauca mašīnu kavalkāde.

Viņš sāka aicināt uz ielas izbirušos viesus atpakaļ pie galdiem, viņš joprojām savaldījās un neraudāja, lai gan zods viņam trīsēja.

Pēc mēneša vai diviem mēnešiem viņu, radus un tuvus draugus aicinās uz sālsmaizi viņa meitas vīra mājās — ne agrāk, jo jaunajiem jāpieslīpējas. Keto jākļūst par vedeklu, par tās mājas ģimenes locekli, tikai pēc tam var sākt tuvināties ģimenes un draugi.

Pagaidām Kukuri pienākums bija turpināt dzīres, cienāt draugus, klausīties tostos, izpildīt tamadas klusās pavēles, vērot, kā viesiem pasniedz ēdienus un vīnu, un smaidīt tā, kā jāsmaida īstam bārmenim, — nekādas citas emocijas, tikai viena vienīga labvēlība, ieinteresēta labvēlība, nekā vairāk.

Divus kvartālus no viņa nojumes notiek kāzas, bet viņš tur nevar piedalīties; tas nebūtu pēc likuma; pašreiz viņa pienākums ir būt kopā ar savējiem, ar tiem, kas pazina viņa meitiņu visus divdesmit gadus, kamēr tā dzīvoja viņa mājā, kamēr vēl bija viņa meita, nevis skaistā un garā Kotēs sieva.

Vai tu saproti, Dūņa, kāpēc nebija manos spēkos palikt tur ilgāk?

... Alabriks deva rīkojumu man uzdāvināto gaļu nogādāt manā istabā, bet Zuriks mūs aizveda dzert kafiju, mēs satikām Vasi-laju un Remu un ilgi nosēdējām tur, kalnā, un es visu laiku redzēju Kukuri bālo seju un viņa meitu, kas bija ieķērusies vīram elkonī un atvadīdamās skūpstīja tēvu — skūpstīja tā, lai vīrs nejustu visas tās skumjas un izmisumu, kas — vēl pagaidām — plosīja viņas sirdi, šķiroties no tēva.

Šis skumjas norims tikai tad, kad viņai pašai piedzims Keto vai Kotē. Tad sāksies citas rūpes un tēvs, mans draugs Kukuri, kļūs viņai par atmiņu tēlu un neko vairāk.

Viņa izjutīs tēva dēļ sāpes tikai tai dienā, kad viņš būs aizgājis — aizgājis uz turieni, no kurienes neviens neatgriežas ...

... Es uzrakstīju Duņašai vēstuli un iedzēru glāzi vīna par godu tām lieliskajām sievietēm ar pelnu pelēkām acīm, kuras centušās dāvāt savas sirdis tēviem, tādiem, kāds esmu es, kāds ir Kukuri, tēviem, kuri kļūst balti kā sniegs, sniegdami ar «Cinandali» pildītus ragus līgavaiņa ļaudīm, kas steidzas viņu meitiņas aizvest uz līgavaiņa mājām blakusielā; lai arī tas ir tepat Gagrā, taču tas ir tik tālu, ka tu skaidri sāc saprast nežēlīgo jēdzienu — neaizstājams zaudējums.

... Amerikāņu armijas vilcēji pabrauca garām, varēju doties

tālāk; dūmotā, militāristiskā, šņirkstošā tiešamība un atmiņas par to laimi, kuras liecinieks esmu bijis Dzimtenē, — ir divas pavisam dažādas lietas; tāds kontrasts iedveš vēlēšanos strādāt; es braucu tālāk.

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR KRIEVIEM BĀDENBĀDENĒ

.

1

Par saviem meklējumiem es runāju ar pazīstamu vēstures profesoru.

— Vai jums nebūtu vērts aizbraukt uz Bādenbādeni? — viņš vaicāja. — Esmu dzirdējis, ka tur pilsētas arhīvā strādājot kāda Fūsa kundze, viņa vācot materiālus, kam ir sakars ar krievu dižgariem, kuri apmeklējuši šo mūsu pilsētu Svarcvaldē. Esmu ar mieru jums uzrakstīt rekomendāciju.

Pēc nedējas ierados Bādenbādenē un staigāju pa šo brīnišķīgo pilsētiņu naktī, kad nebija tūristu pūlu, kad tukšās ielās spīdēja lukturi un smidzināja sīks lietus, un klusums bija pirmatnējs, un turpat slējās Turgeņeva villa, un netālu atradās viesnīca, kurā ir dzīvojis Gogolis, un prātā atdzima šo dižgaru rakstītās rindas, un es nejutu vientulību, jo atmiņas, ja vien cilvēks prot atminēties, neprasa materializāciju — tas pašas ir priekšmetiskas.

— Jā, profesors mums ir rakstījis un zvanījis, — sacīja Fūsa kundze, kuras kabinets atradās pilsētas pilī. — Esmu ar mieru dot jums atjauju pastrādāt mūsu arhīvā; šo to esmu jums jau sagatavojusi.

Nezinu, vai ir kādas jaunas publikācijas, kurām ir sakars ar krievu ģēniju uzturēšanos Bādenbādenē; ar dažiem īsinājumiem minēšu tur atklātos dokumentus par Gogoli; viss, kas savākts, pieder šeit strādājošo vācu zinātnieku spalvai, prātam un priekšstatiem. Protams, daudz kas ir pārbaudāms, salīdzināms ar tiem materiāliem, kas ir mūsu akadēmisko institūtu rīcībā; varbūt tomēr kaut kas šajos dokumentos pamudinās manus kolēģus meklējumus turpināt.

... Lielais krievu prozaiķis Nikolajs Gogolis bija pirmais krievu rakstnieks, kas apmeklēja Bādenbādeni.

Gogola uzturēšanos tur apstiprina «Kūrorta grāmata, kurā tiek reģistrēti lielfirsta pilsētā Bādenē atbraukušie». Atbraucēju reģistrācijas grāmatā ierakstīts, ka «ceturtdien, 1836. gada 28. jūlijā, starp iepriekšējā dienā atbraukušajiem viesiem bija Pogoļa kungs no Pēterburgas». Burts «P» ir pārrakstīšanās kļūda vai neskaidra rokraksta sekas, reģistrācijas grāmatās šādi gadījumi bieži sastopami. (Vēlāk, 1844. gadā, reģistrācijas grāmatā bija fiksēts uzvārds Gogel.)

1836. gadā viņš apmetās viesnīcā «Darmstädter Hof», kas tolaik bijusi grezns kūrorta hotelis. Mūsdienās šī viesnīca veido daļu rātsnama.

Pirmā Gogolim tuvu pazīstamā ģimene, kura bija atbraukusi uz Bādenbādeni, bija Repņinu ģimene. Tā bija šeit ieradusies 1836. gada 15. maijā. «Kūrorta grāmatā» ierakstīts, ka «atbraucis kņazs ar laulāto draudzeni un dēlu un bez tam arī kņaziene Repņina, dzimusi grāfiene Razumovska, un divas viņas meitas. Kopā ar svītu un apkalpotājiem — 25 cilvēki.» Repņinas nedzīvoja viesnīcā, bet villā «Stephanienberg». Šai mājai ir ļoti interesanta vēsture. 1836. gadā tā piederēja kambarjunkuram baronam fon Endem, kura dienests hercoga galmā beidzās ar lielu skandālu. 1838. gadā šo loti jauko zemes gabalu nopirka Zaks Benace. Viņš tur atvēra spēju namu.

Nākamreiz Gogoļa ierašanās Bādenbādenē atzīmēta 1843. gadā. Tomēr var domāt, ka Gogolis viesojies kūrortā arī 1840.— 1841. gadā. šī ierašanās pagaidām oficiāli nav apstiprināta, taču tādai domai ir noteikts pamats, jo 1841. gadā Vācijā žurnālā «Europa» bija pirmoreiz publicēts kāds no viņa pirmajiem stāstiem, kas pieder pie cikla «Mirgoroda».

Tolaik Gogoja dzīvē ienāk jauns vārds — Augusts Lēvalds. 1835. gadā Lēvalds nodibināja žurnālu «Europa» ar apakšvirsrakstu, kas daudz ko paskaidro: «Izglītotās pasaules hronika». Augusta Lēvalda darbošanās ir bijusi ļoti daudzveidīga. Viņš ir bijis tirgonis, tulkotājs, žurnālists, redaktors, rakstījis noveles un romānus, bijis aktieris, teātra direktors, režisors un, beidzot, izdevējs.

Lēvalds piedzima 1792. gada 10. oktobrī Kēnigsbergā bagāta komersanta ģimenē. Viņa māte, kas dzimusi Kopenhāgenā, bija talmudista un literatūrzinātnieka — Mendelsona drauga Izaka Eihela māsa. Sākumā Lēvalds rīkojās pēc vecāku vēlēšanās — viņi gribēja dēlu padarīt par komersantu — un sāka strādāt brālēna bankā. Kad tas viņu aizsūtīja komerciālās darīšanās uz Varšavu, Lēvalds iestājās Krievijas dienesta — kjuva par barona fon Rozena sekretāru feldmaršala Barklaja de Tolli štābā un, piedalīdamies karā pret Napoleonu, nonāca Parīzē. Tad viņš arī atteicās no komersanta karjeras — kjuva par aktieri, spēlēja Brinnā, Vīnē un Minhenē, strādāja par teātra direktoru Mamburgā un Nirnbergā, vēlāk kjuva par «Nürnberger Korrespondenten» redaktoru, uzrakstīja nelielu komēdiju «Vectētiņš», izdeva trīs sējumus savu noveju (Hamburgā 1831.—1833. g.) un beidzot pārcēlās uz Stutgarti, būdams jau profesionāls rakstnieks. Tur 1835. gadā viņš arī nodibināja žurnālu «Europa», kas uzdeva toni mākslā un literatūrā. Žurnāla popularitāte bija neparasti liela. Dzejnieks Ludvigs Berne uzrakstīja Lēvaldam atklātu apsveikuma vēstuli sakarā ar žurnāla iznākšanu.

Pagaidām nav zināms, kad Augusts Lēvalds iepazinās ar Nikolaju Gogoli un kā tas notika. Var domāt, ka Gogoļa vārds Lēvaldam kļuva pazīstams kā cilvēkam, kam ir tuvas attiecības ar teātri, jo «Revidents» bija neticami populārs tālu aiz Krievijas robežām. Tā kā «Tarasa Buļbas» tulkojums vācu valodā pirmoreiz parādījās žurnālā «Europa», tad tā izdošanas priekšdarbos droši vien piedalījās Augusts Lēvalds. Diemžēl tulkotāja vārds nav zināms. Pirmās publikācijas beigās ir tikai burti «M. L.»; var domāt, ka «L» apzīmē Lēvaldu, taču «M» neatbilst viņa vārda sākuma burtam. Varbūt tie ir Lēvalda sievas iniciāļi? Viņas vārdu līdz šim nav izdevies uzzināt.

.. . Likteņi, krievu cilvēku likteņi!

Fūsa kundzes stāstījums mani pārsteidza:

— Tas, ka Barbara Aņņenkova uzstājās Bādenbādenes teātrī divas sezonas, ir vairāk nekā nejaušība un lappuse aktrises biogrāfijā.

Ir jau pagājuši apmēram simt gadu kopš tā laika, kad aktrises vectētiņš un vecmāmiņa dzīvoja šeit, Anštetu mājā Šillera ielā 17. Viņu dēls Pāvels vēlāk kļuva par Barbaras tēvu, bet meita Vera apprecējās, nodzīvoja garu mūžu un nesen nomira deviņdesmit gadu vecumā . ..

Kā tas viss sākās?

Dekabristu Aņņenkovu izsūtīja uz Sibīriju. Viņa iemīļotajai — francūzietei Polinai Gēblai izdevās dabūt atļauju braucienam uz viņa trimdas vietu. Savos memuāros viņa apraksta visu bezgalīgi tālā ceļa grūtumu, ko sagādāja brauciens gan ratos, gan ragavās. Sibīrijā viņi apprecējās, nodzīvoja ilgu mūžu, laida pasaulē divpadsmit bērnus un pēc daudziem gadiem atgriezās Krievijas Eiropas daļā.

Polina Gebla ir kļuvusi slavena ar saviem memuāriem. Aleksandrs Dimā tos izmantoja darbā «Paukošanas skolotājs» («Maitre d’Arme»), kas iznāca 1840. gadā, un iepazīstināja lasītājus ar šās drosmīgās sievietes neparasto likteni.

Barbaras (Varvaras Pavlovnas) vectētiņš bija Pāvels Aņņen-kovs, kas katru vasaru ieradās Bādenē kopā ar saviem diviem bērniem — Pāvelu un Veru.

Viņu nekas nesaistīja to laiku Krievijā. Tāpat kā daudzi viņa laikabiedri, viņš ilgi dzīvoja Rietumos, ceļoja pa visu kontinentu, mīlēja Parīzi un Drēzdeni, taēu viņa sirds piederēja Bādenbāde-nei. Šeit viņš katru gadu īrēja augšējo stāvu Anšteta kundzes mājā Šillera ielā 17.

Viņš bija liels literatūras pazinējs un 1855. gadā kļuva par pirmo Puškina Kopotu rakstu izdevēju. Ilggadēja draudzība viņu saistīja ar Turgeņevu. Lielais prozaiķis pirmoreiz ieradās Bāden-bādenē tieši Aņņenkova dēļ un apmetās drauga ģimenē Anšteta kundzes mājā. Daudzās vēstules, ar kurām šie cilvēki apmainījās desmit gadus, vērtīgas fotogrāfijas un citas relikvijas, ko rūpīgi glabāja mazmeita Barbara, gāja bojā 1945. gada 13. februārī, kad notika ļoti postošs angļu un amerikāņu uzlidojums Drēzde-nei.

Taču saglabājušās atmiņas, ko paaudzes nodevušas cita citai un kas aizies neziņā kopā ar ģimenes pēdējo pārstāvi.

Vera Nāgele, dzimusi Aņņenkova, Turgeņeva drauga meita, šeit laulājusies krievu baznīcā. Flora Kalendera jaunkundze, kura vēl nesen dzīvoja Eberšteinburgā un nodarbojās ar pūdeļu audzēšanu, bija viņas vistuvākā draudzene.

Apbrīnojama sakritība — Veras Nāgeles nāves gadā (1956) Šillera ielas 17. mājas dārzā gāja bojā ari vecā kastaņa, ko kādreiz bija iestādījis viņas brālis — vēl Turgeņeva laikā.

(Diemžēl Kalendera jaunkundzi man neizdevās atrast — laiks rit ātri un šai ātrajā ritējumā aiznes sev līdzi atmiņas — /. S.)

2

Fūsa kundze man laipni uzrakstīja vienīgās Bādenbādenē vēl saglabājušās krievietes — kņazienes Trubeckajas telefona numuru.

Piezvanīju.

— Kas tur runā?

— Semjonovs.

— Kurš? Vai no Saratovas muižniecības priekšnieka ģimenes?

— Nē, es esmu nevis no Saratovas, bet no Maskavas.

— Ak no pirmās galvaspilsētas?! Bet es pašreiz cenšos nevienu nepieņemt, jūsu ekselence... Vai jūs neesat no grāfiem Semjonoviem?

— Nē, nē . . . Piedodiet, es nezinu jūsu vārdu un tēvvārdu . ..

— Ak, sauciet mani tāpat vien par kņazieni, kas tur vairs par tēvvārdu vecumā?!

— Man ļoti gribētos jūs apciemot, kņazien.

— Zināt, atliksim vizīti uz rudeni, jūsu ekselence ...

— Kas zina, kā būs rudenī... Es ļoti, ļoti vēlētos apciemot jūs ...

— Nu, tad atnāciet tā pavēlāk, ap astoņiem, lai nu tā būtu, iedzersim tēju ...

Kņaziene minēja adresi; es aizbraucu pie viņas agrāk.

...Māja, kurā dzīvoja kņaziene, atradās pašā centrā, pirmais stāvs atdots greznam veikalam, blakus — mākslinieku ateljē, tur gatavo jaunu ekspozīciju, smaržo pēc jaunrades: pēc terpentīna, eļļas krāsām, skāba vīna un saziedējušas maizes — brīnum jauka smarža ...

Kāpu augšā pa diezgan netīrām kāpnēm, piezvanīju pie dzīvokļa durvīm, izdzirdu šļūcošus soļus, durvis atvērās, un es biju pārsteigts, ieraudzīdams akurātu krievu māmuļu vecā — vēl pirmskara Maskavas komunālā dzīvoklī ar milzīgu, noslēpumainu, tumšu gaiteni, ar kaut kādiem spaiņiem pie sen nekrāsotām, aplupušām sienām.

Kņaziene čukstēja:

— Tikai ejiet uz pirkstgaliem un nerunājiet skaļi; šejienes sētnieks ir briesmīgs cilvēks — viņš mani neieredz, taisni vai vajā.

Mēs iegājām mazā istabā, un es tūlīt atcerējos savu vecmāmiņu Jevdokiju Fjodorovnu Nozdrinu un viņas istabu komunālā dzīvoklī Krasina ielā, ļoti līdzīgu šai istabai, lai gan vecmāmiņa nebija kņaziene, bet, gluži otrādi, viņa bija radiniece vienam no Sujas Strādnieku un zaldātu deputātu padomes priekšsēdētājiem — Aveniram Ivanovičam Nozdrinam; un man sažņaudzās sirds un atmiņā atausa bērnība un karš, un pirmie uzlidojumi Maskavai, un vecmāmiņas mazā, caurumainā somiņa, kurā vienmēr atradās svētbildīte no Ivanovo-Vozņesenskas, bet es, nākamais pionieris, tik ļoti kaunējos par šo vecmāmiņas bildīti, ka trūkst pašreiz spēka to atcerēties ...

— Sēdieties, man ir pāris porciju burvīgas tējas, jūsu ekselence ... Kā jūs sauc?

Es atbildēju.

— Uļjans? Cik jauki! Jūs esat kaut kas līdzīgs Fēliksam Ju-supovam; es atceros, kā par viņu teica Kristi un Gļebovi — kņazs Fēlikss. Mans tēvs bija no ziemeļniekiem, viņa ģimeni Pēteris Lielais bija atvedis no Skandināvijas, — grāfs Kleinmihels. To tikai visādi sociālisti runāja, ka mēs esot cēlušies no vāciešiem; nekā tamlīdzīga. Agrāk mūsu uzvārds skanēja tā, kā pienākas, — Klenmihels, vēlāk to pārveidoja pēc vācu modes; tur vainīgs tas nelietis Štiriners, tas nelietīgais vācietis, Rasputins viņu dancināja pēc sava prāta, kā vien gribēja ... Vēlāk es kļuvu Puščina, jā, jā, viņš bija viens no tiem Puščiniem, un mīlestību pret vīru, kas sep-

tiņpadsmitā gada janvāri' krita frontē, es esmu iznesusi ....... i

sam savam mūžam, lai gan biju spiesta apprecēties ar l i nI>< koju... Bet tas bija upuris, citādi viņš nebūtu varējis izhiauli no padomijas, es viņu kā brāli vedu vilcienā — slimu ar liln, utainu —, visapkārt šausmas . ..

Kņaziene noņēma vecu tējkannu no mazas elektriskās plīti ņas, ielejā glāzēs verdošu ūdeni, piesardzīgi ielaida tajā papīra iesaiņotu tējas porciju.

— Ar cukuru es nedzeru, bet ciemiņam esmu pataupījusi konfektes, te būs, es jūs lūdzu ...

Bija pavisam kādas piecas konfektes, sažuvušas, acīmredzot ilgi glabātas . . .

— Ar Trubeckoju es nevis dzīvoju, bet mocījos, lai gan viņam bija brīnum jauka māte; vispār — ļoti interesanta ģimene; viņi mani žēloja, zinādami manu mīlestību pret Puščinu ... Ak, Puš-čins, Puščins, tādu cilvēku es neesmu vairs sastapusi... Zināt, ja tev atmiņā pastāvīgi ir ideāls cilvēks, sapnis, tu esi nelaimīga, tu vairs nespēsi iemīlēt citu, ikviens tev liksies nepilnvērtīgs. Es nedzīvoju, es eksistēju, turēju Potsdamā skaistumkopšanas kabinetu, zīmēju modernus tērpus, vēlāk sāku dziedāt, protams, ar mākslinieces pseidonīmu; nevar taču rakstīt uz plates «grāfiene Trubeckaja», kauns un negods, izdeldēs tevi no pasaules; sevišķi slavens tolaik bija ģenerālis Biskupskis, neticams tenku iznēsātājs, viņš draudzējās ar Gebelsu — tāds ar tādu saderas... īstu pasi tā es arī nedabūju, dzīvoju ar Nansena pasi, pensijas man nav, agrāk mācīju studentus un sīkus ierēdņus, kas savu firmu uzdevumā brauca uz Krieviju . .. Viņi arī gulēja šeit, aiz aizslietņa, vietas man pietika; tolaik varēju sev reizēm nopirkt gan ga|u, gan zivis ... Vai nevēlaties iegādāties manu plati? Divdesmit mar-kas, nav dārgi ... Ak gribat pat divas?! Cik tas ir mīļi, ko jūs runājat — vai tad nu Krievijā kāds var mani atcerēties?

Sēžot šai nabadzīgajā istabelē, man mute nevērās viņai pavaicāt par krievu kultūras vērtībām. Pie netīrajām tapetēm pielīmēti trīs no žurnāliem izgriezti zīmējumi; dažas grāmatas; mazgājamā bļoda; plītiņa; veca gulta, kas pārsegta ar rupju, gandrīz vai karavīra segu ...

Mani pavadīdama, kņaziene sazvērnieciski čukstēja:

— Atbrauciet pavasarī, kad es sākšu iziet cilvēkos; tad dosimies uz laukumu un saēdīsimies ceptus kartupeļus, cik sirds kāro; man tie tik ļoti garšo, tie taču man tagad ir svētki... Ejiet klusāk — tas dēmons sētnieks var mesties virsū, tik pretīgs cilvēks...

Durvis viņa aizvēra bez trokšņa, soļus es nedzirdēju — viņa gāja it kā basām kājām ...

Kleinmihele, Puščina, Trubeckaja ...

(Pēc gada Zenēvā, viesnīcā «Richemonde», krievu svētbilžu izsolē satiku divas večiņas ar rūpīgi salabotām kurpēm kājas; viņas gribēja notirgot Ibērijas dievmātes svētbildi. Nobarojušies amerikāņu mežcirtēji, jautri sarunādamies, nozāģēja «konkurentes», vieglu prātu piemezdami simt dolāru.

Večiņas — sasārtušiem vaigiem, asaru pilnām acīm, sirmiem, drīzāk gan sudrabotiem matiem zem smalka tīkliņa — aizgāja klusi kā peles, bet izsolē «uzvarējušie» viņas pavadīja ar smiekliem .. .

Baismi man bija to redzēt.)

NODAĻA, KURA STĀSTĪTS PAR TO, KA ARĪ KORUPCIJAS PASAULEI NAV IEBILDUMU PRET «MELNĀS NAUDAS» IEGULDĪŠANU ZAGTĀS KULTŪRAS VĒRTĪBĀS

.

1

Mūsu kultūras vērtības stipri apdraud turpmāka izvazāšana pa jaunbagātnieku villām un banku seifiem ne tikai sakarā ar «heroīna naudu». Pašreiz pasaulē apgrozās milzīgi daudz «melnās naudas», ko radījuši kukuļi, afēras, pretlikumīgas spekulācijas. Milzīgas naudas summas, kas iegūtas «pa tumšo», tūlīt tiek ieguldītas nekustamā īpašumā, parasti uz fiktīvas personas vārda — nepaliek nekādas pēdas: mafijieši, narkotisko vielu tirgotāji ir devuši kukuļņēmējiem tādu kā izturēšanās recepti.

Pašreiz izsoles bieži saduras heroīna biznesmeņu intereses ar to interesēm, kuri ņem kukuļus no lielākajām korporācijām pasaulē. Gan vieni, gan otri sūta savus cilvēkus uz izsolēm, tur notiek cīniņi, cenas tiek uzskrūvētas, un sekas ir tās, ka māksla iegulst uzpirktu bosu vai mafijai piederīgu opija emisāru mājās — ārkārtīgi vērtīgas gleznas un svētbildes no mūsu muzejiem ...

Lai varētu iedomāties, kāds vēriens ir kukuļņemšanai Rietumos, ir vērts vēlreiz atgriezties pie nesenas pagātnes notikumiem.

Pirms astoņiem gadiem «Lockheed» lietas iztiesāšanas priekšvakarā korporācijas viceprezidents Roberts Voterss nošāvās savā mājā.

1979. gada februārī Tokijā japāņu biznesmenis M. šimada izlēca pa sava kantora logu. Viņš bija pirmais jaunas skandalozas izmeklēšanas upuris; izmeklēšana bija sākusies sakarā ar korupciju un kukuļņemšanu. Taču šoreiz japāņu politiķus bija uzpirkuši

nevis «Lockheed» aģenti, bet citas — ne mazāk varenas .un< n kaņu korporācijas — «Douglas» pārstāvji. Summas, kas bija l.n tas darbā, — astronomiskas; kukulis mēdza būt ne mazak . ka simt tūkstošu dolāru, bet reizēm ari vēl lielāks.

Šeit minētā korporācijas «Lockheed» lieta — viena no dan dzajām tumšajām lietām — aizsākās šā gadsimta sākumā.

. . . Saule toreiz jau bija spoža, tomēr vēl nesvilināja. Klusum > šķita sevišķi jūtams, jo sisināja sienāži. Bet tad gluži kā kali kona plīsiens — tur Elans Lokhīds iedarbināja savas pirmās lid mašīnas propelleri. Toreiz, 1912. gadā, divi brāļi, kas bija aizrāvušies ar «gaisa kuģošanu», Elans un Melkolms Lokhīdi nolidoja ar aeroplānu vairākas minūtes. Vēlāk viņiem pievienojās talantīgs arhitekts — Džons Nortrops. 1918. gada 12. aprīlī viņu lidmašīna F-l (tagadējo fantomu priekštece) 118 minūtēs nolidoja 221 jūdzi. Tas bija rekords. Drīz vien sākās krīze, bankrotu laiks, un izgudrotāju uzņēmums pēc ūtrupes nonāca baņķiera Roberta Grosa rokās.

Pārgalvīgā ātruma pakļaušanas un lielu tālumu pārvarēšanas ideja baņķieri nesatrauca. Viņu interesēja kas cits — produkcijas realizēšana tirgos, kas pieder viņam, nevis Donaldam Duglasam vai Viljamam Boingam, diviem vareniem konkurentiem, kas pilnīgi sagrābuši savās rokās tirgu Amerikā. Gross nolēma iespraukties Eiropā. šo to viņam izdevās panākt, tomēr tas bija maz: peļņa paliek peļņa, taču galamērķis ir virspeļņa. Trīsdesmito gadu beigās viņš pavērsa korporāciju «Lockheed» uz militāras produkcijas ražošanu, uz to, no kā savā laikā bija atteikušies «gaisa kuģošanas poēti», kuru uzvārdu jaunais īpašnieks joprojām izmantoja kā aizsegu.

Gross devās uz Londonu ar priekšlikumu sākt iznīcinātāju būvēšanu. Tur augstprātīgā laipnībā pavīpsnāja: «Kara nebūs.» Tad viņš pārlidoja pāri Lamanšam un izteica līdzīgu priekšlikumu hitleriešiem. Tie gan neapgalvoja, ka kara nebūs, tomēr «Lockheed» priekšlikumu noraidīja: nacisti lika cerības uz meseršmi-tiem un junkersiem. Atgriezies Savienotajās Valstīs, Gross spēja ar savu militāro projektu ieinteresēt valdības locekļus un noslēdza līgumu par iznīcinātāju būvi ASV vajadzībām. Tas viņam ienesa divus miljardus dolāru. Taču vislielāko virspeļņu deva karš.

1945. gads Grosam bija drūms gads: uzvara, miers. Pārorientējis inženierus uz meklējumiem reaktīvās tehnikas nozarē, Gross drīz vien parādīja Pentagonam savas jaunās lidmašīnas. Tās vajadzēja izmēģināt, un drīz arī sākās karš Korejā. 1950. gadā «Lockheed» saņēma uzdevumu paplašināt kara lidmašīnu rūpnīcas. Toreiz parādījās arī Dens Hotons, gigantiskās transport-lidmašīnas «Hercules» radītājs; šī lidmašīna tikusi izmantota straujai «zaļo berešu» pārsviešanai uz vietām, kur «atmosfēra sakarsusi», — uz Koreju, Libānu, Gvatemalu ... Taču firmas «Lockheed» izstrādātais jaunā iznīcinātāja «Starfighter» modelis izmēģinājumu lidlaukos maitājās gandrīz vai katru dienu. Un Pentagonam bija izvēle: savus iznīcinātāju modējus piedāvāja arī gan «Boeing», gan «Douglas». Gross aprēķināja: ja viņam neizdosies pārdot trīs tūkstošus stārfaiteru, viņa koncerns bankrotēs. Bija tikai viena izeja — izmantojot politiķus, CIP vadītājus un diplomātus, iziet ar savu neveiksmīgo modeli pasaules tirgū. Ar šo mērķi tika realizēta operācija «Kamuflāža». Iznīcinātāju mazliet izdekorēja, padarīja ārēji, arī skaņas ziņā draudīgāku. Bija tikai jāizlemj, kam pārdot «sasmakušo» preci. Skaidrs — sabiedrotajiem. Un, lūk, sāk darboties prese: «komunisma draudi», «spēku bilance par labu PSRS», «krievu uzbrūkošās tendences» — vārdu sakot, viss, kā pienākas, viss virspeļ-ņas labā.

... Piecdesmito gadu vidus, «aukstais karš», Adcnauera doktrīna Vācijas Federatīvajā Republikā, mutuļojošs revanšisms Japānā. Tā nu «Lockheed» stratēģiskie mērķi ir skaidri: Bonna un Tokija. Taktikas jautājums — kādā veidā, ar kā starpniecību pārdot tādu «sasmakušu produktu» kā «Starfighter».

Japānā to bija ērtāk izdarīt. Taču jau sala, izolācija, mazāk svešu acu, ģenerāla Makārtura ietekme. Viņš vēl pavisam nesen bija solījis Japānu padarīt par neitrālu Tālo Austrumu Sveici, taču drīz vien jau tika aicinājis Kluso okeānu pārvērst par anglosakšu ezeru.

Uz ko lika cerības amerikāņu monopolisti Japānā?

Josio Kodāmā bija bijis vietējo fašistisko jaunatnes grupu līderis. Daudzus gadus viņš bija nostrādājis Mandžougo valstī, tur nokļuvis amerikāņu inilitārā izlūkošanas dienesta redzes lokā, tā uzdevumā organizējis plašu spiegu tīklu Ķīnā, izbraucis uz Vjetnamu, nelegāli dzīvojis Filipīnās.

«Ko», «Kodāmās orgāns», kas atradās viesnīcā «Sin-Asna», bija kļuvis par lielu izlūkošanas centru. Kodāmā nebija arī aizmirsis savu biznesu: viņš iepirka Tokijā heroīnu, pārsūtīja to pāri robežai, iegūto valūtu vēlāk realizēja Tokijas «melnajā tirgū», iegādājās ieročus, slepeni tos izveda no savas zemes, par šautenēm saņēma zeltu, bet zeltu mainīja pret dimantiem, kurus glabāja savā seifā.

Turklāt viņš pastāvīgi bija cietis savas mīļotās nācijas rūgtā likteņa dēļ, šīs ciešanas dedzīgi un histēriski pauzdams gan runās, gan rakstos, gan apspriežoties ar tiem, kam pieder vara. Un tie bija klausījušies viņa vārdos ar asarām acīs — nacionālisms patīk cilvēkiem, kuriem ir maz kultūras un daudz varas.

I .u'Li Otrais pasaules karš beidzās. Kodāmām vajadzēja atdot i 111jautus un izņemt no personiskā rēķina 175 miljonus dolāru. I nls kukulis ne tikai glāba viņam dzīvību, bet deva arī posteni: l> (domnieks finansu jautājumos Ministru padomē. Viņš stāvēja l*i» liberāli demokrātiskās partijas šūpuja, premjers Kisi bija viņa 111\ ;ikais draugs. Un, lūk, pie šā cilvēka tad arī ieradās Džons Molls no Londonas. Sirds dzijumos palikdams antiamerikāniski noskaņots, cerēdams uz Japānas kundzību Āzijā un Klusajā < >i.«•«•!nā, Kodāmā tēloja korporācijai «Lockheed» uzticamu cilvēku un izdarīja ārkārtīgi sarežģītu operāciju. Ar šās korporācijas pa-I dzību, kurai bija sakari ar Balto namu, viņš veicināja ģenerāla Minoru Gendas iecelšanu par ģenerālštāba priekšnieku (tas bija tas pats ģenerālis, kas plānoja japāņu aviācijas uzbrukumu amerikāņu flotei Pīrlhārborā un tur izvietoto daudzo tūkstošu amerikāņu jūrnieku un lidotāju iznīcināšanu). Drīz vien Genda devās oficiālā vizītē uz ASV, apmeklēja korporācijas «Lockheed» štābu Kalifornijā, apsēdās pie «Starfighter» stūres, pacēlās gaisā, nolaidās zemē un teica avīžniekiem:

«Tā ir labākā lidmašīna, kādu man jebkad ir gadījies redzēt.» Iznīcinātāja «Starfighter» jeb — kā to sauca citādi — «atraitņu taisītāja», «lidojošā zārka», «sasmakušā produkta» liktenis ar to bija izlemts. Japāna nopirka izbrāķētu preci, un Minoru Genda saņēma ASV gaisa kara spēku augstāko ordeni.

Tā nu Japāna bija tā skatuve, uz kuras «Lockheed» izdarīja realizācijas tirgu «mierīgas» sagrābšanas ģenerālmēģinājumu.

Pienāca laiks arī premjerai Bonnā.

... Amerikāņu rakstnieks un žurnālists Deivids Boultons ir nosaucis Franci Jozefu Strausu par korporācijas «Lockheed» krusttēvu Vācijas Federatīvajā Republikā. Tā kā Strausa vaina netika uzskatīta par pierādītu, es aprobežošos tikai ar Rietumu presē publicēto faktu konstatāciju, lai pēc tam noskaidrotu, kam, kādā nolūkā vajadzēja radīt Strausam draudīgu stāvokli Vācijas Federatīvajai Republikai kritiskā laikā.

Tātad — hronoloģija.

1945. gads. Pie Rietumvācijas okupācijas iestādēm pastāvošā amerikāņu izlūkdienesta darbinieks Ernests Hauzers pievērsa uzmanību aktīvam, asprātīgam tulkam ar ātru reakciju. So cilvēku sauca par Franci Jozefu Strausu. Okupācijas dienās, kad valdīja bads, Hauzers aicināja Strausu uz amerikāņu kazarmām un tur paēdināja novājējušo vīrieti, uz kura auguma svārki karājās kā uz pakaramā. Kad Hauzeram — pēc kārtējās šķiršanās un jaunām kāzām — piedzima dēls, par krusttēvu kļuva Strauss, un viņam par godu puisēns dabūja vārdu Francis Jozefs.

Hauzers arī pamudināja Strausu uz sabiedrisku darbošanos. Bet pamudinājis aizbrauca atpakaļ uz ASV, karoja Korejā, turpināja strādāt par izlūkdienesta virsnieku, vēlāk, saņēmis majora dienesta pakāpi, demobilizējās: viņa tēvs bija Austrijas emigrants, cerēt uz pirmajām lomām Hauzers-dēls nevarēja, bet trešās lomas viņu neapmierināja pat izlūkdienestā. Viņš iestājās darbā aviosabiedrībā un uzrakstīja par to Strausam, kas tagad dzīvoja nevis Minhcnē, bet Bonnā — sēdēja kara ministra krēslā. Draugi satikās, kad Strauss ieradās oficiālā vizītē Savienotajās Valstīs. Viņi sarunājās zem četrām acīm. Sīs sarunas laikā Strauss arī ieteica Hauzeram pāriet darba uz «Lockheed». Kapec Strausam tas bija svarīgi? Pirmkārt, tāpēc, ka korporācijai «Lockheed» bija sava pārstāvniecība Koblenca, otrkārt, tur atradas arī NATO iestāde, kurai bija sakars ar iznīcinātāju ražošanu. Pēc sarunas Strauss uzrakstīja «Lockheed» prezidentam Grosam vēstuli — tūlīt, turpat Kalifornijā. Dodamies atpakaļ uz Bonnu, viņš pa ceļam apstājās Ņujorkā, un tur viņu jau gaidīja Grosa atbilde: korporācijas prezidents piekrita Ernesta Mauzera izvirzīšanai par «Lockheed» pārstāvi Vācijas Federatīvajā Republikā.'

Pēc mēneša Strausa vecais draugs ieradās Frankfurtē. Lidlaukā viņam iedeva vēstuli, viņš atplēsa aploksni un izlasīja: «Sveicu! F. J. S.» Mauzera pienākums bija kārtot muitas jautājumus, taču patiesībā viņš bija sakarnieks starp «Lockheed» un Strausu — tā vismaz apgalvo Hauzers. Vēl vairāk — viņš arī tagad apgalvo, ka Kristīgi sociālā savienība (KSS), Strausa partija, saņēmusi no korporācijas «Lockheed» naudu par to, ka šās partijas priekšsēdētājs, būdams aizsardzības ministrs, ir atvēris VFR debesis iznīcinātājiem «Slarfighter», tiem pašiem «lidojošajiem zārkiem», kas laiku pa laikam uzsprāga Japānas lidlaukos. Tomēr, es atkārtoju, vārdi, ko neapstiprina fakti, paliek tikai vārdi.

... Cīņa par realizācijas tirgiem strauji vērtās plašumā. Bija nepieciešams vēl vairāk nodrošināties. Tad Tomass Džonss, «Lockheed» filiāles — firmas «Northrop» ģenerāldirektors, uzaicināja pie sevis par konsultantu Kērmitu Rūzveltu, prezidenta Teodora Rūzvelta mazdēlu, CIP vadošo speciālistu apvērsumu rīkošanā Latīņamerikā un Tuvajos Austrumos. Tieši ar viņa starpniecību «Lockheed» un «Northrop» varēja izdarīt spiedienu uz Irānas šahu — un tas iepirka lielāku daudzumu lidmašīnu. Tieši K. Rūz-velts pārdeva firmai ļoti slepenas CIP ziņas par ārvalstu valdību darbību.

Kas visvairāk interesēja «Lockheed» un «Northrop»? Itālija, Nīderlande, Šauda Arābija.

Šauda Arābija — tas ir saprotams: nafta.

Skaidrs ir arī tas, kāpēc CIP bija ieinteresēta, lai «Lockheed» i» spiestos Itālijā: to radīja jau pats šās Vidusjūras valsts stratēģiskais stāvoklis.

Bet Nīderlande? Kāpēc «Lockheed» sāka operāciju Nīderlandē? Dārgu un riskantu operāciju, jo par kooperācijas galveno aģentu kļuva nevis kāda mazāk nozīmīga persona, bet princis Bernards. \vizes rakstīja, ka, analizējot jautājumu dziļāk, rodas pieļāvums: Bernards ne tikai ietekmēja korporācijai «Lockheed» izdevīgu lēmumu pieņemšanu Amsterdamā, bet arī dalījās savos sakaros un zināšanās, ko bija guvis Indonēzijā, bijušajā Holandes kolonijā.

...1965. gada vasarā «Lockheed» pārstāvis Džakartā Neds Rīdingss tikās ar koncerna «Musin» prezidentu Augustu Dasadu, ilggadēju korporācijas aģentu Indonēzijā. Vizīte bija abpusēji vārīgā: Indonēzijas kara gaisa spēki tolaik izlēma, ko darīt — pirkt franču karavelas vai izvēlēties «Lockheed» lidmašīnas. Rīdingss un Dasads vairākus mēnešus nodarbojās ar stratēģijas izstrādāšanu: kā dabūt pie malas frančus un piespiest Indonēziju pirkt «Lockheed» produkciju? Taču, spriežot pēc kukuļa, kādu pieprasīja Dasads, izredzes bija franču pusē. Tik lielus kukuļus korporācija «Lockheed» agrāk nebija devusi.

Kamēr šo jautājumu apsprieda «Lockheed» štābā, kāds korporācijas aģents no Parīzes ziņoja, ka tur kā Indonēzijas valdības delegācijas loceklis ieradies ari Dasads un piedalās sarunās ar Francijas valdību — par kredītu saņemšanu. «Lockheed» izlūkdienesta darbinieki konstatēja, ka Dasads pārstāv ne tikai viņu korporācijas intereses, bet tādā pašā mērā arī konkurējošo franču intereses, konkrēti — «Siid Auiation», kura ražo karavelas. Saraut sakarus ar Dasadu? Riskanti. Jāmeklē citi ceļi, jāpalīdz citām tendencēm. Un «Lockheed» cilvēki kopā ar ASV vēstniecību un amerikāņu izlūkdienestu Džakartā modri vēroja slēptus notikumus. Kad Sukarno bija gāzts, Dasads pirmais no biznesmeņiem saņēma ārzemju pasi un aizbrauca uz Japānu — uz sarunām par naftu. CIP no Džakartas ziņoja korporācijai «Lockheed»: «Dasads pieder pie tiem cilvēkiem, kam uzticas jaunā vara, it īpaši armija.»

Neds Rīdingss pēc savu šefu norādījuma tikās ar kādu ietekmīgu Indonēzijas kara lidotāju. Tas vērīgi uzklausīja «Lockheed» priekšlikumus par jauno reaktīvo lidmašīnu pārdošanu Indonēzijai un starp citu painteresējās, kas agrāk ir saņēmis komisijas naudu, cik liela tā bijusi. Kad Rīdingss atbildēja, ka «Lockheed» nekādu komisijas naudu nevienam nav maksājusi, viņš piekrizdams māja ar galvu, lai gan ļoti labi zināja, cik daudz ir saņēmis Dasads, un, noklausījies šo atbildi, piemetināja, ka turpmāk nevienai privātai personai Indonēzijā nebūs tiesību saņemt komisijas naudu, jo gaisa kara spēki dibina savu sabiedrību, kuras nodoms ir ņemt trīs procentus no katra liguma, tīro sīkumu, kādus 160 tūkstošus dolāru no darījuma.

Sākās cīņa par cilvēkiem, kas bija noteicēji gaisa kara spēkos; tas jau notika bez Dasada palīdzības (ir jāprot nodot savus draugus, ja to prasa lietas intereses). Tika atrasta «neitrāla» aviosabiedrība un tūdaļ nopirkta. Pārvērtusies par «Lockheed» filiāli, šī aviosabiedrība bija tā, kas maksāja vajadzīgajiem cilvēkiem desmit procentus komisijas naudas. Taču konspirācijā pirmajā vietā. Korporācijai «Lockheed» nedrīkst būt nekādu sakaru ar šo «neitrālo» sabiedrību. Tāpēc Honkongā nodibināja jaunu aviosabiedrību — LAAL. No šā laika komisijas naudas izmaksa notika tā: «Lockheed» komisijas naudu ieskaitīja LAAL rēķinā (№ 06626-16348, «Bank of America», 101, West Seventh Street, Los Angles), pec tam LAAL šo kukuļošanai paredzēto naudu pārskaitīja savā rēķina Honkongā, un tikai no turienes to pārveda uz Singapūras banku «neitrālajai» sabiedrībai, kas tad arī nodeva tā dēvēto komisijas naudu tiem, kurus izdevās uzpirkt ...

Kādus cilvēkus koncerns izmantoja savās ārzemju akcijās? Tikai niknus antikomunistus, bieži jo bieži — ar nacistisku pagātni. Tieši tādi cilvēki kļuva par svarīgākajiem aģentiem — koncerna interešu aizstāvju vervētajiem.

...Ģenerālis Džūlio Fanāli, kas Rumora valdībā ieņēma svarīgu posteni aviācijā, Musolini laikā bija kara lidotājs. Tāpēc ari ASV slepenie dienesti valdībai «deva padomu» uzticēt viņam, bijušajam fašistam, ministra posteni republikas Ministru kabinetā. Pilnigi drošs cilvēks: saistīts ar fašistu Borgēzi, galēji labējo teroristu barvedi, ko neofašistu partija izvirza par parlamenta deputāta kandidātu. Pie Fanāli tad nu arī devās «Lockheed» cilvēki. Ģenerālis apsolīja palīdzēt — panākt, lai Itālija iegādātos «Lockheed» lidmašīnas, — bet demonstratīvi atteicās ņemt kukuli — kaut kas neiedomājams!

Taču, kad pēc kāda laika policija izdarīja kratīšanu Graciāni villā, tur starp dokumentiem, ko Graciāni, viens no lielākajiem Itālijas rūpniekiem, nebija paguvis iznīcināt pirms savas steidzīgās došanās personiskā lidmašīnā uz ārzemēm, tika atrasti arī dokumenti, no kuriem kļuva skaidrs, ka tie Itālijas valdības pārstāvji, kas bija atteikušies saņemt kukuļus no «Lockheed» tieši, bija pieņēmuši naudu no speciālā korporācijas aģenta — gluži kā darba algu; Džūlio Fanāli, kas tik dramatiski bija tēlojis atteikšanos «Lockheed» cilvēku klātbūtnē, saņēma savus piecpadsmit miljonus liru gadā no Graciāni.

Bet kas tad ir Graciāni, galvenā «Lockheed» uzticības persona Itālijā? Viņš ir dienējis Musolīni desanta karaspēkā, pēc tam SS daļās praktizējies par diversantu, strādājis Vācijas vēstniecībā Romā, taču kalpojis pats sev, domādams par nākotni: par piecdesmit tūkstošiem liru gabalā viņš pārdeva caurlaides, kas sagādāja iespēju pārvietoties pa valsti. Nauda, ko viņš saņēma no nelaimīgiem, fašisma terora vajātiem cilvēkiem, deva viņam iespēju nopirkt dokumentus un atrast «lieciniekus», kuri apstiprināja viņa «piedalīšanos» partizānu kustībā. 1944. gadā ar šiem dokumentiem viņš ieradās pie amerikāņiem, ieguva to atbalstu un sāka ar tiem sadarboties biznesa sfērā.

... Vai «Lockheed» rīcības izraisītais skandāls, kas norisinājās ne tik daudz ASV, kā šeit, Rietumeiropā, ir nejaušība? Gan — jā, gan — nē. Mēģinājums «Lockheed» atmaskojuma neizbēgamību saistīt ar Votergeitas lietu ir pārāk virspusīgs. «Lockheed» cilvēku pašatmaskošanās tik tiešām bija līdzīga kaut kādam autodafē. Turpretim, lai kā pūlējās senāta komisija, kas izmeklēja koncerna ITT lietu (šim koncernam bija izšķiroša loma Salvadora Aljendes valdības gāšanā), lai kā tā centās pierādīt koncerna tiešos sakarus ar CIP, neviens no koncerna līderiem nepateica neko tādu, kas dotu kādu skaidrību par to, kā tika sagatavots kontrrevolucionārais apvērsums Cīlē.

Bet, kad senators Cēres sāka izmeklēt «Lockheed» lietu, sensacionāli atmaskojumi — ar kontraģentu vārdiem, adresēm, banku rēķinu numuriem — bira kā ziemassvētku dāvanas no Salaveča mantu maisa, pašu Salaveci gan, tiesa, neviens nedabūja ne acīs redzēt. Dīvains Salavecis! No kurienes viņš nāca, kas viņu norīkoja doties uz senātu ar tādām «dāvanām»?

Jāpiebilst, ka senators Cērčs panāca savu izvirzīšanu par demokrātu kandidātu 1976. gada vēlēšanās. Sensacionālā «Lockheed» lietas izmeklēšana, kā domāja viņš pats un viņa štābs, padarīja viņu ievērojamu valsts mērogā, ne mazāk populāru ka Hemfrijs vai toreiz vēl nevienam nepazīstamais malā sēdošais rezerves spēlētājs Džimijs Kārters. Cērčs vērsa lietu plašumā, jo saprata, ka, saistīdama vispārēju uzmanību, tā izvirza viņu par aktīvu spēles dalībnieku.

Taču viņš nebija ņēmis vērā laika faktoru: cīņa par līdera vietu vēlēšanās prasa aizmirst visu citu, tikai cīnīties par sevi. Viņš nebija ņēmis vērā arī to, ka iespējams masveida spiediens uz viņu: Kisindžers — tagad jau atklāti — uzrakstīja augstākajam tiesnesim Edvardam Levijam personisku vēstuli, kurā, protams, kritizēdams korupcijas sistēmu, norādīja, ka ««Lockheed» un «Northrop» lietā iejaukto personu vārdu publicēšana nodarīs ASV jūtamus zaudējumus starptautiskās politikas jautājumu risināšanā».

Cērčs nevarēja neieklausīties tajos, kas stāvēja aiz Kisin-džera, — pārāk lieli spēki. Komisijas darbā radās pārtraukums. Bet tad notika kaut kas negaidīts: pēkšņi uzradās Hauzers, kas jau bija nogājis no skatuves tiklab Centrālajā izlūkošanas pārvaldē, kā korporācijā «Lockheed». Viņš publicēja sensacionālu dienasgrāmatu par savu «darbu» ne tikai ar Strausu, bet arī ar princi Bernardu un darīja to nevis kaut kur, bet preses izdevumā «Wallstreet Journal». Pēc tam viņš deva interviju televīzijai. Mazliet vēlāk Karls Kočjans, toreizējais «Lockheed» prezidents, atklāja savu aģentu vārdus Japānā. «Es domāju,» viņš sacīja, «ka tas dos kādu labumu Savienotajām Valstīm.» Vārdu sakot, radās iespaids, ka tie, kas veidoja jauno administrāciju, bija jau toreiz nolēmuši radīt sev jaunas komandas Eiropā un Japānā.

«Lockheed» lietas izmeklēšana turpinājās. Niksons jau bija projām. Arī Fords, pēc visa spriežot, bija lemts neveiksmei. Jaunā administrācija, kas vēl nebija ievēlēta un nevienam nebija zināma, jau toreiz domāja ne tikai par savām «mājas» lietām, bet arī par savu ārpolitisko stratēģiju.

Kas notika 1975. gadā Vācijas Federatīvajā Republikā, kad Hauzers izdarīja sensacionālo atmaskošanu? Situācija abos bun-destāga blokos bija sarežģīta, aizvien vairāk kļuva manāma rīvēšanās starp Kristīgi demokrātisko savienību (KDS) un Kristīgi sociālo savienību (KSS). Tuvojās bundestāga vēlēšanas.

Kas notika Itālijā, kad skandāls, kas bija sacēlies ap «Lockheed», pārsviedās uz turieni? Kļuva stiprāki kreisie spēki. Tuvojas velēšanas. Pavisam reāla bija vienota kreiso spēku kabineta izveidošana. Kas varēja to izjaukt? Destabilizācija, kura satricinātu sabiedrību; tajā rastos «dziņa pēc stipras varas, kas spēj nodibināt kārtību». Lieta darīta — bijušajam premjeram Rumoram «met ar tintes pudeli», viņu atmasko kā «Lockheed» aģentu.

... Kas notika Japānā, kad «Lockheed» cilvēki atklāja savus turienes aģentus? Arī tur bija gaidāmas vēlēšanas, un tātad arī tur bija nepieciešama destabilizācija, arī tur vajadzēja sagatavot jaunu cilvēku nākšanu pie varas.

Un uz varas pirmajiem ešeloniem laužas CIP un «Lockheed», vārdu sakot, militāri rūpnieciskā kompleksa «jaunie ļaudis».

Ir zināms, ka «riekstus» (tā mafijas žargonā dēvē simt tūkstošus dolāru), kas saņemti no militāri rūpnieciskā kompleksa, tēvoči kukulņēmēji ne tikai iegulda zemes gabalos, briljantos un mājās, bet viņu pārstāvji arī šaudās apkārt pa izsolēm, meklēdami to, ko var glabāt mūžīgi, — Rembranta un Rubjova, Ticiāna un Repina darbus . ..

Mēs vienojāmies ar Šteinu sākt iegūto materiālu klasificēšanu, lai varētu formulēt galvenos jautājumus: ko meklēt, kuros arln vos, kuros gados.

Būtu bijis laiks iegādāties portatīvu skaitļojamo mašīnu, jo dokumenti bija to vērti.

Lūk, piemēram, tikai daļa no ESTRR — Einsatzstab Reichslei-ter Rosenberg — pārskata par 1942. gada padarīto! Sakumā arhīva materiālā T. 454/P. II. VI.8553 f. f. tiek paziņots, ka par apakšvienības šefu Belgradā, Atēnās un Salonikos kļuvis doktors Bothers; 1941. gada decembrī Briselē un Amsterdamā «strādājis» doktors Vunders; viņu četrdesmit otrā gada pavasari parcēla uz Minsku un Rīgu nokārtot laupīšanu tur, bet pēc tam — uz Kijevu un Harkovu.

Abi šie «doktori», kā arī viņiem pievienotais «doktors» Engcl-bahs tikai laika posmā no 1941. gada 21. decembra līdz 1943. gada

1. janvārim inventarizēja un izlaupīja arhīvus un bibliotēkas Orānienbaumā, Pēterhofā un Narva. Uz vagoniem bija rakstīts: «Nogādāt Berlīnē, Prūsijas valsts arhīvā».

Uz Kēnigsbergas pili un uz Kolmbergu, kas mani tik ļoti interesē, nosūtīja gleznu kolekcijas, Dzintara istabu, mēbeļu kolekciju, Pētera I svētbilžu kolekciju, «pavisam 650 gabali» (es dodu burtisku tulkojumu, tieši tā nacistu dokumentā rakstīts par Grēka un Rubļova darbiem — J. S.), Katrīnas II porcelāna kolekciju.

No Kijevas uz Annenheimas pili nosūtītas 125 kastes ar visādām vērtībām un uz Frankfurti pie Maiņas — 35 kastes, no Nov-gorodas uz Frankfurti pie Maiņas izvestas 6 kastes, no Parīzes Annenheimā nogādātas 107 kastes.

Tikai no četrdesmit trešā gada 1. aprīļa līdz 1. jūlijam vien Berlīnē tika saņemtas 306 kastes ar kultūras vērtībām.

Kādu laiku daļa no kastēm bija nokrauta Berlīnes rajonā Vil-mersdorfā. Tā bija «neliela daļa» — 4783 kastes ar gleznām, svētbildēm, paklājiem, kolekcijām!

Tas bija tikai Berlīnē, vienā no tās rajoniem — Vilmersdorfā.

Bet cik daudz bija citās vietās?

Kā ritināt šo kamolu? Kur atrodami arhīvi, kas attiecas uz to laiku, kad kastes ar dārgumiem tika pārvestas uz citām vietām? Kas tās pavadīja? Kas gleznas, grāmatas, svētbildes pieņēma jaunajās glabātavās un parakstījās par šo kultūras dārgumu saņemšanu? Bet vai paraksts tika maz dots? Bez parakstīšanās tomēr nevarēja būt. Tātad — varbūt ir vērts meklēt to rajonu un pilsētiņu arhīvos, kur hitlerieši noslēpa zagtās mantas? Taču, pie-

mēram, Bavārijā to izdarīt ir ārkārtīgi grūti: te šur, te tur apcietina atbildīgus maģistrātu darbiniekus, ja arī ne pašus birģermeistarus, — tas ir esesietis, tas — gestapovietis; trīsdesmit piecus gadus Tenuda spēlē ar viņiem «vistiņas».

Katrs, kas Bavārijas pilsētiņās sāk cilāt arhīvus, ir aizdomīgs cilvēks, it īpaši, ja viņa meklējumiem ir sakars ar karu, ar atceri...

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR ATMIŅU

.

1

Ceļā no Nirnbergas uz Baireitu es atkal atdūros pret amerikāņu kravas mašīnu kolonnu: tās, līdz pēdējam pilnas ar jauniem kareivjiem, aizšķērsoja man ceļu — notika NATO manevri, milzīgi tanki, bruņutransportieri, džipi devās VDR robežas virzienā.

Jauns virsnieks meta man ar roku, lai apstājos pašā ceļa malā.

Tā arī izdarīju.

— Uz kurieni jūs dodaties? — es jautāju.

Puisis, kas droši vien bija noilgojies pēc angju valodas, pasmaidīja, baltus zobus paspīdinādams, un atbildēja:

— Kurss — uz Elbu.

— Elba taču atrodas citā valstī. ..

Puisis strauji pagriezās un sacīja:

— Tās taču ir mācības!

— Bet vai jūs atceraties, kur tikās krievi un amerikāņi četrdesmit piektajā gadā, kad viņi beidza sakaut Hitleru?

— Vai tad mēs esam tikušies ar krieviem?! — karavīrs bija bezgala izbrīnījies, pat acis viņam kļuva apaļas.

— Kurā gadā jūs esat dzimis?

— Sešdesmit pirmajā, un tad?

Nezināju, ko viņam atbildēt. Šis konkrētais, cietais, tipiski amerikāniskais «un tad?» mani iedzina strupceļā. Atmiņas trūkums ir briesmīga parādība; atmiņas trūkuma apstākļos var rasties fašisms, inkvizīcija; atmiņas trūkums palīdz piedzimt tirānijai.

Vēl šodien skaidri, visos sīkumos atceros savu komandējumu uz ASV īsi pirms trīsdesmitās gadadienas kopš mūsu kopīgās uzvaras pār fašismu. Toreiz lidoju uz turieni «Pravdas» uzdevumā, un jau pirmajā Ņujorkā pavadītajā naktī man bija jāatbild uz veca amerikāņa jautājumu: «Bet ko jūs atceraties par pagājušo karu?»

Mēs gan atceramies. Atceramies arī jauniņo torpēdkutera RT-\09 komandieri Džonu Kenediju un to, kā viņš kaujas laikā izglāba savu biedru un tāpēc saņēma ordeni. (Kad nākamajā dienā tikos ar prezidenta palīgu militārajos jautājumos ģenerāli Cesteru Kliftonu, viņš man pastāstīja, ka Kenedijs, Baltajā namā noskatījies filmu par savu kuteri, esot pasmīnējis un teicis: «Pārlieku dramatiski, lai būtu patiesība, bet labi ir vismaz tas, ka aktieris neimitē mani, tikai tāpat vien tēlo jaunekli, kas uzskatīja par savu pienākumu cīnīties pret nacistisko agresoru, un labi, ka filmas veidotāji atceras tos, kas gājuši bojā.») Mēs atceramies arī to, kas Amerikā aizmirsts: pirmās klases ierindnieku Pīteru Sitniku maršals Koņevs, Pirmās Ukrainas frontes pavēlnieks, savā 1945. gada 13. maija pavēlē №060 apbalvoja ar 3. pakāpes «Slavas ordeni», ar izcilu kareivja ordeni, uz kura bija iespiests skaitlis 274 485. Kur tagad ir Sitniks? Es viņu nevarēju štatos atrast, neviens nekā nezināja ne par viņu pašu, ne par viņa varoņdarbu, neviens neatcerējās šo kareivi.

Mēs atcerējāmies ...

Es stāvēju ceļa malā, ceļš veda uz sociālismā robežām, un uz šā ceļa rēca tanki, imitēdami triecienu «sarkanajiem», un es atcerējos, kā toreiz, Uzvaras svētku priekšvakarā, es sēdēju senātā Edvarda Kenedija kabinetā, kur bez mitas zvanīja telefoni, un senatora štāba darbinieki nāca un gāja, un klabēja rakstāmmašīna — vārdu sakot, dzīve ritēja tā, kā pēc amerikāņu standartiem tai ir jārit.

Kenedijs, kas prasmi formulēt viedokli saņēmis no saviem nonāvētajiem brāļiem tikpat kā stafeti, teica un, lai uzsvērtu, asi pavēzēja ar roku:

— Mūsu pienākums ir atcerēties pagātni, lai skaidri izprastu tagadni un drošāk vērtos nākotnē. Tādu iespēju mums dod tieši uzvara pār hitlerismu, tāpēc ka tā bija mūsu kopīga uzvara, jo mēs bijām sabiedrotie, vienas antihitleriskās koalīcijas locekļi...

Skatīdamies caur atmiņu prizmu, es toreiz arī devos braucienā pa ASV, un tas notika pirms astoņiem gadiem, kad aiz okeāna saprāts tomēr bija pārsvarā pār militāri rūpnieciskā kompleksa un tam pakalpīgo, tagad raķešu un neitronbumbas paranojas pārņemto administratoru maniakālo apsēstību.

Atceros tikšanos ar kādu no vadošajiem amerikāņu komenta-toriem — ar Pīteru Lisogoru; viņš toreiz bija akreditēts Baltajā namā; tolaik, kad notika lielā kauja ar hitlerismu, Lisogors strādāja par kara korespondentu.

— Mēs karu nepazinām tā, kā to pazina jūsu tauta, — viņš man teica, kad mēs tikāmies Vašingtonas National Press Buil-ding — to amerikāņu žurnālistu štāba mītnē, kuri bija tuvi prezidentam. — Mēs neesam pārcietuši visu to, ko pārcietāt jūs. Tāpēc Amerikā daudzi izturas pret atmiņu par karu citādi nekā jūs... No saprāta viedokļa pašreiz pastāv tikai viens ceļš: tas ir ceļš atpakaļ uz Elbu, uz uzvarām bagāto četrdesmit piektā gada aprīli ... Ja mēs visu laiku būtu turējušies uz šā ceļa, nebūtu bijis ne kara Korejā, ne asinsizliešanas Vjetnamā, ne bruņošanās sacensības, ne balansēšanas uz katastrofas robežas.

(Pēc tam kad ievērojama daļa manu sarunu biedru, kuru vidū bija arī rakstnieki un aktieri, biznesmeņi un žurnālisti, bija lūguši viņu vardu padomju presē neminēt («man nav vajadzīgi lieki sarežģījumi»), es vienmer vaicāju, vai to var darīt zināmu padomju lasītājam; P. Lisogors uz manu jautājumu atbildēja apstiprinoši.)

... Multimiljardieris Deivids Rokfellers 1975. gada pavasari mani pieņēma Rokfellera Centra 56. stāvā.

— Jā, uzvara pār hitlerismu tiešām bija liela uzvara, — viņš man sacīja, — un zīmīgi ir tas, ka mēs bijām sabiedrotie cīņā pret kopīgo ienaidnieku. Attiecības starp mūsu zemēm pieredzējušas gan augšupeju, gan lejupslīdi. Pēdējie gadi jāuzskata par augšupejas gadiem. Divpusējas tikšanās reizes devušas augļus. No konfrontācijas esam pārgājuši uz mierīgām diskusijām. Esmu ticies ar padomju cilvēkiem Ļeņingradā, Tbilisi un Kijevā un pēc tam juties apmierināts. Neapstrīdami ir tas, ka mūsu zemju tirdzniecisko, ekonomisko attiecību attīstībai jānotiek roku rokā ar atbruņošanos: grūti, pat neiespējami vienā laikā iet divus ceļus — bruņoties un reizē attīstīt miermīlīgu ekonomiku un tirdznieciskus sakarus.

... Admirālis Deiviss Valsts departamentā ir atbildīgs par bruņošanās un atbruņošanās kontroli.

— Kad sākās karš, es dienēju konvojā, kas pavadīja kuģus uz Murmansku, — viņš stāstīja, mums tiekoties Valsts departamentā. — Tas bija grūts darbs: vāciešu zemūdenes ielavījās konvoja centrā, izšāva raķetes, svina pelēkā ziemeļu jūra atmirdzēja zaļā gaismā, un šai spokainajā apgaismojumā bija redzams, kā puto ūdens, ko šķeļ nāvi nesoša torpēda.

Atceros, kā eksplodēja mūsu kuģi, kā aukstajā ūdenī gāja bojā cilvēki — jauni amerikāņu jūrnieki, kas no Statiem bija pārcēlušies uz Kanādu (tas notika pirms ASV iestāšanās karā pret Vāciju) un no turienes devušies karot ar Hitleru. Un, tiklīdz šī zeme (amerikāņi savu dzimteni ļoti bieži sauc par this countrij — J. S.) iestājās karā, mūsu jaunie jūrnieki noģērba kanādiešu formas tērpus, uzvilka mūsējos, amerikāņu, un mēs kļuvām par justi sabiedrotajiem cīņā ...

— Pirmajos kara mēnešos jūs šaubījāties, vai mēs noturēsi mies? — es jautāju.

Admirālis tikai pēc brīža atbildēja:

— Es nešaubījos — es atcerējos Napoleona likteni.

— Jūs esat bijis Murmanskā?

— Nē. So varonīgo pilsētu es tikai redzēju no jūras — mēs pavadījām līdz turienei kuģus, kas veda bruņojumu, un tūlīt griezāmies atpakaļ. Bet es esmu bijis Ļcņingradā — jau pēc kara —, apmeklējis Piskarjovas memoriālu — tas ir apbrīnojami: cilvēki cīnījušies par katru pēdu zemes ... Jā, tādu briesmīgu kataklizmu, kādu pasaule pārdzīvoja pirms trīsdesmit gadiem, nedrīkst vairs pieļaut — nekad, nekur!

Atcerēdamies tos tālos gadus, mēs pienācīgi novērtējam prezidentu Franklinu D. Riīzveltu. Tāpat viņa piemiņu tur cieņā ari tie amerikāņi, kas atminas. Dalasā, kad biju beidzis nodarboties ar jautājumu, kas mani bija interesējis daudzus gadus, — kāds bija to sazvērnieku mērķis, kuri nonāvēja Kcncdiju, — amerikāņi mani iepazīstināja ar federālo tiesnesi S. Iljūdžu, to pašu, kas stāvēja Kenedija lidmašīnā, kur viņai pretim bija nostājies bālais Džonsons, un pieņēma jauna prezidenta zvērestu, bet apkārt bija klusi un baismi, jo cilvēki notikušo vēl neapzinājās kā traģēdiju un viņiem tas likās briesmīgs, uzmācīgs murgs.

Federālās tiesneses kabinetā pie sienas bija liela F. Rūzvelta ģīmetne ar veltījumu.

— Ko jūs gribētu sacīt par Rūzveltu? — es jautāju tiesnesei Hjūdžai. — Ko jūs varētu sacīt par šo dižo amerikāni, «Lielās trijotnes» locekli?

Mirkli vilcinājusies, tiesnese Hjūdža atbildēja:

— Rūzvelts ir Rūzvelts.

(Prezidenta dēls Eliots Rūzvelts savā laikā rakstīja: «Mēs bijām ļoti apmierināti, ka krievi pieņēma bombardēšanas plānu, kas bija izstrādāts pēc «atspoles» principa, un bija ar mieru dot mums savus iznīcinātājus, kuri piesegtu mūsu bumbvedējus... Krieviem lozungs «Visu frontei!» nozīmē — tiešām visu frontei šo vārdu vispilnīgākajā izpratnē... Mums visiem radās iespaids, ka krievi neapšaubāmi tiecas vairāk satuvināties ar mums, sadarboties ar mums. Viņi apliecināja savu cieņu pret amerikāņiem, pret amerikāņu mašīnām un amerikāņu rūpniecības augsto organizācijas pakāpi.»)

Atmiņa . . . Mēs atceramies un turam piemiņā amerikāņus, kas apbalvoti ar ASV augstāko apbalvojumu — «Goda medaļu». Mēs atceramies brigādes ģenerāli Frederiku V. Kāstlu: viņš at-

deva dzīvību, bet izglāba savas ekipāžas locekļus; mēs pienācīgi novērtējam varoņdarbu, ko veica seržants Roberts H. Diass, kas gāja bojā kādā ielu kaujā Vācijā; mēs sajūsmināmies par varonīgo Džimiju V. Montaisu-jaunāko, kuru 1944. gada 6. jūnijā pie Francijas pilsētiņas Kolvilsinnēras pārgrieza pušu automāta kārta; tas notika tajās dienās, kad sabiedrotie bija tikko ielauzušies kontinentā .. . Bet vai amerikāņi atceras savus varoņus un arī mūsējos? Vai parāda pelnīto cieņu viņu gaišajai piemiņai?

Uz šo jautājumu, tāpat arī uz lielāko daļu citu jautājumu, kam ir sakars ar ASV, nevar atbildēt viennozīmīgi.

Starp citu, atceros, kāds klusums iestājās Drošības Padomes zālē, kad PSRS pastāvīgais pārstāvis Apvienoto Nāciju Organizācijā J. Ma)iks runāja par uzvaras diženumu un par to, cik dārgi tā maksāja padomju tautai: «Divdesmit miljoni dzīvību, triljons astoņsimt deviņdesmit miljardi rubļu — kara izmaksa četros gados — un seši simti septiņdesmit deviņi miljardi rubļu — zaudējumi, ko ienaidnieks nodarījis okupētajā teritorijā ...»

... Piebraucis pie Pentagona un ievērojis bareljefu, kas bija izveidots par godu bēdīgi slavenajam Forestolam, kurš maniakālu murgu brīdi («Krievi nāk!») izmetās ārā pa logu, es sevišķi ieinteresēts gaidīju tikšanos ar ASV aizsardzības ministra vietnieku admirāli Mariju.

— Sveicināti — kā klājas? — admirālis Marijs mani sagaidīja ar mums parasto jautājumu, nevis ar amerikāņiem pierasto «How do tļou do?». — Priecājos jūs redzēt, lūdzu, sēdieties! Zēl, ka esmu aizmirsis krievu valodu jau tādā mērā, ka nespēju visu sarunu risināt jūsu valodā ...

Admirālis kara laikā dzīvoja Murmanskā, strādādams reizē vairākos amatos: viņš bija militārais atašejs jūras kara spēku jautājumos, lendlīzes pārstāvis, Valsts departamenta un Jūras kara flotes ministrijas ierēdnis.

— Bija diezgan grūti tikt galā ar visiem amatiem, — admirālis pasmaidīdams teica, — bet es biju jauns, pēc profesijas — advokāts, tā ka pratu strīdēties, ja radās vajadzība. Strīdēties gan neiznāca sevišķi bieži — biežāk gadījās strādāt, kad no gaisa krita bumbas. Nacisti iznīcināja divas trešdaļas pilsētas, šie vandaļi nonāvēja pusi iedzīvotāju, bombardēja dienu un nakti .. . Man bija lieliskas attiecības ar krieviem, it īpaši ar admirāli Go-lovko; mēs, jūrnieki, satuvināmies vieglāk nekā citu profesiju ļaudis, jo mums iznāk daudz ceļot, bet ceļojumos sirsnīgas attiecības veidojas vienkāršāk... Gribu ar labu vārdu pieminēt savus krievu kolēģus darbā: kapteini Novosiļcevu, Platanovu, Sašu Pan-kratovu, Djuginu, Novaku, — admirālis apturēja roku, kurā bija jauna puiša ģīmetne, — vai Novikovu? Ko lai dara — atmiņa uz-

dod, tik daudz laika pagājis... Taču cs neesmu aizmirsis krievu tautas spēku un vīrišķību, kad neticami grūtos apstākļos bija jāatvaira nacistu uzbrukumi. Man krievu vidū bija daudz draugu, ar kuriem kopā es strādāju mūsu kopīgās lietas labā Otrā pasaules kara gados ...

No Pentagona es tūlīt braucu uz lidlauku, lai ar lidmašīnu dotos uz Sanfrancisko. Nodevis bagāžu, nopirku avīzi «Attack» (№ 34, maksā 25 centus; adrese: bokss 3535, Vašingtona, 200007, telefons 703/525.3223). Atvēris to, uzdūros grāmatu reklāmai, kurā «Allack» izdevēji «patriotiski noskaņotiem» lasītājiem ieteica: «Hitlers jaunības gados, kādu es viņu pazinu» (autors — Kubičeks); «XX gadsimta visizcilākā cilvēka jaunība»; «Hitlera «Mana cīņa» — Vācijas cīņa par brīvību un filozofija, uz kuru balstījās šī cīņa»; «Sagūstītais miera sūtnis», stāsts par miernesi Rūdolfu Hesu, ko sabiedrotie barbariski notiesāja; «Nacionālsociālistiskā pasaule», jauns nacionālsociālistu žurnāls, 3. un 6. laidiens, piecus dolārus katrs. «Prokurors Edvards Levijs, kas nodarbosies ar Federālā izmeklēšanas biroja lietām, — vecs komunists un draņķīgs ebrejs!» Kas tā ir par avīzi? Vai nacistu lapele, ko izdevis apsēstais Štreihers, kuru sabiedrotie Nirnbergā notiesāja uz nāvi? Ļoti liela līdzība. «Izglītība nāves vārdā» — tāds ir cita raksta nosaukums. «Ko māca skolās? To, ka nēģeriem bijusi sava augsta civilizācija Āfrikā? To, ka melnie piedalījušies Rietumu apgūšanā? To, ka melnādainie ir līdzīgi mums, bal^1 tajiem? Ko māca skolās? To, ka Otrais pasaules karš notika tādēļ, lai «glābtu demokrātiju»?! To, ka Makārtija ēras laikā bija «nevainīgi upuri»?!» Tālāk avīze atkārto savas nacionālistiskās organizācijas programmu. Pirmais punkts — cīņa pret komunismu un neoliberālismu visās malās: skolās, uz ielas un valdībā. Kas vēl? «Saglabājiet ieročus — jums ir tiesības uz to!» Pār valsti ve|as bruņotas laupīšanas, bandītisma un zādzību vilnis. Valdība cenšas izņemt ieročus no apgrozības vai vismaz tos reģistrēt: vēl nesen Ņujorkā pārdeva pistoli, ja cilvēks uzrādīja mašīnas vadītāja apliecību, bet dažkārt arī bez tās. «Attack» ir pret ieroču nodošanu: «Tie amerikāņiem ir vajadzīgi pašaizsardzībai — pret melnādainajiem un «sarķanajiem». Jāapvienojas trieciennieku vienībās, lai aizstāvētu Ameriku.»

Vārda brīvība? Kam — hitleriešiem? Vai tie, kas lūdz savu uzvārdu neminēt mūsu presē, nebaidās, ka viņiem varētu atriebties šie fašistiskie fanātiķi, kurus pārņēmis maniakāls naids pret komunistiem, pret Padomju Savienību?

— Kad cs lidoju mest bumbas uz nacistiem, — man stāstīja amerikāņu žurnālists, kas negribēja, ka viņa vārdu iespiestu, — mani nogāza zemē virs Vācijas. Es aizmanījos līdz Francijai, kopā ar franču partizāniem cīnījos pret hitleriešiem, vēlāk mēs nolēmām pāri Pirenejiem doties uz Spāniju, bet no turienes — uz Gibraltāru, lai atkal atgrieztos aviācijā. Tur, pie robežas, mūs notvēra. Es biju privātās drēbēs, vācu valodu nepratu, slikti runāju franciski, un mani ieslodzīja cietumā Tulūzā, vēlāk pārveda uz Parīzi, sita, prasīja, lai atzīstos, ka esmu angļu spiegs. Berlīnē gestapo cietumā es spēju pierādīt, ka esmu amerikāņu lidotājs. Mani nosūtīja uz Poliju, uz koncentrācijas nometni netālu no Štārgadas. Tā atradās Silēzijā; tagad tur visi nosaukumi atkal poļu valodā. Mūsu nometni sauca «Stalag Luftwaffe-4». Tur bija ierīkotas četras zonas: pirmajā turēja mūs, amerikāņus, otrajā — angļus, trešajā — frančus, ceturtajā — padomju cilvēkus. Mūs, amerikāņus, visādi pazemoja, slikti ēdināja, ņirgājās par mums, taču tas bija tīrais sīkums salīdzinājumā ar to, kā nacisti izrīkojās ar krieviem. To es nekad neaizmirsīšu. Viņus mērdēja badā, cēla augšā piecos no rīta un veda uz akmeņlauztuvēm, lika tur velt akmens bluķus un vēlu vakarā dzina atpakaļ uz aukstām barakām, bet jūsu cilvēki — tas mani toreiz satricināja līdz sirds dziļumiem — gāja dziedādami ...

— Ko viņi dziedāja? Vai neatceraties?

— «Irbene, irbene, irbene zied,» — sarunas biedrs klusi atbildēja un strauji piecēlās no galda. — Tūlīt, pagaidiet, atnesīšu glāzi alus.

Viņš atgriezās, viņa acis bija apsarkušas, un, nervozi ievilkdams stipras cigaretes dūmus, viņš turpināja:

— Vienpadsmitajā janvārī mūs sāka dzīt uz rietumiem — Sarkanā Armija uzbruka. Mūsu draugi — padomju cilvēki — palika ložmetējnieku aplenktā zonā. Ja kāds no viņiem ir dzīvs, vienalga, kas tas tāds būtu, es gaidīšu no viņa ziņu. Brālība, ko rada kopīga cīņa un kopīga nelaime, taču nav aizmirstama ... Tur palika vairāki tūkstoši jūsu kareivju un virsnieku. Kas ar viņiem notika? Man toreiz bija divdesmit gadu, taču atceros viņu sejas, viņu acis, it kā kopš tā laika nemaz nebūtu pagājuši trīs gadu desmiti. Vesels mūžs, trīs gadu desmiti, — viņš klusi atkārtoja.

... No Vašingtonas lidmašīnā devos uz Sanfrancisko, uz visskaistāko ASV pilsētu, bet no turienes ar automašīnu braucu uz Losandželosu — cauri kalnu sniegiem uz palmām un karstumu, uz pirmo pavasara karstumu, kas vēl nebija smacīgs, bet negaidīts gan tas bija.

Losandželosas viesnīcā «Atnbassador», tai pašā, kurā nonāvēja Robertu Kenediju (es atradu nozieguma vietu virtuvē; bija ilgi jāmeklē — tur ne visai labi atcerējās ledusskapi, pie kura Roberts Kenedijs nokrita uz aukstās flīžu grīdas), no Sandjego, kas mums ir slēgta pilsēta, ieradās admirālis Semjuels Frcnkls.

— Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit sestajā gadā es mācījos krievu valodu, pēc tam mani iesauca karadienestā flotē. Kad Hitlers bija uzbrucis Padomju Savienībai, pie mums atģidās: «Kurš runā krieviski?» Mani atrada Honolulu un steidzīgi izsauca uz Vašingtonu, bet no turienes nosūtīja uz Arhangeļsku ar kuģi, kurš brauca ar Beļģijas karogu un kura komandā bija divdesmit divu nāciju pārstāvji, pavisam kopā piecdesmit seši cilvēki: Amerika vēl nekaroja pret Hitleru, braucienam bija jānotiek slepeni. Arhangeļskā mani sagaidīja ostas kapteinis Gerasimovs — viņš tagad miris, bija jauks cilvēks, būtu labi uzzināt, kur atrodas viņa bērni, kas ar viņiem noticis, kāds ir viņu liktenis... No Arhan-geļskas ar lielām pūlēm aizkļuvu līdz Maskavai, taču mūsu vēstniecību tur neatradu — evakuēta uz Kuibiševu. Odiseja uz Kuibiševu cauri Gorkijai ir pārāk gara, lai par to stāstītu. Septītajā decembrī viss grozījās: ASV iestājās karā, bet mani aizkomandēja uz Murmansku un Arhangeļsku, kur strādāju kopā ar kontradmirāli Ivanu Papaņinu. Mēs abi, — Frcnkls pasmaidījis sacīja, — daudzkārt gulējām sniegā cieši līdzās, kad vācieši pļaujošā lidojumā apšaudīja mūs un meta uz mums bumbas; vāciešu bāze atradās Petsamo desmit minūšu lidojuma attālumā. Atceros konvoja PQ-17 traģēdiju, kad to sadragāja hitlerieši. Paris kuģu — par brīnumu — izglābās. Es kopā ar ārstu aizlidoju uz Novaja Zemļu savākt tos, kas palikuši dzīvi. Atradu divus kuģus: viens bija nokrāsots balts, lai junkersi no gaisa to nevarētu pamanīt, bet otrs brīnumainā kārtā bija izglābies tāpēc, ka komanda uzlidojuma laikā bija aizdedzinājusi mucas ar naftu un hitlerieši nodomājuši — ar kuģi ir tikts galā, tiešs trāpījums. Es vienmēr glabāju sirdī atmiņas par zemi un tautu, ar ko mēs kopā cīnījāmies, lai glābtu dzīvi uz zemes ...

... Els Mirts ir diženā Lūisa Ārmstronga-Sačmo darba turpinātājs; viņš dzimis Ņūorleānā, piecu gadu vecumā tur sācis nodarboties ar mūziku, no turienes devies uz konservatoriju saņemt goda doktora diplomu un tur arī atgriezies no tālām vieskoncertu turnejām; tur viņš atvēris klubu «501» Burbonstrītā, franču kvartālā, kas patiesībā gan ir vairāk līdzīgs Seviljai, taču Ņūorleānā, ko jokojoties dēvē par Eiropu tiem amerikāņiem, kuriem nav naudas braucienam uz Veco pasauli, neviens nestrīdas par spāņu prioritāti; svarīgi ir tas, ka šaurajās ieliņās starp pagājušā gadsimta vidū celtām divstāvu mājām klaudz veclaicīgos, vieglos ratos iejūgtu zirgu pakavi, taču pagātnes ilūzija beidzas, kad, izgājuši ostas malā, jūs ieraugāt veco Marka Tvena kuģīti pietauvotu pie jaunā milzeņa «Admirāļa» un «Admirālis» jūs ved nevis iecerētajā ekskursijā pa Tvena varoņu vietām, bet gan vadā pa milzīgi plašo ostu (pēc lieluma — otrā, tūlīt aiz Ņujorkas ostas), un tad jums kļūst mazliet skumji — tā mēdz būt vienmēr, kad atvadās no bērnības vai vismaz no to dienu ilūzijas . ..

Ap Ela Hirta klubu ir daudz klubiņu un klubeļu, un pie tiem stāv iekšāsaucēji, un durvis ir pavērtas, lai dīkdieņi varētu redzēt kādu mazumiņu no striptīza un, rūpīgi iepazinušies ar kailuma parādīšanas cenām, dotos tur iekšā — histērisku, rēcošu džezu izverdošā, melnā rīklē ar sarkanām ugunīm, kas izskatās kā asi zobi briesmīgos, atbaidošos žokļos.

Amerikāņi gan skaita katru centu, nekautrēdamies pieraksta uz papīra ieņēmumus un izdevumus, taču Hirta klubā vienmēr karājas paziņojums, ka visas biļetes pārdotas, lai gan tās ir pasakaini dārgas: divpadsmit dolāri piecdesmit centi. («Pirms mēneša cena bija vienpadsmit dolāri septiņdesmit pieci centi,» paskaidroja mans kaimiņš pie galda, «inflācija visus — trompetistus, doktorus un strādniekus — bāž vienā maisā.»)

Nodziest gaisma, un parādās milzīgais, bārdainais, piecdesmit gadus vecais Els Hirts, un mazā taure viņa milzīgajā rokā šķiet rotaļlieta, un tu nespēj ticēt, ka tajā slēpjas milzu spēks, kuru katru dienu pārraida simtiem Amerikas radiostaciju, un tu, klausīdamies raidījumā, domā, ka tur izpaužas ieskaņošanas tehnikas fokusi, ka mūsdienās visu izšķir mikrofons, bet, lūk, Els sāk spēlēt bez mikrofona, lēnām apstaigādams zāli, un viņa mūzikas griezīgās sāpes aizsniedz ikvienu, un viņš apstājas pie izgaismotas gleznas: Sačmo jaunībā, Lūiss Ārmstrongs, ģeniālais nēģeris, labākais trompetists pasaulē, noskatās pakaļ Marka Tvena kuģītim, kas peld projām pa Misisipi, un spēlē — tu jūti to — kaut ko skaudru, rūgtu, bet krastā sēž zēns ar trompeti rokās, un viņa galva ir noliekta, un no viņa stūrainajiem pleciem var nojaust — viņš raud. Tas ir Els Hirts, maziņš, vel nožēlojams, vēl netic saviem spēkiem ...

Bet tagad milzīgais Els Hirts stāv pie šās gleznas un spilgts gaismas stars met viņa ēnu uz jauno, maziņo Elu, un viņš sāk spēlēt žēlabainu, rūgtuma pilnu nēģeru spiričuelu, un viņa trompete, pirmā Amerikas trompete pēc Ārmstronga, it kā spēlē unisonā ar uzgleznoto Sačmo trompeti, taču Els neatļaujas savu instrumentu pacelt Ārmstronga trompetes augstumā; viņš, goddevīgs māceklis, uzsver sava skolotāja diženumu, un ar to viņš ne-pazemina sevi; tā ir augstākā mākslinieciskuma izpausme, būt pēctecim ir gods, negods ir būt imitētājam.

Pēc tam Hirts sāka spēlēt «Piemaskavas vakarus», un man aizžņaudzās kakls — tik lieliski viņš spēlēja mūsu dziesmu tālajā Ņūorleānā —, vēlāk viņš vēl spēlēja «Ai, lauks, lauciņš», un blakussēdošais amerikānis man čukstus paskaidroja: «Tā ir krievu dziesma.»

Es uzkāpu pie Ela viesnīcas istabā. Uz galda mētājās rokassprādzes, gredzeni ar un bez dārgakmeņiem: amerikāņi grib, lai mījotā zvaigzne — neatkarīgi no dzimuma — būtu greznojusies ar dārglietām. Els stāvēja pie loga, bet uz viņu no krēsla noraudzījās melnais Sačmo, milzīga lelle, Ārmstronga parodija, ko nirtam bija uzdāvinājis pats dižais skolotājs.

— Jūs no Maskavas?! šeit — Ņūorleānā?! Nododiet manu sveicienu un izsakiet manu cieņu savai zemei, mans sapnis ir aizbraukt pie jums un sniegt koncertu! Kā es dziedātu arī jūsu frontinieku dziesmas!

— Notis jums ir?

— Ir dzirde, — viņš pasmaidīdams atbildēja un piemetināja: — Un vēl arī atmiņa.

... Prinstona. Vienstāva Amerika. Klusums, labdabība. Runāju ar Gelapu viņa birojā otrajā stāvā, mazā, ar tumšu koku apdarinātā istabā. No daudziem ievērojamu amerikāņu kabinetiem šis kabinets atšķiras ar vienkāršību — ir pat mazliet askētisks. Ge-lapa vārds pazīstams visā pasaulē, viņa izdarītās sabiedriskās domas aptaujas reizēm noder par recepti tiem politiķiem, kas prot saskatīt slimības simptomus, nevis norobežojas no tiem.

— Kad vēlē senatorus vai prezidentu, balsošanā parasti piedalās četrdesmit divi procenti valsts iedzīvotāju, turklāt tie lielākoties ir cilvēki, kas sasnieguši piecdesmit gadu vecumu; jaunatne vēlēšanas boikotē, — Gelaps nesteigdamies stāsta. — Jūs man piekritīsiet, ka piecdesmit gadus vecie, it īpaši tie, kas sasnieguši zināmu stāvokli šai sistēmā, neizceļas ar sevišķu liberālismu, un tas situāciju sarežģī. Ar jaunatni mums nav viegli. Sākot ar astoto klasi, skolēniem dotas tiesības izraudzīties tos mācību priekšmetus, kas viņus interesē. Varētu likties, ka tas ir demokrātiski, vai ne? Bet kas iznāk dzīvē? Svešvalodas negrib mācīties — tas ir grūti —, tāpēc mūsu zeme k|ūst nekomunikabla, svešvalodas taču paplašina savstarpējo sakaru sfēru un iespējas; gandrīz pilnīgi no mūsu skolām izzudusi ģeogrāfija. Pavaicājiet skolēnam par Bangladešu vai Tanzāniju! Viņš atbildēs: «Kas tā tāda?» Pat par Losandželosu šejienes skolēns sacīs, ka tā atrodoties kaut kur Rietumu piekrastē, bet, kur īsti, to viņš nezina.

... Doktors Armands Hammers dzīvo Losandželosā. Uz maza galdiņa aiz viņa milzīgā, neaptverami plašā rakstāmgalda novietotas ASV prezidentu, Eiropas premjeru, Āzijas prinču un Āfrikas līderu ģīmetnes. Bet pirmajā rindā nolikta Vladimira Iljiča Ļeņina ģīmetne ar viņa rakstītu veltījumu — tā Hammeram uzdāvināta divdesmitajos gados.

Doktors Hammers strādā no deviņiem rītā līdz deviņiem vakarā; viņš turpina strādāt arī mašīnā — zvana no turienes pa telefonu uz Eiropu, izskata avīzes, izdara atzīmes piezīmju grāmatiņā; tāpat viņš nepārtrauc darbu savā lidmašīnā «Occidental Petroleum» — bizness paliek bizness.

Mēs satikāmies piecos, bet šķīrāmies deviņos vakarā. Es palūdzu doktoru Hammeru uzrakstīt, ko viņš domā par uzvaru. Cerēju saņemt dažas rindas. Nākamajā dienā no viņa dabūju rakstu, kurā bija teikts: «Grūti iedomāties, ka jau pagājuši trīs gadu desmiti kopš Lielā Tēvijas kara (viņš bija pirmais Amerikas Savienotajās Valstīs, kurš tā sacīja par pagājušo karu — J. S.). Tiem, kas spēj iedomāties šo laiku, atmiņā joprojām dzīva ir apziņa: pasaule atradās uz katastrofas robežas. Ja Krievijas tautas nebūtu sākušas kauju šai lielajā cīņā, Hitlers un viņa bandas būtu varējušas gūt uzvaru. Daudzi no tiem, kas dzīvo Rietumos, nespēj iedomāties, cik liels ir Padomju Savienības upuris, taču, jo vairāk starp mūsu zemēm nostiprināsies saites, ko rada saspīlējuma mazināšanās, jo labāk amerikāņi spēs saprast, cik ideāls un nesvārstīgs bija viņu diženais sabiedrotais briesmīgās kaujas laikā. Domāju, ka amerikāņi, kas piedalījušies Otrajā pasaules karā, spēj iztēloties padomju tautas triumfu, jo karojušie amerikāņi ir pieredzējuši kaujas un zina, cik briesmīgas bija Hitlera armijas . .. Atceros, kā pie Elbas tikās maršala Zukova un ģenerāļa Eizenhauera karavīri. Izmocītajiem, bet laimīgajiem karavīriem nebija kopīgas valodas, vienīgais, ko viņi spēja darīt, bija pacelt glāzīti un sacīt: «Ruski — amerikanski, okci!» Kas vēl pilnīgāk spēj paust mieru un savstarpēju saprašanos starp mūsu tautām?! Krievu cilvēki ir pelnījuši lielu pateicību un draudzību, un es esmu laimīgs, ka mēs varam viņus apsveikt tādas vēsturiskas jubilejas diena.»

... Savu ceļojumu pa ASV es sāku ar došanos uz ANO ēku, kur pārstāvētas visas pasaules valstis, un ar šās ēkas apmeklēšanu arī beidzu savu braucienu. Saruna ar Kurtu Valdhcimu, kurš tolaik bija ANO ģenerālsekretārs, sākās viņa darba kabinetā, kas atradās blakus Drošības Padomes zālei, un turpinājās viņa personiskajos apartamentos milzīgās ēkas visaugstākajā stāvā, no kurienes paveras skats uz visādās — baltās, sarkanās, dzeltenās — neona ugunīs mirdzošo milzu Ņujorku.

— Tas, cik dižena ir bijusi uzvara pār hitlerismu un tās radītais rezultāts, — Valdheiins man sacīja, — izpaužas apstāklī, ka pasaule — pirmoreiz vairāku gadsimtu laikā — nu jau trīsdesmit gadus nav tikusi iegrūsta jauna vispārēja kara atvarā. Tātad upuri nav bijuši veltīgi. Uzvaras diženums izpaužas arī tādejādi, ka nodibināta Apvienoto Nāciju Organizācija — antihitleriskās koalīcijas lolojums. Nozīme ir tam, ka pašreiz sācies saspīlējuma mazināšanās, mierīgas līdzāspastāvēšanas un «aukstā kara» norimšanas laiks, un tas ir reāls ceļš uz stabilu mieru vi- < planētā. ANO darīs visu, lai palīdzētu šim procesam ...

...Pagājuši tikai astoņi gadi kopš tās dienas, kad Valdhoinr to sacīja, bet cik daudz ūdeņu aiztecējis pa šo laiku, cik krasi mai nījusies situācija pasaulē, cik aizmāršīgi ir šie jaunie kareiviši, kuri dodas Elbas virzienā, cik neprātīga psihoze pārņēmusi neit ronbumbu stratēģus, kas tik viegli ir gatavi upurēt aizmāršīgos Amerikas bērnus! ...

«Aiz okeāna šo kareivju tēvu vidū,» es domāju, vērodams dārdošo tehnikas masu, kas drāzās pa autoceļu uz austrumiem, «ir taču cilvēki, kas nav aizmirsuši. .. Vai tiešām Amerika šajos īsajos astoņos gados pavisam zaudējusi atmiņu? Ne, it vienkārši tam nav iespējams ticēt.»

Beidzot kravas mašīnas, kurās sēdēja kareivji, pabrauca garām, NATO karavīri, kas bija regulējuši kustību, pamāja ar roku — sak, laid vien tālāk, ceļš ir brīvs; es ieslēdzu aizdedzi un sāku braukt pie cilvēka, kas bija man uzrakstījis vēstuli, uzaicinādams tikties: «Man ir informācija par SS obergrupenfīrera Kal-tenbrunnera kastēm un par dažiem dīvainiem eksponātiem Nirn-bergas muzejos.» Ko tur citu teikt — mūsu pasākumā sīkumu nav.

Un es braucu.

2

Zvana Steins:

— Būtu jauki, ja jūs atrastu laiku aizbraukt pie Ķelnes muzeja galvenās direktores Gīzelas Reinekinga fon Boka kundzes.

— Kas tas būtu — pieklājības vizīte vai brauciens sakarā ar mūsu meklējumiem?

— Otrais.

Kad Steins sāk runāt pa telefonu atturīgi vai dod tikai mājienus, tas nozīmē, ka ap viņu atkal grozās slepenā dienesta tipi. Agrāk tā bija bijusi parasta parādība, bet pēc grāfienes Dēnhofas iejaukšanas (viņa kādu laiku tika minēta kā kandidāte VFR prezidenta amatam; viņa — spēcīga dāma) policija bija apvaldījusi savu dedzību. Pēc mūsu pastāvīgās konsultēšanās acīmredzot stiķi sākās no jauna.

— Istaba vai gleznas? — es jautāju, pārņemdams Steina runas veidu.

— Istaba.

Braucu uz Ķelni. Muzejs izvietots cietokšņa tornī — tas vien jau muzeju padara par muzeju; Rietumos, kur muzejus finansē

diezgan trūcīgi, it īpaši, ja tie nav saistīti ar nacionālu prestižu vai ārzemnieku tūrismu, ekspozīcija daudz ko iegūst, ja to gaumīgi izvieto pašā vēsturē...

Noklausījusies manī, muzeja galvenā direktore, jauna, jauka sieviete, pasmaidīja un sacīja:

— Ja jūs tiešām esat no Maskavas, tad runāsim jūsu dzimtajā valodā.

— Ar prieku. Kur jūs tik labi iemācījāties krievu valodu?

— Stajingradas rajonā, — fon Boka kundze atbildēja un, vairāk nekā nepaskaidrodama, tūlīt sāka runāt lietišķi: — Jūs droši vien esat atbraucis tāpēc, ka šteina kungs ir jums pastāstījis par mūsu sarakstīšanos, vai ne?

— Viņš man ieteica apmeklēt jūs.

— Nu, es pati neesmu interesanta no Šteina kunga meklējumu viedokļa. Par dzintara skapi, ko viņš atklājis Nirnbergas Nacionālajā muzejā, jāteic, ka man tik tiešām nav nekādas informācijas par šo eksponātu. Es nezinu, kas Nirnbergai pārdevis šo skapi, mani kolēģi neatklāj tā cilvēka vārdu, kuram dzintara skapis piederēja agrāk. Manuprāt, es par to rakstīju šteina kungam, būtu vērts ielūkoties lietās un dokumentos, ko atstājis dzintara apstrādes meistars Oto Pelks, kas bija slavens šā gadsimta sākumā; viņš ir savācis materiālus par dzintara izstrādājumiem, kuri radušies, sākot ar 1700. gadu; varbūt tādējādi var atklāt agrāko unikālā skapja īpašnieku?

(Kad biju kārtējo reizi aizbraucis pie Šteina, viņš man pastāstīja par savu sarakstīšanos ar vienu no Nirnbergas Nacionālā muzeja vadītājiem — ar Leoniju fon Vilkensa kundzi:

— Es viņai piedāvāju savu palīdzību mīklainās skapja vēstures atmudžināšanā. Man laipni atbildēja, ka nez vai tas ko pavirzītu uz priekšu. Zīmīgi, ka Nirnbergas muzeja darbinieki cītīgi izvairās sīkāk apspriest jautājumu par skapja izgatavošanas vietu. Viņi paliek pie kāda diezgan interesanta secinājuma: «Visvairāk iespējams, ka skapis savā laikā ticis nogādāts Kēnigs-bergā.» Jums vajadzētu velreiz izskatīt visus Pavlovskas arhīva materiālus un pameklēt, vai nav kaut kur minēts dzintara skapis — sakarā ar Dzintara istabu vai pat bez jebkāda sakara ar to. Nirnbergā man apgalvo, ka dzintara skapis esot no astoņpadsmitā gadsimta un pašreizējā gadsimta pirmajos gados atradies Anglijā. Kāpēc? Kur ņemta tāda informācija? Vai to stāstījis cilvēks, kas viņiem pārdeva šo brīnumaino lietu? Bet varbūt viņiem ir kādi citi dokumenti? Kāpēc negrib tos parādīt man?)

... Es stāvēju pie šā dzintara skapja — neparasti skaista — un tikai tagad pa īstam sapratu, cik pārsteidzoša ir šī māksla, cik unikāla; neviena mūsdienās darināta imitācija nespēj izteikt

ne simto daļu no tā skaistuma, kas ietverts noslēpumainajos dziļumos — dzeltenos, sarkanos, zeltainos; tik tiešām — dzintara dziļumos jaušams noslēpums ...

... Vēl vienas pēdas.

Un atkal tās saistītas ar Bavāriju Un atkal ne mazākās vēlēšanās kopīgiem spēkiem izpētīt patiesību. Pēdām ir sakars arī ar Angliju.

Vai nav pārāk bieža šī Anglijas un Bavārijas krustošanās?

3

Sājā braucienā uz dienvidiem es izvirzīju sev par mērķi apskatīt arī Linču (tur bija paredzēts ierīkot fīrera muzeju), Zalc-burgu un Teplicezeru, kurā Kaltenbrunners nogremdēja daudzas kastes ar slepeniem SD un SS dokumentiem, un, beidzot, Brau-navu, Hitlera dzimto pilsētu, kas atrodas uz Austrijas un VFR robežas.

Interesanta ir vide, kurā veidojās klusais zēns Siklgrftbers, kas vēlāk kjuva par asiņaino tirānu Hitleru.

Es atradu māju, kurā viņš piedzima. Bēdīga nabaga ļaužu māja; koridoru sistēma; sasmacis gaiss. Māja atrodas Zalcbur-gas priekšpilsētā; ik pēc brīža tai garām drāzās ekipāžas uz Linču un Zalcburgu; mājele bija uzcelta ārpus cietokšņa sienām; lai nokļūtu centrālajā laukumā, bija jāiziet cauri pilsētas vārtiem, kur kādreiz bija stāvējusi sardze. Interesanti, ka mājā, kur piedzima šis nelabā apsēstais, tagad apmetusies «dienas palīdzības grupa» — arodbiedrības kopā ar partijām cenšas palīdzēt pašiem nabadzīgākajiem. Kas tas ir? Vai simbols? Pārāk naivi! Vai tiešām šī «palīdzība» garantē pasaulei, kurā pastāv tik skaidri acīm redzama sociāla nevienlīdzība, ka neatradīsies cits «fīrers»?

Viesnīcā «Post», kur biju piestājis, svētdienās redzamie apmeklētāji radīja ievērības cienīgu ainu: ļoti daudzi cilvēki bija ar novirzi no normas — punaina galvaskausa forma, zaķalūpa; dieva vārds, Hitlera dzimtenē bija apmeties uz dzīvi īsts Velaskesa gleznu tipāžs.

Nekur citur neesmu redzējis tik atklātu jaunienācēja izģērbšanu, kāda notiek viesnīcas mazajā restorānelī, kam tomēr ir ļoti liels prestižs. Cilvēki nāk šurp ne tik daudz pusdienot, cik noraudzīties citos un parādīt sevi. Tik tiešām — nav nekā pretīgāka par rietumniecisko mentalitāti: gara nabadzība, skaudība, sīkmanība.

Un pie visa tā — galvenais viesmīlis ar virsnieka stāju, gluži kā olekti norijis; no viņa lauztin laužas ārā pavēlniecisku ms, kas necieš ierunas.

Es nemaz nepasūtīju kafiju — gribējās drīzāk tikt ārā no tādas vietas. Ja šeit jānodzīvo gads un tev krūtīs vēl ir dzīva sirds, tu sāksi sapņot par dumpi pret šeit valdošo mietpilsoniskumu.

Ja dumpis ir kļuvis par revolūciju, cilvēce ir pavirzījusies uz priekšu savā attīstībā, radījusi sev perspektīvu; pat devītā tcrmidora apvērsums nespēja iznīcināt šo perspektīvu.

... Vēl kāds iespaids, kas gūts, apmeklējot vietas, kurām ir sakars ar pašās kara beigās notikušo hitlerisko bonzu bagātību noslēpšanu, šoreiz — Austrijā.

Ernsts Kaltenbrunners Austriju pazina teicami. Tieši tāpēc četrdesmit piektā gada aprīļa beigās kravas mašīnu kolonna devās no Zalcburgas uz kalniem, uz Grundlas ezera pusi, pabrauca garām Gislai un pa šauru kalnu taku aizsp raucās līdz Teplic-ezeram, kura apkārtne toreiz bija pavisam neapdzīvota; tagad tur apmeties jauns puisis; viņš ierīkojis pansionātu, kas ir atvērts līdz ziemassvētkiem; pēc tam sāk snigt sniegs, vairs nevar izbraukt; uz kalnu ceļa kustība var atkal sākties tikai marta beigās.

Jauna biznesmeņa — pansionāta īpašnieka vecāki dzīvo Gisla; viņiem pieder mazs veikaliņš «Tobacco traffic», tikai piecus — desmit metrus no pansionāta «Weit».

— Piezvaniet dēlam pēc pāris nedēļām, pašreiz viņš atrodas pilsētā. Pierakstiet numuru: 06152-8296. Bet par tām kastēm, ko tur atrada, jāteic tā — labāk šai lietai ne tuvumā nerādīties ...

— Kāpēc? — es jautāju «Tobacco traffic» īpašniekam.

— Nu tā, — viņš atbildēja. — Es piederu pie tās paaudzes, kura uzskata par labāku klusēt un iet ārā no alus krodziņa, ja cilvēki sāk runāt pārāk skaļi ...

... Šejienes alus šķirni sauc par «Gislu» — par godu tuvējam ezeram. Cilvēkus — par gisliešiem.

Viņus uzskata par īpašu austriešu tipu. Taču mans draugs Vīnē tam nekādi nepiekrīt.

— Tu esi ievērojis, — viņš vaicāja, — kā pārmainās cilvēki, jo tālāk tu aizbrauc no Zalcburgas? Nevarēji to nepamanīt, vai ne? Nekādas savdabības viņos gan nav. Tikai tīrāks gaiss, nav nekādu rūpniecības uzņēmumu, viena vienīga zvejniecība un lopkopība; sanatorijas bagātniekiem; klusums; deviņos vakarā visi guļ. Vārdu sakot, šeit — vēl tīrā veidā — ir dzīvs Bauerntum, «zemniecības gars», ko tik ļoti cildināja Hitlers un Rozenbergs, uzskatīdami to par «veselīguma garu», tradīciju saglabātāju no paaudzes uz paaudzi, valsts un nacisma sargātāju. Viņi tīšām aizbarikādēja šos rajonus, lai tajos neiekļūtu grāmatas, teātris, kino — vārdu sakot, zināšanas. Sī velnišķīgā politika, šī flirtēšana ar nekulturālību, dēvējot to par nācijas veselīgumu, joprojām dod augļus: pamēģini ar turienes cilvēkiem aprunāties par ekonomiskajām nekārtībām, korupciju, cenu celšanos — viņi cietīs klusu; bet, ja tu vērīgi ielūkosies sarunas biedra acīs, tu ieraudzīsi tur bailes. Mēģini parunāt par pagātni, par nacistiem — tāpat klusēs vai runās piesardzīgi, vai arī palamās, kā pieņemts to darīt, taču katrā ziņā piemetinās, ka Ādolfs tomēr bija personība. Tāpēc meklēšana šajos rajonos ir ārkārtīgi grūta; te ir daudz liecinieku, kas devuši Kaltcnbrunneram un viņa ļaudīm laivas, palīdzējuši pa takām tikt kalnos, bet viņi klusē vēl šobaltdien. Uz šejieni, uz šiem nomaļajiem rajoniem, atved pēdas, kas atklātas arhīvos, nevis aculiecinieku stāstījumos. Aculiecinieki atzīst par labāku noslēpumu saglabāt. «Zemniecības garu» šeit uzskata par tradīciju glabātāju, bet tādā gadījumā šajos Austrijas kalnos tas glabā tradīciju baidīties, neticību tam, ka iespējams kļūt par cilvēku, tas ir, būt tādam, kāds esi, būt personībai, neatkārtojot vienu un to pašu sen iezubrīto, kā to visi dara alus dzertuvēs ... Mēģini šajā apvidū aprunāties ar vecākās paaudzes cilvēkiem, iztaujāt viņus par četrdesmit piektā gada pavasari — varu saderēt: viņi klusēs.

... Tomēr neklusēja visi. Daudzi teica, ka tolaik viņi dzīvojuši citur; daļa no viņiem aizbildinājās ar atmiņu: «Ir taču tik daudz laika pagājis!» — un tikai viena veca sieva atbildēja: «Ļauj, dēliņ, mierīgi nomirt, nupat tik sāku atžilbt no bailēm. Kāpēc atkal plēst augšā vecas rētas?! Es nekad neticēšu, ka cilvēki var dzīvot, nedarot cits citam ļaunu, bet, kur ir ļaunums, tur ir arī spēks, un man no tā bail ...»

Tieši ar bailēm, ar iesīkstējušu baiļu psihozi var izskaidrot to, ka daudzi nacisti joprojām ir uz brīvām kājām. Bailes, visvarenās bailes .. .

Tieši tāpēc es atkal un atkal atceros tikšanos ar vienu no tiem, kas, pildīdams Hitlera pavēles, prata šīs bailes iedzīt.

Tik ilgi, kamēr nebiju ieradies norunātajā vietā, kamēr nebiju pajautājis «čiko», zēnam, kas bija pa pusei šveicars, pa pusei izsūtāmais, vai «garais ir šeit», un zēns man nebija atbildējis, ka senjors «garais» liftā — arriba — uzbraucis augšā, es neko lielu neticēju, ka tikšanās notiks.

Milzīgā, tukšā zālē jaunas Madrides mājas pēdējā stāvā sēdēja četri cilvēki: trīs vīrieši un sieviete. Es tūlīt pazinu «garo». Gāju pa zāli, viņa sejā cieši vērdamies ar skatienu, kam, manuprāt, vajadzēja būt hipnotizējošam, un ieraudzīju zaļganzilas, mazliet izvelbtas acis (ar hipnotizēšanu nekas prātīgs nevar iznākt) un rētu sejā, un milzīgas rokas, kas guļ uz ceļgaliem, un mirkli pirms tam, kad cilvēks sāka celties kājās, es jutu, ka viņš teiks:

— Skorcēni.

— Semjonovs.

— Mana sieva — misis Skorcēni.

— How do you do?

— How are you?

— Misis Skorcēni ir no doktora Jalmāra Šahta ģimenes, — fīrera mīlulis, štandartenfīrers un SS divīzijas komandieris man paskaidroja.

(Jalmārs Sahts — finansu reihsministrs Hitlera laikā. Viņš deva nacistiem ekonomisku varenību. Nosēdējis astoņus gadus cietumā, viņš iznāca no kameras septiņdesmit sešus gadus vecs. «Kabatā man bija divas markas,» Sahts reiz stāstīja, kavēdamies atmiņās. «Nākamajā dienā es kļuvu par bankas direktoru.»)

Divi mani paziņas no spāniešu vidus, kuri bija garantējuši šo tikšanos, uzkavējās obligātās desmit minūtes, kā pieņemts darīt labi audzinātu cilvēku vidū. Sapratuši, ka saruna notiks, viņi atvadījās, novēlēdami jauki pavadīt laiku.

— Kas jūs interesē? — Skorcēni jautāja. (Mēs tikāmies septiņos vakarā, bet šķīrāmies trijos no rīta. Skorcēni ne reizi nenosauca mani vārdā. Vai vecum vecs pieradums ievērot konspirāciju? Bet varbūt ne tikai vecum vecs vien?)

— Daudz kas, — es atbildēju.

— Arī mani šis tas interesē. Sevišķi mani interesē to armijas ģenerālštāba ģenerāļu uzvārdi, kuri Vāciju noveda līdz katastrofai. Kāds no desmit fīreram vistuvākajiem cilvēkiem pa radio pārraidīja uz Bērni jūsu Šandoram Rado — ar Reslera starpniecību — pašas slepenākās ziņas. Kas tie par cilvēkiem? Kāpēc jūs ne reizi neesat par viņiem rakstījuši?

Kad es biju Budapeštā ciemos pie biedra Sandora Rado, ģeogrāfijas profesora, izcila zinātnieka-kartogrāfa, bija grūti iedomāties, ka šis asprātīgais neliela auguma milzacis, kas tik labi prot klausīties, vadījis Šveicē izlūku grupu, kura cīnījās pret Hitleru.

Par Rūdolfu Resleru, vienu no viņa pagrīdes organizācijas dalībniekiem Zenēvā, viņš man pastāstīja:

— Es maz zināju par šo cilvēku, jo sakarus ar viņu uzturēju ar ķēdes starpniecību, nevis tieši. Tomēr zināju galveno: viņš ir nesamierināms antifašists. Varētu likties, ka tas ir paradokss: viņš, kas bija Šveices izlūkdienesta aģents, pārticis cilvēks no pilnīgi «valstiski domājošas» bavāriešu ģimenes, izlūks, kas pa Lozannas centra kanāliem raidīja ārkārtīgi slepenas ziņas uz Londonu, — viņš atnāca pie mums un piedāvāja savus pakalpojumus. Bija tikai viens izskaidrojums: Londona ne reizi nav izmantojusi viņa ziņas, lai gan — Skorcēni bija taisnība — viņš tās saņēma no Hitlera galvenās mītnes pēc ārkārtīgi slepenu lēmumu pieņemšanas armijas ģenerālštābā. Vienīgais reālais spēks, kas spēja salauzt Hitleru, bija Padomju Savienība, tāpēc arī Reslers atnāca pie mums, tāpēc viņš arī strādāja nevis naudas dēļ — viņš nekad nav saņēmis atlīdzību, bet gan pildījis briesmīgajā nacistu jūgā nokļuvušās Vācijas pilsoņa pienākumu.

— Kāpēc jūs vienu no galvenajiem Reslcra informatoriem, kas raidīja no Berlīnes visvērtīgākās ziņas, nosaucāt par Verneru? — es toreiz vaicāju biedram Rado.

— Verners sabalsojās ar vārdu Wehrmacht. Reslers nekad nevienam nenosauca vārdā savus draugus, kas atradās hitleriskajā Vācijā. Viņu var saprast: likme tik tiešām bija augstāka par dzīvību, viņam nebija tiesību riskēt ar citiem, viņš pietiekami riskēja pats ar sevi.

(Acīmredzot Resleram Vācijā bija palikuši nopietni ņemami draugi. Var tikai domāt, ka viņš, kas, vēl puika būdams, bija devies uz fronti, sastapās tur ar cilvēkiem, kuri — pretēji viņam pašam — vēlāk turpināja dienēt armijā, palika uzticīgi savai kastai. Rūdolfs Reslers (segvārds Lūcija), kas līdzīgi Remarkām labi pazina karu, ilūzijas bija atstājis Rietumu frontes ierakumos un sāka savu — īpašu karu pret tiem, kas grūž pasauli katastrofā. Var tikai domāt, ka viņš jau toreiz iepazinās ar leitnantu Erihu Fēlgībelu, kas Hitlera laikā kļuva par ģenerāli, radiosakaru dienesta priekšnieku armijas izlūkdienestā. 1944. gadā pēc atentāta pret Hitleru viņu pakāra. Tāpat var domāt, ka Reslers bija sen pazīstams ar Šveicē strādājošo Vācijas vicekonsulu Gizē-viusu, kas arī piedalījās sazvērestībā pret Hitleru; ja pamatojas uz tādiem pieņēmumiem, tad Reslera rīcībā bija divi nepieciešamie radiosakaru punkti: no Bernes viņš sazinājās pa Gizēviusa rāciju, tas ir, pa oficiālu Vācijas kanālu, un pa tādu pašu oficiālu ģenerālštāba kanālu saņēma informāciju no Berlīnes.)

— Mani aparāti, — Skorcēni pa to laiku turpināja, — nopeilēja Rado raidītāju, un es katru jaunu ziņojumu nodevu Valteram Sellenbergam. Viņa resors atšifrēja šīs šausmīgās radiogrammas no pašas lielvalsts sirds, un tās gūlās uz divsejainā Jānusa galda, taču tas fīreram nekā neziņoja, jo bija mazs cilvēks ar lielu atmiņu.

— Divsejainais Jānuss — tas ir ...

— Jā, — Skorcēni pamāja ar galvu, — Himlers, jūs pareizi esat sapratis. Nekrietns, sīks cilvēks.

— Un Hitlers nekā nezināja par to?

— Nē. Viņš nezināja itin nekā.

— Kāpēc?

— Izlūkošana viņu neinteresēja, viņa domas bija pievērstas globālajiem nākamās lielvalsts uzdevumiem.

— Tātad Hitleram nepiederēja iniciatīva operācijas «Grün» realizēšanā?

— Nē.

— Un Hitlers par to pat nedabūja dzirdēt?

— Es toreiz nebiju galvenajā mītnē. Mani stādīja priekšā fīreram četrdesmit trešajā gadā.

vas ezera krasta. Tieši tāpēc Hitlers bija ari devis ģenerālštābam pavēli izstrādāt plānu «Grün».)

(Šoreiz Skorcēni neapšaubāmi iekrita: kāpēc viņam vajadzēja uzsvērt, ka viņš pirmoreiz bijis pie Hitlera 1943. gadā? Strādādams pret biedra Rado grupu, viņš, protams, nevarēja nezināt par lielo šantāžu, kas notika 1942. gada vasarā un rudenī, kad Hitlers — pēc Himlera ierosinājuma — izdeva pavēli izstrādāt Šveices okupēšanas plānu. Tas bija vajadzīgs Valsts Galvenajai drošības pārvaldei, lai pārbaudītu, cik efektīvi strādā Lielvācijas pretinieki, kas paslēpušies kaut kur štābā. Hitlera sankcionētā dezinformācija tūlīt deva augļus: Skorcēni pelengatori pavisam drīz fiksēja pārraidi uz Sveici — plāns «Grün» tika paziņots visās detaļās. Lai noteiktu, kas pārraidījis šīs ārkārtīgi slepenās ziņas, bija jāuzzina to pieņēmēji Šveicē: pēc Sellenberga ieceres ķēdi vajadzēja sākt atritināt no otra gala, viņpus kordona, Zenē-

— Tatad par šo spēli ar Sveici Hitlers nezināja? — es vēlreiz apvaicājos.

— Nē. Nezināja.

— Tā ir Sellenberga viena paša iniciatīva?

— Droši vien. Tagad grūti spriest. Katrā ziņā tā ir «vidusslāņa», nevis Hitlera iniciatīva. Kāpēc fīreram būtu bijusi jāsāk spēle ar Sveici?

(Dažas dienas pēc radiopārraides, saņēmis no Vācijas aģentūras Šveicē ziņu, kas liecināja par paniku valsts augstākajās sfērās, jo Bernē saprata, ka stāties pretim Hitlera armijām nav iespējams, Sellenbergs uzaicināja Rožē Masonu, Šveices drošības dienesta vadītāju, organizēt slepenu tikšanos. Sellenbergs sāka spēli: viņš gribēja Masona acīs izskatīties pēc Šveices drauga. Pats par sevi bija saprotams — uz draudzīgumu jāatbild ar draudzīgumu. Sellenberga spēle ilga gadu, taču, lai gan Rado

grupa tika likvidēta un Reslers bija apcietināts, raidītājs Vācijā joprojām strādāja un to neizdevās atklāt līdz pat kara beigām.

Skorcēni interese par šo jautājumu bija divkārša: no vienas puses, viņu, kas bija piedalījies Sellenberga provokācijā, nevarēja neinteresēt šis noslēpums, ko nacisti nebija spējuši atklāt, noslēpums, kas kopā ar Resleru bija aizgājis kapā. No otras puses, daudzie hitlerieši, kuri pēc fīrera satriekšanas bija pārgājuši darbā pie jauniem saimniekiem — uz NATO štābiem —, ar neticamu aizdomīgumu vēroja cits citu: «Vai tikai tu nebiji tas, kas raidīja ziņas uz Sveici? Vai tikai tu neesi viltus nacists?» Aizdomīgums ir slikts palīgs darbā, it īpaši, ja slepenības pamatā ir bailes mītisku draudu priekšā, sensenas, patoloģiskas bailes.)

— Hitlers par to neko nezināja, — Skorcēni atkārtoja.

— Bet Bormanis?

— Ko tad Bormanis?

Skorcēni aizsmēķēja; viņš atbildēja tikai pēc brīža, un viņa atbilde nepavisam nebija viennozīmīga, tāda, kāda tā bija bijusi, runājot par Himleru.

— Kad mani pirmoreiz izsauca pie fīrera, Bormanis man desmit minūtes skaidroja, ko es drīkstu Hitleram sacīt, ko — ne. Viņš mani lūdza neteikt patiesību par stāvokli frontēs, par kareivju noskaņojumu, par skopo pārtikas devu, par to, ka kartīšu sistēma žņaudz nost nāciju un cilvēki ir noguruši. Taču es neņēmu vērā Bormaņa padomus. Palūkojies diženā vācu nācijas fīrera acīs, es sapratu, ka viņam melot nedrīkst. Es viņam sacīju patiesību, un tāpēc viņš mani mīlēja.

— Bet Bormanis?

Paraustījis plecus, Skorcēni atbildēja:

— Tā kā viņš bija fīreram uzticīgs cilvēks, mums vienmēr saglabājās labas attiecības.

— Ģenerālis Gēlens ir paziņojis, ka Bormanis esot bijis Iekšlietu Tautas komisariāta aģents ...

— Gēlens ir idiots! Viņš ir prātu izkūkojis, nodarbojas ar pasaku sacerēšanu. Štāba žurka, kam vecumdienās sagribējies padižoties cilvēku acu priekšā. Bormanim gan piemita daudzas negatīvas rakstura iezīmes, taču viņam bija arī kāda milzīgi laba īpašība — viņš mīlēja mūsu fīreru tikpat patiesi kā mēs, viņa karavīri, kuri par viņa ideju cīnījās frontē. Bormanis bija uzticīgs fīreram, patiešām uzticīgs.

Dzīve Bormaņi saveda kopā ar Ādolfu Hitleru trīsdesmito gadu sākumā, kad «diženais vācu nācijas fīrers» bija likvidējis savu radinieci ITēli Raubalu, iepriekš pavedis viņu — tikai sešpadsmit gadus vecu. īsi pirms bojāejas Hēli Raubala tuviem draugiem teica: «Viņš ir monstrs, to nevar nemaz iedomāties, kā

viņš izrīkojas ar mani!» Hitlers bija safotografējis kailu Hēli, veselu attēlu sēriju, kas — pat pēc buržuāziskajiem likumiem — varēja noderēt par pamatu «diženā vācu nācijas fīrera» apcietināšanai. Fotoattēli nokļuva pie kāda Minhcnes blēža. Bormanis šo kompromitējošo materiālu izpirka par milzīgu summu: NSVSP kase atradās viņa ziņā, viņa finansu operācijas neviens nekontrolēja. Savu uzticību «kustībai» viņš bija apliecinājis jau divdesmito gadu sākumā, organizēdams skolotāja Valtera Kadova nogalināšanu, pirms tam viņu apsūdzot āriešu rases interešu nodevībā; savu prasmīgumu viņš pierādīja, tiesā sacīdams: «Kur ir kaut viens manis parakstīts dokuments? Kur ir fiksēts kaut viens mans vārds? Es tiešām apsūdzēju Kadovu, tāpēc ka viņš bija pārdevies boļševikiem, bet man nav bijusi nekāda darīšana ar ieroci un pašu nonāvēšanas aktu.» Bormanim piesprieda gadu cietumsoda, ierēķinot iepriekšējā ieslodzījumā pavadīto laiku. Tas, kurš bija nonāvējis, — viņam uzticīgais izpildītājs Rūdolfs Francs Hess — dabūja desmit gadus stingra režīma ieslodzījuma. Taču prāvas laikā Hess nepateica ne pušplēsta vārda par to, kas ir bijis Kadova sodīšanas īstais organizētājs. (Bormanis nekad neko neaizmirsa. Sā «varoņdarba» dēļ Rūdolfu Franču Hesu iecēla par Osvencimas koncentrācijas nometnes komandantu; tur viņš iznīcināja miljoniem cilvēku, pēc kara slēpās Rietuinvācijā, tika notverts, pazīts, tiesāts, sodīts ar nāvi — pakārts. Pirms nāves viņš uzrakstīja sīkus, sentimentālus un turklāt mazohistiskus memuārus. Viņš minēja simtiem cilvēku vārdu. Klusēja tikai par vienu — par Bormaņi.)

Bormanis taisīja karjeru, apprecēdamies ar Gerdu Bušu, NSVSP Goda tiesas fīrera Valtera Buša meitu. 1930. gadā piedzimušo dēlu viņš nosauca par Ādolfu. Gerda viņam dzemdēja desmit bērnus. Viņa rakstīja: «Slāvi šai pasaulē būs āriešu vergi, bet ebreji ir dzīvnieki, kam nav tiesību eksistēt.»

Pēc apprecēšanās Bormanis kļuva par NSVSP fonda vadītāju. Bija jāizveido to cilvēku tīkls, kuri atbildētu par iemaksām nacistu partijas kasē. Sis tīkls vēlāk veidoja shēmu, kas pēc Hitlera nākšanas pie varas piešķīra Bormanim no malas neredzamu varenību; visa Vācija bija sadalīta 41 apgabalā, katra priekšgalā atradās gauleiters — pilnīgs saimnieks visās lietās; apgabali savukārt dalījās 808 rajonos, kurus vadīja kreisleiteri; rajoni bija sadalīti 28 376 apakšrajonos, tie — pilsētu sektoros, kuru bija 89 378, bet pilsētu sektori vēl dalījās māju blokos ar blokleite-riem priekšgalā, un šo blokleiteru Bormaņa ziņā bija vairāk nekā piecsimt tūkstošu.

Tā nu, kad vajadzēja Hitleru glābt no skandāla sakarā ar Hēli Raubalas nonāvēšanu — bija pierādīts, ka viņa nonāvēta ar fīrera revolveri, — Bormanis lietu ņēma savās rokās un teicami to novadīja līdz galam. Viņš ataicināja pie sevis Minhenes kriminālpolicijas inspektoru Heinrihu Milleru un lūdza viņu lietu «noregulēt». Toreiz, 1931. gadā, viņš vēl nevarēja pavēlēt «gestapo papum» Milleram, toreiz viņš varēja tikai lūgt inspektoru Milleru un par sava lūguma izpildi labi samaksāt.

Millers noskaidroja, ka slepkavība notikusi pēc tam, kad Hēli bija pateikusi Brigitai, fīrera brālēna Āloisa sievai, ka viņai būs bērns no ebreju aktiera, kas grib viņu precēt. Pēc visa spriežot, viņa bija arī teikusi Hitleram, ka grib braukt projām uz Vīni; viņas istaba visdārgākajā viesnīcā «Prinzregentplaiz» izskatījās pēc kaujas lauka. Neviens gan nekā nebija dzirdējis: Hēli nogalināja tai laikā, kad Minheni bija pārņēmusi aušīga vieglprātība — tauta līksmoja trokšņainajā un jautrajā gadatirgū Oktoberfest. Kas bija nonāvēšanas cēlonis — viņas vēlēšanās braukt projām vai Hitlera psihiskā krīze? Neviens cits nekā nezināja, zināja tikai Bormanis, vienīgi Bormanis. Klīda gan valodas, ka Hēli nonāvēšanas galvenais iemesls neesot bijusi viņas gatavošanās aiziet pie cita; vieglāk būtu bijis nonāvēt to, pie kura viņa posās iet. Starp citu, aktrise Renē Millere pirms pašnāvības bija izstāstījusi režisoram Ceisleram par savu romānu ar Hitleru. Kad viņa bija aizgājusi pie Hitlera uz impērijas kanceleju un viņi palikuši divi vien, «diženais vācu nācijas fīrers» bija lūdzies Renē, lai tā viņu piekauj, lai spārda kājām. Fīrera personiskais ārsts Morcls, kad nelabā apsēstais bija izlaidis garu, liecināja, ka viņš katru dienu tam devis milzīgu daudzumu narkotiku; pār vācu tautu bija valdījis tāds cilvēks?!

Skorcēni gan bija cits viedoklis, kad viņš man sacīja:

— Fīrers norija četrdesmit piecas tabletes dienā — viņš pats man minēja precīzu skaitli.

— Kas tās bija par tabletēm? Vai narkotika?

— Ko jūs runājat! Tās bija kuņģa zāles. Fīrers bija slims cilvēks, viņš sevi sadedzināja nācijas labā. Viņš neēda pat zivis — viņam tika bojāts barības vads tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā gadā, kad Rietumu frontē uzbrukumā bija lietota gāze.

(Vai tiešām Skorcēni joprojām ticēja fīrera kuņģa slimībai? Viņš gan runāja par Hitleru labprāt, ar mīlestību. Viņš klusēja tikai par vienu cilvēku — par Bormaņi. Vai runāja par to strupi un skopi. Vienīgi par Bormaņa «uzticību» savam saimniekam, bet ne par kādām detaļām. Bailes? Piesardzība? Pavēle klusēt?)

Hēli brālis Leo apsūdzēja Hitleru slepkavībā ar iepriekšēju nodomu. Taču viņš dzīvoja Vīnē, bet Vīne toreiz bija Austrijas galvaspilsēta. Leo lūdza Austrijas kancleru Dolfūsu izdarīt izmeklēšanu, jo Hēli Raubala bija Austrijas pavalstniece. Dolfūss tam piekrita. Ar to viņš parakstīja sev nāves spriedumu: pēc trim gadiem viņu nonāvēja. Slepkavību bija plānojis Bormanis.

Bormanis bija arī tas, kas piegādāja Hitleram nākamo izpriecāšanās objektu — tā bija Enni Hofmane, «partijas fotogrāfa» meita, tā paša Hofmaņa, kas vēlāk sagādāja fīreram Evu Braunu. Enni, «lai nebūtu nekādu runu», Bormanis apprecināja ar Bal-duru fon Sīrahu, ar homoseksuālistu, kas vadīja organizāciju «Hitlerjugend».

Hēli apbedīšanas laikā, kad Hitleru bija pārņēmusi prostrā-cija (mīlestības sarežģījumu radītā prostrācijā viņš nokļuva ne vienreiz vien: Eva Brauna indējās, viņu ar pūlēm dabūja pie dzīvības; un vēl viena mīļākā — Mitforda izmetās ārā pa logu), ar viņu pastāvīgi bija viņa «brāļi», ar kuriem kopā viņš vadīja partiju, — Ernsts Rēms un Gregors Strāsers. Viņi zināja visu. Pēc trim gadiem pašu «brālis» viņus sodīja ar nāvi; materiālus viņu «tiesāšanai» bija sagatavojis Bormanis, kuru it īpaši interesēja Rēms: kadru virsnieks, kapteinis, pēc ķeizariskās Vācijas sakāves aizbraucis uz Bolīviju un tur kļuvis par jaunizveidotas armijas instruktoru. Pie viņa bija dienējis leitnants Stresners, kas 1954. gadā, izdarījis apvērsumu, kļuva par Paragvajas diktatoru. Tā kā Stresnera tēvs bija vācietis, Bormanis 1943. gadā sagatavoja dokumentu, ko fīrers parakstīja: Hitlers apstiprināja Paragvajas nacionālsociālista «ārisko pilnvērtību» (šo dokumentu es atradu Peru sava drauga antifašista Sesara Ugartes arhīvā). Bormanis kā īsts aparāta darbinieks vienmēr ievēroja pakāpenību. Viņš visur sagatavoja pozīcijas uz priekšdienām. Ar problēmu, kā valdīt pār pasauli, viņš nodarbojās nevis vārdos, bet praktiski. Viņš jau laikus gatavoja hitlerisma atbalstpunktus visā pasaulē.

— Kurš bija stiprāks par Bormaņi? — es jautāju Skorcēni.

Viņš pavīpsnājis atbildēja:

— Hitlers.

— Un vēl?

— Neviens.

— Bet Hess?

Skorcēni atkal aizsmēķēja — viņš kūpināja cigaretes citu pēc citas.

— Hess ir interesants cilvēks, — Skorcēni atbildēja. — Viņš — sabiedroto cietsirdības upuris: tas ir necilvēcīgi — cilvēku turēt cietumā trīsdesmit gadus!

(Bet kopā ar Hitleru radīt rasu teoriju, pēc kuras miljoniem cilvēku bija lemti iznīcināšanai, — tas bija cilvēcīgi?!)

— Vai jūs piekrītat Hitlera versijai, ka Hess aizlidoja uz Angliju gara aptumsumā?

Skorcēni pakustināja pirkstu gluži kā svārstu. Es jutu, cik bīstams ir šis viņa pirksts, jutu, cik mierīgi tas ir gulējis uz ieroča gaiļa aukstā metāla.

— Blēņas, — viņš sacīja, — tas bija nepieciešams politisks manevrs. Vai jums ir zināmi sevišķie apstākļi, kuros fīrers man uzdeva atbrīvot Itālijas duči Benito Musolīni?

— Nē.

— Kad es biju pie fīrera pieņemšanā kopā ar SS virsniekiem, «zaļajiem SS», — Skorcēni uzsvēra, — fīrers jautāja: «Kurš no jums pazīst Itāliju?» Es biju vienīgais, kas uzdrošinājās sacīt: «Pazīstu.» Divas reizes biju ceļojis pa Itāliju, vienreiz visu zemi izbraukājis ar motociklu — no okupētās Tiroles, kas ir daļa no Vācijas impērijas, līdz Neapolei.

— Tirole un Vācijas impērija? — es nenoturējos. — Par to taču strīdējās Austrija un Itālija.

Skorcēni vienā mirklī pārvērtās, smaids no viņa sejas nozuda, un viņš kā skaldīt noskaldīja:

— Nekādas Austrijas nav! Ir Vācija! Austrijas pievienošana bija nepieciešama, tas bija vēsturiskas taisnības akts, un nav ko pulgot dižena cilvēka piemiņu: pat Veimāras republikai, kas tik ļoti patika sociāldemokrātiskajiem liberāļiem, bija tāds pats viedoklis. Mēs novedām līdz galam to, ko neuzdrošinājās izdarīt lokanie. Es esmu austrietis, taču jūtu savu augsto piederību pie Svētās Romas vācu nācijas impērijas ...

— Es atstāju sev tiesības Austriju uzskatīt par suverēnu valsti...

— Vēsture izšķirs mūsu strīdu.

— Par to es nešaubos. Reiz vēsture to jau ir darījusi.

Misis Skorcēni pacēla vīna kausu, ierunādamās:

— Džentlmeņi...

Skorcēni sejā uzreiz atgriezās obligātais platais, ļoti atklātais un patīkamais smaids. (Cik labi bijušie prot tēlot savu lomu, vai ne? Bet vai tad Skorcēni ir bijušais? Velti es viņu pārtraucu, jāklausās, jādzer un jāiegaumē, viss jāiegaumē, lai vēlāk varētu sastādīt melu sarakstu. No meliem allaž var izsecināt patiesības versiju.)

— Mēs apstājāmies pie tā, ka Hitlers . ..

Skorcēni atkal aizsmēķēja un tad sacīja:

— Mēs apstājāmies, kad runa bija par mani. (Smaids — pati burvība!) Tā nu, saņēmis manu atbildi, ka es pazīstu Itāliju, fīrers man jautāja, ko es domāju par šo zemi. Es nomurmināju kaut ko nenoteiktu, bet tad sadūšojos un pateicu visu patiesību: «Tiroles dienvidu atdalīšana ir kinžals, kas iedūries visu austriešu sirdīs.» Visu — bez izņēmuma, — Skorcēni piemetināja, raudzīdamies kaut kur manā pierē virs uzacīm. — Un uz visiem laikiem.

Misis Skorcēni pastiepa roku pēc cigaretes. Oto tūlīt pasniedza šķiltavas — viņš bija ļoti galants un goddevīgs.

— Tad nu, — viņš turpināja, — fīrers atlaida visus citus virsniekus, bet man pavēlēja palikt. Viņš man sacīja, ka viņa draugu un brāli Benito Musolīni vakar nodevis karalis, bet šodien — nācija: viņš ir apcietināts. «Man duče ir pēdējā Romas konsula iemiesojums,» fīrers teica. «Es ceru, ka Itālija mūs atbalstīs savu iespēju robežās, bet man nekādā gadījumā nav tiesību pamest nelaimē itāliešu fašisma dibinātāju. Man viņš jāglābj pēc iespējas drīzāk, citādi viņu nodos sabiedroto rokās. šo misiju es uzticu jums, Skorcēni. Tas ir ārkārtējs uzdevums. Par šo uzdevumu runāt jums ir tiesības tikai ar pieciem cilvēkiem: ar Bormaņi, Himleru, Gēringu, Jodlu un gaisa kara spēku ģenerāli Studentu.» No fīrera es devos pie ģenerāļa Studenta. Viņš mani iepazīstināja ar Himleru. Reihsfīrers mani visvairāk pārsteidza ar vecām skolotāja brillēm vienkāršā metāla ietvarā. Vēlāk pienāca kārta brīnīties par Himlera atmiņu. Viņš sāka mani ievadīt lietas kursā — analizēja politisko stāvokli Itālijā. Cilvēku vārdus viņš bēra kā zirņus, minēja ministrus, ģenerāļus, banku direktorus; es, protams, nespēju atcerēties ne simto daļu no tā, ko viņš sacīja. Iebāzu kabatā roku pēc pildspalvas un piezīmju bloka. Vienā mirklī Himlers pārvērtās. «Vai jūs esat prātā jucis?!» viņš gandrīz kliedza. «Sarunas ar mani ir valsts noslēpums, bet noslēpums jāatceras bez pieraksta, kas var kompromitēt!» Pēkšņi reihsfīrers atkal pasmaidīja — vēlāk, bieži ar viņu tikdamies, es pārliecinājos, ka viņš prot pāriet no smaida uz kliegšanu un no kliegšanas uz smaidu sekundes daļā, — un sacīja: «Tātad mēs esam pārliecināti, ka Badoljo ilgi nenoturēsies pie varas. Itālijas «trimdinieku» valdība nupat Lisabonā noslēgusi līgumu ar sabiedrotajiem — tās ir drošas aģentūras sniegtas ziņas no pussalas. So faktu nekādi nedrīkst izlaist no redzes loka. Jūsu rīcībā ir pavisam maz laika, Skorcēni.» Es aizsmēķēju. Himlers izsaucās: «Vai tiešām nevar nesmēķēt?! Nedomāju, ka ar tādām manierēm jūs varēsiet izpildīt mūsu uzdevumu. Nedomāju!» Un izgāja ārā. Es paraudzījos ģenerālī Studentā. Tas piecēlās un teica: «Sāciet operācijas priekšdarbus!» Kad viss bija sagatavots, aizgāju pie fīrera un sīki izstāstīju viņam savu plānu. Viņš to atzina par labu un uzdeva lieladmirālim Dēnicam un ģenerālim Jodlam pasākumus koordinēt. «Viņu karaspēka daļas tiks nodotas pilnīgā jūsu rīcībā, Skorcēni.» Atvadoties fīrers man pasacīja to, ko neesmu aizmirsis visu mūžu: «Ja jums neizdosies izglābt Musolīni un jūs nokļūsiet sabiedroto rokās, gailis vēl nebūs dziedājis pirmo reizi, kad es jau būšu jūs nodevis. Es stāstīšu visai pasaulei, ka jūs esat prata jucis, visiem pierādīšu skaidrāk par skaidru, ka esat traks, iesniegšu desmitiem ārstu slēdzienu, kas apliecinās, ka slimojat ar paranoju. Es pierādīšu, ka tie ģenerāļi un admirāļi, kas jums palīdzēja, rīkojušies aiz simpātijām pret duči un kļuvuši par kolektīvas psihozes upuriem. Man jāsaglabā labas attiecības ar Ba-doljo. Skaidrs?»[13]

Skorcēni atlaidās pret mīksto krēsla atzveltni.

— Tātad Hess lidoja uz Angliju ar Hitlera ziņu? — es vaicāju.

— Nevis ar Hitlera ziņu, bet pēc viņa norādījuma, — Skorcēni precizēja. — Tā bija fīrera pavēle. Hitlers visā pilnībā saprata, cik grūts ir karagājiens uz austrumiem, viņš meklēja iespēju noslēgt mieru ar Angliju. Tas bija pareizi darīts — par to es pārliecinājos, kad tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada rudenī dzīvoju pie Maskavas. Es tālskatī jau aplūkoju baznīcu kupolus. Pret jūsu galvaspilsētas priekšpilsētām mēs varējām vērst tēmētu artilērijas uguni. Toreiz es biju norīkots vadīt speciālu apakšvienību, kurai vajadzēja pārņemt savā ziņā MĶ (viņš precīzi izrunāja šos divus burtus) arhīvus. Biju atbildīgs arī par Maskavas ūdensvada saglabāšanu — es nedrīkstēju pieļaut, ka to sabojā.

(Tūlīt es atcerējos savu tēvu, kam tādā gadījumā, ja vācieši ielauztos Maskavā, būtu bijis jāpaliek pagrīdē; viņš ilgi glabāja atvilktnē mazu apliecību: KPFSR Izglītības Tautas komisariāta juriskonsults Valentīns Juliānovičs Gaļins. Manu māti sauc par Gaļinu — no tā arī ņemts mana tēva konspiratīvais uzvārds. Par laimi, šo apliecību viņam nevajadzēja izmantot — Skorcēni un viņa bandu pie Maskavas sakāva.)

Skorcēni pielieca man tuvāk savu milzīgo seju, it kā gatavodamies sacīt pašu galveno.

— Mans draugs, — viņš teica klusi un izjusti, — kāpēc jūs gribat atņemt mums, vāciešiem, tiesības noliekt galvu fīrera priekšā? Tas tagad nav bīstami. Ar Hitlera nāvi nacionālsociālisma vēsture ir beigusies, uz visiem laikiem beigusies...

(Kā tad lai izskaidro dokumentu <rSF-OR-2315», ko 1945. gada 18. aprīlī saņēma Argentīnas Jūras kara flotes izlūkošanas pārvalde? Dokumentā ir teikts, ka aģents Potālio ziņo par trešās lielvalsts aģenta Ludviga Freida darbību; šis aģents Freids bankās «Alemati», «Transatlantico Aleman», «Germanico» un cTorn-quist» iemaksā prāvus noguldījumus uz Marijas Ēvas Duartes vārda. Jau 1945. gada 7. februārī uz Argentīnu zemūdenē nogādāja dārgumu kravu, kas bija paredzēta nacistu impērijas atdzimšanas vajadzībām.)

Skorcēni iedzēra džinu. Viņš dzēra daudz. Viņa acis pamazām kļuva ūdeņainas, stiklainas.

— Kas jums ir zināms par Bormaņa lomu?

Viņš tūlīt atlaidās pret krēsla atzveltni.

— Par kādu lomu?

— Par to, kas viņam bija Mesa lidojuma sagatavošanā ...

— Viņam nebija nekādas lomas.

— Jūs esat par to pārliecināts?

— Pilnīgi.

Bormanim bija gan zināma loma Hesa lidojumā. Viņš spēja pasviest ideju. liesa skolotājs profesors Kāris Haushofers zināja, kāds spēks piemīt Bormanim — neredzams organizēts spēks, tāds, kāda trūkst Hesam, pustrakajam, ko piemeklē seksuālas krīzes, — un laikā pārorientējās uz Bormaņi.

«Haushofers nodibinājis astrālus sakarus ar hercogu Ilarnil-tonu,» Hitleram ziņoja Bormaņa uzticības personas. «Tas gaida atlidojam Hesu; viņi parakstīs miera līgumu ar Vāciju. Pēdējās dienās Haushoferam rādās skaidri saskatāmas mūsu triumfa vīzijas, mans fīrer. Viņš nekļūdās.»

(Haushofers kļūdījās. Par savām kļūdām viņš dārgi samaksāja. 1944. gada augustā pēc neveiksmīgā atentāta pret Hitleru tika sodīts ar nāvi viņa vismīļākais cilvēks zemes virsū — dēls Albrehts. Pēc tam kad SS virsnieki bija Albrehtam iešāvuši pakausī un drošības labad vēl arī sirdī, viņa asiņainajos svārkos atrada dzejoli — lāstu:

Tici, tēvs, ar tevi runāja liktens!

Visu izšķīra tas, vai paspētu laikā Ļaunos garus ieslēgt aiz tūkstoš atslēgām ...

Bet tu salauzi zieģeli, tēvs,

Tev nebija bail no sātana dvašas,

Tēvs, tu izlaidi pasaulē ļauno garu .[14]

Pēc kara Kāris Haushofers nonāvēja sievu un pats sevi — viņam vairs nebija kam dzīvot. Taču tas nenotika tūlīt pēc mūsu uzvaras. Veselu gadu viņš gaidīja, cerēdams uz brīnumu, — viņā tomēr vēl mita ticība, ka Hitlers atdzims no pīšļiem. Tik tiešām akla pārliecība ir briesmīgāka par cinismu.)

Divdesmit stundas pēc Hesa iekāpšanas lidmašīnā kapteini Kārlu Heinicu Pinču, fīrera vietnieka Hesa adjutantu, uzaicināja brokastīs fīrera galvenajā mītnē Pullahā — netālu no Minhenes. Hitlers bija mīlīgs, cienāja viesi ar izmeklētām delikatesēm, bet pats ēda burkānus un kaltētu maizi. Parādījis Pinčam laipnību, pabēdājies par sava drauga un Pinča pavēlnieka likteni, Hitlers palūkojās Bormanī, kas sēdēja pa kreisi no viņa. Bormanis pagriezās: durvīs stāvēja viņa jaunākais brālis Alberts Bormanis.

— Jūs esat apcietināts, Pinč, — jaunākais Bormanis sacīja. — Nāciet līdzi!

Sākās pēdu jaukšanas operācija.

Pēc stundas liesa ģimene bija izlikta no dzīvokļa Vilhelma ielā 64. Tika arī konfiscēta Hesa māja Hārthauzera ielā. Tai pašā dienā Bormanis uzdeva pievākt visus Hesa papīrus. šo darbu veica klusais un nemanāmais gestapo šefs Millers. Kopš 1931. gada viņš ne reizes nebija aicināts pie Bormaņa sniegt ziņojumu — viņš tikai izpildīja Bormaņa pavēles, mokoši gaidīdams vienīgi to, kas izpildīs Bormaņa pavēli par viņa paša — Millcra apcietināšanu. Vācu lielvalstī neļāva ilgi dzīvot tiem, kas daudz zināja.

Pēc Hesa krišanas visa vara pārgāja Bormaņa rokās. Ribcn-tropa pienākums bija jebkuru soli ārpolitikā saskaņot ar viņa viedokli. Neviens armijas pasākums nenotika bez viņa sankcijas. Kad Valsts Galvenās drošības pārvaldes priekšnieks Reinhards ITeidrihs mēģināja nosargāt savu autonomiju, Bormanis nolika uz fīrera galda ziņas par to, ka Heidrihs, visbriesmīgākais antisemīts visā valstī, cilvēks, kas vainojams miljoniem sieviešu un bērnu noslepkavošanā tikai tāpēc, ka viņi ir dzimuši ebreji, pats ir Vīnes operetes koncertmeistara Alfrēda Heidriha mazdēls, bet šis Alfrēds Heidrihs ebreju lieldienās pasūtījis sev maces. Heidriha liktenis bija izlemts. Fīrers viņu izsauca sniegt paskaidrojumus. No Hitlera kabineta Heidrihs iznāca satraucies: viņš bija iecelts par Bohēmijas protektoru.

Kad par Valsts Galvenās drošības pārvaldes priekšnieku bija kļuvis Ernsts Kaltenbrunners, kas Bormanim bija uzticīgāks nekā Himlers, ķēde saslēdzās. «Hitlera ēnai» Bormanim tagad piederēja vara, kas nebija pakļauta nekādai kontrolei. «Benzīns — jūsu, idejas — mūsu»; vienīgi Bormanis bija tas, kas noteica «benzīna izsniegšanas» limitus, lai realizētu fīrera idejas. Bormanis tomēr neierobežoja naudas izsniegšanu tiem emisāriem, kas, sākot ar 1942. gadu, pārcēlās uz Latīņameriku. Tas nebija pretrunā ar Hitlera idejām; viņš jau trīsdesmito gadu sākumā bija sacījis: «Mūsu idioti zaudēja divas vācu teritorijas — Venecuēlu un čīli. Tagad ir uzdevums šīs teritorijas atgūt.»

Kopā ar Kaltenbrunneru cēlās augstāk arī viņa tuvākais draugs Oto Skorcēni.

— Kāda ir jūsu attieksme pret Kanarisu?

— Zemisks nodevējs. Ar viņu nebija iespējams runāt. Šis nelietis bija gluži kā medūza, kas slīd ārā no rokām. Vienā stundā viņš spēja desmit reizes pateikt «jā» un divdesmit reizes «nē». Viņš cienāja tevi ar kafiju, neskopojās ar Smaidiem, spieda roku, pavadīja līdz durvīm, bet, kad biji izgājis ārā, tu nevarēji sev atbildēt uz jautājumu, vai esi vienojies ar viņu vai ne.

— Viņa opozīcija Hitlera režīmam tiešām bija nopietna?

— Kara laikā karavīram nav tiesību uz opozīciju! — Skorcēni atcirta. — Jebkura opozīcija kara dienās ir nodevība, un tai arī jātop sodītai kā nodevībai. Es ienīstu Kanarisu! Tādu dēļ, kāds bija viņš, mēs zaudējām karu. Mūs pazudināja nodevēji.

(Interesanti. Pazudināja nodevēji, nevis Padomju Armija?)

— Ko jūs domājat par Keitelu?

— Par mirušajiem — vai nu labu, vai neko. Varu tikai teikt, ka Keitels centās. Viņš daudz strādāja. Darīja visu, kas bija viņa spēkos.

— Šellenbergs?

— Bērns. Apdāvināts bērns. Viņam viss padevās pārāk viegli. Es gan nenoliedzu to, ka viņam piemita izlūka talants. Bet man bija nepatīkami, kad viņš pēc apcietināšanas visu atklāja angļiem. Viņš neparādīja vajadzīgo izturētību.

— Millers?

— Ko Millers?

(Pēc katra mana jautājuma par Bormaņi un Milleru viņš precizēdams pārvaicāja.)

— Vai viņš ir dzīvs?

— Nezinu. Esmu kaut kur lasījis, ka zārkā neesot bijuši viņa kauli. Nezinu. Starp citu — jums, savam atklātam pretiniekam, es ticu vairāk, nekā ticēju Milleram. Viņš taču bija «melnais esesie-tis».

— Kāda starpība starp «melnajiem» un «zaļajiem» esesie-šiem?

— Principiāla. Mēs, «zaļie esesieši», karojām frontē. Mēs nebijām saistīti ar asinsdarbiem. Mums ir tīras rokas. Mēs nepiedalījāmies netīrajās gestapo darīšanās. Mēs cīnījāmies pret ienaidnieku ierakumos. Mēs nevienu neapcietinājām, nespīdzinājām, nenošāvām.

(Tas bija viņš, nevis Millers, kas kopā ar Kaltenbrunneru realizēja ģenerāļu — 1944. gada 20. jūlija antihitleriskās sazvērestības dalībnieku apcietināšanas un nošaušanas operāciju.

«Es braucu uz satriektās sazvērestības štāba mītni Bendlera ielā. Pie pagrieziena uz Zvērudārzu mani apturēja SS virsnieks, kas iznāca no krūmiem. Es ieraudzīju drošības pārvaldes šefu Ernstu Kaltenbrunneru un Oto Skorcēni SS virsnieku vidū. Viņi izskatījās pēc baismiem fantomiem. Ieteicu viņiem doties iekšā karavīru štābā, lai novērstu iespējamās pašnāvības. «Mēs šai lietā neiejauksimies,» viņi man atbildēja, «mēs tikai bloķējām telpas. Turklāt viss, kam bija jānotiek, acīmredzot ir jau noticis. Nē, SS šai lietā neiejauksies.» Taču tie bija meli, kam īsas kājas. Pēc dažām stundām uzzināju, ka arī SS piedalās izmeklēšanā un pratināšanā.»

Tā ir bruņošanās reihsministra Alberta Spēra liecība.

SS neko daudz gan nenodarbojās ar apcietināto virsnieku un ģenerāļu pratināšanu — viņus spīdzināja, lietojot viduslaiku paņēmienus.)

Skorcēni daudz stāstīja par savu «draugu» Stepanu Banderu, kura bandu četrdesmit piektā gada ziemā viņš izveda no Ukrainas.

— Es vedu Banderu, izmantojot «radiobākas», kas bija atstātas Cchoslovakijā un Austrijā. Mums Bandera bija vajadzīgs; mēs viņam ticējām, viņš bija cīnījies Austrumu frontē. Hitlers man pavēlēja viņu glābt un nogādāt Vācijā, lai viņš turpinātu strādāt, un es izpildīju šo uzdevumu ...

— Ar ko vēl no... saviem cilvēkiem (es taču nevarēju teikt — no kvislingicm vai nodevējiem. Visu laiku jābūt formulējumos modram, jo priekšā ir galvenie jautājumi; tos uzdot ir par agru, vēl par agru), no tiem, kas jums kalpoja, jūs uzturējāt sakarus?

— Ar ģenerāli Vlasovu. Ar viņu man bija interesantas tikšanās; diemžēl Hitlers pārāk vēlu iedeva ieročus viņa vienībām.

— Kāds tam izskaidrojums?

— Fīrers baidījās, ka krievu gūstekņi pavērsīs savas šautenes pret mums. Tāpēc sākumā Vlasova armija tika dislocēta tikai Rietumos. Bet Vlasovs taču tik loti nemīlēja jūs!

— Ar ko vēl?

Skorcēni rauca pieri, pūlēdamies atcerēties.

— Laikam gan vairāk neviena nebija. Ja nu vēl Ante Pavelies Dienvidslāvijā. Visu pārējo laiku — fronte.

— Vai mēģinājumu nolaupīt maršalu Tito jūs uzskatāt par fronti?

— Protams.

— Jūs, redzams, taču saprotat, kas būtu noticis ar Josipu Brozu Tito, ja viņš būtu nokļuvis jūsu rokās?

— Viņš taču nenokļuva ...

— Vai Hitlers jums uzdeva nonāvēt Eizenhaueru?

— Tie ir uzpirktu amerikāņu korespondentu meli.

(Tiklīdz sākas runa par Skorcēni operācijām Rietumos, viņš kļūst noslēgts. Viņš labprāt apspriež savu «darbu» Austrumu frontē — «darbu», kas bija vērsts pret mums. Tas arī saprotams: Skorcēni ir tik plaši sakari Rietumos, un atmiņa tur ir tik īsa ... Bet pirmie «Fau-1» upuri taču bija angļi. Koventri atrodas viņu salā, nevis Krievijā vai Polijā, Oradūra un Liona — Francijā, nevis Dienvidslāvijā vai čehoslovakijā ... «Bijušie» vienmēr cenšas nezaudēt stāju. Viņi prot runāt par pienākumu, pavēli, ideju. Viņi zina, kā apspēlēt svētās karavīra zvēresta un frontes biedriskuma jūtas, taču manus brāļus un māsas nonāvēja Minskā, kad viņiem bija seši, deviņi un desmit gadi, — par kādu zvērestu tur var būt runa ...)

— Ko jūs teiksiet par Teherānu?

— Skaista pilsēta. Pirms gadiem desmit man tur sanāca labs bizness. Ļoti skaista pilsēta, perspektīva zeme.

Par Teherānu viņš nekā vairāk neteica. Bet būtu varējis pateikt daudz ko.

Viņš būtu varējis pastāstīt, kā tika paredzēta operācija «Lielais lēciens» un kāda loma tajā bija piešķirta viņam, «briesmīgajam Eiropas cilvēkam», kā tajos gados par viņu rakstīja sabiedroto prese.

Ir zināms, ka izdarīt atentātu pret «Lielo trijotni» bija uzdots gan šellenberga resoram, gan Kanarisa vadītajam armijas izlūkdienestam. Cīņa starp abiem šiem dienestiem ir plaši pazīstama. Taču vēsturnieki joprojām nav izpētījuši kādu augstākā mērā interesantu faktu. Neilgi pirms operācijas «Lielais lēciens» priekšdarbu sākšanas par Valsts Galvenās drošības pārvaldes priekšnieku — Heidriha vietā, kuru vēlāk nogalināja čehu patrioti, — kļuva Ernsts Kaltenbrunners, tuvs Skorcēni draugs jau no tiem laikiem, kad viņi kopā bija dzīvojuši Vīnē. Viņi — kā viens, tā otrs ar buršu laikos iegūtām rētām sejā, kā viens, tā otrs bezgala uzticīgs Hitleram un viņa rasu teorijai — uzskatīja sevi par īstajiem fīrera bruņiniekiem, kas viņa dēļ gatavi doties nāvē. Tūlīt pēc pārcelšanās no Vīnes uz Berlīni Kaltenbrunners pārņēma savā personiskā kontrolē nodaļu VI-S, tas ir, Skorcēni diversantus. Tiklīdz jaunais Valsts Galvenās drošības pārvaldes priekšnieks bija iesēdies Heidriha krēslā, viņš devās vizītē pie Bormaņa: «vīnietis» zināja, ar kuru cilvēku pastāvīgi jābūt labās attiecībās. Tūlīt pēc tam, kad Kaltenbrunners bija devies vizītē pie Bormaņa, sākās arī viņa protežē — Skorcēni augšupeja.

Kaltenbrunners ātri iedziļinājās visās lietās, un operācija «Lielais lēciens» viņu interesēja it sevišķi. Kopā ar Sellenbergu Kaltenbrunners tikās ar Kanarisu «īpašajā» gestapoviešu bārā «Edēm». Kanarisu pavadīja armijas izlūkdienesta 1. nodaļas vadītājs ģenerālis Georgs Hansens. Tika noslēgta «džentlmeniska» vienošanās: Sellenberga resors gatavos savu operāciju «Lielais lēciens», Kanariss savu — «Trīsreiz trīs». Sagatavošanas procesā, kas katrai operācijai notiks atsevišķi, neviens dalībnieks nezinās, kādam nolūkam viņu gatavo; jāizmanto cilvēki, kas prot krievu un angļu valodu; visu informāciju par grupu sagatavošanu un jaunās ziņas, kas tiks iegūtas par precīzu «Lielās trijotnes» tikšanās datumu, ar Kaltenbrunnera starpniecību saņems Hiīnlers un ar Kanarisa starpniecību Keitels, tie nodos ziņas tālāk fīreram.

Tika pieņemts lēmums, ka SS vīri trenēsies labākajā armijas diversantu nometnē «Ģuenzug»: tur bija izvietotas atsevišķās Brandenburgas divīzijas «ārzemju grupas». Sakarā ar to Sellen-bergs guva iespēju — pilnīgi legālu iespēju — iedabūt pašā armijas izlūkdienesta centrā savu cilvēku Vinfredu Obergu.

Darbs ritēja pilnā sparā. Kaltenbrunners ieteica Hitleram ideālu kandidātu. Hitlers jūsmīgi piekrita: «Skorcēni spēs veikt šo darbu!»

Skorcēni saņēma uzdevumu sākt aktīvu gatavošanos. Viņš pieprasīja sīku informāciju par to, kas ir izdarīts un kas jādara. Četrdesmit astoņas stundas pēc uzdevuma saņemšanas viņa grupas radioziņu pārtvērēji uztvēra kādu no Berlīnes uz Sveici raidītu radiogrammu, kas ziņoja, ka Hitlers devis pavēli rīkot atentātu. Skorcēni izsauca uz radioseansu SS šturmbanfīreru Romānu Gamotu, kas atradās Irānā. Tas paziņoja, ka neticot armijas izlūkdienesta aģentūrai. Skorcēni devās pie Hitlera: «Mums visapkārt ir nodevība!»

Tas bija trieciens armijas izlūkdienestam, pašai armijai.

Tas bija trieciens konkurentiem.

Kura uzdevumu pildīja Skorcēni? Vai Himlera? Nez vai. Sellenberga? Nedomāju vis — šajā vidē «jauno skaistuli» diez kā nemīlēja. Tātad Kaltenbrunnera? Jaunajam Valsts Galvenās drošības pārvaldes priekšniekam tajos 1943. gada rudens mēnešos — pēc sakāves pie Staļingradas un Kurskas, kad kara iznākums bija kļuvis acīm redzams, — katrā ziņā bija jāizdara kāds secinājums. Nacionālsociālisma apstākļos secinājums varēja būt tikai viens — jāglābj sava āda. Bet ādas glābšana izpaudās tādējādi, ka bija jāpiekļūst tuvāk fīreram. Tuvums garantēja, ka nebūs nekādas kontroles, būs personiski rēķini Šveices un Madrides bankās, briljanti, Renesanses laika gleznas. «Ideju» laiks bija beidzies, bija pienācis personiskas izdzīvošanas laiks, kurā allaž liek cerības uz zelta teļu.

— Fīrers nekad nav plānojis nekādus atentātus, — Skorcēni sacīja, kad biju viņam atgādinājis «Lielo lēcienu». — Tā visa ir propaganda. Un mēs, «zaļie esesieši», nekad neesam gribējuši šaut no stūra; mēs, SS karavīri, vienmēr cīnījāmies vaigu vaigā.

Pasaules literatūrā vēl maz ir izpētīts SS raksturs — SS, kurā Oto Skorcēni bija nevis ierindnieks, bet vadošs kadrs. Pašreiz Rietumos nav pieņemts to daudz atcerēties. Bet to darīt ir vērts. Hitlers pasludināja, ka pēc «diženās āriešu rases» uzvaras, pēc tam kad būs iznīcināta lielākā daļa slāvu un zināma daļa franču, ebreju un čigānu, SS iegūs pati savu valsti — Frankoniju, kurai būs pievienota daļa Francijas un romāņu Šveice. Hitlers ar vieglu roku ievilka kartē treknu līniju: Pikardija, Sampaņa, Luk-semburga — tam visam vajadzēja būt ietvertam SS valstī. Pēc Hitlera ieceres tur nākotnē dzīvos «apgaismotā otrā klase»: SS locekļi dalījās divos «stāvos». Pirmās klases pienākums bija ticēt, pakļauties, cīnīties. Otrajai klasei — «apgaismotajiem» — bija jādodas nāvē pašiem savā labā, tas ir, pēc Hitlera versijas, iedami bojā, šie esesieši paliks mūžīgā un pateicīgā «diženās āriešu rases» piemiņā. Lai iekļūtu otrajā klasē, pēc SS likumiem — vajadzēja «iemācīties nonāvēt un mirt». Kad «otrklasnieki» bija devuši svinīgu solījumu, viņiem, pēc reihsfīrera Himlera vārdiem, tika piešķirts «neatvairāms cilvēka liktenis», jo tagad esesieši bija devuši «blīva gaisa solījumu», tas ir, «savu garu pievienojuši mūžīgai augsta sprieguma atmosfērai». (Mūsu armija «atslēdza» šo pievienojumu, un radās īssavienojums, kas pamatīgi trāpīja uzticamos firera bruņiniekus.)

Oto Skorcēni piederēja pie «apgaismoto» klases. Tieši viņam vajadzēja doties uz Palestīnu, lai tur sameklētu grālu — mistisko nemirstības biķeri. Operāciju viņš izstrādāja kopā ar SS štandar-tenfīreru Ziversu, Ahnerbe — Senču mantojuma pētīšanas biedrības direktoru. Lai «izprastu šo mantojumu», Zīverss koncentrācijas nometnēs izdarīja eksperimentus ar cilvēkiem. Nirnbergas tribunāls viņu nosūtīja uz karātavām. Pašreizējie esesieši tur cieņā Zīversa piemiņu, uzskatīdami viņu par «nacionālu varoni, idejas mocekli».

— Tagad raksta daudz dažādu blēņu par mūsu kustību, — Skorcēni pa to laiku turpināja, — diemžēl uzvarētājiem vienmēr taisnība. Neviens negrib saskatīt to pozitīvo, kas bija Hitlera mācībā.

— Vai rasu teorija?

— Tā taču bija tikai taktika! Mēs neticējām tās draudu nopietnībai. Mēs sapratām, ka tas ir līdzeklis, ar ko saliedēt tautu. Jebkurai politiskai struktūrai jāprot mazlietiņ pabiedēt.

— Vai Osvencimā pabiedēja?

— Es tur neesmu bijis. Kāpēc man būtu jātic ienaidnieku propagandai?

— Es tur esmu bijis.

— Pēc kara? Tur nav ko brīnīties — pēc kara var rakstīt, kas tikai tīk, uzvara dod visas tiesības.

— Ar Eihmani jūs neesat ticies?

— Viņš taču bija «melnais»! Es jūs lūdzu vienmēr novilkt robežu starp šiem diviem jēdzieniem, — Skorcēni uzsvēra trešo reizi. — Tieši «melnie esesieši» ir notriepušies ar asinīm un dubļiem, un tas kompromitē mūsu kustību. Mēs turpretim bijām karavīri: skatījāmies nāvei acīs.

— Kādos apstākļos jūs tikāties ar admirāli Horti?

— Es izpildīju fīrera pavēli, kad Horti bija nolēmis kļūt neuzticīgs sabiedrotā pienākumiem. Viņš radīja draudīgu stāvokli miljonam vācu kareivju dzīvību, un Hitlers man uzdeva darīt visu, lai Ungārija paliktu Vācijas sabiedrotā līdz galam. Es devos uz Budapeštu un veicu operāciju.

(Ļoti «tīra» operācija! Sellenbergs «pievadīja» pie Horti dēla savu aģentu, kas uzdevās par dienvidslāvu partizānu sūtni. Skorcēni bija uzdots nolaupīt «sūtni» kopā ar Horti-jaunāko, lai izdarītu spiedienu uz tēvu. Skorcēni izpildīja šo uzdevumu, kas bija parasta provokācija dzijā aizmugurē gestapo bandītu apsardzībā.)

Ik pēc laiciņa viņš atgriezās pie Hitlera.

— Atceros, kā četrdesmit ceturtā gada rudenī fīrers izsauca mani uz savu galveno mītni «Vilka midzeni» Austrumprūsijā; pašreiz tas ir KaĻņingradas apgabals, — viņš piemetināja. — Man bija laime būt «situācijas barakā», kur fīrers katru dienu rīkoja apspriedes. Viņu ieraudzījis, es izbijos: ienāca sagumis vecis ar seju pelnu pelēkumā. Kreisā roka drebēja tik stipri, ka viņš bija spiests to saturēt ar labo. Viņš klausījās, ko ziņo dažādu ieroču šķiru karaspēku ģenerāli, un klusēja, ik brīdi pieskardamies smaili uzasinātiem krāsainiem zīmujiem, kuri bija nolikti uz milzīga galda blakus viņa brillēm. Kad gaisa spēku ģenerālis, ziņodams par lidojumu skaitu un viņa rīcībā esošās degvielas daudzumu, sāka runāt juceklīgi, fīrers kļuva briesmīgi nikns; nekad nebiju domājis, ka viņš var tik šausmīgi kliegt. Arī pāreja no lamāšanās uz mierīgu izturēšanos mani satricināja: fīrers pēkšņi sāka minēt pulku un bataljonu numurus, tanku un munīcijas daudzumu — mani pārsteidza viņa atmiņa. Kā allaž, ar mani viņš bija laipns un labsirdīgs; es līdz šim laikam atceros viņa acis. Mans uzskats — viņš bija dižens cilvēks, lai ko par viņu rakstītu tagad.

— Gāzes kameras, slepkavības?

— Par gāzes kamerām jāteic, ka es neesmu tās redzējis. Nāves sodi? Ko lai dara — karš paliek karš!

— Es runāju par tiem nāves sodiem, kas tika izpildīti aizmugurē.

— Fīreru krāpa.

— Kas?

— Neapzinīgi cilvēki. Viņš taču nespēja aptvert visas problēmas! Viņš bija atbildīgs par Vācijas likteni, pildīja augstākā virspavēlnieka pienākumus, viņam nemaz nebija iespējams izsekot visam un visiem. Pie mums taču pastāvēja akla klanīšanās papīra priekšā, pavēles priekšā ... Atceros, sūtīdams mani uz Budapeštu, fīrers ar savu drebošo roku uzrakstīja uz personiskās blankas: «Visiem lielvalsts dienestiem pienākas palīdzēt štandartenfīreram Skorcēni, kas izpilda sevišķi svarīgu uzdevumu.» Es strādāju štābā, plānodams Budapeštas operāciju kopā ar kādu apakšpulkvedi, kura komandētā karaspēka daļa bija nodota manā rīcībā, lai varētu ieņemt Ilorti pili, ja tas nolemtu pretoties. Biju izsalcis un lūdzu apakšpulkvedi, lai viņš dod ziņnesim rīkojumu atnest pāris cīsiņu. Apakšpulkvedis lūdza manas pārtikas kartītes. Sacīju, ka esmu tās atstājis viesnīcas istabā, un tas stulbenis atteicās man dot divus nožēlojamus cīsiņus! Tad es izvilku fīrera vēstuli. Apakšpulkvedis pat pielēca kājās, lasīdams Hitlera priekšrakstu. Protams, tagad viņš bija ar mieru atnest man arī divdesmit divus cīsiņus. Un cik reižu es dzirdēju, kā fīrera bunkurā viņa paša ģenerāļi runaja savā starpā: «To viņam nedrīkst ziņot — uztrauksies.» Un — slēpa viņam patiesību!

— Vai esat lasījis «Mein Ķampf»?

— Protams.

— šai Hitlera grāmatā taču ir sankcionēta «nepilnvērtīgu tautu» iznīcināšana — veselu tautu!

— Vai tiešām jūs nesaprotat, ka tā bija teorija?! Viņš bija veģetārietis. Viņš nepazina dzīvi — tikai darbu vien. Vienu vienīgu reizi tiku redzējis, ka viņš iedzer malku šampanieša, — tas notika todien, kad biju atbrīvojis Musolīni.

— Un Bormanis?

— Ko Bormanis?

— Vai arī viņš bija jauks, labsirdīgs cilvēks?

— Es viņu maz pazinu — esmu jums jau teicis. Mēs esam tikušies tikai dažas reizes.

— Un švends?

— Kāds Švends?

— SS štandartenfīrers. Tas, kurš izlaida viltotas sterliņu mārciņas.

— Ahā, tas kriminālnoziedznieks no Peru?

— Tas pats. Vai ar viņu jūs neesat ticies?

— Nekad.

— Doktors Meņģele?

— Kas tas tāds? Es nezinu.

— Doktors Zavade?

— Nē, es viņu nepazinu.

— Jūs bijāt viens no vilkaču — no <rWehrwolf» vadītājiem?

— Jā. Bet mēs necīnījāmies pret jums partizānu karā.

— Ar ko jūs to izskaidrojat?

— Ar to, ka mūsu zeme ir industriāla.

— Arī mūsu zeme ir industriāla, taču mūsu partizāni jūs pamatīgi sita.

— Mums nav tik daudz mežu, lauku, ciemu.

— Bet Polija un Dienvidslāvija?

— Tur ir kalni.

— Un Francija? Makiji jūs stipri plucināja, bet tur mežu nav vairāk kā Vācijā.

Skorcēni gribēja kaut ko atbildēt, bet misis Skorcēni saudzīgi sacīja:

— Viņam ir taisnība, Oto, taisnība... Industriālisma pakāpe nav svarīgākais ...

— Nu redzat, — Skorcēni tūlīt piekrita, — tātad galu galā mana versija ir pareiza: ar Hitlera nāvi gāja bojā arī viņa ideja. Visas runas par to, ka mēs, vecie cīnītāji, esot aizgājuši pagrīdē, kaut ko perinot, ir propaganda: bez Hitlera nacionālsociālisms nav iespējams.

— Kāda ir jūsu attieksme pret fon Tadcnu?

— Viņš taču cēlies no prūšiem. Par vienīgajiem nopietni ņemamajiem vāciešiem var uzskatīt bavāriešus un austriešus — visi pārējie tikai riņķo pa mūsu orbītu.

— Vai Nacionāldemokrātisko partiju jūs neesat atbalstījis?

— Tajā ir tikai pieci tūkstoši bļāvēju — vai tad tas ir kāds spēks?

— Bet ja viņu rindās būtu miljons?

— Tad es padomātu.

— Vai itāliešu neofašistiem no MSI jūs neesat palīdzējis?

— Nē. Pēc kara es nolēmu nodarboties ar biznesu. Politika man bija apnikusi. Gribēju, lai man būtu tīras rokas.

— Vai ar Klausu Barbjē jūs neesat ticies?

— Kas tas tāds?

— Cilvēku kārējs Lionā. Pašreiz viņš atrodas Bolīvijā.[15]

— Nē. Es viņu nepazīstu.

— Un Valteru Raufu?

— Tādu vārdu neesmu dzirdējis.

... Kad mēs otrajā nakts stundā pārcēlāmies uz restorānu <r£7 Bodegon», galvenais viesmīlis Skorcēni sagaidīja ar hitleriešu sveicienu «heil!». Skorcēni ierasti izsvieda uz priekšu roku un mazliet noraustīja svārkus, it kā mugurā viņam būtu esesieša frencis. Šeit Skorcēni bija daudz paziņu, un viņš ar tiem sarunājās vāciski, un viņa balss skanēja pavēlnieciski, priekšnie-ciski, pauzdama pašapmierinātību.

Ienāca nēģeris — no tiem, kas brauc zvērīgās mašīnās kopā ar apsardzi. Arī ar viņu Skorcēni apmainījās laipnībām.

— Biafra? — es jautāju.

— Jā, — viņš atbildēja.

— Jūs viņiem pārdevāt ieročus?

— Man nebija naudas. Citādi būtu pārdevis.

— Jūsu domubiedri ir trūcīgi ļaudis?

Skorcēni iesmējies atbildēja:

— Kāpēc nu tā? Mans domubiedrs Krups bija diezgan bagāts cilvēks. Man jāpateicas viņam par daudz ko.

— Peru es redzēju zelta stieni ar kāškrusta zīmi. Tur bija uzraksts «Reichsbank». Tādi stieņi joprojām glabājas Hondurasas bankā. Laiku pa laikam tie parādās arī citās Latīņamerikas valstīs.

— Tur nav ko brīnīties, — Skorcēni atbildēja. — Finansu reihsministrs Funks četrdesmit piektā gada aprīļa beigās mani uzaicināja doties projām kopā ar viņu. «Man nav kur likt zeltu, Oto,» viņš teica. Taču Funku apcietināja. Kur palika zelts? Uzvarētājiem tas jāzina labāk.

— Zelts droši vien nonāca mafijas rokās, — misis Skorcēni domāja, — kā gan citādi tas būtu nokļuvis Hondurasā?

— Droši vien, — Skorcēni tūlīt piekrita. — Tas ir mafijas darbs, nevis mūsu. Es taču teicu: mēs beidzām spēli četrdesmit piektā gada trīsdesmitajā aprīlī. Kopš tā laika esmu izstājies no cīņas. Nodarbojos ar biznesu, esmu inženieris, un man ir rūgti atcerēties pagātni, jo mēs toreiz zaudējām.

Otrā rītā pie viesnīcas «Imperiatriz» istabas durvīm kāds pieklauvēja — dīvaini agri.

— Kas tur ir?

— Mani sūta senjors Skorcēni.

Uz sliekšņa stāvēja zēns ar sainīti rokā. Viņš bija man atnesis Skorcēni atmiņu grāmatu divos sējumos — «Lai dzīvo bīstamība!».

Es izlasīju šo grāmatu, salīdzināju ar visu mūsu tikšanās norisi, ar mūsu sarunu un vēlreiz pārliecinājos, cik daudz reižu man ir melojis cilvēks ar rētu sejā.

Pēc punktiem:

1. Klauss Barbjē liecināja, ka viņš ir uzturējis pastāvīgus sakarus ar Skorcēni. «Skorcēni ir visa mūsu izlūkošanas tīkla vadītājs,» Barbjē paziņoja septiņdesmitajos gados.

2. Federiko švends nenoliedza savus sakarus ar Skorcēni.

3. Valters Raufs, «nāves automašīnu» tēvs, kas bija patvēries čīlē, tagad vada Pinočeta Nacionālās izlūkošanas pārvaldes nodalu cīņai pret komunistiem. Viņš ir lepns uz saviem sakariem ar Skorcēni.

4. Būdams viens no Antiboļševistiskā tautu bloka vadītājiem, Skorcēni uzturēja sakarus ar visiem neonacistiskajiem grupējumiem. it īpaši ar MSI neofašistiem Itālijā.

5. Skorcēni pats transportēja uz Biafru ieročus separātistiem — ir dokumenti, kuri pierāda viņa līdzdalību pilsoņkarā, kas notika šajā tālajā Āfrikas zemē.

Tagad uzdosim sev jautājumu: kāpēc Skorcēni vajadzēja noliegt šos savus kontaktus?

1. Kad ap Jozefu Meņģeli, kas bija izdarījis eksperimentus ar krievu karagūstekņiem, poļu profesoriem, serbu sievietēm un ebreju bērniem, loks saslēdzās aizvien ciešāk, sākās slepkavību cikls, kas bija izplānots ar īsti nacistisku vērienu. Meņģele, kas par saviem eksperimentiem bija atbildīgs Bormanim, paspēja nozust. Viņa ceļš nezināmībā bija līķiem klāts.

2. Kad, padodamās sabiedrības spiedienam, Rietumvācijas tiesa sāka kustināt necilvēciskā ārsta Zavades (Heides) apsūdzības lietu, viņu atrada kamerā nogalinātu. Citi šajā prāvā apsūdzētie — doktors Frīdrihs Tīlmanis un VFR prezidenta Erharda personiskās apsardzes priekšnieks — bijušais nacists Ēvalds Peterss arī netika līdz tiesai: doktors nomira ar «sirdstrieku», Peterss «pakārās» kamerā. Edo Osterlo, Slēsvigas-Holšteinas zemes izglītības ministru, bijušo nacistu, pret kuru arī bija izvirzīta apsūdzība, atrada līča dibenā.

Lietu tiesā nemaz neizskatīja — nebija neviena, ko tiesāt.

3. Kad tika atmaskots Klauss Barbjē, Lionas kārējs, cilvēks, kas uzturēja sakarus starp kādu noslēpumainu «vadītāju», kurš slēpās Paragvajā, čīlē un Urugvajā, un starp reakcionāru nacionālistu grupām, kurām viņš pārdeva ieročus par ārkārtīgi zemām cenām, atkal sākās mīklainu slepkavību sērija; vispirms tika nonāvēts Bolīvijas konsuls Hamburgā, kas ne vienreiz vien bija ticies ar Barbjē. Tad ar mīnu uzspridzināja Milānas grāmatu izdevēju, kam portfelī bija nezināma autora manuskripts, kurā bija runa par Barbjē nacistiskajiem sakariem Latīņamerikā un Spānijā. Pēc tam greznā viesnīcas istabā Riodežaneiro atrada mirušu grāfu Zaķu Sarlu Noelu de Bernonvilu, ko franču kara tiesa bija sodījusi par palīdzēšanu gestapo, šis Barbjē draugs daudz ceļoja pa Latīņameriku, visbiežāk uzturēdamies pie sava vecā šefa Bolīvijā, kā arī Peru un Santjago (Cīlē). Sievai uz Parīzi viņš bez paraksta pārskaitīja milzīgas naudas summas, izmantodams kodu: «Crédit V. Jouvet, HF-495». Grāfs daudz zināja. Slepkavas bija viņam rokas sasējuši uz muguras, muti aizbāzuši ar vīkšķi un nožņauguši viņu paša apartamentos. Nākamais no tiem, kam vajadzēja apklust uz visiem laikiem, bija peruiešu multimiljonārs Luiss Bančero Rosi. (Kad viņu bija nonāvējis mīļākās dārznieks, pustraks cilvēks, radās uzskats, ka ar viņu izrēķinājusies mafija. Taču vēlāk aizvien neatlaidīgākas kļuva runas par to, ka Rosi, kas savu biznesu bija sācis no nulles, ir bijuši cieši sakari ar nacistiem; mafija tikai izpildījusi hitleriešu gribu.)

Naivi ir domāt, ka visa šī politisko slepkavību ķēde ir bijis amatierisms. Tajā viscaur jūtama smaga roka, kas zina, kā radīt bailes.

4. Kāpēc Skorcēni atļāvās par savas partijas biedru atsaukties kā par kriminālnoziedznieku (vai atceraties viņa vārdus par švendu?)? Tāpēc, ka tos, ko mīl, var arī nolamāt — viņi piedos. Par viņiem nedrīkst runāt patiesību — to nepiedos citi hitleriskās brālības locekļi, kas tagad izklīduši pa pasauli. Viņi sagaidīja savu stundu Cīlē un Urugvajā: apvērsumus tur izdarīja pēc hitleriešu receptēm, ar viņu lozungiem. Tur, kur sāksies nākamais slaktiņš, meklējiet SS cilvēku pēdas: viņi prot strādāt un ļoti vēlas darīt savu darbu.

Ir ērti turēties pie uzskata, ka ar Hitlera nāvi beidzies arī hitlerisms, taču bezrūpīgs ērtums vēl nekad nav ne pie kā laba novedis.

... Kad 1975. gadā Madridē tikos ar Oto Skorcēni un jautāju par Švendu, viņš paraustīja plecus: «Es nekad neesmu redzējis šo kriminālnoziedznieku.» Taču Sesars Ugarte, antifašists no Limas, man stāstīja, ka tieši Skorcēni ir atlidojis pie švenda uz Peru un viņi kopā devušies inspekcijas braucienā pa Latīņameriku — apciemojuši «vecos cīnītājus», pirmām kārtām Valteru Raufu un necilvēcīgo ārstu Meņģeli.

Kas tas tāds par Fridrihu Švendu? 1932. gadā šis sīktirgotājs apprecējās ar baronesi fon Hemingeni. Otrā pasaules kara priekšvakarā Švends pameta muižu un dzīvoja savā greznajā jahtā «Aurora». Viņš braukāja lielākoties pa Vidusjūru, kursēdams starp Itāliju un Dienvidslāviju.

Liecinieki, ko nesen bija izsaucis tiesnesis pēc švenda nejau-

■

šas iekrišanas, apgalvo, ka viņš tieši toreiz iedzīvojies milzīgā bagātībā, nodarbodamies ar zelta kontrabandu. Tā nav tiesa. Tolaik Švends nodarbojās ar izlūkošanu; pie reizes uz priekšdienām tika gatavota arī «iespiešanās operācija». Pašreiz viņa darbošanos uz kuģa traktē joti primitīvi: šeftmanis Svends, nolēmis iesist pēc iespējas vairāk zelta, griezās pie gestapo ar priekšlikumu: «Varu jums palīdzēt gremdēt angļu kuģus Vidusjūrā.» Bet pēc tam saskaņā ar oficiālo versiju viņš nodibinājis sakarus ar angļu izlūkdienestu: «Varu jums atklāt noslēpumu, kāpēc jūsu kuģi iet dibenā.» Par to Svendu, hitleriešu partijas biedru no 1932. gada, esot apcietinājis gestapo. Taču dīvaini: drīz pēc apcietināšanas Švends, «īstens ārietis, kustības veterāns, ko atzīmējis reihsfīrers» (tā teikts viņa raksturojumā), saņēma segvārdu — doktors Ben-digs, iesauku Finansists un amatu Valsts Galvenās drošības pārvaldes «inflācijas» organizēšanas sektorā, lai tur vadītu operāciju «Bernhards». Operācijas mērķis bija īstās sterliņu mārciņas apmainīt pret viltotām, kuras izgatavoja ieslodzītie nacistu koncentrācijas nometnē Zaksenhauzenē, laist tās apgrozībā ārzemēs ar «gestapo upura» un angļu «drauga» Švenda-Bendiga palīdzību. Tādējādi apcietināšana bija daļa no «iespiešanās operācijas», pavisam parasta hitleriskā drošības dienesta kombinācija.

Pastāv versija, ka švends esot ar gestapo šefiem kaulējies par kādu daļu sev personiski. It kā esot vienojušies, ka no mārciņām, kas būs iemainītas pret viltotajām, trešo daļu viņš ieskaitīs savā tekošajā rēķinā. Taču arī tā bija aizsegoperācija, jo gestapo-vieši — it īpaši trešās lielvalsts pastāvēšanas pēdējos gados — pārveda SS un NSVSP naudu uz ārzemēm, ieskaitot to savu visuzticamāko cilvēku rēķinos drošās bankās, lai finansētu jaunu nacistisko kustību, ja karš tiks zaudēts. Tā bija arī ar Svendu: gestapo nekaulējās ar saviem darbiniekiem, bet deva viņiem pavēles, un šīs pavēles bija jāizpilda bez ierunām.

Taču Švends pašreiz sēž ne jau tāpēc, ka viņš ir nacistisks noziedznieks. Viņu nesauc pie atbildības par nepieredzētas ekonomiskas diversijas vadīšanu, nē, viņu apsūdz kontrabandā un sava līdzdalībnieka Kambera nošaušanā. Protams, Švends noraida šo apsūdzību. Prokurors sola pieaicināt liecinieku, kas ir redzējis, kā Švends pats nošauj Kamberu — aiz bailēm no sava līdzdalībnieka. Hitlerisrna sabrukumu švends sagaidīja labi nodrošinājies — astoņdesmit kilogramu zelta, simt tūkstošu Šveices franku un vairāki desmiti tūkstošu dolāru. 1945. gada vasarā, Vatikānā saņēmis viltotus dokumentus pie tiem pašiem, kas bija viņam palīdzējuši realizēt viltotās mārciņas, Frīdrihs švends pārcēlās uz Peru, kļuva par amerikāni Federiko, par sīku ierēdni firmās «General Motors» un «Volkswaffen».

— Sis sīkais ierēdnis rīkojas ar lielu naudu, — Sesars Ugarte man stāstīja jau pirms astoņiem gadiem. — Viņš turpina kalpot hitleriešiem un tiem slepenajiem dienestiem, ar kuriem ir kāda jēga uzturēt kontaktu.

Es toreiz rakstīju par to, runāju ar kolēģiem Amerikā un Rietumeiropā, taču bez rezultātiem — Svends turpināja vienā mierā dzīvot savā pilī netālu no Peru galvaspilsētas.

Tagad Svenda laiks ir beidzies. Pirmkārt, tāpēc, ka beigusies tā nacistu partijas nauda, kas bija noguldīta viņa personiskajā rēķinā, — viņš to vēlāk sadalīja tiem, kuru adreses viņam bija devuši Parteigenossen; otrkārt, viņa laiks beidzies tāpēc, ka miris viņa galvenais labvēlis — Skorcēni; treškārt, tāpēc, ka Peru pie varas nāca reālistiski domājoši politiķi, kas viņu spieda braukt projām no Limas.

... Eleniča kundze, kurai Bonnā piederēja pansionāts «Schwarzer Kater», neklausījās paveca amerikāņa lūgumā dažas dienas pagaidīt maksu par naktsmītni un piezvanīja uz policiju.

— Federiko Svenda kungs, — viņa sacīja, — ir man parādā par trijām diennaktīm, un es prasu, lai viņu piespiestu nekavējoties samaksāt man.

Policijā «amerikānis» izturējās mierīgi un korekti, pateica savu vārdu, vecumu un dzimšanas vietu. Viņu — tikpat korekti — uzaicināja pagaidīt, kamēr ievāks par viņu ziņas.

Ziņas pienāca negaidīti ātri: noskaidrojās, ka «amerikāni» Federiko Svendu starptautiskā kriminālpolicijas organizācija «Interpol» meklē jau daudzus gadus — kā kontrabandistu un slepkavu.

Tā nu Fridrihs Svends, gestapovietis un NSVSP veterāns, ir saukts pie atbildības, viņa lieta tiek izspriesta «bumbu drošā» tiesas ēkā Nimfenburgas ielā; spriež jau ne vairs tikai vienu vai divas nedējas — tā šeit ir parasta lieta.

Dīvaini ir kaut kas cits: kāpēc organizācijai «Interpol» meklēšanai bija vajadzīgi tik daudz gadi, ja jau 1972. gadā par Federiko Svendu, par to, ar kādu uzvārdu viņš dzīvo, kur dzīvo un ar ko nodarbojos, es biju rakstījis padomju presē, pie reizes pastāstīdams par antifašista — mana peruiešu drauga Sesara Ugartes cēlsirdīgajiem meklējumiem. Manu rakstu bija iespiedusi «Komsomolka» — avīze ar daudzus miljonus lielu tirāžu. Ja toreiz, 1972. gadā, kāds būtu gribējis Svendu atrast, viņš būtu arī atrasts, jo vairāk tāpēc, ka Sesars Ugarte ir cilvēks, ko pazīst ne tikai Peru vien; viņš ir sešu ASV kaujas ordeņu kavalieris, viņš ir saņēmis VFR ordeni, viņam piešķirts Goda leģiona kavaliera nosaukums. Tātad vai nu Rietumvācijas speciālisti maz lasa, kas rakstīts mūsu presē, no informācijas plūsmas izraugās tikai to, kas ir izdevīgs turienes propagandas mašīnai, kura stāv tālu no objektivitātes, ir dziļi tendencioza, vai arī tas nebija i/dc vīģi kaut kādiem spēkiem. Bet kādiem tad?

Ja nebūtu bijis nejauša gadījuma, fašistu Svendu «meklētu» vēl joprojām.

Un beidzot pēdējais. Svends bija «apgaismoto» vidū: viņš zināja, kas, kur un kad paslēpa salaupītās vērtības — ne tikai Vācijā, bet visā pasaulē. Taču par to viņam vispār netika uzdots neviens jautājums — baidās.

4

«Dārgais Semjonova kungs!

Lai izveidotu ieplānoto fīrera muzeju Linčā, impērijas valdība nolaupīja ar sava pilnvarotā Drēzdenes Valsts gleznu galerijas direktora doktora Poses starpniecību dažādās Eiropas valstīs — visvairāk Itālijā, Austrijā, Francijā, Nīderlandē un Beļģijā — daudzas ļoti vērtīgas gleznas, skulptūras un monētu kolekcijas.

Nīderlandē, Beļģijā un Francijā pirkšana tika izdarīta, pamatojoties uz «okupācijas tiesībām», un tādējādi jau no paša sākuma bija apšaubāma un noziedzīga, bet Vācijā un Austrijā notika arī piespiedu atsavināšana, kā, piemēram, bija ar fon Rēklama kolekciju Berlīnē, Rotšilda — Vīnē, Kēniga un Veinšteina — Amsterdamā un Briselē, ar Firsta kolekcijām — Māgā. Tas viss tika nosūtīts Hitlera muzejam.

Atšķirīgāka bija situācija Itālijā. Tur tika iegādāti ārkārtīgi vērtīgi agrīnās un vēlīnās renesanses mākslas darbi, kuru piederība ir visai aizplīvurota.

Iepirkšanu — pa diplomātiskiem kanāliem — sagatavoja princis Fīlips fon Hesens, tomēr tas, kam īsti gleznas piederējušas, palicis noslēpums.

Nenoskaidrots palicis arī tas, kuras Itālijas instances ir atbalstījušas šo nacistu «iepirkšanos». Vārdu sakot, darījumi Itālijā pieder pie vistumšākajām trešās lielvalsts afērām. Piecdesmito gadu sakumā notika vairākas konferences par šiem mākslas darbiem. Tā dēvētās de Gasperi komisijas ietvaros Itālijas un VFR ārlietu ministri panāca vienošanos, pēc kuras no Itālijas izvestie mākslas darbi palika Vācijas īpašumā. Līdz 1975. gadam tie bija ieskaitīti «kompensācijas fondā», kas pastāv pie Galvenās finansu direkcijas Minhenē (doktors Vankmillers). Atkārtoju: jau 1975. gada beigās Nacionālā galerija un Prūšu kultūras mantojuma biedrība dažas no šim gleznām eksponēja Dālema muzejā Berlīnē. Kad kāds no apmeklētājiem tur ieraudzīja Sebastjāno Riči griestu freskas no Masenigo pils Venēcijā, bijušā Masenigo pils īpašnieka mantinieki tūlīt iesniedza protestu un lūdza ārzemju preses orgānus Londonā un Parīzē viņiem palīdzēt. Taču viņu protests nedeva rezultātus — lieta joprojām nav izkustējusies no sastinguma punkta.

Jūsu Georgs 5TEINS.»

(Bāzelē es sameklēju mākslinieci Mariju Iberzaksu, mākslinieka Grigorija Sklovska meitu; šo mākslinieku pazina V. I. Ļeņins. Es pavadīju pie viņas kādas trīs stundas; sievietei ir pāri astoņdesmit gadiem, tomēr viņa vēl ceļo, daudz raksta. Apskatījis ļoti vērtīgas relikvijas, Iļjiča vēstules un zīmītes, es aizbraucu no viņas, vezdams līdzi vēstuli ar pieciem Ļeņina dokumentiem, kas līdz šim bija atradušies pie Marijas īberzaksas, bet tagad bez atlīdzības tika nodoti mūsu valstij.)

5

Bonnā šķirodams korespondenci, es tūlīt atliku pie malas divas aploksnes. Pārejās vēstules nolēmu izskatīt vēlāk; to sanāca kāds pussimts — birojam rakstīja daždažādi cilvēki, firmas, organizācijas, teātri, izstāžu zāles, redakcijas, partijas. Pirmo vēstuli bija sūtījis Mišels no Ķelnes, 41, Kvadrātielā 5. Atplēsu aploksni. Izgriezums no laikraksta «Express» 1979. g. 29. septembra numura: «Doktora kundzes žokeji. Mīlestība uz dzīvniekiem atnes Erbiga kundzei uzvaras. Kad Bādenbādcnē notika zirgu izsole, ko katru gadu rīko Ferdinands Leistens, vecā dāma, kas sēdēja ložā ar mazu sunīti rokās, pievērsās tam ar jautājumu: «Muši, vai gribi, lai nopērku tev zirdziņu?» Acīmredzot Muši atbildēja ar «jā», jo vecā dāma zirgu nopirka. Divus gadus pēc vīra — firmas «Erbolackc» īpašnieka nāves doktora kundze bija izsolē nopirkusi astoņus zirgus. Viņas pēdējais pirkums bija 177 tūkstošu mārku vērtībā. Doktora kundzes zirgus trenē Ginters Rozenbušs. «Zirgi ir mani mīļie bērniņi,» Erbiga kundze saka. Sie mīļie bērniņi Ķelnes miljonārei dod bagātīgu peļņu. Ērzelis Caret de Norā pēdējos trijos gados viens pats devis 105 tūkstošus mārku.»

Otrā vēstule, arī bez jebkādiem komentāriem, bija no Sreidera:

«Apstiprinājums. Es, Jākobs Sreiders, dzimis 1899. gada 4. martā Bībingenē, apstiprinu, ka pirms dažiem gadiem mani kopā ar Smita kundzi (Ķelnē, Bādenbergas ielā 82) uzaicināja pie sevis doktora Erbiga ģimene Bādenbādenē. Smita kundze ir Erbiga kundzes radiniece un draudzējas ar viņu. Tolaik Erbigu ģimene dzīvoja Bādenbādenē, Heršenberga ielā 29, un to dibināti uzskatīja par vienu no visbagātākajām ģimenēm Vācijas Federatīvajā Republikā.

šai pirmajā vizītē Bādenbādenē es arī ieraudzīju noslēpumainu akmens istabu. Tolaik es vēl nezināju, ka no Carskoje Selo ir izzagta Dzintara istaba. Pēc kāda laika avīzēs izlasīju par šo Dzintara istabu un nodomāju, ka esmu atklājis tās glabāšanas vietu.

Taču drīz vien Erbigu ģimene pārcēlās uz Šveici, uz Tesīnu, istabu demontēja un aizveda uz Askonu. šmita kundze man stāstīja, ka par dzintara kastu transportēšanu vien kravas mašīnu šoferiem samaksāti 12 tūkstoši mārku. Tenerifē man ir draugs — Freda kungs. Vasarā viņš brauc uz Askonu atpūsties un bieži viesojas Erbigu ģimenē, uzturēdams ar to vislabākās attiecības. Reiz viņš man jautāja, vai es esmu pie Erbigiem redzējis Dzintara istabu tai stāvā, kuru viņi aizņem villā. Pēc viņa domām, šī istaba nav naudā novērtējama.

To visu es rakstu tāpēc, lai nepieciešamības gadījumā šīs ziņas atkārtotu tiesā.

Ar cieņu

Jakobs ŠREIDERS.»

Es sāku pie telefona griezties kā vilciņš; vispirms nolēmu zvanīt no starptautisko sarunu automāta Bādgodesbergā, bet tad vaicāju sev, kāpēc man būtu jāslapstās, it kā zagtās mantas slēptu es, nevis mūsu dārgumi tiktu turēti šeit, paņēmu klausuli un uzgriezu Freda numuru Tenerifē.

— Jā, — viņš atsaucās.

— Te runā Semjonovs.

— Es pazinu jūs.

Klusuma brīdis.

— Cik ilgi jūs esat nodomājis uzkavēties salā? — es jautāju.

— Kāpēc jūs tas interesē?

— Tāpēc, ka jūs esat solījis apstiprināt ziņas, ko man pa...

— Nē, — viņš mani pārtrauca, nepārprotami nevēlēdamies, ka tiek minēti kādi vārdi un uzvārdi. — Es nekā neapstiprināšu.

— Jūs taču solījāt to darīt...

Klusums.

— Jūs esat redzējis Dzintara istabu Er ...

— Jā, viņai ir pasakaina mākslas darbu kolekcija.

— Krievu darbi?

— Arī tie.

— Kas jums liedz to apstiprināt formāli?

— Šo jautājumu apspriedīsim citreiz, kad man gadīsies tam laiks, un — ne jau pa telefonu.

Tā, lūk. Kāds bija izdarījis spiedienu. Kurš? Kā? Kad?

Sreidcrs atvēra man durvis. Uz dīvāna sēdēja Mišels.

— Es visu zinu, — Sreiders sacīja. — Visu zinu.

Mišels atvainojās:

— Aiziešu pēc cigaretēm, palikušas mašīnā ...

Kad mazdēls bija izgājis, Sreiders teica:

— Tagad es gribu saņemt miljonu. Pretim došu istabas fotouzņēmumu, kas izdarīts doktora kundzes mājā; naudu, tāpat kā teicu agrāk, gribu saņemt pēc tam, kad istaba būs izvesta uz Krieviju.

— Vai fotoattēls ir jūsu rokās?

— Nē.

— Bet tas jau pastav?

— Nē. '

— Ka jūs pie ta tiksiet?

— Tā ir mana darīšana.

«Nē, arī mana,» es nodomāju, «jo tas jau ož pēc ielaušanās. Tādu spēlīti es nespēlēju. Mēs tādu spēlīti nespēlējam — tā būs precīzāk.»

... Volfgangs Erbigs kara laikā apgādāja ar lakām un krāsām gaisa kara spēku reihsmaršalu Gēringu.

Viņa rūpnīcas patērēja milzīgi daudz dzintara.

Un ja nu viņš ir licis uztaisīt Dzintara istabas kopiju?

Bet varbūt nacisti mūsu īsto istabu atdevuši glabāšanā šim finansu un rūpniecības dūzim; tāds nevienā sabiedrībā nav pakļauts likumam?

Pieļaujama ikviena versija, taču ar Erbigiem saistītā versija turpmāk jāpārbauda VFR pilsonim.

Uzgriezu telefona numuru Askonā.

— Vai Erbiga kundze?

— Es klausos, — balss vēl bija stipra, dzedra.

— Erbiga kundze, man būtu ārkārtīgi interesanti ar jums apspriest jautājumu par Dzintara istabu ...

Pēc klusuma brīža:

— Kā jūs par to zināt? Tas — pirmkārt. Un otrkārt — kas runā?

— Es nodarbojos ar kultūras vērtībām, ar to likteni.. .

— Uzrakstiet man vēstuli, paziņojiet savu adresi un telefonu; es apspriedīšos ar saviem advokātiem. Uz redzēšanos!

Atzvans.

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR NACISTISKO NOZIEDZNIEKU, KAS VAINĪGS LIDICES TRAĢĒDIJĀ, UN PAR PROFESORA RODES ŠANTAŽĒŠANU UN BOJĀEJU'

/

1

Ak, cik skaista ir koncerna «Kali-Salz» ēka Kaselē!

Stikls un alumīnijs, nevis vienkāršs stikls, bet sarkans un zils; dzeltenā saule pret to sašķīst simtos violetu sauļu; lielisks vestibils ar kondicionētu gaisu; sargi tumšzilās uniformās; nepārprotama virsnieku stāja; sirmie pakauši apgriezti apaļiski, deniņi — augstu, kā pienācās agrāk, kad viņi valkāja formu bez priedēkļa «uni».

Viens no sargiem vērīgi ielūkojās manā žurnālista kartītē, piezvanīja pa iekšējo telefonu un paziņoja:

— Jūsu viesis ir šeit.

Pēc brītiņa ar liftu nobrauca lejā doktors fon der Ejē kungs, sirms, pārlieku kalsns, ar ciešu, cietinātu apkaklīti.

— Labdien, doktors Džonsona kungs gaida jūs!

Mēs uzbraucām sestajā stāvā, ērtā kabinetā apsēdāmies pie gara galda, uz kura ir parocīgi izklāt un apskatīt kartes, un sākām sarunu.

— Mēs esam sagatavojušies šai sarunai, Semjonova kungs, — sacīja viens no koncerna atbildīgajiem darbiniekiem — doktors Džonsons. — Izdevās atrast vienu otru dokumentu; fon der Ejē jūs ievadīs lietas kursā.

— Nevaru jūs iepriecināt ar kādiem īpašiem atklājumiem, kam būtu sakars ar Steina kunga meklējumiem ... Kā allaž, arī šoreiz inženieri ir kļuvuši par karavīru upuri; no trīsdesmit astotā gada līdz četrdesmit piektajam gadam mūs nelaida šahtai <rWittekind» ne tuvumā armijas vīri un tie kungi no gestapo, kas viņiem palīdzēja. No četrdesmit piektā līdz piecdesmit pirmajam gadam mums jebkuru pieeju šahtām slēdza angļu okupanti. Un tomēr, domājot, ka jūsu zemes un mūsu koncerna ekonomisko un zinātnisko sakaru attīstība nākotnē ir pilnīgi iespējama, mēs esam gatavi sniegt jums visu informāciju, ko mums laimējies savākt gan ar godīgiem, gan negodīgiem līdzekļiem.

Doktors Džonsons pasmaidījis teica:

— Tomēr ar godīgiem līdzekļiem, fon der Ejē kungs, ar godīgiem gan, koncerns negodīgus līdzekļus nelieto, vai ne?

— Ak jā! — fon der Ejē enerģiski piekrita, un šī pārlieku enerģiskā piekrišana skaidri liecināja, ka vecajam kungam ir grūti uztvert humoru.

— Turpiniet, lūdzu! — doktors Džonsons sacīja. — Mūsu viesis ir pati uzmanība.

— Tā nu, — fon der Ejē kungs atkal ierunājās, — četrdesmit ceturtā gada septītajā martā šahtā B «Wittekind» pienāca divdesmit četri dzelzceja vagoni no Getingencs. Jā, jā, tāds fakts ir bijis. No dokumentiem redzams, ka kastēs, kas tika nolaistas ejās, bija iesaiņota bibliotēka, vairāku fakultāšu kolekcijas un citas zinātnes un mākslas vērtības, kuras piederēja Getingenes universitātei. Taču pēc diviem mēnešiem, divdesmit piektajā maijā, tur tika nogādāts vēl viens vagons, pēc skaita — divdesmit piektais, tam nebija nekādu pazīšanas zīmju. Ir pamats domāt, ka šis vagons bija pienācis no Kēnigsbergas. Vagona saturu arī pārkrāva ejās — tāda informācija mums ir, bet, kas tās bija par kastēm, kādas mantas tajās glabājās, — par to mums ziņu nav. Atkārtoju: šis vagons — atšķirībā no visiem pārējiem — bija bez jebkāda marķējuma. Tāpat mums ir zināms, ka tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtā gada decembrī ejās tika nolaistas vēl dažas kastes no Kēnigsbergas. Par kaut kādu mantu novietošanu šahtā četrdesmit piektā gada ziemā un pavasarī mēs nekā nezinām. Aprīlī tur ieradās amerikāņi. Bet jūlija sākumā mūs atdeva angjiem. Londonas ļaudis vienu daju kastu no šahtas izveda, bet, ko tieši viņi izveda, tas mums nav zināms. Pēc tam viņi aizbrauca. Taču divi fakti, Šķiet, runā par labu Steina kunga hipotēzei: pirmkārt — mums ir zināms, ka kalnraču bērni Folprīhauzenē, kur atrodas «Wittekind», tajos mēnešos rotaļājušies ar dzintara plāksnītēm. Otrkārt, daudzi no tiem, kas agrāk bija ieslodzīti Morin-genes koncentrācijas nometnē, joprojām dzīvoja ejās — tur bija silts un sauss .. . Kad angļu okupācijas spēku štābā Uannoverē uzzināja par šiem diviem faktiem, Folprīhauzenē ieradās angļu komisija, kuras locekļu vidū bija misters Etkinds. Tas bija tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada divdesmit astotajā augustā. Angļus pavadīja doktors Kacmaņa kungs. Viņš arī tagad dzīvojot Folprīhauzenē, tikai ir jau loti vecs ... Angļi kopā ar viņu nobrauca šahtā un ieraudzīja tur daudz cilvēku — noskrandušus, izdilušus, nobijušos. Kad angļi viņiem tuvojās, šie ēnām līdzīgie cilvēki izgaisa tumsā.

— Jūs sākat runāt kā pasaku meistars Andersens, — doktors Džonsons aizrādīja. — Bijušie ieslodzītie aizbēga uz citām ejām — tā būs precīzāk.

— Tieši tā, — fon der Ejē atkal piekrita, — viņi aizbēga, bet angji pamanīja, ka apgaismošanai viņi izmanto šāviņu čaulas, pulveri izbēruši turpat uz grīdas blakus galdam, uz kura stāv šīs čaulas ar petrolejā iemērktiem degļiem... Angļi šausmās izskrēja no šahtas, neko vairs neapskatīja, tikai ļoti vērīgi iztaujāja bērnus, kuri rotaļājās ar dzintara plāksnītēm, un konfiscēja visu, ko varēja atrast. Inženieris Kacmanis domā, ka viens no angļiem ir loti labi pārzinājis eju izvietojumu; ievērības cienīgs ir tas fakts, ka šis anglis īpaši interesējies par tām pazemes noliktavām, kurās četrsimt, piecsimt un septiņsimt metru dziļumā bija novietota armijas uzkabe, šāviņi un ieroči. Taču viņš ne pušplēsta vārda nav minējis par situāciju ejā, kura atrodas sešsimt metru dzijumā un kurā glabājas kultūras dārgumi...

— Vai to, ka toreiz ejās dzīvoja bijušie ieslodzītie, apstiprina kādi dokumenti? — es jautāju.

Mani sarunas biedri saskatījās.

Doktors Džonsons atbildēja:

— Precīzu dokumentu mums nav... Tolaik mēs bijām Lielbritānijas okupācijas zona bez jebkādām tiesībām ... Taču Folprī-hauzenē visi domāja, ka lejā dzīvo ārzemju strādnieki, bijušie ieslodzītie...

— Varbūt tā domāt bija ērtāk? — es vaicāju.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — fon der Ejē apprasījās.

— Neko sevišķu, tikai interesanti, kāpēc visi domāja, ka lejā dzīvo bijušie ieslodzītie. Bet ja nu tie nebija ieslodzītie, kas tur uzturējās? Ja tur mitinājās nacisti? Vai laupītāji?

«Jāsameklē Londonā — protams, ja tas izdosies, — ziņas par to,» es nodomāju, «kad ieslodzītos, kas strādāja šahtā «Witte-kind», angļi atlaida mājās. Vai bija kādi transportlīdzekļi? Kas visu organizēja?»

— Tas tiešām ir interesanti, — doktors Džonsons piekrita.

— Nevar noraidīt arī tādu varbūtību... Lūdzu, turpiniet, fon der Ejē kungs!

— Tā nu angļu virsnieki steidzīgi pameta šahtas «Wittekind» ejas, sakāpa mašīnās un aizbrauca uz Hannoveri. Bet nākamajā dienā nodimdēja sprādziens. Sī pirmā sprādziena sekas bija tādas, ka visi šahtas «Wittekind» lifti tika sabojāti; vēl vairāk — pirmais sprādziens paralizēja arī elektroiekārtas...

— Tātad, ja pieļauj, ka lejā palika cilvēki, kas tur ne tikai dzīvoja, bet arī rakņājās hitleriešu paslēptajos dārgumos, tad iznāk, ka viņi ar šo brīdi tika atgriezti no visas pasaules? — es jautāju.

— Jā, spriežot pēc tāda pieļāvuma, — doktors Džonsons piekrita, — jūsu secinājums ir pilnīgi loģisks ...

— Bet turpmākais ir mīkla, — fon der Ejē kungs turpināja.

— Sprādzieni sekoja cits citam pēc vienādiem starplaikiem: sākās divdesmit devītajā; trīsdesmitajā — pārtraukums, atbrauca angļi un pie šahtas pielaida vienīgi savējos; trīsdesmit pirmajā — jauna lielu un mazu sprādzienu sērija; kāds mūsu kalnrūpniecības inženieris gribēja pamēģināt, vai ūdeni nevar izsūknēt, taču viņam neļāva; atkal viena mierīga diena, bet pēc tam otrajā un trešajā septembrī jauna sprādzienu sērija un ne tikai šahtā «Wittekind», bet arī šahtā «Hildasgliick», ko ar «Wiltekind» savienoja pazemes komunikācijas; no turienes ejās sagāzās ūdens. Tādējādi pēdējā sprādzienu sērija sabojāja tās komunikācijas, kas būtu bez sevišķi lieliem izdevumiem ļāvušas aizkļūt līdz šahtai «\Vittekind». Pagāja gads, un četrdesmit sestā gada rudenī angļu virsnieks Etkinds, kas bija atbildīgs par «pazemes Vāciju», atļāva diviem mūsu zinātniekiem mēģināt izsūknēt ūdeni un glābt ejās to, kas nebija laikā evakuēts. Etkinda piekrišanu varēja izskaidrot ar to, ka atklājās ievērības cienīgs fakts: angļi pirmajās nedēļās pēc ierašanās šahtā «Wittekind» tomēr bija izcēluši no ejām divas milzīgas kastes ar dzintaru. Spriežot pēc dokumentiem, šīs noslēpumainās kastes bija aizvestas uz Goslāru un tur novietotas vecajā Kaizerpfalcas pilī. Tie vācieši, ko angļi laida sev klāt, stāsta, ka šās pils milzīgajā zālē glabājušās visvērtīgākās mantas no tām, ko okupanti bija savākuši savā zonā. Stāsta arī, ka četrdesmit devītajā gadā, kad sākās «romāns» ar Konrādu Ade-naueru, angļi nodevuši Getingenes universitātei tūkstoš dzintara vienību no tām divām milzīgajām kastēm. Taču dokumenti liecina vienīgi to, ka izceltas divas kastes. Kas noticis ar pārējām? Mums ir zināms, ka šahtā nolaistas vairākas milzīgas kastes. Kāds ir citu liktenis?

— Runājiet noteiktāk! — doktors Džonsons atkal iejaucās, lai precizētu. — Kad piecdesmit ceturtajā gadā angļi nolēma mums atdot mūsu šahtas, dokumentus par laiku no tūkstoš deviņi simti trīsdesmit astotā gada līdz tūkstoš deviņi simti piecdesmit ceturtajam gadam viņi mums neizsniedza: pazaudēti, iznīcināti, gājuši bojā uzlidojumos. Un cauri...

— Tomēr, — fon der Ejē turpināja, brītiņu klusējis, — jau četrdesmit sestajā gadā mūsu zinātnieki — doktors Ferlinga kungs un profesors doktors Frankes kungs — mēģināja daļēji izsūknēt ūdeni un nokļūt tajā ejā, kurā glabājās kultūras vērtības. Septiņas nedēļas brīvprātīgie lauzās uz turieni un beidzot arī aizlauzās. Sākās izpēte. Kastes ar dzintaru netika atrastas. Zinātnieki gan nespēja apskatīt daudzus plauktus un pat sektorus. Eja ir sadalīta sektoros jeb, kā sakām mēs, štrekos. Tā, lūk, no pirmā līdz desmitajam štrekam ūdens un izskaloto iežu dēļ bija gājušas bojā visas vērtības. No vienpadsmitā līdz četrpadsmitajam štrekam — apmēram sešdesmit procentu, un tikai no piecpadsmitā līdz deviņpadsmitajam štrekam bojā bija gājusi neliela daļa kul-turas dārgumu. Tie gan bija vēl nepārbaudīti kalnrūpniecības inženieru zinātnieku secinājumi, viņi darbu tikai sāka izvērst.

— Ek! — doktors Džonsons īdzīgi atmeta ar roku. — Ko tas nozīmē — «neliela daļa»? Divsimt četrdesmit tūkstoši loti retu grāmatu bija savests «Wittekind» ejās. Bet cik no turienes izcēla? Tikai septiņus tūkstošus! Kā mēs lūdzām angļus, lai atļauj paātrināt grāmatu izcelšanu un šķirošanu, kā mēs viņus steidzinājām! Viņi nevienu nelaida lejā, nevienu mūsu cilvēku ...

— Kāpēc?

Džonsons paraustīja plecus un nekā neatbildēja.

Fon der Ejē vērīgi aplūkoja savus rūpīgi apgrieztos, plakanos nagus, nokrekšķējās un izteica minējumu:

— Iespējams, ka angļi bija iebiedēti... Pie Hannoveres atradās ļoti liela šahta «Riedel». Starp citu — tai blakus kādu laiku bija apmeties Etkinda štābs. Šahtā «Riedel» notika eksplozija, sprādziens bija neticami spēcīgs. Bojā gāja deviņdesmit cilvēki. Arī tas notika četrdesmit piektajā gadā ... Bet pēc pusotra gada uzsprāga varen liela šahta «Desdcmona» ...

— Uzsprāga? — es jautāju. — Vai tika uzspridzināta?

— Var pieņemt, ka tas ir viens un tas pats, — fon der Ejē sacīja.

— Nē, nevar vis, — es nepiekritu. — Uzsprāga — tas ir nelaimes gadījums. Bet, ja šahta bija uzspridzināta, tas nozīmē, ka no tā kādam cēlās labums. Kain? Bijušajiem hitleriešiem, kas nespēja pieļaut, ka paslēptās vērtības nokļūtu uzvarētāju rokās? Vai laupītājiem, lai jauktu pēdas? Vāciešiem? Okupantiem? Mafijai? Rokraksts tradicionāls: pievākt to, kam ir unikāla vērtība, bet pēc tam sarīkot diversiju. Vai tas ir iespējams?

— Tādā lietā neko nevar kategoriski noraidīt, — doktors Džonsons atbildēja. — Viss ir pieļaujams ... Kas lielākā un kas mazākā mērā — to parādīs nākotne.

— Sakiet, kungi, — vai ir iespējams, izdarot urbumus, paņemt no ejām paraugus, lai noteiktu, vai zemē ir palicis arī dzintars?

— Iespējams, — fon der Ejē atbildēja.

— Cik maksātu viens tāds urbums?

— Piecus sešus tūkstošus, — doktors Džonsons atsaucās.

— Tikai kāpēc urbt, ja profesora doktora Frankes kunga komisija ir devusi slēdzienu, ka dzintara tur nav? — fon der Ejē brīnījās. — Diemžēl komisijas darbs bija ļoti īss ...

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka atkal sāka gāzties ūdens no šahtas «Hildas-fļlūck», — doktors Džonsons nīgri atteica.

— Tātad kāds neļāva profesora doktora Frankes komisijai izdarīt pamatīgu izpēti? — es vaicāju.

Fon der Ejē kungs sniedza man vecu dokumentu ar izplūdušiem mitruma plankumiem.

— Varat pievienot lietai, — viņš sacīja, — tas ir profesora Frankes ziņojums.

— Vārdu sakot, — doktors Džonsons rezumēja, — jāizdara vismaz divdesmit — četrdesmit urbumu. Tas jau izmaksā divsimt tūkstošus mārku. Un tā ir nauda. Mēs piekrītam federālās valdības slēdzienam: ūdens izsūknēšana no šahtas «Wittekind» un, dabiski, arī no šahtas «Hildasglūck» maksātu ne mazāk kā divdesmit miljonu mārku. Kas mūsu laikos izdos tādu naudu, nesaņēmis pretim vekseli?

— Ko šai konkrētajā gadījumā nozīmē vārds «vekselis»? — es jautāju.

— Tas nozīmē, ka jūsu draugiem, Steina kungam vai kādam citam, jāiesniedz dokumenti, no kuriem ar neapstrīdamu skaidrību izriet: tādā un tādā datumā tādā un tādā šahtas «Wittekind» štrekā nolaistas tādas un tādas kastes ar tādu un tādu numerāciju vai vispār bez numerācijas, atvestas no turienes un turienes tāda un tāda cilvēka pavadībā; šīs kastes pirms sprādziena nav tikušas izvestas. Tad, skaidrs, mēs būsim gatavi turpināt lietišķu dialogu, Semjonova kungs.

2

Steina seja uzreiz it kā sakritās, acis — pat aiz biezajiem briļļu stikliem — kļuva gluži bērnišķīgas, neaizsargātas.

— Tas ir briesmīgi, — viņš sacīja. — Es gaužām baidījos izdzirdēt tādu atbildi, tik ļoti baidījos ... Trieciens trāpīts vārīgā vietā, jo ar tāda objekta evakuāciju un glabāšanu, kāda ir Dzintara istaba, nodarbojās īpašas komandas. So komandu darbošanos turēja tādā slepenībā, ka pat arhīvos nekā lāgā nevar atrast: acīmredzot jābūt īpašiem kodiem. Cik tādu kodu paņēmis sev līdzi kapā Arno Sikeldancs?! Un cik vēl ir tādu šikcldancu, kas mums joprojām nav zināmi?! Taču mani vēl vienmēr nepamet doma, kuru esmu jums jau izteicis: pastāvot mūsu pedantiskumam, pat speciālām SS zonderkomandām vajadzēja par gaidāmo transportēšanu informēt birģermeistarus. Kā tad citādi?! Ja to nedara, vietējā policija var sacelt traci, nezinādama, vai tas notiek ar birģermeistara ziņu... Vārdu sakot, kamēr jūs ceļojāt pa Lejas-saksiju, es aizlidoju uz Rietumberlīni un ar grāfienes Dēnhofas palīdzību guvu iespēju pastrādāt vairākos turienes arhīvos. Mani interesēja viss, ko vien varēja atrast par profesoru doktoru Rodi. Un mani atkal moka jautājumi: kā, kādos apstākļos viņš nomira,

un kāpēc tas notika tieši tās dienas priekšvakarā, kurā viņš bija solījis izstāstīt par Dzintara istabu visu, ko zināja? Vai viņš nomira? Varbūt viņu noindēja? Kas? Vai tika izdarīta sekcija? Kur ir tās slēdziens? Dokumenti par Rodi, kurus atradu Rietuīn-berlīnē, izbeidzas ar tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturto gadu. Bet vai tas nenozīmē, ka četrdesmit piektā gada arhīvi var glabāties Kaļiņingradā? Vai tur nevar būt Kēnigsbergas maģistrāta kultūras un transporta nodaļu fondi? Tieši šajos fondos jāmeklē birģermeistara sankcija, kas atļauj evakuēt Dzintara istabu. Un tur nu var uzpeldēt arī profesora Rodes vārds. Esmu gatavs pastrādāt Kaļiņingradā, ja man dotu tādu iespēju; esmu palīdzējis tēvam strādāt arhīvos, man ir iemaņas, bet mūsu laikmetā izkoptas iemaņas darbā ir viens no galvenajiem panākumu priekšnoteikumiem.

Viņš apklusa, aizsmēķēja, kāri ievilka dūmu. Seja viņam bija pelnu pelēka, acis — joprojām neaizsargātas, tādas, it kā tā būtu viņa vaina, ka doktors Džonsons izvirzījis savus noteikumus, kas diemžēl visumā bija dibināti.

— Pats galvenais, — es teicu, — ir cīniņu turpināt.

— Jā, — viņš pamāja ar galvu. — Tas ir svarīgi. Tikai...

— Kas?

— Ak ... Labi ...

Ienāca Steina kundze, atnesa kafiju un attaisīja «Stoļičnajas» pudeli, sacīdama:

— Jāiedzer uz to, lai nekļūtu sliktāk! Viss pārējais nāks pats no sevis! Vai viņš vēl nav jums stāstījis par saviem atradumiem? Nenokar degunu, Georg! Tā nedrīkst! Nu, nes šurp jaunos dokumentus!

Steins aizgāja uz savu vissvētāko vietu — uz istabu, kurā glabājās desmitiem tūkstošu mikrofilmu no nacistu arhīviem, — un atgriezās pēc īsa brīža.

— Pirms jums nododu šīs ziņas, paklausieties, ko man sacīja neoficiāli... Amerikāņu arhīvā Aleksandrijā vēl tagad glabājas divpadsmit tūkstoši unikālu gleznu, kas agrāk bija piederējušas NSVSP.

— Kas tie par māksliniekiem? No kuriem muzejiem?

— Pastāsti, pastāsti galveno! — Steina kundze mudināja. — Tas taču ir pārsteigums!

Steina sejā pavīdēja tāds kā smaids.

— Kā jūs pats saprotat, pagaidām sīkāk es nekā nezinu, taču esmu izsekojis pēc numuriem, ka brīnumdarītāja svētbilde «Tihvi-nas dievmāte» ir glabājusies Aleksandrijas fortā, ASV galvenajā arhīvā, bet pirms tam tā bija atradusies Kolmbergas pilī. Un tās aprakstu devis tas pats Adalberts Foredžs. Tagad svētbilde glabājas mirušā ASV kardināla Spelmena guļamistabā. Es nosūtīju uz Vatikānu vēstuli pāvestam, gaidīsim atbildi. Tā nu atkal esmu nonācis pie ķēdes «Kolmberga — Unbehāvens», bet, attiecinot uz mūsdienām, — «Hitlera un Rozenberga salaupītie dārgumi — Aleksandrijas forts».

Viņš nolika man priekšā uz galda dokumentus, teikdams:

— Paskatieties! Te ir tas, ko man izdevās dabūt par Unbehā-venu. Vai tas ir tas pats Unbehāvens vai cits, brālis vai rads — par to pašreiz nevaru spriest.

Es pārlaidu acis dokumentiem: Unbehāvens, dzimis Kolmbergā 1909. gada 20.7. SS hauptšturmfīrers. Pēdējais paaugstinājums amatā 1945. g. 15. 1. Dienējis SD Prāgā; dzīvojis viesnīcā «Afm-son»\ turpat atradusies drošības noda|a un komandantūra. Pēc tam pārcelts uz Iglavas pilsētu Morāvijā. SS numurs — 26234 (viens no pašiem «vecākajiem cīnītājiem»! — J. S.)\ hitleriskajā NSVSP iestājies 1930. gada 1. decembrī. Piedalījies akcijā «Lidice».

Par akciju nacisti šeit dēvēja sieviešu, vecīšu un bērnu zvērisku apšaušanu Lidices pilsētiņā netālu no Prāgas, lai atriebtos par nacistiskā bendes Heidriha nogalināšanu; visas mājas tika noslaucītas no zemes virsas, iedzīvotāji iznīcināti — «cildenais ideālists, mākslinieks un lielvalsts vadonis» bija nodomājis tādējādi veikt «audzināšanas darbu» iekaroto vidū.

— Ja tas ir tas pats Unbehāvens, tad viņš ir tiesājams kā kara noziedznieks, — es sacīju. — Viņš tūlīt jāapcietina.

Paraustījis plecus, Steins jautāja:

— Kā jūs domājat — vai Unbehāvens zina, ka kolēģi, ar kuriem kopā viņš izdarīja šo zvērību, ir sodīti?

— Protams, ja tas ir viņš.

— Tas nozīmē, ka viņš ir darījis visu, lai pierādītu: «Es neesmu tas Unbehāvens, es esmu cits.»

— Bet ja nu tomēr tas pats?

3

— Ja nu tas pats, — domīgi sacīja Antonijs Terijs un iedzēra mazu malku kafijas, — tad ...

Atlaidies pret vieglā, pītā, uz bezrūpīgu atpūtu aicinošā vasarnīcas krēsla atzveltni, Terijs sāka uzmanīgi vērot, kā Parīzes mašīnas joņo ar briesmīgu, zili dūmainu ātrumu, startu pie luksofora uzņemdamas gluži kā sprinteri, lai gan pat muļķim ir skaidrs, ka nākamais luksofors jebkuru mirkli sāks mirdzināt sarkano uguni, tā ka var arī nesteigties ... Viss pareizi, lai dzīvo individualitāte un personiskums, taču nekur nav tik ļoti attīstīts tumšs bara instinkts kā uz rietumvalstu ceļiem un vēl gan arī šejienes rindās — pie lifta, autobusa vai kases; žēlastību negaidi, pastums nost, sabradās, lai dzīvo tas, kas ir stiprs un izveicīgs, pārējie lemti nostumšanai malā. Lūk, tādas rīcības normas bija prātā Pjotram Arkadjevičam Stolipinam, kad viņš Domē paziņoja: «Mēs rakstīsim likumus stiprajiem, nevis vājajiem ...»

... Terijs rūpīgi saspaidīja smēķa galu pelnutraukā, kas reklamēja konjaku «Camus», pielieca man tuvāk kalsno, iedegušo seju ar zilajām, ļoti vērīgajām acīm un turpināja:

— Nu, tad sāciet Unbehāvena, Kolmbergas un «Tihvinas dievmātes» lietu kārtot oficiāli! Es tikai gribu jums kaut ko pastāstīt, jūs neiebilstat?

— Neiebilstu, vēl vairāk — klausīšos ar interesi.

— Tā; kāds angļu žurnālists nolēma, ka arī viņš sāks meklēt krievu mākslas darbus, ko nacisti salaupījuši muzejos un baznīcās. Protams, viņš ar to nodarbojās, ievērodams visas tiesību normas, katru savu soli pārbaudīdams pie juristiem. Un, lūk, pēc daudzu dienu darba arhīvos šis angļu reportieris atklāja ķēdi. Pētīdams šo ķēdi, viņš ar savu mašīnu aizripoja uz Minheni, kas, protams, ir ļoti demokrātiska pilsēta, kur, kā jūs pats saprotat, varas iestādes ir pilnas apņēmības ar visām saknēm izravēt Otrā pasaules kara sekas, sodīt paslēpušos hitleriešus un visu salaupīto atdot likumīgajiem īpašniekiem. Lai cik dīvaini tas būtu, taču meklējumi angļu žurnālistu noveda nevis kārtējā arhīvā, kur glabājas veci papīri un strādā jauki, padzīvojuši cilvēki, bet gluži respektablā iestādē, kurai pilnā mērā piemīt lietišķa, mūsdienīga varenība, — Minhenes pilsētas finansu direkcijā. Ak, jūs nevarat ne iedomāties, cik spēcīga ir šī organizācija, cik daudz varenu aizbildņu tai ir! Taču visi biznesa dūži, arī tie, kas darbojas kara rūpniecībā, nāk vizītē pie turienes onkuļiem un tantēm, kuru pienākums ir gādāt par nodokļu iekasēšanu no viņu peļņas. Tātad nevar būt, ka šajā organizācijā nepastāvētu uzpirkšana, bet korupcija veido nelikumīgu sadraudzību, kas ir daudz spēcīgāka par likumīgu sadraudzību, jo slepenībā tur valda mafijas likumi. Tā 11u naivais angļu žurnālists, kas bija pārliecināts par demokrātijas un denacifikācijas normu nesatricināmību, aizbrauca uz Minheni un ieradās pie kādas no Bavārijas varenās galvaspilsētas finansu resora priekšniecēm ... Vai vēl kafiju?

— Ar prieku!

Viņš pasmīnēja un teica:

— Bet manī vārās dusmas... Es vēlreiz izjūtu, ko pārdzīvoja ... šis nabaga angļu žurnālists... Tā nu dāma, kas bija atbildīga par Minhenes finansu lietām, noklausījās anglī un sacīja viņam: «Jā, pēc kara kaut kādas krievu kultūras vērtības tiešām atradās Bavārijā, Kolmbergas pilī netālu no Ansbahas, bet tās visas sen atdotas krieviem.» Anglis tomēr palūdza dokumentus. Dāma atbildēja, ka pašreiz nevarot šos dokumentus parādīt, un tā nu anglis aizbrauca, nekā neieguvis. Dabiski, viņš nespēja nepasacīt finansu dievietei, ka viņš šo atteikumu uzskata par mazliet dīvainu, savā ziņā nedraudzīgu un pat netaktisku. Nākamajā dienā, kamēr žurnālists vēl bija ceļā uz savu biroju, šī finansu dāma nosūtīja labā angļu valodā rakstītu vēstuli uz viņa avīzes galveno redakciju Londonā; dāma to adresēja nevis viņam, reportierim, bet avīzes galvenajam redaktoram un direktoram un tajā pastāstīja par angļa vizīti un viņa īpašo, mazliet dīvaino interesi par krievu kultūras vērtībām. Turklāt finansu dāma paziņoja, ka viņai izdevies atrast dokumentus, kas liecina par vērtību nodošanu krieviem pirmajos pēckara gados. Kad dāmas vēstule bija iedota reportierim, viņš piezvanīja uz Minheni un naivi lūdza atsūtīt viņam šo dokumentu kopijas. Protams, viņš saņēma atteikumu. Taču demokrātiskā sistēma atļauj pilsētu un zemju lēmumus pārsūdzēt republikas ministrijā. To nu arī izdarīja jūsu naivais reportieris. Un viņš saņēma no Bonnas atbildi, ievērības cienīgu atbildi, kurā bija teikts, ka jautājums par Padomju Savienības kultūras vērtībām attiecas tikai uz VFR un PSRS un neviens citas zemes pārstāvis nevar tikt pielaists pie šo dokumentu pētīšanas. Kungs no Bonnas neveiksminiekam reportierim paziņoja arī to, ka viņš neredzot nekādus iemeslus, kāpēc anglim taisnīguma un godīguma labā būtu jāstrādā kopā ar Minhenes dāmu. Minhenes dāmas atbildi viņas lielais boss Bonnā uzskatīja par pilnīgi pietiekamu un domāja, ka nekāda cita atbilde šai lietā nevar tikt dota ...

Terijs atkal aizsmēķēja, ilgi klusēja un tad pabeidza:

— Vārdu sakot, dāma meloja. Minhenē nav nekādu kaut cik nopietni ņemamu dokumentu par nolaupīto kultūras vērtību atdošanu krieviem. Toties tur joprojām ir pilnīgi zagto mantu saraksti, ko, starp citu, parakstījis Adalberts Foredžs no Rozenberga štāba ...

— Viņš ir miris ...

Terijs zobgalīgi pašūpoja galvu, izvilka piezīmju grāmatiņu un, ielūkojies tajā, jautāja:

— Uz kuru telefona numuru jūs zvanījāt?

Es pašķirstīju savu grāmatiņu un pateicu numuru.

— Tas ir Erlangenē? — Terijs precizēja.

— Jā.

— Kad jūs zvanījāt?

— Pirms pusgada, apmēram tā, telefona sarunas es taču nepierakstu ...

— Tas nozīmē, ka ar lielummāniju jūs nemirsiet... Es domāju kaut ko citu: kad tas bija situācijas ziņā? Vai Steina vārdu toreiz daudz locīja? Vai viņa versija par Dzintara istabu joprojām tika zelēta Rietumvācijas presē?

— Jā.

— Piezvaniet tagad, pašreiz kaislības taču pierimušas. Pamēģiniet!

4

— Klausos.

— Vai es varētu runāt ar profesoru doktoru Adalbertu Fo-redžu?

— Foredžs klausās.

— Mans uzvārds ir Semjonovs, esmu padomju žurnālists...

Es izdzirdu, ka klausulē kāds dobji nokrekst, it kā pa mitru

koku būtu iezvelts ar smagu cirvi. Un pēkšņi mana sarunas biedra balss kļuva pavisam citāda: žēlabaina, aizlūstoša — veča balss.

— Ko jums visiem no manis vajag?! Es esmu vecs, nevarīgs cilvēks, man nepavisam nav spēka ...

— Varbūt jums tomēr pietiktu spēka atbildēt tikai uz dažiem maniem jautājumiem?

— Atsūtiet tos rakstveidā, es vispirms izlasīšu ...

— Bez tā nevarat atbildēt?

— Nē, nevaru. Tas ir noticis pārāk sen, man vairs nepavisam nav jaunekļa atmiņas ... Viss sen ir beidzies, kāpēc jāvanda augšā pagātne? Tas ir nežēlīgi! No kurienes jums tāda barbariska cietsirdība, kaislīga tieksme rakņāties nelaimē?!

— šī barbariskā cietsirdība piemīt mums?!

— Kam tad citam?! — balss gandrīz atguva spēku, bet tad Foredžs atkal sāka tēlot slimu sirmgalvi: — Lūdzu, lieciet mani mierā, varat uzrakstīt vēstuli, es pacentīšos atbildēt, ja ārsti man atļaus...

5

«Dārgais Semjonova kungs!

Gribu dalīties šādos apsvērumos:

1. Saskaņā ar profesora Viktora Barsova paziņojumu doktors Alfrēds Rode nomira 1945. gada augusta beigās Kēnigsbergā.

2. Tā kā vēsturnieku un žurnālistu vidū apgrozās kāda Oto Ringla — SS cilvēka telegramma par Dzintara istabas izvešanu no Kēnigsbergas kara laikā, var pieļaut, ka viņš darbojies Kēnigs-bergā arī pēc kara — pagrīdē.

3. Klīst valodas, ka cilvēks, kas dēvēts par Oto Ringlu, no Kēnigsbergas pārcēlies uz Gēru Tīringenē; no turienes līdz Uslā-rai un Getingenei nav nemaz tik tālu.

4. Tā kā «Wittekind» tika uzspridzināta aptuveni tai pašā laikā, kad gāja bojā doktors Rode, vai nevar pieļaut, ka tiklab pirmajā, kā otrajā gadījumā zināma loma ir bijusi Oto Ringlam?

Ar draudzīgu sveicienu

Jūsu Georgs STEINS.»

Jāizpētī viss visās malās; nevienu versiju nav tiesības noraidīt, kamēr tā nav pietiekami pārbaudīta.

Protams, visvairāk varētu palīdzēt cilvēki, kas Rodi pazina, — viņa kaimiņi, radinieki, bērni...

Atkal sēžos pie Rodes anketas, lasu to ar zīmuli rokā:

«Doktors Rode Alfrēds Francs, Ferdinands, uzvārdu vai vārdu nav mainījis; dzīvo Kēnigsbergā, Bēka ielā 1; mājas telefons 3.28.66; dzimis Hamburgā 1892. gada 24.1.; pēc tautības vācietis, pieder pie evaņģēliski luteriskās konfesijas; precējies kopš 1921. 10.9.; laulāšanās notikusi Hamburgā; tēva vārds un uzvārds — Francs Rode, mātes — Marija Rode; sievas vārds un uzvārds — Ilze Flinča, dzimusi Hamburgā 1896.20.5., pēc tautības vāciete, ticība — evaņģēliski luteriskā; bērni — Loti un Volfgangs; specialitāte — mākslas vēsture; aizbildniecībā nesastāv; tagad aizliegtajās organizācijās — pacifisti, «Pilsoņu līga», masoni, miera piekritēji, «Sarkanā palīdzība» un citas līdzīgas — nepiedalās un nav piedalījies; NSVSP biedrs nav, tāpēc arī nesastāv vietējā NSVSP organizācijā; piedalījies cīņā par vācu valsti; radinieku, kas krituši pasaules kara kauju laukos, nav; nekad agrāk nav bijis rakstnieku asociācijas biedrs; arī pašreiz nav valsts kultūras apvienības biedrs; literāta darbu sācis 1912. gadā; pirmais raksts bija iespiests avīzē «Hamburgas jaunumi»; pirmā raksta virsraksts: «Nīderlandes mākslinieki Hamburgā»; līdz 1933. gada 15. decembrim (tas ir, līdz Hitlera nākšanai pie varas — J. S.) strādāja ārpus štata Kēnigsbergas avīzēs; publicēta grāmata, nosaukums: «Dzintara apstrāde — vācu māksla», izdota 1937. gadā Berlīnē; vai izdotas brošūras? Jā, izdota brošūra «Dzintara grāmata», Kēnigsbergas izdevniecība «Ost-Europa»\ kēdu nozari Jūs uzskatāt par savu galveno darbalauku, doktor Rode? Zināšanu jomu.»

Pēc tam brīdinājums, ka par melīgu ziņu sniegšanu, atbildot uz visiem šās četras lappuses garās anketas jautājumiem, draud bargs sods, ko paredz diženās lielvalsts likumi — nacistiskie likumi.

Nu, ko tu iemantoji, ja neskaita šausmu izjūtu, ko izraisa šī anketa? — es vaicāju sev. Ko vēl, ja neskaita atgriešanos pie grāmatām, kuras veltītas cīņai pret amorālo, bailīgo, bet tieši tāpēc asiņaino teroru, ko piekopa «asiņu un zemes» mācības piekritēji?!

Bet bērni? Loti un Volfgangs? Kur atrodas viņi? Vai tiešām tu domā, ka Steins nebūtu ar viņiem nodibinājis sakarus — un kā vēl! Ne viņš, ne Pauls Kolers nav spējis šo versiju izpētīt līdz galam. Vai tas nozīmē, ka arī bērni nav starp dzīvajiem? Tas ir, var droši sacīt, ka nav starp dzīvajiem dēla, meita varbūt apprecējusies, ej nu tagad sameklē... Bet kāpēc nepieļaut arī tādu domu, ka dēls, zinādams par tēva saskari ar noslēpumu, ir mainījis uzvārdu? Hitlerisma laiki beigušies, anketā neviens neprasa paskaidrot, kāpēc, kādā nolūkā cilvēks izvēlas sev citu vārdu; ja esi noziedznieks, vari uzvārdu mainīt kaut vai simt reižu — tevi atradīs tik un tā, bet, ja neesi, — nekas neiznāks, šeit maiņu nekādi nevar konstatēt, ja nu es pieļauju tādu iespēju, ka tā vispār notikusi...

Ar Steinu es tomēr sazvanījos; Georgs apsolīja padomāt.

... Bet pēc stundas man piezvanīja kāds cilvēks, pateica savu uzvārdu — krievu uzvārdu — un lūdza atļauju atbraukt pie manis ārkārtīgi svarīgā lietā.

Viņš bija sirms, eleganti ģērbies, izgludināts un iestīvināts. Boriss Iļjičs Umanskis. Viņš pastāstīja par savu dzīvi: no Maskavas aizbraucis uz Izraēlu, tur iekārtojies darbā avīzē, ticis padzīts, saņēmis no Maskavas dokumentus, kas viņam devuši iespēju pierādīt, ka viņa tēvs tik tiešām bijis vācietis; VFR varas iestādes piešķīrušas viņam pavalstniecību. «Cik laimīgs es biju par iespēju pamest Haifu, jūs to nevarat iedomāties! Vīnē es nodarbojos ar savas jaunās sievas, krievu sievietes, lietu kārtošanu — viņa bija atbraukusi kopā ar mani no Krasnojarskas uz Maskavu. Un es spēju viņu izsaukt uz Rietumiem! Pēc tam izsaucu arī dēlu, skaņu operatoru,» viņš man stāstīja. «Ne jaunā sieva, ne dēls nav strādājuši nevienu dienu — sitos es viens pats. Bet vēlāk uzzināju, ka viņiem abiem sākušās tuvas attiecības! Vai varat iedomāties?! Dēls un sieva! Vārdu sakot, dzīve pagalam, salauzta, sagānīta. Taču aiziet tāpat vien uzskatu par sevis necienīgu. Kādu laiku es strādāju tiesā, uzzināju daudz kā tāda, kas ir interesants no jūsu meklējumu viedokļa; es abonēju padomju preses izdevumus un vēroju, cik ļoti tie ir satraukti par kultūras mantojumu ...»

Viņš man iedeva vairākas papīra lapiņas.

— Izlasiet! Tas ir tikai sākums. Diemžēl kultūras vērtību laupīšana turpinās. Esmu ar mieru nodot jums par to visus materiālus, kādi vien nonāks manās rokās.

Lieta interesanta. Umanskis apgalvo: kāds Lakšins (Stillers), kas izbraucis no Maskavas, tirgojas ar unikālām krievu kultūras vērtībām; darījumu summas sniedzas simtos tūkstošu mārku!

Pēc Lakšina versijas, viņš šīs vērtības esot mantojis no nelaiķes sievasmātes, kas vēl nesen dzīvojusi Jaltā un tagad tur arī apbedīta.

Lakšins (Stillers), pēc Umanska vārdiem, ir iesēdināts, taču nevis par tirgošanos ar zagtām mantām, bet par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas.

Atvadīdamies Umanskis sacīja, ka, viņaprāt, jaunumi Lakšina (Stillera) lietā tiks publicēti tuvākajos mēnešos.

Nu labi — pagaidīsim!

Protams, būtu interesanti ar lietu iepazīties jau tagad: vai tur neslēpjas pēdas, kas ved uz pagātni?

6

Dažreiz es jūtu, ka tūlīt materiālos noslīkšu; katra vēstule jāanalizē, jāizskata tās iespējamie sakari ar citiem dokumentiem, jāieraksta tabulā tās īss saturs...

Šodien saņēmu vēstules no draugiem — vēsturniekiem Varšavā; no šīm vēstulēm kļūst zināms, ka Dzikovo, Polijas teritorijā, bijušajā grāfa fon Sverīna muižā Vildenhofā notikusi slēptuvju meklēšana. Darbus vadījis profesors Zdzislavs Rajevskis.

Spriežot pēc manu korespondentu vēstulēm, meklējumu pamatā bijušas kaut kādas «piezīmes, ko atstājis profesors doktors Rode, Prūsijas muzeja vadītājs Kēnigsbergā; viņš bija atbildīgs arī par nolaupīto Dzintara istabu». (Kur atrodas šīs piezīmes? Tās vēlreiz jāanalizē!) Polijā tika pētīta arī informācija, kas bija saņemta no kāda Kijevas muzeja darbinieka, kurš bijis Austrumprūsijā, Vildenhofas pilī, kur glabājušās sazagtās krievu gleznas un svētbildes. Kādā mērā var ticēt viņa liecībām?

Četrdesmit otrā gada vidū doktors Rode pilsētas varas iestādēm iesniedza rakstisku ziņojumu, no kura izriet, ka viņa muzejs ir pārmērīgi piebāzts ar kultūras vērtībām, kas izvestas no Padomju Savienības; profesors lika noprast, ka būtu labi atrast jaunu vietu zagto mantu glabāšanai. Taču atbilde bija kategorisks feldmaršala Kihlera uzbļāviens: «Atrast vietu kastēm ar trofejām!» Un Rode («Visā jābūt kārtībai!») neuzdrošinājās pavēlei nepaklausīt. Vietu atrada. Tieši tad, domā mani korespondenti, viņa pārziņā nonāca arī Dzintara istaba. Tieši tad viņš arī aptuveni noteica unikālā dārguma cenu: 30 miljoni zelta rubļu.

Tieši tad nacistu feldmaršals Kihlers izplatīja savu kareivju vidū pavēli: «Karagājienā pret boļševistisko sistēmu galvenais mērķis ir pilnīgi satriekt viņu valsts spēku un iznīdēt aziātu ietekmi uz Eiropas kultūru.

Pret cīņu ar ienaidnieku aiz frontes līnijas joprojām neizturas pietiekami nopietni. Viltīgus, nežēlīgus partizānus un sievietes — izdzimtenes — vēl vienmēr ņem gūstā; ar atsevišķiem šāvējiem, kas paslēpušies slēpņos, tikai pa daļai ģērbušies karavīra formas tērpā vai arī bijuši privātās drēbēs, joprojām apietas kā ar īstiem kareivjiem, un viņus sūta uz karagūstekņu nometnēm. Vietējo iedzīvotāju un karagūstekņu apgāde ar pārtiku ir nevajadzīgs humānisms.

Neko no tā, no kā atsakās tēvzeme un ko vadība ar lielām grūtībām nosūta uz fronti, kareivis nedrīkst atdot ienaidniekam. Karaspēks ir ieinteresēts likvidēt ugunsgrēkus tikai tajās ēkās, kuras karaspēka daļām izmantojamas par apmešanās vietām. Viss pārējais, kas ir bijušās boļševiku kundzības simbols, arī ēkas ir jāiznīcina. Nekādām vēstures un mākslas vērtībām Austrumos nav nozīmes.

Neielaižoties politiskos apsvērumos par nākotni, kareivim jāpilda divējāds uzdevums:

1. Pilnīgi jāiznīcina boļševistiskās ačgārnības, Padomju valsts un tās Bruņotie Spēki.

2. Bez žēlastības jāizdeldē ienaidnieka viltība un nežēlība un tādējādi jāpanāk, lai nebūtu apdraudēta vācu armijas karavīru dzīvība Krievijā.

Tikai tā mēs spēsim izpildīt savu vēsturisko misiju — uz visiem laikiem atbrīvot vācu tautu no aziātu un ebreju briesmām.»

Ir nu gan stils, vai ne?!

«Vācu karavīra prestižs», «Armija nekad nav bijusi kopā ar Hitleru!», «Vācu kareivis nekā nav laupījis!».

Un kā vēl laupīja!

... Mani korespondenti, godīgi vācieši no VFR, min kādu liecību, pēc kuras 1945. gada janvārī Dzintara istaba iesaiņota divdesmit — trīsdesmit kastēs, lai to nosūtītu uz Saksiju, — tāds bijis norādījums no augšas.

Bet vai to nosūtīja? Lūk, tas ir jautājums ...

NODAĻA, KURA STĀSTĪTS PAR LABIEM CILVĒKIEM

Tā kā Stellē, kur dzīvo Steins, atrodas pavisam tuvu «brīv-pilsētai Hamburgai», nolēmu vispirms doties uz turieni — vēlreiz tikties ar policijas darbiniekiem, kuri cīnās pret narkomāniju, un aprunāties ar cilvēku, kas Hitlera laikos bija ieslodzīts nometnē netālu no Bernterodes (cauri šai pilsētai veda mūsu kultūras vērtību traģiskais ceļš), bet pēc tam apciemot augstākā mērā interesantu veterānu, kas pēdējos gadus ziedojis kādai svētai lietai...

Vispār Hamburga ir ļoti skaista pilsēta, laikam gan viena no visskaistākajām Vācijas Federatīvajā Republikā. Viesnīcā iedod prospektu, kurā ir teikts, kas jums katrā ziņā jāapskata, ja šeit esat ieradies pirmoreiz; tur minēti gan muzeji, gan ezeri, gan osta, gan naktī apciemojamais «Repeerbahn» ar simtiem bāru, tūkstošiem prostitūtu, zibošām reklāmām. Taču nevienā prospektā starp tūristiem ieteiktajām piemiņas vietām jūs neatradīsiet Ernsta Tēlmaņa muzeju. Cilvēku atmiņa tomēr ir pavisam sevišķa kategorija; atceri saglabā cilvēki, nevis oficiālas izziņu grāmatas.

... Sēžu dzīvoklī pie viena no Tēlmaņa muzeja veidotājiem.

Garš, spēcīgs vīrietis ar darbacilvēka augumu man stāsta:

— Tā kā mēs esam no ziemeļiem, mans uzvārds ir Friedrichs. Albert Friedrichs. «S» vārda beigās nozīmē: Fridriha dēls. Tēvu atceros maz, viņu aiztrieca karot, kad man bija desmit gadu; viņš pārnāca mājās atvadīties — ar ķiveri, šauteni, kareivja mugursomu; visu laiku viņš atkārtoja: «Noziedznieki!» Par ko tēvs, vecs sociāldemokrāts, mūsu rajona strādnieku organizētājs, tā runāja — par ķeizaru vai par savas partijas biedriem, kas bija nobalsojuši par kara kreditēšanu, — es, protams, nekad neuzzināju: 1915. gadā pienāca nāves ziņa — viņš bija kritis kaujā pie Kaunas. Māte gribēja nonāvēt mūs — divus brāļus un divas māsas — un padarīt galu arī pati sev: labāk nāve uzreiz nekā lēna miršana no bada un aukstuma. Mēs iekārāmies viņai rokās, sākām kliegt; mūs izdzirda kaimiņi, atskrēja pie mums, māti kaut kā nomierināja, taču kopš tā laika viņas prāts bija aptumšojies ...

Skolā mani iztaujāja par tēvu. Es klusēju — grūti runāt par to, kas sāp. Vēlāk sāka man mākties virsū ar līdzjūtības apliecinājumiem, teica: «Tēvs kritis par ķeizaru.» Bet es atbildēju: «Ķeizars viņu nokāva.» Tie nebija mani vārdi; es atkārtoju to, ko sacīja pieaugušie, toreiz daudzi tā runāja. Skolas direktors izsauca policiju. Sākās pratināšana: «Kas tev tā teica, draņķi?!» Nopratināja arī kaimiņus mūsu mājā, bet cilvēki klusēja. Izmeklēšana sakarā ar «pretvalstisku noziegumu, kas izpaudies valdošās ģimenes aizskaršanā», beidzās bez rezultāta. Tad direktors sapulcēja zālē visus skolēnus un viņu acu priekšā mani piekāva ar nūju. Es kliedzu: «Kāpēc?» Man šķiet, ka šis «kāpēc?» mani ari pa darīja par marksistu, goda vārds. Kopš tā laika vienmēr esmu sev jautājis: «Kāpēc tā un ne citādi? Kur ir patiesība? Kur meli?»

Kad Krievijā bija notikusi Februāra revolūcija, pie mums sākās diskusijas un sapulces, lai gan varas iestādes bija tās aizliegušas.

Pēc mūsu revolūcijas uzvaras 1918. gadā mēs nodibinājām strādnieku jaunatnes grupu. Programma: Padomju Krievijas atbalstīšana un cīņa pret labējiem Vācijā. Radās konflikts ar sociāldemokrātu vadītājiem Hamburgā; mēs atšķēlāmies no partijas, nosaucām sevi par militāri sociālistisko jaunatni, izdomājām sev formas apģērbu: sandales basās kājās augu gadu, īsas bikses, nekādas kaklasaites, krekls ar atlocītu apkakli — Schillerkragetr, tāda apkakle bija Fridriha Sillera krekliem, viņam par godu tā arī dabūjusi savu nosaukumu, šādi krekli vēlāk kļuva pazīstami kā Tēlmaņa krekli ... Mēs devām svinīgu solījumu nedzert alu, nesmēķēt, studējām Nīči un Darvinu, devāmies revolūcijā bez stūres un burām, tomēr tiecāmies uz Neatkarīgo sociāldemokrātu partiju, kuras rindās Hamburgā bija arī Ernsts Tēlmanis.

Reiz nolēmām uzaicināt kādu vecāku biedru nolasīt mums referātu. Sapulcējāmies mazā restorāniņā Terenbekas ielā; īpašnieks bija organizācijas biedrs, tāpēc arī atļāva mums to darīt; sasēdāmies pie galdiņiem — garmataini, bez kaklasaitēm, ar sandalēm kājās —, pasūtījām limonādi un sākām gaidīt lektoru. Pēkšņi ienāk Tēlmanis! Mēs bijām lielā sajūsmā, kā gan citādi — pie mums taču bija atnācis pats priekšsēdētājs! Bet kāpēc tieši viņš?

«Es dzīvoju blakām,» Tēlmanis paskaidroja, «Zīmensa ielā četri, gribu iepazīties ar jaunajiem kaimiņiem.»

Viņš aplūkoja mūs un, pirkstu cilādams, saskaitīja — mūsu «savienībā» bija divdesmit cilvēku.

Nekādu referātu viņš nelasīja — mēs jautājām, viņš atbildēja. Sis vakars arī noteica manu turpmāko likteni.

Toreiz es biju bez darba, bet Tēlmaņa sieva Rozā gaidīja bērnu; sievietei vajadzēja palīdzēt, jo Ernsts mājās gandrīz nerādījās un dzīve bija grūta. Tēlmanis mani uzaicināja pie sevis, un līdz tūkstoš deviņi simti divdesmitā gada lieldienām es dzīvoju pie viņiem, palīdzēju Rozai, bet vēlāk, kad mazais bija drusciņ paaudzies, devos peļņā uz Bādzēgebergu par maiznieka mācekli — vajadzēja ēdināt brāli un māsas, viņi dzīvoja badā. Strādāju no četriem rītā līdz septiņiem vakarā — cepu maizi, aru zemi, slaucu govis. Par vismazāko pārkāpumu mani sita bez žēlastības. Naudu man patiesībā nemaksāja: kad braucu uz mājām ciemos, saimnieks man iedeva maizes klaipu, un tas bija viss. Pilsētiņā pastāvēja jauno strādnieku koris. Tur es iepazinos ar citiem mācekļiem: visur aina bija tāda pati — dzīve pusbadā, darbs no agra rīta līdz vēlam vakaram, pat uz dziedāšanas mēģinājumiem vajadzēja izrauties slepeni, izlīst pa logu — kad iestājās tumsa, durvis tika aizslēgtas. Mēs sākām domāt par komunistiskās jaunatnes šūniņas dibināšanu, lai cīnītos kopīgi — cilvēks viens pats nekā nevar panākt. Reiz, atgriezies no mēģinājuma, ielīdu pa logu un sāku zagties uz savu auksto skabūzi, bet pēkšņi man priekšā izlēca saimnieks, kas bija gaidījis mani. Viņš, spēcīgs kā vērsis, sāka mani dauzīt ar dūrēm. Es izmisumā paķēru pagali un no visa spēka iesitu viņam. Izdrāzās saimnieka dēls. Es sāku b|aut: «Ej prom, nositīšu!» Viņš aizbēga. Un tad es izsecināju likumu: stiprie baidās no spēka; kopš tā laika es varēju brīvi iet uz mūsu sanāksmēm. Taču es biju vienīgais, kas bija sev izkarojis tādu tiesību un arī to — ar spēku. Biju stiprs puisis; jau tēvs bija sācis mani vest uz nodarbībām strādnieku sporta klubā. Citi mācekļi joprojām cieta badu, ņirgāšanos, kāvienus. Un es nolēmu sarīkot manifestāciju, lai atbalstītu savus biedrus. Tūkstoš deviņi simti divdesmit pirmā gada februārī mūsu pilsētiņā ieradās vairāki simti Komunistiskās jaunatnes savienības biedru no Ķīlēs un Lī-bekas, mēs sapulcējāmies laukumā, nolasījām visnešpetnāko saimnieku sarakstu un sacījām: «Vai nu izbeidziet ņirgāšanos, vai dabūsiet pēc nopelniem!» Saimnieki apsolīja laboties, bet, kad mani biedri bija aizbraukuši uz savām pilsētām, mani apcietināja — par sabiedriskā miera traucēšanu. Notika tiesa. Spriedums: četri tūkstoši mārku vai mēnesis cietumā. Naudas nebija, mani ielika aiz restēm, un tur tad es nu kļuvu par Komunistiskās partijas biedru; tas bija divdesmit pirmā gada pavasarī.

Vēlāk, pēc atbrīvošanas, strādāju Hamburgā, nodarbojos ar kompartijas drošības jautājumiem; to darīt bija savs pamats: bandīti no «tērauda ķiveres», apvienojušies ar hitleriešiem, tiecās nonāvēt Tēlmani, bija iesvieduši granātas viņa dzīvokļa logos.

Leģendārās Hamburgas sacelšanās laikā saņēmu uzdevumu — atbruņot policistus Lokštetes un Ependorfas rajonā. Lokštetē mēs devāmies pie policijas priekšnieka — pie viņa glabājās arsenāla atslēgas. Ģērbies apakšveļā, balts kā spoks viņš nokrita uz ceļiem, sāka raudāt un saukt: «Tikai nenogaliniet!» Mēs iesmējā-mies: resns pavecs cilvēks, bet tā zaudē stāju! Viņa sieva aizcirta durvis un no iekšpuses tās aizslēdza, un tad nu viņš pilnīgi krita histērijā. Arsenālā mēs paņēmām divas šautenes bez patronām. Bet, kad devāmies uz Ependorfu, tur mūs sagaidīja ar lodēm. Šaudīšanās notika visā pilsētā: pret trīssimt vāji bruņotiem strādniekiem bija savilkti seši tūkstoši vīru — no policijas, armijas, flotes. Tēlmanis atradās manā rajonā Hohštetervēgas ielā. Es viņu aizvedu uz Barmbekas rajonu — tur bija apmeties sacelšanās štābs. Tēlmanis sacīja: «Organizē rajona jaunatnes demonstrāciju, lai atvilktu vismaz daļu policijas spēku!»

To mēs darījām kopā ar Hariju Naujuksu; viņš toreiz partijā bija atbildīgs par jaunatnes organizācijām. Pašreiz biedrs Naujukss ir bijušo Zaksenhauzenes nometnē ieslodzīto starptautiskās komitejas loceklis; hitlerieši viņu noturēja aiz dzeloņstieplēm vienpadsmit gadus, viņš ir viens no vecākajiem komunistiem Vācijas Federatīvajā Republikā ... Taču toreiz nekas vairs nespēja grozīt cīņas iznākumu, daudzi mūsējie gāja bojā, citus apcietināja.

No Tēlmaņa pienāca uzdevums — organizēt biedru apbedīšanu ... Mani un manu jaunāko brāli policija saņēma ciet agrā rītā, kad mēs līmējām uzsaukumu: «Izvadīt pēdējā gaitā savas šķiras brāļus!». Iecirknī manam brālim lauzīja pirkstus un prasīja: «Pasaki — ko sacelšanās laikā darīja Alberts?» Vēlāk bija tiesa, cietums un briesmīgā tūkstoš deviņi simti divdesmit ceturtā gada janvāra diena, kad mūsu bendes mums līksmi nolasīja paziņojumu par Ļeņina nāvi.

«Ar Krieviju tagad ir cauri! Ar jums — tāpat! Jūs sapūsiet savās kamerās! Labāk saraujiet saites ar komunismu!»

Kad biju ticis laukā no cietuma, aizgāju strādāt par krāvēju ostā; partija man uzdeva nodibināt jaunu «Rot Front» organizāciju. Es piedalījos dibināšanas sapulcē, vēlāk strādāju propagandas nodaļā, biju Tēlmaņa apsardzes grupā; viņš protestēja pret tādu apsargāšanu, smējās par mums, taču mēs bijām pakļauti nevis viņam, bet CK lēmumam, partijas disciplīnai, un mēs skaidri zinājām, cik ļoti viņš riskē katru dienu — fašisms kļuva aizvien stiprāks ...

1929. gadā saņēmu speciālu CK uzdevumu — «izstāties» no partijas, publiski paziņojot, ka esmu nolēmis pārtraukt sakarus ar komunistiem. Uzdevums bija grūts un rūgts, tomēr es to izpildīju. Tas bija vajadzīgs, lai labāk apsargātu Tēlmani; par rene-gātiem policija neinteresējās, tāpēc es varēju staigāt pa pilsētu, nebaidīdamies no izsekošanas; kabatā man bija pistole, un es vienmēr redzēju Tēlmaņa muguru, kā arī tos, kas nāca viņam pretim. Man bija vēl viens uzdevums: nodibināt nelegālas šūniņas flotē, policijā un armijā Vaserkantes rajonā, tas ir, visā ziemeļu piekrastē. Sakarus es toreiz uzturēju tikai ar vienu cilvēku — ar reihstāga deputātu no Hamburgas, CK locekli Friču Luksu (1933. gada beigās hitlerieši nomocīja biedru Luksu — /. S.).

Tas bija grūts laiks manā mūžā: draugi no manis novērsās, es paliku gluži viens, nebija kam vārdu bilst — konspirācija —, taču tik ļoti gribējās ar kādu dalīties priekā, jo biju spējis noorganizēt šūniņas flotē, armijā un policijā, mēs gatavojāmies stāties pretim hitleriešiem, kas lauzās uz varu. Biedrs Lukss man palīdzēja nodibināt sakarus Hamburgas policijā — ar speciālā ļ telefona mezgla priekšnieku Kelleru. Paveicās nokārtot avīzes izdošanu policistiem; tas bija tīri profesionāls izdevums, tomēr piesātināts ar mūsu — komunistisko propagandu. Kellers laboja materiālus. Vēlāk viņu apcietināja, kopā ar savu palīgu viņš nosēdēja trīs mēnešus un, iznācis no cietuma, pastāstīja, ka tika mēģināts 1 viņu savervēt. Es kļuvu piesardzīgs, devos uz tikšanos ar Friču Luksu. Tas tomēr sacīja: «Turpini darbu!» Nu, ko tad — bija jāturpina. Tā tas ilga līdz tūkstoš deviņi simti trīsdesmit pirmā gada beigām, kad pēkšņi pienāca negaidīts norādījums no Berlī- ! nes: «Vēlreiz anal'zē visu Kellera un viņa palīga apcietināšanas ļ norisi!» Es ķēros pie šā darba, taču vairāku apstākļu dēļ to bija grūti veikt; viens no tiem pagrīdniekam bija sevišķi jūtams. Lieta tā, ka es joprojām biju bez darba, saņēmu pabalstu deviņas mar-kas nedēļā, bet CK man piemeta vēl piecas markas. Sī nauda paglāba no bada nāves, taču nopirkt uzvalku nebija iespējams. Manas bikses bija vienos ielāpos, nu īsts skrandainis, bet tam pievērš uzmanību; restorānā, kur ir visērtāk norunāt tikšanos, ieiet nevar — izdzīs ārā. Tāpēc sarunai ar Kelleru un viņa palīgu bija jānotiek manā istabā. Tikai vēlāk es sapratu, kāpēc Kellera palīgs I ieildzināja sarunu, stāstīdams daudz nevajadzīgu sīkumu, — vilka garumā laiku. No manis viņi aizgāja pēc pusnakts, sarunas pierakstu tāpēc nespēju paslēpt tur, kur parasti glabāju savus dokumentus, bet piecos no rīta ieradās slepenpolicija. Sākumā mūs visus trīs — Kelleru, viņa palīgu un mani — ieslēdza vienā kamerā. Kad palīgs bija aizgājis uz tualeti, Kellers pačukstēja: «Viņš mūs nodeva.» Es paziņoju uz vaļu Fricam Luksam: ja Kellers spēs izrauties, parūpējieties par viņu, viņš nav vainīgs. Izmeklēšana ilga trīs gadus, tāpēc ka es nekā neliecināju, cietu klusu. Kamerā uzzināju par nacistu nākšanu pie varas. Trīsdes- • mit trešā gada sākumā cietumā saņēmu — nedzirdēts gadījums! — 1 atklātni no Maskavas. Paraksts nebija salasāms, bet rokraksts ļoti labi pazīstams — rakstīja Kellers. Sapratu, ka viņš ir glābts, un tūlīt sāku dot liecības. Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešā gada piektajā aprīlī Leipcigā, tai pašā ēkā, kurā ir tiesāts Dimitrovs, notika mana prāva. Apsūdzība — dzimtenes nodevība. Man piesprieda trīs gadus cietumā un uz trim gadiem atņēma visas tiesības, lai gan prokurors prasīja desmit gadus katorgā. Mani toreiz glāba vienīgi tas, ka hitlerieši vēl nebija paguvuši sagrābt savās rokās visu tiesas aparātu. Mani aizveda uz Brēmenes cietumu, bet tur jau valdīja «jaunā kārtība»: kameras bez dienas gaismas, noskūtas galvas, pastaigas pa vienam divdesmit minūtes dienā, nekādu grāmatu, burtnīcu, nekāda darba, esesiešu vizītes naktīs, piekaušana, ņirgāšanās. Tas, kas neprata sapņot, gāja bojā, daudzi izdarīja pašnāvību, daudzi arī zaudēja prātu. Es izturēju tikai tāpēc, ka ticēju: aiz manis stāv partija, Kominterne, Padomju Savienība.

Jāatzīmē — man vispār laimējās... Mans termiņš beidzās svētdienā, un cietuma administrācija bija aizmirsusi, ka pēc likuma mani jāaizved atpakaļ uz Hamburgas cietumu, lai nokārtotu atbrīvošanas formalitātes. Skaidrs, ka tur es tūlīt būtu nodots gestapo rokās un tās būtu bijušas beigas. Vārdu sakot, svētdienā es izgāju pa Brēmenes cietuma vārtiem, aizbraucu uz Hamburgu un devos pie Helmas — savas draudzenes ...

Biedrs Alberts pagriezās pret maza auguma sievieti ar brillēm, uzsmaidīja viņai tā īpaši, maigi, viņa seja uz mirkli pārvērtās, tad atkal kļuva tāda pati kā agrāk — saspringusi, grumbu izvagota. Tēlmaņa muzejā zem stikla glabājas biedrenes Helmas partijas biedra karte — viņa ne uz vienu dienu nav pārtraukusi cīņu pret fašismu, ne uz vienu dienu nav sevi «atbrīvojusi» no piederības pie vācu komunistu partijas.

— Apprecēties mēs nevarējām — pilsoņa tiesību atņemšana man laupīja tādu iespēju, — biedrs Alberts turpināja savu stāstu. — Es devos uz darba biržu. Tur palūkojās man izdotajā izziņā un atbildēja: «Tev taču nav tiesību uz darbu, puisi!» — «Bet no kā lai dzīvo?» — «Pamēģini tikt pazemes darbos vai piesakies par zemesracēju, varbūt pieņems — tur trūkst darbaspēka.»

Aizbraucu uz Ulfesbīli, iekārtojos dambja būvē, dzīvoju barakā, kur kopā ar mums, beztiesībniekiem, fašisti bija nometinājuši arī savus aģentus no SA un SD. No turienes aizbraucu uz Mēklen-burgu meliorācijas darbos, vēlāk slepeni atgriezos Hamburgā, un tad nu pie manis reiz atnāca sakarnieks no Prāgas, Hamburgas parlamenta locekļa komunista Alfrēda Levi dēls. Viņš man arī palīdzēja nodibināt sakarus ar mūsu centru Prāgā; sākumā pienāca vēstules uz izdomāta vārda, vēlāk sāka ierasties «čehu tirgotājs»; es viņam sarīkoju tikšanos ar Rožu Tēlmani parkā, tālu no svešām acīm. No viņa es saņēmu uzdevumu nelegāli pāriet robežu un doties uz Prāgu. Tur es uzzināju par lēmumu atjaunot organizāciju «Sarkanā palīdzība». Nacisti to bija sagrāvuši jau pirmajā savas varas gadā. Vajadzēja taču kaut ko darīt, lai biedri, kas nīkst fašistu cietumos, justu draugu atbalstu, partijas gādību. Es tūlīt atgriezos Vācijā pār «zaļo robežu» Bavārijā pie Hofas pilsētas; biksēs man bija iešūta tūkstoš markas liela naudaszīme. Atbraucis uz Hamburgu, atjaunoju vienu otru kontaktu, lai gan tas bija grūti — cilvēki baidījās no gestapo. Bija arī citas grūtības: daļa biedru, pie kuriem es griezos, man neuzticējās — viņi atcerējās manu «izstāšanos» no partijas. Viņiem izskaidrot īstos šā soļa cēloņus es, protams, nevarēju. Bet tad radās vislielākās grūtības: pirmoreiz mūžā ticis pie tūkstoš mārku naudaszīmes, es nesapratu, ko ar to iesākt, kā izmainīt. Visas tādas naudaszīmes bija reģistrētas bankā — tolaik tā bija liela summa. Kā to saskaldīt? Izmantodams garu kontaktu ķēdi, lūdzu kādu benzīntanka īpašnieku doties uz banku. Viņš atgriezās panikas pārņemts: «Man likās, ka viņiem radušās pret mani aizdomas, un es aizbēgu.» Tiesa, naudaszīmi viņš bija paguvis paķert līdzi, taču no tā mums daudz vieglāk nekļuva — jāpalīdz cietumniekiem, bet nav ar ko palīdzēt, lai gan manā rīcībā ir tā pati nolāpītā naudaszīme, no kuras nav nekāda labuma. Izeju atrada Helma: viņa strādāja vizlas apstrādes rūpnīcā un pazina šoferi, kas brauca uz banku pēc algām; šo vīru tad nu viņa arī palūdza naudu izmainīt. Viņš piekrita. Bet atgriezies sacīja: «Zini — tā naudaszīme ir viltota! Ko darīt?»

Helma nosprieda, ka tā ir iekrišana, bet iegrūst nelaimē cilvēku, kas nekur nav iejaukts, viņa nespēja — nebija tāds raksturs —, tāpēc atbildēja: «Tev nav jāiet bojā manis dēļ ... Pasaki viņiem, ka šo naudu tev iedevu es.» Tad šoferis iesmējās un pasniedza viņai maku ar iemainīto naudu: viņš bija jokojies... Cietsirdīga jokošanās ir pilnīgi noteikta rakstura iezīme, kura uzreiz izgaismo cilvēku, pārvelk pāri svītru visam tam labajam, ko viņš darījis, vai ne?

...Mēs sākām strādāt, organizējām biedriem palīdzību, taču sakari ar Prāgu pārtrūka, es vairs nesaņēmu nekādus norādījumus. Acīmredzot Prāgā nezināja par manu «īpašo uzdevumu»; Tēlmanis, kurš par to zināja visu, atradās cietumā, bet Fricis Lukss bija gājis bojā. Protams, ļoti nepatīkami, bet vai tad nu dusmosies uz partiju?! Bija jāpilda savs pienākums — jāturpina cīņa. Mēs nodibinājām pagrīdes grupu. To vadīja jūrnieks — kapteinis Kāris Endrovs, ar viņu es biju sadraudzējies Mēklenburgā purvu nosusināšanas darbos. Viņam, tāpat kā man, bija atņemtas pilsoņa tiesības, strādāt savā profesijā viņš nevarēja, tomēr sakari ar jūrniekiem bija saglabājušies, un viņš nodibināja kontaktu ar diviem amerikāņu komunistiem, kuri strādāja uz kuģa «Rūz-velts», kas katru mēnesi ieradās Hamburgā. Mēs analizējām situāciju Vācijā, analīzi nodevām amerikāņu biedriem, tie Havrā mūsu vēstuli nosūtīja uz Maskavu, un pēc divām nedēļām mēs dzirdējām, ka to pārraida Maskavas radio.

Tad pēkšņi mani izsauca uz Tiesas pili. Ja būtu uzzināts par mūsu darbību, uz tiesu es nebūtu saukts — gestapo rīkojās bez izsaukuma. Tāpēc nolēmu iet uz turieni. Tiesas sekretārs, bijušais sociāldemokrāts, man pačukstēja: «Tūlīt paslēpieties, atgriezies Kellers, un viņš ir pateicis, ka tas esat bijis jūs, kas vadījis visu komunistisko darbību policistu vidū, paredzēta konfrontēšana, kuru katru brīdi jūs var apcietināt gestapo!»

Es tūlīt aizgāju no mājām; sapulcējās mūsu partijas grupa, apsprieda stāvokli un nolēma: man jāpāriet Beļģijas robeža un no turienes jāaizkjūst līdz Spānijai, lai tur vācu komunistu rindās karotu pret fašistiem. Mēs uzrakstījām uzsaukumu biedriem: «Palīdziet republikāņiem!». Tas bija mans pēdējais partijas darbs Hamburgā: tūkstoš deviņi simti trīsdesmit sestā gada trīsdesmit pirmajā decembrī es jau biju Antverpenē, dzīvoklī, kurā mani gaidīja draugi. Pēc tam aizbraucu uz Briseli, uz mūsu emigrācijas centru. Partijas sekretārs kadru jautājumos lūdza uzrakstīt biogrāfiju. Es uzrakstīju. Sākās pārbaude — atkal bija uzpeldējusi «izstāšanās» no partijas; no biedriem es nekad nekā neslēpju un tā nu izstāstīju visu, kā bija. Pārbaude ilga gadu. Es saņēmu bezdarbnieka pabalstu — piecdesmit feniņus dienā. Tik tikko pietika maizei. Izglāba kaislība uz zīmēšanu, kas bija pamodusies jau trīsdesmit pirmajā gadā cietumā. Sāku piepelnīties, strādādams par noformētāju. Interesanti: pie mums, vāciešiem, vispirms prasa dokumentu, kas apliecina profesiju, bet Beļģijā papīram ir maza nozīme, tur skatās, ko tu proti. Es pratu. Gada laikā iekrāju naudu, tad devos uz mūsu emigrācijas centru un teicu: «Vai nu jūs mani atzīstat par politisku emigrantu un dodat man partijas darbu, bez kura es neprotu dzīvot, vai arī es pats par savu naudu aizmanīšos uz Spāniju.» Mani beidzot atzina par politisku emigrantu un uzticēja propagandu Borināžas kalnraču vidū. Saņēmu uzdevumu savākt naudu nelegālam darbam Vācijā. Strādāju ar segvārdiem Zerārs un Tērē — kā beļģu kompartijas biedrs. Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit astotajā gadā, kad troekisti bija likvidējuši «Sarkanās palīdzības» filiāli Antverpenē, mani nosūtīja uz turieni steidzīgi atjaunot organizāciju. Legāli es strādāju par galdnieku — būvēju laivas; nokārtoju, lai emigrantiem būtu savs teātris, sadraudzējos ar Ernstu Bušu, gatavoju Brehta lugas uzvedumu, deklamēju Heini; «Sarkano palīdzību» izdevās atjaunot. Kad fašisti bija iebrukuši Beļģijā, mūs nosūtīja uz Franciju, uz nometni Golfe du Lion. Tur mēs nebijām vieni, bijām kopā ar spāņu republikāņiem, itāliešu komunistiem, vāciešiem no Tēl-maņa bataljona. Mani izsauca barons Enesī, konjaka firmas īpašnieks, un teica: «Es pārstāvu Višī slepeno dienestu, ja būsi ar mieru kalpot mums — laidīsim ārā.» Es atteicos. Tad viņš, divus metrus garš tēvainis, satvēra mani aiz apkakles, sāka žņaugt.. „

Visādi ir gadījies ... Bet pēc tam — nosūtīšana uz Vāciju. Es atkal esmu Hamburgā, Fulcbuteles cietumā. Gads viennīcā, katru dienu pratināšana: «Tu esi franču un beļģu spiegs, komunists un dzimtenes nodevējs!» Mani spīdzināja gestapovietis Tēge.

(1947. gadā biedrs Alberts viņu satika tramvajā Hamburgā, aizvadīja līdz mājām un paziņoja par viņu policijai. Biedram Albertam jautāja: «Vai viņš kādu nonāvēja jūsu klātbūtnē?» — «Nē, bet viņš mani spīdzināja.» — «Nu, tas vēl jāpierāda.» Tā arī Tēge, šis gestapo nezvērs, palika brīvībā. — /. 5.)

1941. gadā mani aizveda uz Berlīni, notika «tiesa», man piesprieda piecus gadus cietumā un uz pieciem gadiem atņēma tiesības. Ieslodzīja viennīcā. Tumsā un kapa klusumā nosēdēju divdesmit četrus mēnešus — līdz tam laikam, kad sākās uzlidojumi. Tad mani pārveda uz kameru zem jumta, uz ceturto stāvu: ja trāpīs degbumba, sadegšu dzīvs — uzlidojumu laikā sargi taču aizskrēja uz pagrabu. Cietuma ēka līgot līgojās, dārdi, bumbu sprādzieni ... Gaidīja, vai es nelūgšos žēlastības. Nesagaidīja vis. Tad atnāca kāds nacists: «Iestājies SS — laidīsim ārā.» Es atbildēju tā, kā pienācās atbildēt. Mani nosūtīja pie kriminālnoziedzniekiem uz darbnīcu, kurā gatavoja betona iežogojumus koncentrācijas nometnēm. Sita no rīta līdz vakaram; sabojāja man mugurkaulu, uzkraujot kā jūga lopam betona plāksnes, kas svēra gandrīz simt kilogramu ... Vēlāk mani pārveda uz Saksiju, uz Vald-heimu, uz apavu fabriku, kas bija pārkārtota par ieroču rūpnīcu. Tur tika turēti ne tikai vācieši, bet arī franči, itālieši, beļģieši. Radās vajadzība pēc tulka. Es biju vienīgais, kas prata franču valodu. Tas man deva iespēju nodibināt sakarus ar biedriem. Mēs sākām nodarboties ar diversiju: daudzas Gēringa lidmašīnas, kurām mēs piegādājām detaļas, sadauzījās, iekams bija savu nāves kravu aizgādājušas līdz mierīgām pilsētām.

Reiz puse no mūsējiem nespēja piecelties: bija iedots bojāts ēdiens un notikusi saindēšanās. Esesietis sāka bļaut: «Slaisti! Sabotētāji! Vai tabaku rijat, lai saslimtu?» Man acu priekšā parādījās draugu sejas, viņu iekritušās acis, izspiedušies atslēgas-kauli, rokas, kas nokarājās kā nedzīvas. Aklās dusmās metos virsū nacistam ...

Atjēdzos karcerī. Rokas sagrieztas aiz muguras un ieslēgtas dzelžos, kājas — tāpat, kustēties nav iespējams. Reizi dienā maizes šķēle un krūze ar ūdeni. Kad jau pavisam bija gals klāt, mani no turienes izlaida un iegrūda kamerā, kurā — par lielu laimi man — atradās partijas pagrīdes organizācijas vadītājs Artūrs Zorgess, tagad viņš dzīvo VDR. Lielisks biedrs, īsts komunists! Sakarnieks bija biedrs Maslovs, gleznotājs no Drēzdenes, pēc kara viņš strādāja Drēzdenes Glezniecības akadēmijā. Sis Maslovs kļuva par frizieri: tas viņam deva iespēju staigāt pa kamerām, un tādējādi tika nodibināti sakari ar visiem cietumniekiem. Vēl vairāk — viņš izpētīja katru jaunatvesto un darīja visu iespējamo, lai mūsu organizāciju pasargātu no gestapo iesūtītiem provokatoriem. Otrs prieks bija tas, ka satiku Kurtu Baumgarti; viņš bija VKP Revīzijas komisijas loceklis. Viņš mani pazina, galvoja organizācijai par mani, un es saņēmu ārkārtīgi atbildīgu darbu — iznest no kamerām parašas! Jā, jā, tas bija ļoti svarīgs darbs, jo pieci tūkstoši cietumnieku sēdēja viennīcās un nevienu nedrīkstēja atstāt bez atbalsta, bet galvenais atbalsts bija jaunumi no frontes; jau ritēja četrdesmit ceturtais gads, mums bija radio, un es sniedzu politisko informāciju simt viennicās — tagad ir grūti iedomāties, cik ļoti tas bija vajadzīgs; patiesība deva biedriem spēku visu pārciest, izturēt.

Un tad atnāca brīvība: sieviešu cietuma vārtus atvēra amerikāņi, mūsu — Padomju Armija; es atgriezos Hamburgā un tai pašā vakarā devos uz partijas organizāciju, bet no rīta sāku strādāt — izliku nacistus no viņu greznajiem dzīvokļiem un izvietoju tur strādniekus, kas bija palikuši bez pajumtes. Pēc tam — partijas organizācijas Ķīlē un Diseldorfā, sekretārs kadru jautājumos; kopā ar Frederiku 2olio-Kirī darbojos miera cīņas druvā, kopā ar mācītāju Nīmelleru un bijušo kancleru Virtu uzstājos pret karu, un tā nu trīsdesmit pēckara gadi aiztrauca kā viena diena ... Bet pēc tam — pensija, darbs Ernsta Tēlmaņa muzejā — tā cilvēka muzejā, kuram man jāpateicas, ka es uz visu mūžu sāku ticēt diženajai Ļeņina patiesībai.

... Katru rītu sešos garš, brašs vīrietis ar mazu vīstokli padusē ātrā gaitā iet pa Hamburgas ielām. Vīstoklī — dvielis un peldbiksītes. Peldēšanās — līdz pat salam; jābūt stipram, lai turpinātu darbu, tīru un godīgu darbu.

... Pateicos tev, biedri Albert Frīdrihs, pateicos par tevi pašu, par tavu mūžu, tu esi no mūsu tēvu cilts, bet viņi bija lieliski cilvēki, nodzīvoja grūtu, tomēr lepnu mūžu un atstaja par sevi cildenas atmiņas, jo atmiņas par sevi atstāj tas, kas dzīvo nevis pats sev, bet idejai, kura nāk par labu visiem. Paldies!

(Kad gatavoju grāmatu izdošanai, uzzināju, ka biedrs Frīd-rihss aizgājis no dzīves, nav vairs starp mums, taču viņa piemiņa ir mūžīga.)

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR PROVOKĀCIJU, KO IZRAISĪJUŠAS BAILES, KA DĀRGUMI BOS JAATDOD LIKUMĪGAJAM ĪPAŠNIEKAM

.

1

Zvanu Steinam.

— Es nevaru ar jums runāt, Semjonova kungs. — Viņa dobjā, skaidrā balss pašreiz ir skarba, no tās jāsaraujas kā no sitiena.

— Vai esat saslimis?

— Vesels.

— Piezvanīt vēlāk?

— Es neesmu pārliecināts, ka jums vispār būtu man jāzvana ...

— Tas ir... — es pat apjūku — tik negaidīti ir viņa vārdi.

— Semjonova kungs, jūs nevarat nezināt, ka Maskavas radio pavēstījis klausītājiem par kādu Steinu no Stelles, — tagad viņš vārdus izrunā gandrīz pa zilbēm, viņa balss dreb, jūtams, ka viņš ir sasprindzis kā uzvilkta stīga, kas kuru katru mirkli var pārtrūkt, — kurš darot visu, lai apgrūtinātu Dzintara istabas un citu Krievijas kultūras dārgumu meklēšanu.

— Tie ir meli!

— Man nupat to oficiāli paziņoja.

— Kas?

— Pavisam kārtīgi cilvēki, kam ar mūsu darbu nav nekā kopīga.

— Jums to paziņojuši nevis kārtīgi cilvēki, bet gluži parasti provokatori, Steina kungs.

— Bet šie cilvēki strādā organizācijā, kurai ir sakari ar mūsu radio!

— Jūsu radio no tā tikai dabū ciest.

— Semjonova kungs, es nevaru viņiem neticēt, viņi man pateica dienu un stundu, kad bija dzirdēts šis raidījums. Tajā ticis ziņots, ka krievu mākslinieki pašreiz atjaunojot šo istabu, un sarunā ar korespondentu bijis arī teikums par Steinu.

— Tā ir provokācija, Steina kungs, un es esmu sarūgtināts, ka jūs esat uz tās uzķēries. Apsolu jums sazināties ar Maskavu un pieprasīt oficiālu atbildi no mūsu radio vadošajiem darbiniekiem.

... Pēc nedēļas pienāca atbilde: Steina norādītajā laikā neviena PSRS radiostacija nav raidījusi itin nekādus ziņojumus par Dzintara istabu. Ne reizes nav pieminēts Steina vārds.

... Pienāca paziņojums no APN: top materiāls par Šteinu VFR žurnālam — ļoti plašs, ar ilustrācijām.

Atkal zvanu Šteinam, lūdzu, lai viņš VFR «radio cilvēkiem» pieprasa precīzu Maskavas «raidījuma» laiku.

Pēc trim dienām viņš man piezvana un gavilējošā balsī saka:

— Aizmirsīsim tos neliešus! Jums bija taisnība: viņi nevarēja dot man atbildi. Kas jums jauns?

So to jaunu biju savācis arī es. Tas bija noticis pats no sevis; biju aizgājis uz kādu mazu krievu grāmatu antikvariātu Parīzē; sieviete — ar gludi sasukātiem matiem, askētisku, skumju seju — precizēja: «Vai jūs esat tas Semjonovs?» — un, saņēmusi apstiprinošu atbildi, tūlīt pārvērtās par akmens statuju. (Pareizāk būtu bijis teikt kā Tolstojam — «iegremdējās garlaicībā», bet tas jau ir sacīts pārlieku labi, nedrīkst atkārtot dižgaru vārdus, tos neliekot pēdiņās.)

Sai kundzei bija iemesls pārakmeņoties. Es staigāju gar plauktiem ar lieliskām, unikālām grāmatām, izvilku tās ārā un aplūkoju titullapas, bet pēc tam painteresējos, kāda vērtība tām ir šeit, un visi interesantākie sējumi frankos kotējās augstu, taču jaunā cena bija uzrakstīta virsū agrākajai — tai cenai, kas bija noteikta Maskavas antikvariātos mūsdienās!

Kamēr šī dāma vēl nezināja, kas es tāds esmu, viņa bija loti cietusi krievu kultūras likteņa dēļ, bija tīksmi lamājusi boļševikus un citticībniekus, kas esot iznīcinājuši un joprojām iznīcinot patiesi vērtīgo, bija gauži pukstējusi un vaidējusi par mūsu kultūras mantojumu, kas nokļuvis Rietumos ... Bet pārdod — ko?! No Dzimtenes zaglīgi izvestas grāmatas. .. Nezināšana ir piedodama, lai gan mūsu gadsimtā tā ir bīstama, it īpaši tad, ja tā attiecas uz kultūras jautājumiem. Tāda zināšana, ar kādu es sastapos Parīzē krievu grāmatu antikvariātā, nav tikai bīstama vien, tā ir zemiska.

Protams, dāma atsacījās man palīdzēt; taču pasaulē ir arī labi cilvēki.

Ne tikai Steins un barons fon Falcs-Feins interesējas par krievu mākslas likteni un urķējas nopietni, sākdami iztālēm. Tur, Parīzē, es saņēmu vairākas adreses; šīs adreses man iedeva krievu emigranta un francūzietes dēls. Viņa tēvs bija traģiski gājis bojā, māti nošāva nacisti — viņa bijusi saistīta ar sociālistiem, kas cīnījās kalnos, — ar m a k i j i e m.

— Es jums ieteiktu pārbaudīt šīs ziņas atkarībā no to nozīmīguma pakāpes, — mans jaunais paziņa sacīja. — Es sāktu ar Heinrihu Heinu. Viņš ir jurists Minhenē. Vismaz vēl nesen bija. Viņa NSVSP numurs — 386 127. Esesieša numurs — 278 228. Standartenfīrera dienesta pakāpe, kas atbilda pulkveža dienesta pakāpei armijā; juriskonsults pie Martina Bormaņa; bija atbildīgs par visām reihsleitera akcijām mākslas jomā. Nākamo es minētu profesoru Herbertu Jankūnu. Dzimis deviņsimt piektā gada astotajā augustā; piederēja pie SS reihsfīrera Himlera draugu pulciņa. Šim profesoram esesieša numurs ir 294 689. Viņš bija tas, kas nodarbojās ar laupīšanu tajos Padomju Krievijas muzejos, kur glabājās ar pirmatnējo sabiedrību un antīko kultūru saistītie eksponāti; vēl nesen viņš strādāja Getingenē. Atšķirībā no profesora fon Andrē, kuru jūs minējāt korespondencē par Šteinu, viņš savu pagātni sevišķi neslēpa. Protams, ja varētu atrast brīvkunga Eberharda fon Kīnsberga pēdas ...

— Kādas ziņas jums ir par viņu?

— īpašas Ribentropa zonderkomandas šefs... Tas bija viņš, kas nodarbojās ar Dzintara istabas izvešanu ...

— To es zinu. Mani interesē viņa dzimšanas vieta un datums, partijas biedra kartes numurs ... Radinieki... Tuvākie draugi...

— Dzimšanas vieta nav zināma. Datums — tūkstoš deviņi simti devītā gada septembris. SS numurs — 1552. Četrdesmit piektajā gadā viņš nozuda. Tuvinieku adreses nav zināmas. Draugu nav bijis.

— Varen pilnīga informācija!

Sarunas biedrs pavīpsnāja un, ar pirkstu piebakstījis pie pēdējā uzvārda, turpināja:

— Helmūts fon Hummels vēl tagad ir advokāts Bavārijā, Min-henē. Domāju, ka viņu var sameklēt. Četrdesmit ceturtajā gadā viņš bija atbildīgs par Bavārijā un Austrijā ierīkotajiem slepenajiem depo, kuros bija novietotas kultūras vērtības ...

— Pateicos. Es sākšu meklēt kopā ar saviem draugiem Federatīvajā Republikā. Tikai atbildiet uz šādu jautājumu — kas jūs mudināja tā rīkoties? Kāpēc jūs iedevāt man šo cilvēku vārdus un adreses?

Aizsedzis acis ar pirkstiem, viņš sacīja:

— Es jums kaut ko citēšu: «Divus mēnešus es gaidīju to, kam jānotiek šorīt. Man bija pietiekami daudz laika tam sagatavoties, bet, tā kā neesmu ticīgs, es neieslīgu domās par nāvi, man drīzāk ir nosliece lūkoties uz sevi kā uz lapu, kas atrauta no zara, — tā krīt uz zemi, lai augsni darītu auglīgāku. Augsnes īpašības ir atkarīgas no lapu īpašībām ... Piedodiet, ka esmu Jums sagādājis bēdas! Es tagad visu laiku domāju par to, ka Jūs zaudējat dēlu, kas Jums devis vairāk bēdu nekā prieka ... Ja rodas iespēja, ar pedagoga — mana aizstājēja starpniecību pavēstiet maniem audzēkņiem, ka esmu daudz domājis par Gētes «Egmonta» pēdējo ainu . ..»

— Kas tas ir? No kurienes?

— Sis cilvēks bija manas māmuļas draugs. Zaks Dekūrs. Jeb Dekūrs de Manšs, kas pagrīdē nodibināja Franču rakstnieku komiteju. Viņu apcietināja otrā dienā pēc tam, kad viņš bija izdarījis briesmīgu noziegumu — izdevis žurnālu «Franču Literatūra». Viņu apcietināja savējie. Saprotat? Franču rakstnieku apcietināja franču policisti, tāpēc ka viņš bija izdevis žurnālu par franču literatūru. Un nodeva gestapoviešu rokās. Pēc briesmīgas spīdzināšanas Zaķu nošāva kopā ar izcilajiem zinātniekiem Zaķu Solo-monu un Zoržu Policeru ... Visi trīs bija komunisti ... Patiesību sakot, tāpēc es arī nodarbojos ar to nacistu meklēšanu, kas nonāvēja kultūru ...

2

Atgriezos birojā. Milzum liela korespondence. Starp vēstulēm — ļoti svarīgas, arī unikāls Dzintara istabas apraksts, ko atsūtījuši draugi no Maskavas. Tas ir ārkārtīgi vērtīgs dokuments, jo dod iespēju sākt rūpīgu meklēšanu izsolēs, vecos katalogos, palīdz iztaujāt tos, kas mīl mākslu un kam tāpēc jau pati zagtās vērtības slēpšana šķiet mākslas zaimošana ...

Tātad dokumenti:

«Vecā pils. Beletāža. Dzintara istaba.

No dzintara darinātu un trijās vitrīnās izvietotu priekšmetu kolekcija.

1. vitrīna

1. Lādīte ar vāku, kam ir trīs pakāpes un augšdaļa greznota ar vāzīti; stūros — četras vāzītes, sānmalās — griezti ornamenti, priekšpusē — astoņi iegravēti medaljoni ar jūras skatiem, putniem un ornamentiem. Kājiņas grieztas.

Garums 10 vērš., platums 7 1/4 vērš.

2. Plakana lādīte, ko grezno septiņi iegravēti medaljoni ar zelta apakšslāni. Kājiņas apaļas.

Garums 3 1/2 vērš., platums 2 1/2 vērš.

3. —4. Lādītes (divas) ar apaļām kājiņām (stipri bojātas).

Garums 2 1/2 vērš., platums 2 vērš.

5.—6. Lādītes (divas), pilnīgi līdzīgas iepriekšējām.

Garums 9 vērš., platums 5 3/4 vērš.

7. Lādīte. Aplī uz vāciņa grupa — guļoša sieviete un tai līdzās bērns. Stūros vāzītes. Uz pašas lādītes seši medaljoni ar reljefiem attēliem.

8. šaha galdiņš. Stūros reljefi ziedi.

Garums 7 3/4 vērš., platums 5 vērš.

9. —10. Lādītes (divas) ar plakanām kājiņām; vienai stūros bumbiņas un griezti ornamenti.

Garums 4 vērš., platums 2 3/4 vērš.

11. šaha kastīte, gluda.

Garums 10 1/4 vērš., platums 9 3/4 vērš.

12. Kastīte triktraka spēlei. Sāni ar apgravētām ziloņkaula joslām; apmales un eņģes iegrieztas, no apzeltītas bronzas. Uz vāka gravētas joslas ar zelta apakšslāni; vidū medaljons ar div-galvainu ērgli, sānos medaljoni ar grieztiem drakoniem ...»

Tādu eksponātu ir simtiem.

Tie visi nolaupīti...

Un lūk, brīnumainās Dzintara istabas apraksts, ko pagājušajā gadsimtā devis aculiecinieks:

«Istaba ir baroka un rokoko stila sajaukums un īsts brīnums ne tikai ļoti vērtīgā materiāla, meistarīgā griezuma un formu izsmalcinātības dēļ, bet visvairāk dzintara brīnum skaistā — te tumšā, te gaišā, taču vienmēr siltā toņa dēļ, kas piešķir istabai neizsakāmu skaistumu. Visas zāles sienas no vienas vietas apdarinātas ar mozaīku no slīpētiem dažādas formas un lieluma dzintara gabaliņiem, kas ir gandrīz vienmuļā dzeltenbrūnā krāsā. Ar grieztiem, reljefiem dzintara ietvariem sienas sadalītas laukumos, katram vidū četras mozaīkā veidotas romiešu dzīves ainas, kurās alegoriski attēlotas četras no piecām cilvēka maņām. Ainu veidošanai izmantota krāsainu akmentiņu mozaīka, tās apņem reljefi dzintara ietvari, šeit nav nekā uzbāzīga, kliedzoša; viss dekorējums ir tik vienkāršs un harmonisks, ka dažs pils apmeklētājs izies šai zālei cauri, neapjauzdams, kāds materiāls izmantots sienu apdarināšanai, logu un durvju aplodām un ornamentiem uz sienām. Visvairāk atgādinādams marmoru, dzintara apdarinājums tomēr nav auksts un pompozs, kāds ir marmors, taču skaistumā tas tālu pārspēj pat visdārgākā koka apšuvumu. Dzintara istabā ir divas logu rindas, un trīs logi līdz grīdai atrodas pils laukuma pusē. Starp logiem — spoguļi, arī līdz grīdai, ciļņiem greznotos, apzeltītos ietvaros ar gliemežnīcu ornamentu. Spoguļu vidū — apzeltīti sienas svečturi, kas bagātīgi greznoti ar tādu pašu ornamentu. Vitrīnas zem logiem pilnas ar visvisādiem dzintara nieciņiem; tur ir šaha figūras, tabakdozes un kārbiņas.

Uz vienas sienas ar dzintaru izlikti gadaskaitļi — 1709 un 1760 —, kas attiecas uz šās istabas izgatavošanu un uzstādīšanu. Vēstulē no Amsterdamas 1717. gada 17. janvārī Pēteris I pavēlēja tolaik iesaiņoto istabu nosūtīt uz Mēmeli, kur to pieņēma Bes-tuževs, Kurzemes hercogienes atraitnes Annas Joannovnas galminieks, un karavīru konvoja pavadībā caur Rīgu nosūtīja tālāk uz Pēterburgu. Varbūt Pēteris bija nodomājis ar šo brīnišķīgo istabu greznot savu iecerēto jauno pili, bet varbūt tā tika piemirsta; katrā ziņā tā nav izmantota līdz 1755. gadam, kad dzintara apstrādes meistars Martclli, kas vienu no Ziemas pils istabām izgreznoja ar dzintara ornamentu, saņēma pavēli pārtraukt šo darbu un izmantot no Bclīnes atsūtīto dzintaru kabineta dekorēšanai Carskoje Selo pilī. So darbu Martelli ļoti veiksmīgi paveica līdz 1760. gadam. 1830. gadā bija nepieciešams remonts, un virpotājincistars Ets pēc cara pavēles to arī izdarīja. Līdz mūsdienām istaba saglabājusies teicami. Sīkākas ziņas par tās vēsturi var atrast 1878. gadā izdotās «Krievu Senatnes» 186. lpp., Sučenko rakstā «Krievu vēstnesī» 1877. g. novembrī 388. lpp. un S. Vijčkovska darbā «Carskoje Selo».

Ne tikai Carskoje Selo pilī, bet arī Ķeizariskajā Ermitāžā ir neizsmejamas dārgumu krātuves, kas dod mums iespēju pievienot šim rakstam vairāku senatnīgu, tagad tik ļoti retu īietu attēlojumu. 1) No gaiši dzeltenas Spānijas niedres izgatavota spieķa dzintara rokturis, kas greznots ar zeltu un briljantiem. Sis spieķis, Katrīnas II īpašums, varbūt atradās starp tām dāvanām, ko Fridrihs Lielais ne vienreiz vien pasniedza ķeizarienei. 2) Zobens, kas arī piederēja Katrīnai II, darināts Parīzē 1765. gadā. Zelta spals ar smalki iegravētu ornamentu Ludviķa XVI stilā, rokturis un rokas aizsegs no dzintara, bet maksts no galuta. 3) Antīka lampa. Veidota no viena neparasti liela dzintara gabala. Lampu, uz kuras atdusas jūraslauva no bronzas, balsta spārnota bronzas najāda, kas novietota uz pakāpjveidīgas ziloņkaula pamatnes. Sī lampa ir viens no daudzajiem ķeizarienes Marijas Fjodorovnas pašas roku darbiem, kad viņa vēl bija lielkņaziene. Pateicoties neparastajām mākslinieces spējām un zināšanām, viņa ir izgatavojusi daudz mākslinieciski rūpniecisku darbu no dažāda materiāla. Vienlīdz labi prazdama rīkoties ar gravēšanas un virpošanas rīkiem, adatu, otu, nazi un spalvu, lielkņaziene, ja arī nav patstāvīgi izgatavojusi visas lampas detaļas, tad vismaz ir darinājusi lielāko tiesu no tām ...»

Vēl viens dokuments no pagājušā gadsimta grāmatas:

«1717. gada janvārī Pēteris rakstīja no Amsterdamas uz Kurzemi galminiekam Aleksejam Petrovičam Bestuževam-Rjuminam: «Monsenjor! Kad grāfs Aleksandrs Golovkins būs no Berlīnes nosūtījis uz Mēmeli dzintara kabinetu (to man uzdāvinājusi Prūsijas karaliskā majestāte), Tu Mēmelē to pieņem un tūlīt ar Kurzemes šķūtniekiem caur Kurzemi nosūti līdz Rīgai.»»

Kad dzintara kabinetu no Berlīnes sūtīja uz Krieviju, tika dots.

tā apraksts, kas vācu oriģinālā un tai laikā izdarītā krievu tulkojumā saglabājies kādā Maskavas arhīvā.

No šās istabas apraksta redzams, ka tā sastāvējusi no 22 lieliem dzintara sienas «gabaliem» un ap 180 dažādiem dzintara dēļiem un greznojumiem; dažos lielajos sienas «gabalos» jau bija iestiprināti spoguļi.

Pēteris no savas puses uzdāvināja Fridriham Vilhelmam piecdesmit piecus krievu grenadierus, virpu un paša darinātu kausu.

1820. gada 12. maijā Dzintara istaba gandrīz aizgāja bojā — pilī izcēlās ugunsgrēks. Sienu apdare ne vienreiz vien ir restaurēta. Istabu sāka montēt Martelli 1755. gadā, kad Rastrelli uzraudzībā no Ziemas pils to pārveda uz Carskoje Selo. Vēlāk to restaurēja Tūravs un Rogenbuks; 1830. gadā to laboja Ets, bet 1897. gadā vēlreiz restaurēja Cižovs un Somovs.

... Gar sienām izvietoti krēsli Cipendeila stilā, kumodes un galdiņi, vitrīnās — septiņpadsmitajā un astoņpadsmitajā gadsimtā darinātas sīkas dzintara lietiņas: šaha figūras, lādītes, ta-bakdozes. Tā dēvētos camailux sienu kaktos gleznojis Titovs. Griestu gleznojumu «Gudrība, kas sargā jaunību» uzskata par Fontebako darbu. Ļoti laba astoņpadsmitā gadsimta vidū darināta grīda. Sienas augšdaļā (platā frīzē) ar krāsojumu imitēts dzintars.

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR TRĪSDESMIT GADUS VECIEM NOTIKUMIEM, KAM IR TIEŠS SAKARS AR MOSU MEKLĒJUMIEM

.

1

Pusceļā starp Zenēvu un Bāzeli es nogriezos no ceļa un apstājos pārnakšņot mazā pilsētiņā Dīdingenē. No rīta sāka skanēt taures un rībēt bungas — iedzīvotāji pulcējās uz saviem svētkiem; šeit, Šveicē, ļaudīm ļoti patīk svētki un viņi prot tos jautri svinēt, turklāt nepavisam nav obligāti, lai arī blakus pilsētā vai ciemā būtu tautas svētki: atsevišķums te reducējas uz ciemu un pilsētu atsevišķurnu. Atstatums starp pilsētiņām var būt trīs četri kilometri, bet svētku, paražu, pastāvošo normu ziņā reizēm var likties, ka neviļus esi iebraucis citā valstī.

Es apmetos istabā bez telefona, bija ceturkšņa beigas — vajadzēja viscaur būt taupīgam; lai gan «manā» Drēzdenes bankas filiālē Bādgodesbergā bija radusies cieņa pret «Ļitgazetu» un man

varēja dot aizņēmumu par astoņiem procentiem mēnesī, tomēr labāk bija iztikt ar to, kas atlicis. Vispār aizņēmumi, ātri izdarāmas banku operācijas uzliek par pienākumu būt precīzam ģimenes naudas lietu kārtošanā; paradums prasīt paziņām «aizdod nu!» cilvēku samaitā. («Ņem cita naudu un uz neilgu laiku,» jokojās kāds mans draugs, «bet jāatdod sava, turklāt — uz visiem laikiem.») Bankā dabūts aizņēmums, par ko jāmaksā augsti procenti, pieradina pie disciplīnas un atbildības.

... Es izgāju no mazās Dīdingenes viesnīcas, izspraucos cauri pie baznīcas sanākušam pūlim, kas jau no rīta bija kņadīgs, apstājos pie telefona automāta un uzgriezu numuru 037-43.11.98.

— Jā.

— Labrīt — vai varētu runāt ar Muzī kungu?

— Klausos.

— Man būtu loti svarīgi tikties ar jums, Muzī kungs.

— Kas jūs esat?

Es pateicu.

— Kur jūs dabūjāt manu telefona numuru?

— Ārlietu ministrijas preses nodaļā.

— Viņi jums deva manu telefonu?! — sarunas biedra balsī skanēja neslēpts izbrīns. Tad viņš pēkšņi jautri iesmējās: — Tas ir neticami... Labi, es tūlīt piebraukšu pie jums. Kā es varēšu jūs pazīt?

— Man ir bārda, ar sevišķu kalsnumu neizceļos ...

— Nu, arī es neesmu nekāds skelets. Gaidiet!

Es atgriezos viesnīcā, tad nokāpu lejā mazā kafejnīcā un lūdzu saimnieci man pateikt, ja kāds jautās pēc manis.

— Ko jūs gaidāt? — vaicāja sieviete, kas bija goddevīgi jautra kā visas kafejnīcu saimnieces.

— Muzī kungu.

Viņas acis iepletās apaļas, viņa vēl jautrāk un godbijīgāk izmeta savu vieglo, francisko «o-la-la!» un nolika man priekšā uz galda kafiju, džemu, sviestu un radziņus.

Pēc divdesmit minūtēm kundze viegli piespurdza pie manis un atkal iepleta apajas acis, kurās vīdēja smiekli, izbrīns un solījums.

— Mesjē, jūs gaida!

... Ap Pjēra Muzī fermu ganās lieliski zirgi; māja celta veclaicīgā franču stilā; daudz gaismas, tumšs koks iekšpusē, žilbinošs baltums ārpusē. Kabinets dīvaini iznests ārpus mājas, ar kuru to savieno mazs gaitenis gluži kā pāržmauga, pie kabineta sienām sakarinātas medaļas un godalgas.

— Daudzus gadus esmu bijis Šveices čempions jāšanas sportā un slēpošanā, — Muzī sacīja. — Tā ir mana vislielākā kaislība, viss pārējais tikai piedeva, laika kavēklis ... Bet tagad — kādā lietā esat ieradies?

Pastāstīju viņam par to informāciju, ko bija sadabūjis doktors Pauls Kolers no VDR. Galvenais jautājums: ko Pjērs Muzī zina par tām Sarkanā Krusta kravas mašīnām ar Šveices numuriem, kuras redzētas Veimāras rajonā četrdesmit piektā gada aprīlī?

— Hm, kam gan citam, ja ne man, jāzina par šīm kravas mašīnām ... Bet kāpēc tās jūs interesē?

— Tāpēc, ka ar Šveices kravas mašīnām varēja gauleitera Koha dārgumus, kastes ar Dzintara istabu un citām krievu kultūras vērtībām izvest uz nevienam nezināmiem, ārkārtīgi slepeniem pazemes depo kalnos — Tīringenē vai Saksijā. Ja jums ir informācija par šīm mašīnām, par to, kā, kāpēc tās bija nokļuvušas Vācijā, var turpināt darbu — meklēt šoferus, mehāniķus, tos, kas mašīnas pavadīja ...

— Par šoferiem un mehāniķiem es nekā nezinu, bet kravas mašīnas pavadīja mans brālis Benuā ...

— Vai varu ar viņu tikties?

Pjērs Muzī klusēdams palūkojās manī, nekā neatbildēja un painteresējās:

— Vai jums ir zināms, kas bija mans tēvs?

— Viens no Sarkanā Krusta vadītājiem. Vai ne?

— Nekā tamlīdzīga. Kara laikā viņš bija privāta persona ar priedēkli «eks». Šveices eksprezidents. Jā, jā. Ar Sarkano Krustu viņam nebija itin nekā kopīga, lai gan pēdējos kara mēnešos viņš uzturēja pastāvīgu kontaktu ar Himleru un Sellenbergu. Viss sākās ar to, ka tēvu lūdza, lai viņš pie gestapo šefa Francijā — pie ģenerāļa Oberga aizliktu labu vārdu par kādu ģimeni no Montrē, kuru «melnie» bija ieslodzījuši Parīzes cietumā. Tēvs piekrita, lai gan visi viņam apgalvoja, ka tas ir bezcerīgs pasākums, jo ebrejus hitlerieši nelaiž ārā no ieslodzījumu vietām. Taču bija jau četrdesmit ceturtā gada pavasaris. Austrumu fronte šķīda un juka, turklāt — nelaimīgā cietumnieka sieva bija Šveices pavalstniece.

Vārdu sakot, Obergs nolēma šos divus arestantus padarīt par tirgošanās objektu. Viņš tos izlaida no cietuma, bet kā atbilde uz šo «labās gribas aktu» četrdesmit ceturtā gada rudenī, oktobrī, pēc sabiedroto ielaušanās Francijā un Sarkanās Armijas pienākšanas pie Vācijas robežām tika sāktas sarunas starp manu tēvu no vienas puses un Sellenbergu un Himleru no otras puses. Uz Berlīni eksprezidentu aizveda mans brālis Benuā, jauns Šveices armijas virsnieks, teicams mašīnas vadītājs, viens no labākajiem Šveices autosportistiem. Finansisti apsolīja ar mana tēva starpniecību samaksāt nacistiem naudu, ja Himlers apcietinātos izlaidīs no koncentrācijas nometnēm; amerikāņu administrācija garantēja atbrīvotajiem vīzas; tēvam vajadzēja Sarkanajam Krustam nodot piecus miljonus franču franku, par kuriem ieslodzītie tiktu atbrīvoti. (Dabiski, runa bija par ebreju tautības finansu dūžu radiniekiem; tas, kāds būs pārējo 600 tūkstošu nelaimīgo — gāzes kamerās vēl nenogalināto ebreju liktenis, nesatrauca Montrē baņķierus, kas it īpaši centās Muzī misijas labā. Vēl vairāk — par radinieku atbrīvošanu viņi apņēmās publicēt Savienotajās Valstīs materiālus, kas nāktu par labu separātam mieram ar Vāciju. Acīmredzot zināma ietekme bija arī tām pogām, kuras nospieda Alens Dalless, kas pastāvīgi sapņoja par Vācijas karamašīnas saglabāšanu un tās izmantošanu pret krieviem — pret saviem sabiedrotajiem Austrumos. — /. S.)

Pirmo partiju, apmēram tūkstoti ieslodzīto, no nāves nometnes Terēzienštatē caur pierobežas pilsētu Kon tancu nosūtīja uz Sveici četrdesmit piektā gada februārī. Pret jaunām automašīnām un zeltu Himlers atjāva atbrīvot vēl vienu partiju ieslodzīto, bet tad iejaucās Valsts drošības policijas priekšnieks Ernsts Kaltenbrun-ners, Sellenberga ienaidnieks, cilvēks, kam bija personiski sakari ar Hitleru. No pirmā acu uzmetiena var likties, ka viņš ir rīkojies fanātiski, fīrera pavēlu garā: «Nekādas miera sarunas! Par palīdzību ebreja, amerikāņa vai angļa atbrīvošanā no koncentrācijas nometnes — nošaušana uz vietas!» Taču patiesībā, kā liecina jaunie materiāli, kas atklājās pēc fermas apmeklējuma Dīdingenē, viss bija daudz sarežģītāk. Izrādās, ka Kaltenbrunneram pašam bija kontakta uzturētājs — SS štandartenfīrers Bekers, kuram bija slepeni sakari ar kādu Salliju Meijeru, kas bija apmeties Šveicē un acīmredzot pārstāvēja cionistiskos aizokeāna naudas dūžus. Šis Bekera un Meijera kontakts solīja Kaltenbrunneram neticami lielus ienākumus. Protams, Kaltenbrunners un viņa cilvēki likās virsū šellenbergam un Himleram, kas tikās ar eksprezidentu Muzī, kā konkurentiem biznesā, no kura var gūt dolārus. Kaltenbrunners spoži realizēja operāciju pret šellenbergu un Himleru. Viņa cilvēki Šveicē, saņemdami Meijera atbalstu, iespieda vairākus rakstus par labu Himleram. Kaltenbrunners šīs avīzes tūlīt piegādāja propagandas reihsministram Gebelsam un diviem galvenajiem antisemītiem valstī — Rozenbergam un Jūliu-sam Štreiheram. Tie sacēla traci: «Jānosprāgst visiem kopā!» Lūk, kas bija histērijas pamatā! «Neļausim glābties vienam pašam Himleram, viņa beigām jābūt tādām pašām kā mūsējām!» Turpmāk tirgošanās ieguva vēl sarežģītākus akcentus. Tā kā hitleriešu lielvalsts jau krakšķēja visās malās, daudzas Hitlera pavēles vairs netika izpildītas: no bloķētās Berlīnes pārbaudīt izpildes precizitāti bija grūti. Un Himlers turpināja savu intrigu. Viņa cilvēki plaši izzvanīja jauno fīrera pavēli: visus ieslodzītos ebrejus dzīt kopā ar vācu bēgļiem, katram ebrejam uzkraujot smagu nastu. Atlikušajam pusmiljonam ebreju tautības ķīlnieku, kā arī miljoniem ieslodzīto krievu, polu, serbu, horvātu, franču, vācu antifašistu, norvēģu un dāņu, uz kuriem arī attiecās pavēle, tas būtu nozīmējis masveida noslepkavošanu . .. Kad šī pavēle bija darīta zināma Muzī un viņš, dabiski, bija paziņojis, ka tas ir maniaku vandālisms un bezprāts, Himlers sāka jaunu tirgošanās raundu: «Es, Himlers, apsolu nepildīt fīrera pavēli, bet jūs panāciet, lai sabiedrotie uzņemas saistību saglabāt dzīvību visiem esesiešiem, nometņu sargiem un uzraugiem.» Un Muzī panāca mūsu sabiedroto piekrišanu, droši vien nesaprazdams, ka Himlers izkaulē brīvību un dzīvību desmitiem tūkstošu visbriesmīgāko hitleriskās Vācijas : andītu un fanātiķu, kas ir gatavi uz visu. Viņš, mazais, klusai; Himlers, taču līdz pēdējam brīdim ticēja, ka Vācija kopā ar angļiem un amerikāņiem vērsīsies pret boļševikiem, lai glābtu Eiropu no «austrumu barbariem» ...

— Pēdējo reizi, — Pjērs Muzī turpināja, — mans brālis devās uz Vāciju četrdesmit piektā gada devītajā aprīlī. Viņš ieradās Būhenvaldē un kjuva par liecinieku briesmīgai varmācībai pret ieslodzītajiem. Visi Himlera solījumi, protams, bija blefs. Benuā devās uz Berlīni. No turienes viņš izbrauca četrpadsmitajā aprīlī kopā ar Gēringu. Tieši tad arī Vācijā ieradās Sarkanā Krusta mašīnu kolonna ...

— Kā es varētu Benuā izjautāt par to sīkāk?

— Benuā mīklainos apstākļos gāja bojā Parīzē autosacīkšu laikā, — Pjērs Muzī atbildēja. — Visi noslēpumi apbedīti kopā ar viņu. Es tagad esmu sācis citādi domāt par viņa traģisko galu ... Bet par to, kas jums iedeva manu telefonu, es nevaicāju tāpat vien: vēl nesen biju Šveices izlūkdienesta priekšnieks, un visi kontakti ar ārzemniekiem, it īpaši ar «sarkanajiem», man bija iespējami tikai ar augstāko vadītāju sankciju ...

Tātad šajā jautājumā Paulam Kolerām bija tik daudz taisnības kā nevienam citam šo problēmu pētītājam: Sarkanā Krusta mašīnas četrdesmit piektā gada aprīlī tiešām bija bijušas Tīrin-genē un Saksijā. Vēl vairāk — kā man izdevās noskaidrot (ne man, ne maniem sarunu biedriem gan nav arhīvu materiālu, kas to apstiprinātu, taču būtu smieklīgi domāt, ka k a u t kas tāds tiek pierakstīts), Benuā Muzī pēdējā brauciena laikā, ap divdesmito aprīli, Sarkanā Krusta mašīnas bija atradušās teritorijā, ko tikko bija ieņēmusi Sarkanā Armija, uzturējušās tur dažas stundas un pagriezušās uz rietumiem. Kas vadīja šīs mašīnas? Kurās vietās tās iebrauca? Ko izveda? Kādā daudzumā? Kur nogādāja? Nacistiem taču tolaik nebija ne lāses benzīna, lidmašīnas nevarēja pacelties gaisā, tanki stāvēja, bet Šveices un Zviedrijas mašīnas ieradās ar saviem degvielas krājumiem. Taču — vai tie bija Šveices šoferi, kas vadīja mašīnas uz Austrumiem un atpakaļ? Vai vācieši no SS nebija šīs mašīnas palūguši Benuā Muzī, lai «atvestu ieslodzītos no citām vietām»? Bet paši pa to laiku ārvalstu mašīnās pārveduši kultūras dārgumus uz citurieni? Varbūt viņi to darījuši kopā ar Šveices šoferiem? Kāds liktenis tādā gadījumā ir šiem dārgumiem?

Arī tas ir jānoskaidro, jārakņājas arhīvos, jāatgriežas Zenēvā, jādabū atļauja izpētīt Starptautiskā Sarkanā Krusta prezidenta fondu, jābrauc uz Stokholmu, jālūdz tiesības iepazīties ar grāfa Bernadota dokumentiem — arī viņš uzturēja sakarus ar Valteru Sellenbergu un bija tas cilvēks, kas saslimušo Benuā Muzī aizveda uz Sveici, pašās četrdesmit piektā gada aprīļa beigās glābdams viņu no nāves uzlidojumu laikā. (Atcerējos Spēru, kas runāja par Sarkanā Krusta mašīnām pie Hamburgas uz ceļa, kas ved uz Dāniju un no turienes tālāk — uz Zviedriju. Ķēdes posms, vai ne? Un ja nu daļu Sarkanā Krusta mašīnu, kas piekrautas ar dārgumiem, himlerieši virzīja nevis uz Sveici, bet otrādi — uz ziemeļiem? Varbūt Stokholmā kāds par to kaut ko zina?)

Un Parīzē, protams, jāsadabū visi materiāli par Benuā Muzī bojāejas apstākļiem, jāizskata tā laika avīzes un žurnāli, viņa nāve jāsamēro ar notikumiem pasaulē, it īpaši ar tiem, kam ir sakars ar bijušo, taisnīgu atmaksu nesaņēmušo ievērojamāko nacistu meklēšanu. Sie briesmīgie «bijušie» taču ir dzīvojuši un dzīvo ļoti bagāti, dzīvo uz zagtu mantu rēķina, cerēdami uz revanšu, un ikviens, kas viņiem draud ar atmaskošanu, pat netīšu, ir likvidējams ...

2

Ar grāfieni Marionu Dēnhofu es tikos kādas Bonnas viesnīcas hallē. Sirmā dāma pastāstīja par savu vizīti Maskavā, par sarunām ar padomju kultūras darbiniekiem sakarā ar Georga Steina meklējumiem un apsolīja arī turpmāk savu iespēju robežās palīdzēt cildenajam cilvēkam no Stelles ciema.

— Jums vajadzētu tikties ar dažiem bundestāga deputātiem, — grāfiene ieteica. — Steina pasākums nav vienkārša lieta. Vajag iepriekš nodrošināties ar ietekmīgu politiķu palīdzību, zināmos apstākjos tas var darīt pieejamu radio, televīziju un presi — ne tikai manu vien ...

... Pēc dažām dienām bundestāgā, kur es parasti strādāju bibliotēkā (tā ir loti laba), tikos ar sociāldemokrātu pārstāvjiem Vācijas Federatīvās Republikas parlamentā.

Viens no deputātiem sacīja:

— Tas, ko dara Steins, daudziem nepatīk; ceru, ka jums tas ir pilnīgi skaidrs. Domāju, ka būtu mērķtiecīgi nodibināt kādu komisiju vai grupu — nosaukumam šai gadījumā nav lielas nozīmes —, kura meklēšanu veicinātu. Manuprāt, ja izdotos piesaistīt nopietnus finansistus un cilvēkus, kas pārstāv lielā biznesa intereses, tas pasākumam nāktu par labu. Neviens biznesmenis, kas tiešām ir spēcīgs un tātad vērš skatienu uz nākotni, bet Eiropas nākotne nav iedomājama bez ciešām ekonomiskām saitēm ar Padomju Savienību, neatteiksies atbalstīt pasākumu kultūras sfērā. — Deputāts pavīpsnāja un piebilda: — Tas nav tik grūti kā ieņemt atklātu pozīciju sakarā ar amerikāņu raķetēm Eiropā ...

3

Šejienes presē pret mums gluži tāda kā lielgabalu zalve: cik vien jaudas, tiek aprakstītas «Sarkanās Armijas ļaundarības» tai laikā, kad notika cīņa pret nacistiem.

Nu ko tad — tendenciozajai propagandai, kuras mērķis ir torpedēt labas attiecības starp PSRS un VFR tautām, jāliek pretim fakti.

Tāpēc arī sāksim ar «pamatlicējiem» dokumentiem, ko esmu atradis vairākos arhīvos.

«Propagandas reihsministrs.

11-2410/24.3.37/53-1.7.

Visiem valsts mēroga vadītājiem, vēstniekiem, gauleiteriem un reihsleiteriem.

Pielikumā nosūtu Jums «Instrukciju propagandas jautājumos», lai Jūs varētu informēt savus tuvākos palīgus, kas atbild par politiskiem jautājumiem.

GEBELSS.

1. Cīņa pret bolševismu ir vācu politikas ģenerāllīnija.

2. Šai cīņā saliedēti jāpiedalās visai nacionālsociālistiskajai kustībai.

3. Propagandas būtība: «Bojševisms apdraud visu pasauli un ir cilvēces ienaidnieks».

4. Propagandas politika: «Terors un beztiesība Padomju Savienībā».

5. Bolševisma būtība:

a) maldīga doma: «Bo]ševisms Padomju Savienībā ir krievu fenomens»;

b) pareizs viedoklis: «Bojševisms ir nevis krievu, bet gan ebreju kustība»;

c) maldīga doma: «Bojševisms ir stepju gara izpausme»;

d) pareizs viedoklis: «Bojševisms ir «lielpilsētu asfalta produkts».

6. Propagandas avoti: galvenais ir Ādolfa Hitlera «Meiti Kampf»; Vācijas jaunāko ziņu birojs publicē aizvien vairāk jaunumu par bojševismu; radio ir īsi jācitē rindkopas no padomju preses, kurās tiek atzīti trūkumi, turklāt nākotnē radio loma an-tibojševistiskajā propagandā ievērojami pieaugs ...»

(Diezgan interesants dokuments, vai ne? Vedina uz pārdomām sakarā ar dažu radiostaciju aizvien pieaugošo nozīmi pretpadomju propagandā — jau mūsdienās.)

Taču pašreiz es gribu lasītāja uzmanību pievērst vienam konkrētam jautājumam. Tāpēc pasekosim, kāds stāvoklis bija pretpadomju propagandā pēc tam, kad Hitlers bija uzbrucis Padomju Savienībai.

Citēju dokumentu no ārlietu reihsministra Ribentropa arhīva:

«Vācu radioraidījumos uz ārzemēm jāizmanto baumas, jaunumi, «pīle s» ...

Galvenie propagandas temati:

1) Vācija uzvarēs;

2) Cērčils karo pret mierīgiem iedzīvotājiem;

3) Rūzvelts tiecas pēc ebreju kundzības visā pasaulē;

4) bojševisms — vislielākās briesmas visam;

5) pievērst sevišķu uzmanību boļševiku visāda veida zvērībām; bojševiki iznīcina visu dzīvo... Visai Eiropai jāapvienojas pret bojševismu... Vissvarīgākais šeit ir prasmīgi izplatīt baumas... Mūsu rīcībā ir radiostacijas ne tikai Eiropā, bet arī Šan-hajā un Dienvidamerikā ...»

Taču hitleriešiem nelīdzēja ne Sanhajas, ne Dienvidamerikas antibojševistiskās radiostacijas — fronte juka un bruka. Bismarkam pieder izteiciens: «Melo kā telegrafē».

Par ko tad «telegrafēja» hitleriešu propaganda, kad tuvojās trešās lielvalsts gals?

Tas, ka Gebelsa laikraksti un radioraidījumi bija pilni ar nikniem pretpadomju izdomājumiem — «nāves sodi masveidā», «deportācija», «terors» —, ir pats par sevi saprotams. Bet kā nacistu propaganda strādāja pret mūsu sabiedrotajiem antihitleriskajā koalīcijā?

1944. gada vasara. Parīzi atbrīvojusi sacēlusies tauta, makiji, sabiedrotie un de Golla karaspēks. Hitleriešu propaganda sāk plašu uzbrukumu; nacistu lapelē «Völkischer Beobachter», kas ir pakļauta kā Propagandas ministrijai, tā arī Bormaņa vadītajai partijas kancelejai, parādās šāda un tai līdzīgas telegrammas: «Mirst badā plašas masas. Francija ir baismīgs piemērs tam, kā angļi un amerikāņi rīkojas viņu sagrābtajos vācu (!) rajonos. Ienaidnieks nav ne pirkstu pakustinājis, lai palīdzētu iedzīvotājiem, kas cieš badu. Amerikāņu piegādes Parīzei pašreiz sasniedz tikai desmito daļu no tā, ko Francija saņēma vācu okupācijas laikā. Vācieši prasmīgi pārvaldīja ieņemtās zemes: mēs rūpējāmies par produktu sadali un par to, lai rūpnīcās un uz dzelzceļiem darbs netiktu pārtraukts. Francijā gandrīz nebija jūtams darbaspēka trūkums, vācieši — saprātīgā apjomā — rūpējās par franču strādniekiem ...»

Es nerunāšu par šo rindu nekaunību Gebelsa lapelē: simtiem tūkstošu franču bija nošauti, nomocīti nāves nometnēs, smagā darbā gājuši bojā Vācijā.

Vēl viens izvilkums: «Ārlietu reihsministrijas pārstāvis paziņoja ārzemju žurnālistiem:

— Pēdējā laikā Francijā boļševiku ļaundari nonāvējuši daudz franču; citus pēc formālas tiesāšanas sodījuši ar nāvi gollisti, jo tie bija vācu un franču draudzības piekritēji...»

1944. gada oktobris. Niknas kaujas pie Āhenes — karš pār-sviedies uz Vācijas teritoriju. «Völkischer Beobachter» iespiež veselu ciklu antiamerikānisku materiālu. Lūk, daži no tiem: «Pēc nevienlīdzīgas kaujas virsleitnanta Stahsa bataljons krita gūstā. Tas, ko mūsu kareivji dabūja ciest amerikāņu gūstā, ir ņirgāšanās par civilizāciju un cilvēcību. Viņiem ne tikai nolaupīja visas personiskās mantas — gredzenus, pulksteņus, dārglietas, pildspalvas, nē, ar to vien bija par maz. Draudēdami ar nošaušanu, ebreji mēģināja viņus piespiest, lai izpauž kara noslēpumus. Stahss atbildēja: «Man nebūs kauns mirt par dzimteni.» Pēc tam virsnieku spīdzināja loti pazemojošā veidā: sita ar nūjām, nedeva viņam dzeramo ūdeni, piespieda gulēt lietū un sniegā.»

Ardēnu kauju laikā, kad nacistiem vajadzēja uzmundrināt savus kareivjus, dot viņiem norīt jaunas naida indes devas, Gebelsa avīze iespieda «informāciju» ar virsrakstu «Eizenhauera zaldāti». Citēšu kādu izvilkumu: «Vācu kareivis pēc savas dabas ir lab-

Ik

sirdīgs. Oslo tin Parīzē, Belgradā un Atēnās visi, kas novērojuši mūsu kareivju attieksmi pret vietējiem bērniem, var apstiprināt: krietnāki cilvēki par mums nekur nav satiekami. Bet kā rīkojas amerikāņu bandīti?! Viņi apkauno mūsu sievietes, nonāvē bērnus, moka mūsu gūstekņus un ar spīdzināšanu grib panākt, lai tie izpauž noslēpumus. Viņi likuši pamest veselus ciemus, nelaimīgās sievietes un vecīšus aizdzinuši trimdā, no kurienes vēl nav saņemtas nekādas ziņas par to likteni un droši vien arī netiks saņemtas ...»

Pietiek? Vai turpināt?

Acīmredzot ir vērts turpināt, jo «Völkischer Beobachter» analīze noved pie secinājuma: jo grūtāks kļuva hitleriešu stāvoklis frontē, jo primitīvāk viņi meloja. 1945. gada martā avīze deva šādu «informāciju»: ««Tikai atjaujiet — un mēs iznīcināsim visu vācu tautu,» — šie vārdi pieder amerikāņu leitnantam Lebelam; apakšvienības komandieris R. Beils: «Nogaliniet ātrāk un beidziet — sievietes un bērnus arī!» Pret šādām neģēļu alkām pēc iznīcināšanas mums var palīdzēt tikai totāla sevis apliecināšana! Miers, kādu to iedomājas laupītāji no Jaltas, būtu nāves spriedums mūsu tautai.»

Tā Gebelsa propaganda strādāja pret mūsu sabiedrotajiem.

1944. gada oktobris. Padomju Armija patriec hitleriešu vandaļus no mūsu zemes, kas pēc trakā fīrera un viņa «augsti civilizēto» ģenerāju pavēles pārvērsta drupās. Austrumu fronte krakšķ visās malās.

Avīzē «Völkischer Beobachter» parādās fotoattēli: «krievu» nogalināti bērni, viņu nošautas sievietes, bet dibenplānā stāv vācu virsnieki; viņi tad nu ir «zvērību liecinieki».

Citēju izvilkumu no Gebelsa avīzes raksta:

«Igaunijas zemes direktora Mēes vadītās starptautiskās komisijas priekšā stājās Nimmersdorfas traģēdijas liecinieki; Nim-mersdorfā boļševiki pirmoreiz vācu zemē parādīja savu zvērisko seju. Pirmo izsauca zemessargu Emīlu Radicu. Viņš bija redzējis izlaupītas mājas. Gravā atradis deviņus nonāvētus cilvēkus civilās drēbēs — četras sievietes, trīs bērnus un divus vīriešus. Vietējā ugunsdzēsēju depo tika atrasti vairāki nogalināti ārzemnieki. «Es neesmu speciālists,» zemessargs Radies sacīja, «bet to spētu konstatēt jebkurš: cilvēki bija nonāvēti pavisam nesen — asinis vēl bija siltas.» Pēc tam runāja karatiesas loceklis Grohs. Viņš ir izmeklējis līķus. Brūces liecina, ka šauts ar mazkalibra ieroci. Tas pierāda, ka vairumā gadījumu nogalinātāji bijuši krievu virsnieki un komisāri, jo vienīgi viņi nēsā sev līdzi mazkalibra ieroci.

Majors Heinrihs, kas ģenerālštāba uzdevumā bija izpētījis

Nimmersdorfas rajonu, ziņoja: «Visas šis kauna pilnās operācijas bija izdarītas pēc padomju vadības pavēles. Tas atbilst Staļina norādījumam — iznicināt zvēru viņa pašā midzenī.»

Pēc tam priekšsēdētājs izsauca vienīgo liecinieci, kas bija pārdzīvojusi šo asiņaino slaktiņu, — Šarloti M. Tad štāba ārsts Vil-jamss pastāstīja, kā viņš izmeklējis līķus ...

Starptautiskā boļševiku izdarīto noziegumu izmeklēšanas komisija Austrumprūsijā pēc astoņu liecinieku nopratināšanas secināja ...»

Būtu jāpakavējas pie «starptautiskās komisijas priekšsēdētāja» Mēes un šās komisijas locekļiem, kurus uz Nimmersdorfu jau laikus bija aizgādājuši Gebelsa ļaudis, — pie holandiešu kolabora-cionista Lestri-Hendriha, falangista «profesora» Roho, itāliešu fašista Pjetro Avanci, serbu kvislinga Naidenoviča, nodevēja Straudmaņa no Rīgas —, bet to es darīšu citreiz.

Manuprāt, nav ko runāt par to, cik līdzīgas ir «liecības» kā par amerikāņu, tā par padomju karavīru «zvērībām»: sacerēja taču pēc šablona viena un tā pati galva; dārgs katrs brīdis, vairs nebija laika domāt par žanru dažādību, pagūsti tikai kaut kā tikt galā.

Nepakavēšos arī pie acīm redzamiem «juridiskiem» falsificē-jumiem (sākumā bija runa par vienu vienīgu liecinieku, bet pēc dažām rindkopām to bija jau astoņi) — Gebelss daudz nerūpējās par pierādījumiem: «Melo vien, melo, kaut kas no tā paliks!» Izbrīnu rada «sarkano komisāru» mazkalibra pistoles — tāds ierocis Sarkanajā Armijā nekad nav lietots.

Es gribu, lai lasītājs padomātu, kāpēc «starptautiskā komisija», kuras locekļi bija kvislingi, ko hitlerieši vadāja savā pavadā, stāvēja «uz vakts», it kā šī komisija būtu jau iepriekš nodibināta pēc noslēpumaina scenārija, kas apstiprināts SS vissvētākajā instancē, un tikai gaidījusi komandu: «Cui!»

Lūdzu iegaumēt kādā no Gebelsa publikācijām pavīdējušo izteikumu, ka Nimmersdorfa esot bijusi «sarkano» rokās tikai dažas stundas, — man šķiet, ka te arī slēpjas jautājuma izpratnes atslēga.

Iegaumēsim arī to, ka tā dēvēto «krievu zvērību» «liecinieki» un «iztulkotāji» bija ģenerālštāba, karatiesas, kara hospitāļa, SS un zemessargu pārstāvji.

Un, iegaumējuši to, pievērsīsimies slepeniem dokumentiem, kuru autors ir armijas Galvenais nacionālsociālistiskais štābs, kas nodarbojās ar propagandas jautājumiem armijā.

Pirmais materiāls: «Kareivji un civilpersonas, kas ieradušās no austrumu apgabaliem, stāsta, ka padomju karaspēks korekti izturoties pret vācu iedzīvotājiem, kas palikuši okupētajā teritorijā. Sai sakarā kareivjiem jāsaka šādi: «Boļševiku izdarītie teroristiskie akti pret civiliedzīvotājiem ir briesmīgi.»»

Otrais materiāls? «Tas, ka boļševiki austrumu apgabalos ir draudzīgi noskaņoti pret civiliedzīvotājiem un vienmēr ir gatavi tiem palīdzēt, ir tik rupji meli, ka tiem var noticēt vienīgi sakāv-nieki, kas nekā neapjēdz.»

Trešais materiāls: «Pēc tam kad presē parādijušās ziņas par boļševiku zvērībām Austrumprūsijā, šis temats jāpasniedz tā: «Jebkuram vācietim, kas agrāk ticēja, ka boļševiku briesmu darbu aprakstīšana bijusi tīrā propaganda, tagad izgaisušas pēdējās šaubas. Vācu tauta un vācu kareivis uz šiem briesmu darbiem atbild ar nežēlīgu bardzību.»

Pēc augstāk norādītā materiāla pasniegšanas veida jāvadās NSVSP vadošo propagandistu nodarbībās.»

Par to, kas ir īstie vainīgie zvērībās, liecina ne tikai arhīvu materiāli, bet arī kāda filma, ko nesen parādīja VFR televīzija: veselas virtenes hitleriešu pakārtu vāciešu Austrumprūsijā, uz krūtīm viņiem plāksnītes: «Es biju gļēvulis!». Tas ir, ikvienu, kas neticēja nacistu meliem, gaidīja cilpa — bez tiesas un izmeklēšanas. Tas ir fakts.

Bet pievērsīsimies mazliet senākai vēsturei. Tagad visai pasaulei ir zināma Himlera izdarītā provokācija Gleivicā, mazā vācu pilsētiņā pie Polijas robežas. Par Otrā pasaules kara sākšanas ieganstu noderēja «fakts»: poļu kareivji uzbrukuši Gleivi-cas radiostacijai. Patiesībā nekādu poļu kareivju tur nebija — bija pārģērbti vācieši; tūlīt pēc tam, kad bija beigušas līt asinis, fīrers reihstāgā teica: «Poļi nonāvē vāciešus!»

Vēsture atkārtojas: «aculiecinieku liccibas» par notikumu Nim-mersdorfā «Völkischer Beobachter» publicēja tai pašā dienā, kad Gebelss uzrunāja nāciju, — viss bija izplānots jau agrāk, Nimmersdorfa bija uztaisīta tā, lai tās pašas dienas vakarā Gebelss varētu paziņot: «Kur ir tas prātā jukušais, nē, kur ir tas noziedznieks, kas domāja, ka boļševiki ir kaut mazdrusciņ cilvēcīgāki, nekā mēs viņus rādījām pasaulei?! Mēs atkārtojam savu zvērestu — vainīgos iznīdēt ar uguni un zobenu! Bet, pirms mēs atriebsim, visa vācu tauta jāaizved uz to vietu un tai jāparāda, kas gaida ikvienu no mums, ja mēs visiem spēkiem nepūlēsimies pagriezt atpakaļ asiņaino straumi, kas plūst no Austrumiem!»

Ir skaidrāks par skaidru: jāpiespiež, lai ikviens vācietis aizmirstu pat domāt par mieru; Gebelss tautu gatavoja totālai nāvei, nelaiķis vilka sev līdzi kapā visu tautu!

Traģiski: ne toreiz, ne arī diemžēl tagad Vācijas Federatīvajā Republikā neviens nezina vārdus, kas tika pateikti Maskavā visgrūtākajās kara dienās, kad nacistiskie okupanti dedzināja mūsu pilsētas un šāva bērnus un sievietes: «... hitleri nāk un iet, bet vācu tauta paliek ...»

...Vairāk nekā četrdesmit gadu pagājuši, kopš sākās traģēdija, kurā cilvēci iegrūda hitleriskā valsts. Drīz paliks četrdesmit gadu Uzvarai. Fašistisko tirāniju salauzušo varoņu piemiņa ir mūžīga.

Bet kā lai izskaidro to, ka daudzas Rietumu avīzes un žurnāli savās lappusēs dod vietu no Gebelsa preses pārdrukātiem propagandas materiāliem? Kam tas nāk par labu? Vāciešiem? Nez vai. Kam tad?

4

Man piezvanīja paziņa no Minhenes:

— Te mūsu labējiem «patriotiem» gaužām nepatīk Steina darbošanās. Sanikno arī to cilvēku darbs, kas viņu atbalsta. Paturiet to vērā!

— Bet vai tad man patīk viss, ko katrs dara Minhenē?! Man, piemēram, joti nepatīk bijušā nacista firsta Oto fon Hābsburga darbošanās, taču viņš ir dabūts iekšā Eiropas parlamentā.

— Redzat, Minhenē ir stipras pozīcijas tiem, kas var jūs pamatīgi traucēt jūsu darbā.

— Tas ir?

— Tas nu nav runājams pa telefonu ...

...Vakarā saņēmu informāciju no Rietumvācijas žurnālistiem, kas it kā papildināja to, ko bija teicis zvanītājs no Minhenes:

«VFR Konstitūcijas aizsardzības resora prezidents Rihards Meiers protestē pret vairāku koalīcijas deputātu plānu izdarīt grozījumus likumā un piešķirt lielākas juridiskās tiesības tiem, kas kļuvuši par telefona sarunu noklausīšanās upuriem.

Notika saruna starp iekšlietu ministru Baumu, valsts sekretāru fon Sēleru, Konstitūcijas aizsardzības resora prezidentu Meieru un VSDP deputātu Hugo Brantu. Sarunas temats — rakstnieka Gintera Valrafa telefona sarunu noklausīšanās juridiskais pamatojums. 1974. gadā sākās viņa telefona sarunu izsekošana, kurai, pēc Branta — sociāldemokrātiskās partijas deputāta domām, nebija nekāda pamata.

Strīda centrā — likums «G-10», kas gadījumā, ja radušās aizdomas par pretvalstisku vai teroristisku darbību, atļauj pārkāpt Pamatlikuma desmito paragrāfu, kurš garantē sarakstīšanās un telefona sarunu noslēpumu.»

Valrafs bija viens no pirmajiem noklausīšanās upuriem. Bet viņš bija arī pirmais, kurš iesniedza tiesā sūdzību par iestādi, kas nelikumīgi sākusi viņu izsekot. Par noklausīšanās ieganstu bija izmantota rakstnieka slepena tikšanās ar teroristi Margritu Silleri 1974. gada 11. janvārī. Volrafs pierādīja savu alibi: viņš tai dienā nebija atradies vilcienā, kurā, kā ziņoja špiks, kas izsekoja Silleri, bija notikusi tikšanās.

Apsūdzība pret rakstnieku bija izvirzīta uz mutvārdu apraksta un netieša «pierādījuma» pamata: teroriste bija rokā turējusi stāstu, kura nosaukumu špiks nespēja atcerēties, bet kurš viņam bija atgādinājis kādas Valrafa grāmatas nosaukumu. Uz šā un vairāku citu līdzīgu «faktu» pamata, kuri «pierādīja» Valrafa pretvalstisko darbību, tika dots rīkojums noklausīties viņa telefona sarunas, un, kā noskaidrojās, šī noklausīšanās bija ilgusi jau daudzus gadus.

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR EDUARDA FALCA-FEINA BRAUCIENU UZ MASKAVAS OLIMPIĀDI, PAR BLĒŽIEM NO LONDONAS, KAS ZOG KRIEVU GLEZNAS, UN PAR TO, KĀ MAN KĻUVA ZINĀMAS NACISTU AKTIVITĀTES DETAĻAS

.

1

— Sveicināts, tas esmu es!

Barons. Balsī gaviles.

— Tikko esmu atgriezies no olimpiādes. Tas bija dievišķīgi! Bravo! Apsveic mani! Es pasūtīju klostera baznīcā vectētiņam piemiņas dievkalpojumu! Bija garīdznieks! Nofotografēju viņu, lai parādītu vienam otram Parīzē — viņi taču nekam netic! Klausies — mani pieņēma Kultūras ministrijā! Avīzes iespieda manu atklāto vēstuli, ak, paldies dievam, tu jau to zini, tur taču ir tavi ievadvārdi par mani! Es esmu pavisam laimīgs! Tāpēc nolēmu paņemt sev nedēļu ilgu atvaļinājumu. Bet tu pastrādāsi — sēdīsies pie stūres un tūlīt brauksi uz Nicu! Man ir ļoti svarīgs jaunums. Uz redzēšanos!

— Pagaidi! Pirmkārt, man jādabū vīza iebraukšanai Francijā. Otrkārt, jāizdara līdz galam dažs labs darbs šeit, Bonnā. Treškārt, ja nu varēšu ierasties, kur mēs abi satiksimies?

— Vai tad es neteicu?! Pie lidostas, pie galvenās ieejas, pulksten trijos.

— Pagaidi! Ja arī viss kārtosies ļoti veiksmīgi, es varēšu doties ceļā ne agrāk kā nākamās nedēļas sākumā.

— Labi, otrdien!

Es tomēr paguvu ierasties otrdien ap trijiem.

Barons mani gaidīja, sēdēdams pie stūres.

— Paklau, mēs tūlīt brauksim uz Vanšu, — viņš lietišķi iesāka, it kā mēs būtu šķīrušies pirms pusstundas, — uz Petri-kovska kunga villu. Viņš ir no Kijevas, viņam jau krietni pāri astoņdesmit un neticami stipra skleroze, atmiņa reizēm kā siets. Visu vada un izrīko viņa sieva, kuru šeit sauc par madatne Petri. Tā ir vāciete, ar viņu apprecējusies Berlīnē un speciāli iemācījusies krieviski, lai ar vīru varētu runāt viņa dzimtajā valodā, saproti? Bet meita ir īsta francūziete, lai gan runā krieviski — tomēr krievu cilvēka meita. Tu mani saproti? Slikti, ka ar viņu tā iznācis. Tagad turies cieši aiz manis, neatpaliec — kustība te ir briesmīga! Tev jārunā ar viņiem lēnām — kundze tomēr ir vāciete. Tu redzēsi pārsteidzošas lietas — sagatavojies!

Izbraukuši no trokšņainās Nicas, mēs devāmies kalnup virzienā uz Grašu, Ivana Buņina pēdējo patvērumu, sākām grozīties pa mazām ieliņām, kur pretimbraucošas mašīnas nespēj ceļā pār-mīties, apstājāmies pie nelielas mājas, iegājām pagalmā; simtiem vistu kladzināja lielās kūtīs.

— Visu, ko tu ieraudzīsi pie vecā vīra, — barons paskaidroja,

— viņš ir spējis nopirkt, audzēdams vistas. Viņam to ir tūkstošiem, viņu te visi pazīst kā galveno vistkopi.

No mājas mums pretim iznāca madatne ar baltām, rūpīgi sakārtotām sprogām ap galvu, tūlīt aiz viņas parādījās mesjē Pet-rikovskis, stiprs, vēl nepavisam ne vecs, ar skūtu galvu, lieliem vaigukauliem un dīvainu smaidu sejā, bet aiz viņiem lēkāja suns, kulstīdams asti un skanīgi, draudzīgi riedams — kā lauku krancis.

Pēc savstarpējas priekšāstādīšanās villas saimnieks paņēma mani zem rokas un sacīja:

— Lūdzu, nāciet mūsu pulkā!

— Pateicos.

— Kādā ieroču šķirā jūs esat ierakstīts? Ulāns? Dragūns?

Barons manī paraudzījās biedējošām acīm; es atbildēju ar manierīgu nokrekšķēšanos un sāku uzlielīt laiku.

— Kā tad, kā tad, silts, — mesjē Petrikovskis man piekrita.

— Atgādina manu Kijevu, tur ir tikpat brīnum jauks laiks ...

Mēs iegājām mājā, un, kā bija pareģojis barons, es tiešām

apstulbu, jo visās istabās pie sienām bija krievu mākslinieku gleznas, turklāt — kādas!

Mēs gājām gar lielu meistaru darbiem; barons reizēm uzmeta man triumfējošu skatienu un vēlāk sacīja madame Petrī:

— Cik jauki būtu tūlīt pat ar Semjonovu nosūtīt uz dzimteni, uz Kijevu, dažas gleznas! Tas izraisītu ļoti labu reakciju Padomju Krievijā!

— Labi, — madame Petrī atbildēja. — Mums jāapspriežas ar meitu.

2

Vakarā, no Marka Šagāla apciemojuma atgriezušies Vansā, mēs apsēdāmies pie galdiņa mazā, uz pilsētas laukuma izvietotā restorānā, un barons nopūties teica:

— Cik rūgti ap sirdi, ka nav mūsu spēkos plašāk izvērst krievu kultūras vērtību atklāšanu un saglabāšanu ... še, — viņš piestūma man tuvāk papīra lapiņu, — mēģini piezvanīt! Tas ir kādas villas telefons Nicā, tur dzīvo sirmgalvis, krievs, viņam ir ārkārtīgi unikāla kolekcija, vēl bagātākā nekā Petrikovskiem ... Ar mani viņš nerunā — kāds paguvis viņam paziņot par manu attieksmi pret olimpiādi...

Es uzgriezu numuru. Atbildēja anglis.

— Stādieties priekšā! — viņš sacīja. — Mans vecais draugs runā tikai ar tiem, ar kuriem viņš pats izteicis vēlēšanos runāt.

Pasacīju, kas es tāds esmu.

— Jūs runāt krieviski?! — anglis izsaucās lauzītā krievu valodā mākslota prieka pilnā balsī. Tik tiešām — vada otrā galā laimīgs cilvēks. — Es taču pazīt jūsu grāmatas! Cik tas ir jauki, ka jūs piezvanīt mums! Tikai mans vecākais draugs no krievu vidus nerunās ar jums. Es pat netraucēšu viņu ar paziņojumu, ka esat zvanījis, jūs taču man piekritīsiet — kāpēc apgrūtināt jau tā slima cilvēka sirdi? Viņi, cilvēki no veco ideju pasaules, nespēj saprast mūs abus... Tā nu es nekādi nevaru jums palīdzēt šai lietā ... Jā, jā, protams, es tik loti mīlēt krievu māksla, ka sirds vai pušu plīst, bet nekādi nevaru jums palīdzēt, mīļais, mīļais Semjonof kungs ...

— Lūk, tā, — barons sacīja, vērīgi noklausījies šo strikto sarunu. — Vai redzi?! Pie vecā jau paguvuši piesmērēties spekulanti no Londonas! Viņi speciāli māca puišiem krievu valodu, pietuvina viņus tiem, kas ir ļoti veci; puiši no Londonas tēlo mūsu mākslas cienītājus, iegūst mantošanas tiesības, bet vēlāk Vrubeļa, Serova, Kustodijeva, Gē un Levitāna gleznas nokļūst Cīrihes bankas seifos. Kas mums būtu jādara, ko?

Mēs atgriezāmies pie sava galdiņa; viesmīlis, students, kas vasarā piepelnās, atnesa mums pudeli sārtvīna, makaronus ar tomātu mērci un dažas papīra lapiņas. Barons ar dakšiņu pabakstīja makaronus, bet ēst nesāka.

— Es esmu tik jauns tāpēc, ka neēdu pirms gulētiešanas un nedzeru vīnu. Nu sāc, es sacerēšu, bet tu izlabo kļūdas...

«80.31.08. PSRS Kultūras ministrijai.

Vansā,

Francijā.

Gribu vēlreiz pateikties par tik glaimojošo manis pieņemšanu spoži novadītās olimpiādes laikā.

Pēc atgriešanās Lihtenšteinā mēs abi — es un mans draugs Juliāns Semjonovs — turpinājām tēvzemes mākslas darbu meklēšanu, atklāšanu un pasargāšanu. Ažūra krastā, Vansā, kas atrodas pie Nicas, mēs apmeklējām Petrikovska kunga māju, kurā savākta unikāla krievu gleznu kolekcija — Repins, Levitāns, Savrasovs, Stepanovs, Maļavins, Sverčkovs, Fedotovs, Lanserē. Petrikovska kungs pūlējies visu mūžu, turēdams vistu fermu, un par nopelnīto naudu varējis nopirkt savu kolekciju. Tagad viņš ir vecs un smagi slims, un sarunas par gleznu likteni mums bija jārisina ar viņa sievu — vācieti, kas iemācījusies krievu valodu. Sarunas, kas mums ir bijušas, Jauj cerēt, ka izcilo krievu mākslinieku gleznu liktenis būs mūsu kontrolē un nākotnē tās mums garām neies.

Diemžēl cita — tikpat interesanta kolekcija, ko esmu atradis Nicā, pieder sirmgalvim, ap kuru luncinās angļi. Ak vai! — šī kolekcija vairs nav manā kontrolē. Kas notiks ar mūsu gleznām turpmāk, ir visai grūti paredzēt.

Sai sakarā es aizvien vairāk un vairāk sliecos uz domu, ka būtu jānodibina Komiteja par godīgu attieksmi pret krievu mākslu, kas nokļuvusi Rietumos. Šai domā es dalījos ar Marku Sa-gālu, kas šodien pieņēma mani un manu draugu Juliānu Semjo-novu savā villā «Colin» Senpoldevansā. Marks šagāls atbalstīja šo ideju. Esmu nodomājis ievadīt sarunas ar vairākiem ievērojamiem sabiedriskiem darbiniekiem par viņu piedalīšanos manā komitejā, kas, bez šaubām, palīdzēs mums vēl aktīvāk izvērst savu darbu.

Ar patiesu cieņu

Eduards FALCS-FEINS.»

3

Nākamajā rītā piezvanīju uz Londonu un par Falca-Feina nodomu pastāstīju Džeimsam Oldridžam.

— Pasakiet man savu Bonnas adresi, — viņš teica. — Es nosūtīšu vēstuli.

Atvadīdamies no barona, norunāju tikšanos pēc mēneša un devos uz Sveici pie Zorža Simenona.

Noklausījies manī, viņš apsēdās pie galda un uzrakstīja: «Pilnīgi atbalstu ideju par godīguma komiteju. Visi krievu mākslas darbi, ko nolaupījusi Hitlera banda, jāatdod atpakaļ Padomju Savienībai. Esmu gatavs šai nepieciešamajā lietā palīdzēt, cik ir manos spēkos.»

Bonnā mani jau gaidīja Oldridža vēstule: «Uzskatu par goda-lietu piedalīties Komitejā par godīgu attieksmi pret krievu mākslu, kas nokļuvusi Rietumos.»

Barons, Marks Sagāls, Zoržs Simenons, Džeiinss Oldridžs godīguma komitejas dalībnieki — tas ir vareni!

Tikos ar diviem lieliem Rietumvācijas rūpniekiem. Izstāstīju par meklējumiem. Viņi apsolīja atbildēt vistuvākajās dienās, noskaņojums — par labu godīguma komitejai; viņu pievienošanās būtu ārkārtīgi svarīga.

Esmu ieplānojis tikšanos ar doktoru Paulu Koleru.

Zvanu Georgam Steinam. Svarīgi ir dzirdēt viņa attieksmi pret šo nodomu.

— Es uzskatu par savu pienākumu pievienoties šai komitejai. Bet vispirms jāapspriež mans pēdējais memorands. Jā, es esmu sagatavojis tādu kā ekstraktu, un turpmākajai meklēšanai jākļūst vēl iespaidīgākai. Mums nav tiesību klupt, saduroties ar neveiksmēm, kuru būs ne mazums, jo mums pretim stāv ciešs pretinieku mūris, un mums jābūt gataviem, ka ar pieri ietrieksimies šai mūrī un no tā mums kritīs ķieģeļi uz galvas (es nevarēju ne iedomāties, cik pravietiski runā mans draugs no Stelles!), taču — lai apstājas gļēvuļi, vīrieši cīnās līdz galam! Memorandu esmu nodomājis nosūtīt tev rīt.

4

«Dārgais Juliān!

Man izdevās dabūt ārkārtīgi sīkas Kēnigsbergas topogrāfiskās kartes. Domāju, ka arhīvu datus, kuri tagad ir mūsu rīcībā (vecie forti, armijas noliktavas, pilis ap bijušo Austrumprūsijas galvaspilsētu, agrākie klosteri), korelējot ar šīm kartēm, var un ir arī jāvar izsecināt tālāko meklējumu iespējas šajos rajonos.

Par darbu Vācijas Federatīvajā Republikā.

Domāju, ka mums ir «jāklasificē» kultūras vērtību laupītāji Otrā pasaules kara laikā, lai turpmāk būtu parocīgāk strādāt. Manuprāt, zemāk minētā klasifikācija būs pareiza, jo tā dos mums iespēju ietaupīt laiku meklējumiem un, galvenais, labāk noregulēt visu darbu. Meklējumu «blokus» apzīmēsim ar skaitļiem.

1. Impērijas vadītāju akcijas.

2. Atsevišķu impērijas barvežu personiskās laupīšanas akcijas, lai paplašinātu savas kolekcijas.

3. Laupījumu apmēri.

4. Kur salaupītais glabājās

a) līdz 1945. gadam,

b) līdz šai dienai,

c) kas ir atrasts,

d) kas ir paslēpts vēl šodien.

Pirmajā punktā:

1.-a) visu Eiropas kultūras vērtību valsts mēroga laupīšana trešās lielvalsts interesēs;

l.-b) laupīšana par labu nacistu partijas augstākajai skolai Ānenheimā (Karintijā);

l.-c) laupīšana par labu fīrera muzejam Linčā;

l.-d) laupīšana par labu karavīru muzejiem Kēnigsbergā, Potsdamā, Vīnē un Berlīnē. (šos muzejus plānoja pirmām kārtām feldmaršala Kcitela galvenais štābs, bet vēlāk arī SS reihs-fīrers Himlers.)

Lai izpildītu šo valsts mēroga laupīšanas plānu, 1940. gadā tika nodibināts reihsministra Alfrēda Rozenberga Einsatzstab (ESTRR).

Staba vadītājs — ģenerālis Gerhards Utikals.

Galvenie darbinieki — apmēram 250 cilvēku.

Galīgo lēmumu par štāba nodibināšanu parakstīja pats Ādolfs Hitlers 1940. gada septembrī.

Pēc fīrera norādījuma visi štāba darbinieki tiesībās bija pielīdzināti armijas un SS virsniekiem.

Štāba (ESTRR) atrašanās vieta — Berlīne.

Štāba nodaļas — Belgradā, Solonikos, Budapeštā, Parīzē, Nicā, Briselē, Amsterdamā, Kopenhāgenā, Oslo, Minskā, Rīgā, Tallinā.

Slepens koordinācijas centrs — Ratiborā (Silēzijā).

Speciālas noliktavas — Neišvānšteinas pils, Būhsas klosteris, Bancas klosteris, Kolmbergas pils, sāls raktuves Bādauszē.

Speciālas noliktavas arhīvu glabāšanai — Frankfurtē pie Maiņas, vēlāk Hungenē pie Hesenes un Bancas pilī pie Bamber-gas; mūzikas instrumentu un partitūru nodaļai glabāšanas nolūkiem piederēja klosteris Reitenhaslahā pie Burghauzenes.

īpašas noliktavas to kultūras dārgumu glabāšanai, kas bija paredzēti NSVSP augstākajai skolai, — Ānenheimas pils pie

Klāgenfurtes, Brikas pils pie Linčas, klosteris Frauenbergā, pils Kremsminsterē un Hoenfurtē pie Donavas.

īpaša grupa «Iepirkumi» — Drēzdenes galerijas direktors profesors Pose un SS obergrupenfīrers princis fon Hesens; viņu atbalstpunkti — Briselē, Florencē un Berlīnē; viņi «strādāja» vienīgi fīrera muzejam Linčā.

«īpaša komanda» — Eberhards fon Kīnsbergs, kura specialitāte sākumā bija vienīgi politisko arhīvu pievākšana: Parīzē (Ārlietu ministrijas arhīvs), cara arhīvi viņa ģimenes vasaras rezidencē pie Ļeņingradas, arhīvi Atēnās, Belgradā un Varšavā.

Par atlikušajām trim pozīcijām (it īpaši par impērijas barvežu personiskajām kolekcijām) esmu nodomājis Tev uzrakstīt pavisam drīz, kādu laiku pastrādājis arhīvos.

Tavs Georgs STEINS.»

5

Apsēdos pie galda, pievilku tuvāk magnetofonu, ieslēdzu Vi-socka ierakstu un izliku sev priekšā papīrus. To bija daudz — simtiem lappušu. Vairākas dienas es kārtoju arhīvu, kas bija uzkrājies pagājušajos mēnešos, un tad sāku rakstīt darba plānu:

«1. Ar ko jāsatiekas. Adreses. Telefoni.

2. Kuri muzeji jāapmeklē. Ar ko jāaprunājas.

3. Kāda kampaņa būtu jāsāk šejienes presē. (Protams, ja tas izdosies.)

4. Apkopot, kas darīts visās Rietumeiropas zemēs. Iesaistīt meklēšanā pēc iespējas vairāk cilvēku.»

Telefona sarunas, kas man nākamajās dienās notika no «Ļ. g.» biroja Bonnā, iedvesa gluži labas cerības. Lieta virzījās uz priekšu; vēlāk, labāk organizēta, tā virzīsies vēl ātrāk.

Telefons iezvanījās pēc pusnakts.

— Piedodiet, ka esmu spiests jūs atraut no darba tik vēlu!

— Kas runā? — biju izbrīnījies — šeit taču pieņemts tūlīt stādīties priekšā sarunas biedram.

— Es jums priekšā nestādīšos, mans pienākums ir izpildīt to, kas man uzdots, un es jūs lūdzu mani nepārtraukt, vismaz sarunas pirmajā da|ā ne. Atļaujiet jums jautāt — cik ilgi mums būs jācieš jūsu aktivitāte sakarā ar mistiskajām vērtībām, kas esot nolaupītas kara laikā?

— Pagaidiet brītiņu, es atbildēšu ...

— Ja gribat aparātu pieslēgt diktofonam, lai mūsu sarunu pierakstītu, tad es to pārtraukšu, bet jums tas nebūs izdevīgi.

— Okey, — es atbildēju, — nepieslēgšu.

(Bet klusībā nodomāju: «Esmu gan zābaks! Vienmēr attopa-mies par vēlu — kas tiesa, tas tiesa! Visos radioveikalos tagad pārdod telefonam pievienojamu papildierīci, kas sekretāriem vai dežurantiem dod iespēju ierakstīt diktofona lentē visu svarīgo, kas pa telefonu tiek ziņots viņu šefam.»)

— Atļaujiet man analizēt vairākas varbūtības. Ja jus ar publicistiskiem rakstiem un braucieniem pa Eiropu turpināsiet atbalstīt apsēstus, bezatbildīgus cilvēkus, iespējams sekojošais: pirmām kārtām jūs sauks pie atbildības kāds no tiem, ko jums labpatikas dēvēt par «bijušajiem». Jūs esat ticies ar daudziem, un jebkurš no viņiem ir ar mieru iesūdzēt jūs tiesā kaut rītdien.

— Vai esmu kaut kādā ziņā pārkāpis likumu?

— Mēs runājam ar jums nopietni, pacentieties arī no savas puses runāt atbilstošā garā!

— «Mēs»? Kas tie par «mēs»?

— Mēs esam mēs, un pietiek par to! Tātad viens no VFR pilsoņiem sauks jūs pie tiesas. Viņš jūs apsūdzēs pilnīgi kvalificēti, jo viņam palīdzēs labi juristi. Jūs nevarēsiet izmantot advokāta palīdzību, jo tā maksā vismaz piecsimt mārku: redakcija atteiksies no tādas finansēšanas. Mēs jūs izputināsim, un jūsu paša draugi būs spiesti jūs no šejienes atsaukt. Un Maskavā jūs neuzslavēs par tādu aizbraukšanu... Nepārtrauciet, ne-vajag, jūs taču zināt, ka notiks tieši tā. Tomēr pastāv arī otra iespēja pārtraukt jūsu aktivitāti: jums jau ir uzkrājušies apmēram piecpadsmit sodu, savu vārdu teiks policija, jums tiks atņemtas mašīnas vadītāja tiesības, un tā nu jums vairs nebūs iespējams cejot, jūs dzīvosiet ciemā, kurā nav pat autobusa, desmit kilometrus no valdības preses dienesta; jūs nevarēsiet apmeklēt savus draugus un paziņas Šveicē un Nīderlandē — žurnālistam tā ir nāve. Jūs aizbrauksiet pats, pēc paša lūguma, un tāpat jūs Maskavā lamās par modrības zaudēšanu un tā joprojām, vai ne? Trešā varbūtība pārtraukt jūsu aktivitāti ir tāda: divās vai trijās labējās avīzēs mēs noorganizēsim vairākus rakstus, kuros jūs tiksiet slavināts. Pašreiz uz Maskavu tas vairs tik ļoti neiedarbojas, taču kaut kādus rezultātus tas dos, ja mēs labi un atbildīgi nostrādāsim tekstu, un mēs to izdarīsim tieši tā. Dabiski, es nerunāju par tādu kategoriju kā «nejaušība»: avārija uz ceļa lietus laikā, saslimšana, ugunsgrēks jūsu mājās, kad jūs atrodaties kādā no saviem biežajiem braucieniem ...

Mana sarunas biedra balss ir zema, dunoša; tas nav krievu cilvēks, bet teicams filologs gan: akcents gandrīz nav manāms.

— Vai jums ir kaut kas, ko atbildēt man?

— Jā, es tikai pašreiz domāju ...

— Esmu ar mieru piezvanīt pēc pāris dienām ... Pēc tam mēs varētu tikties — tai gadījumā, ja jūs pret mūsu pašreizējo sarunu izturēsieties nopietni... Vai esat nodomājis ziņot vēstniecībai?

— Bez šaubām.

— Vai tas būtu prātīgi?

— Augstākā mērā.

— Tā kā pret jums izturas labi, jums ieteiks izbeigt aktivitāti, mazāk braukāt apkārt, būt akurātam sarunas biedru izvēlē, vai ne?

— Tas jūs uztrauc?

— Neapstrīdami, mans draugs, mēs, šķiet, neesam tālu no saprašanās. Apsveriet visus «par» un «pret»! Varat turpināt savu darbu šeit — jūs netraucēs; tikai tūlīt izbeidziet pievēršanos pagātnei — tas mums nepavisam nav vienaldzīgi.

— Padomāšu par jūsu vārdiem. Tiesa, tie ir anonīmi, kas tāds esat, jūs, protams, neteiksiet, vai ne?

— Jūs esat neticami apķērīgs. Dusiet saldi un sapņojiet jauki!

Strinkš! Atzvans.

Nu, dievs ar viņu, ar šo riebekli!

(Nē, nav pareizi. To eš tagad uzrakstīju tik drošsirdīgi un «vienaldzīgi», bet tad visu sarunu vēlreiz «pārlasīju» savā «smadzeņu ESM» un izdarīju šādus secinājumus: pie stūres es sēžu kopš četrdesmit piektā gada; ilgi esmu braucis pa ASV un Sin-gapūru, Spāniju un Portugāli, Traku un Japānu, Kirasao, Itāliju un Sveici — pa zemēm, kur braukšana ir sarežģītāka nekā šeit; sodu skaitu nepazīstamais bija pateicis precīzi, taču parasti es tiku sodīts par mašīnas novietošanu nepareizā vietā: ja uz kādu pasākumu esi ieradies ar novēlošanos, mašīnu pametīsi vienalga kur — no diviem ļaunumiem jāizvēlas mazākais. Jautājums, kā tas neģēlis ir uzzinājis par piecpadsmit sodiem, tomēr — atzīšos atklāti — pamatīgi iesēdās galvā. Tālāk — par «bijušo» sūdzību tiesā. Protams, tas ir sitiens zemāk par jostasvietu. Taču esmu ar mieru riskēt: Rietumos izdod manas grāmatas, kaut kādus honorārus man maksā — izmantošu tos savas aktivitātes aizstāvēšanai; kā gan citādi? Par «slimībām». Nu, un tad? Kurš šeit vispār ir garantēts pret tādām nejaušībām, ko terora stratēģi izplānojuši jau daudzus mēnešus pirms tam, kad lietai jānotiek? Kas vilka baidās, lai mežā neiet...)

Tā nu, sarunu atmiņā vēlreiz apgrozījis, secināju, ka sevišķa pamata sarauties čokurā nav. Atmiņa gan visu laiku atgriezās pie tikšanās ar Skorcēni Madridē septiņdesmit ceturtajā gadā. Viņš toreiz gandrīz vai astoņas stundas ilgajā sarunā, kas beidzās ar vakariņām, ne reizi mani nenosauca uzvārdā. Arī šoreiz kaut kas līdzīgs: anonīmais sarunas biedrs neminēja manu uzvārdu, neizteica vārdus «Dzintara istaba», «krievu gleznas», «svētbildes». Man taču tāpat ir skaidrs, par ko viņš runā, citam — ne; ja arī kāds noklausās sarunā, tas nespēj saprast, par ko ir runa.

«Blēņas,» es sev sacīju, «lai gan pastāv daudzi «pret», šeit ir arī viens «par»: viņi ievēro spēles noteikumus; acīmredzot mani biedē tāda tipa fašisti, kāds ir «vectētiņš» Zakse.»

6

Nākamajā dienā es aizbraucu uz Rietumberlīni, jo tur bija paredzēta kāda joti interesanta tikšanās.

Visi mani mēģinājumi aprunāties ar cilvēkiem, kas varētu kaut ko liecināt Dzintara istabas un mūsu gleznu meklēšanas lietā, bija beigušies nesekmīgi. Nupat esi vienojies par tikšanās laiku, aizbrauc, bet — baukš! — kaut kas neparedzēts neļauj cilvēkam tevi pieņemt vai tikties neitrālā vietā; nepatīkami, ka tieši Rietumberlīnē; Vācijas Federatīvajā Republikā — Minhenē un Hannoverē — tādas neveiksmes man uzglūnēja visbiežāk: tu brauc, visu iepriekš norunājis, triec mašīnu, lai tikai — nedod dievs! — nenovēlotos, bet še tev: «Diemžēl slims; nē, nē, pie manis nav ērti; jā, jā, sazvanīsimies, tiklīdz būšu ticis uz kājām.»

Un cauri...

Kad es par to pastāstīju kolēģiem (daudzi no viņiem izturas labvēlīgi pret Steina meklējumiem), žurnālists no Parīzes sacīja, ka man būtu vērts Rietumberlīnē tikties ar kādu cilvēku, iedeva viņa telefona numuru un paskaidroja, ka viņš pats nevarot par to rakstīt, «bet jums, domāju, kļūs skaidrāks, kāpēc cilvēki reizēm izvairās sarunāties ar jums».

Painteresējos, kāpēc viņš negrib rakstīt pats, materiāls taču, pēc visa spriežot, ir sensacionāls; kolēģis atbildēja: «Mani vecāki gāja bojā koncentrācijas nometnē, un es nespēju briesmu lietām pieskarties neskaitāmas reizes; pagaidām esmu noguris, bet baidos, ka nesalūstu.»

... Es sēdēju pie stūres, spēcīgi rūca fordiņa motors; bija brīnum jauks, zilgs septembra vakars, mežos jau sāka iekrāsoties pirmais purpurs un zelts; ceļš labi pazīstams, pierasts, ved uz ziemeļrietumiem — cauri skaistajai, tik nelielajai, bet ļoti dažādajai Vācijas Demokrātiskajai Republikai; nevaru beigt jūsmot par akurātību, skaistumu, apbrīnojamo saudzību pret dabu.

Rietumberlīnē es apmetos netālu no Tempelhofas lidlauka, uzgriezu telefona numuru, ko man bija iedevis franču kolēģis, izdzirdu aizsmakušu balsi, pateicu, kas es tāds esmu, un mēs vienojāmies par tikšanos. Cilvēks atbildēja dīvaini, raustīgi, un es nez kāpēc atcerējos aizvakardienas sarunu ar anonīmo riebekli, taču tūlīt apsaucu pats sevi: ja to ņem nopietni, tad jābrauc mājās.

Ar cilvēku, ko pazīst franču žurnālists, es sastapos mazā kafejnīcā Kanta ielas rajonā.

Sarunas biedrs visu laiku skatījās apkārt, pieskārās tumšajām brillēm, nervozi smēķēja cigaretes citu pēc citas; tās bija stipras franču cigaretes: kož rīklē, cērt acīs.

Iedzēris kafiju, viņš izvilka saņurcītas papīra lapas un sniedza man, teikdams:

— Ņemiet, lūdzu! Un noslēpiet!

— Kāpēc?

— Tā vajag.

— Tad es neņemšu, meklējiet kādu citu!...

— Nē. Tās ir jāņem jums!

— Kas tur ir?

— Atzīšanās. Publicējiet savā zemē!

Es ātri pāršķirstīju vairākas ar mašīnu aprakstītas lapas.

— Vai drīkst minēt jūsu vārdu un uzvārdu?

— Velns viņu zina... Protams, iesēdinās. Bet es jau esmu pārstājis baidīties. Kad gaidi pārāk ilgi, kad domā, ka varas iestādes nupat sāks kaut ko darīt, taču darīts nekas netiek, tad nenovēršami iestājas apātija... Vai pamostas niknums... Vēlēšanos ņemt rokā kinžalu ar laiku nomaina nogurums, labāk spjaut visam virsū no desmitā stāva, pagaidām taču tu esi dzīvs, bet vēlāk — kas būs, tas būs, vai nu man vajag vairāk nekā citiem! Es taču neesmu tāpat vien cilvēks, — mans sarunas biedrs pavīpsnāja, — es esmu slepenā dienesta aģents... Bijušais...

— Atļaujiet man jūsu uzrakstīto izskatīt šeit, jo vairāk tāpēc, ka jūs, bijušais slepenā dienesta aģents, vairs nebaidāties no apcietināšanas ...

Viņš atkal aizsmēķēja, un mirklīgs smīns pavīdēja viņa vēja appūstajās lūpās, kas dzīvoja savu — īpašu, no pārējās sejas atsevišķu dzīvi.

— Es izskatos nekonsekvents, jums taisnība ... Nervi sadrī-pelēti... Lasiet, ko tur, es pagaidīšu ...

«Pat tie, kas labi zina aizkulišu intrigas nacistu interesēs, zaudēja valodu, izlasījuši to, ko ziņoja Rietumberlīnes dienas avīze «Spandauer Volksblatt». Saskaņā ar oficiālu Rietumberlī-nes prokuratūras un zemes tiesas paziņojumu a) fašistiskā NSVSP nav ar likumu aizliegta, b) neviens likums, izrādās, neliek šķēršļus šās partijas atjaunošanai pēc kara.

No sabiedroto izdotajiem likumiem, kas, bez šaubām, Rietum-berlīnē ir pilnā spēkā, prokuratūras pārstāvis kratījās vajā kā no atceltiem. Rietumberlīnes prokuratūra ar aktu 2PJS 666/77 atdeva atpakaļ vairākus lietiskus pierādījumus, kas liecināja par 1974. gadā atjaunotās NSVSP darbošanos, konkrēti — Hitlera bisti (interesants ir prokuratūras komentārs: «Tas ir mākslas priekšmets, kam nav simboliskas nozīmes»); lielu gleznu ar Hitlera attēlu; NSVSP biedru sarakstu; veselu kaudzi dažādu partijas dokumentu — tas viss neesot nekāds pierādījums...

Rodas jautājums: kā gan iespējams, ka Rietumberlīnes politiķi, kas parasti flirtē ar ASV okupācijas iestādēm, ir atjāvušies pasludināt par spēkā neesošiem likumus, kuru izstrādāšanā piedalījās arī Vašingtona? Lieta tā, ka atjaunotā NSVSP strādā gandrīz vienīgi ar propagandas materiālu, ko Rietumberlīnē saņem no ASV! Vēl vairāk: ASV valdība mierīgi noskatās, ka VFR un Rietumberlīnē pienāk no Ņujorkas tonnām nacistu makulatūras.

CIP jau 1967. gadā sāka rūpīgi pētīt NSVSP vadītājus un viņu sludinātājus. Viens no aktīvākajiem neonacistiem un NSVSP aizkulišu darbiniekiem Manfrēds Rēders (Melnais Avots, Avots) atgādāja uz VFR 400 tūkstošus mārku. So naudu viņš atveda no «informatīva brauciena» pa ASV, ko viņš veica amerikāņu nacistu vadoņa Gērharda (Harija) Lauka pavadībā. Viņš apmeklēja kukluksklana vadoni un fašistiskās avīzes «Liberty Bell» (West Virginia, 25270) izdevēju Georgu Dīcu, uz ASV emigrējušu vācieti, kas ir atbildīgs arī par amerikāņu nacistu vadošās avīzes «While Pier» izdošanu. (Viņš pieder arī pie tā Mata Kēla šaurā cilvēku loka, kas darbojas VUNS (Vispasaules nacionālsociālistu savienības) ietvaros; Mats Kēls ir šās starptautiska mēroga fašistiskās organizācijas vadītājs.)

Rēders piedalījās pazīstamā CIP «cīņasbiedra» un Jaunkris-tiešu krusta kara baznīcas šefa Jamiga K. Vernera sarīkotajā apspriedē Ņūorleānā, kur pēc viņa ielūguma bija sapulcējušies četrdesmit fašistisku organizāciju pārstāvji no visas pasaules. Neonacistu brūnās vienības, «greznodamas» mūsu pilsētu ar plakātiem, uz kuriem redzams kāškrusts, otrā pusē lasa izgatavotāja zīmi: «Lincoln, Nebraska, 68 506, USA.»

Arnolda Vilfrīda Prīmas kaujas grupa, kas iemantojusi bēdīgi slavenu popularitāti kā viena no visnoziedzīgākajām fašistu bandām Freiburgā (VFR), vēlāk iekļāvās NSVSP organizācijā šeit,

Rietumberlinē, pie tam kaujas grupas fīrers tika izvirzīts NSVSP atklātu akciju vadītāja postenī. Par viņa nopelnu uzskata veselu virkni «veiksmīgu» propagandistisku akciju, ko sarīkojuši nacisti, piemēram, padomju preses aģentūras APN ēkas (Rietum-berlīnē) fasādes izgreznošanu ar tāda veida uzrakstiem kā «Lai tu nosprāgtu, sarkanā fronte!» un ar plakātiem, kuros attēlots kāškrusts. Pie īpašiem nopelniem pieder nacistu karoga uzvilkšana Uzvaras kolonnā.

... Nevaru saprast, kāpēc cilvēki, kas nejauši nokļūst daudzajos nacistu mītiņos, kurus gandrīz vienmēr sarīko bez jebkādiem šķēršļiem, neizsaka sašutumu, bet, gluži otrādi, sāk paust simpātijas. To sevišķi grūti saprast tāpēc, ka — tam gribētos ticēt — lielākā daļa cilvēku pietiekami labi zina, kas īsti ir nacistu partija, un tātad tai vajadzētu būt imūnai pret šo sērgu. Protams, ne jau katrs, kas nokļuvis tādā mītiņā, sāk nacistiem aplaudēt, tomēr pasivitāte diemžēl pierāda, ka hitlerisma nepazīšana ir ļoti izplatīta, sevišķi jaunatnes vidū. Domāju, ka mēs esam briesmīga nozieguma — tāda nozieguma liecinieki, kuru izdara konkrēti Bonnas un Rietumberlīnes izglītības resori, jo vēstures stundās skolēniem parāda sagrozītu pagātnes ainu, turklāt, manuprāt, tīšām noklusējot Vācijas vēstures visdrūmākā posma — fašistiskās lielvalsts pastāvēšanas laika notikumus, un tas katrā ziņā veicina darbu, ko dara NSVSP propagandisti, kas sapņo par trešās lielvalsts atdzimšanu.

Ieskatieties VFR Augstākās tiesas spriedumā, kurā ir atzīts, ka slepkavas, kas strādāja fašistiskajās tiesās, ieskaitot bendi Freisleru no nacistiskās Tautas tiesas, rīkojušies likuma ietvaros! «Vācu tiesa», Hitlera galvenais atbalsts, kas noslīcināja asinīs jebkuru pretošanos, negodīga zemisku radījumu kasta, uz kuru gulstas tāda pati vaina kā uz SS un SA bandām, izrādās, pakļāvusies likumiem! Kā izdotiem likumiem?!

Līdzās atklātām un aizmaskētām NSVSP grupām pastāv vairāk nekā simt citu fašistisku organizāciju, kuru vidū visspēcīgākā ir HIAG (bijušo SS locekļu savstarpējās palīdzības biedrība); tās rindās ir 20 tūkstoši aktīvistu. Jaunajai NSVSP aiz muguras stāv ne tikai ASV nacisti, bet arī FIIAG, kuras «reihs-fīrers» nav neviens cits kā esesiešu bende Vibelss.

Legālās un konspiratīvās NSVSP grupas ir cieši saistītas savā starpā, lai gan legālās grupas vietā un nevietā noliedz savus sakarus ar atjaunoto NSVSP. Tā, piemēram, doktors Freijs, legālo nacistu vadītājs, Minhenes gluži nacistiskās <rDeutsche Ncitional-Zeitung» redaktors, pastāvīgi noliedz savas Vācu tautas savienības sakarus ar NSVSP un tomēr sūta savu mīļoto autoru Vilfrīdu fon Ovenu, bijušo propagandas reihsministra Jozefa Ge-

belsa referentu, tagadējo CIP aģentu un Latīņamerikā iznākošās fašistiskās avīzes «La Plata Ruf» izdevēju, uz slepenu Vispasaules nacionālsociālistu savienības (VUNS) vadītāju tikšanos La-rusā. Tur viņš, protams, «gluži nejauši» tikās ar NSVSP dāņu filiāles vadītāju Knudsenu. Tur bija arī līderis Mats Kēls, kurš, kā esmu dzirdējis, ir beidzis CIP akadēmiju. Mani bijušie šefi slepenpolicijā apgalvoja, ka tiem visiem neesot nekā kopīga ar hitlerieša Manfrēda Rēdera «Vācu pilsoņu iniciatīvu», taču uz Kēla un Knudsena jakām bija uzšūtas tieši šās organizācijas emblēmas. Tādējādi faktiski tikai slepenpolicija grib saskatīt atšķirību starp dažādām nacistu grupām, bet patiesībā tā ļoti labi zina, kas tās ir par bandām.

Par to, ka visiem ultralabējiem, kas darbojas nesodīti, ir cieši savstarpēji sakari, uzskatāmi liecināja simt divdesmit NSVSP līderu saiets, kas notika Līhovdannebergas rajona Trīeles miestiņā, Pačkes kunga viesnīcā. Prīma kaujas grupa «Fašistu fronte», Vācu kareivju cīņas savienība, «Vācu sardze», nacionālsociālistiskā kaujas grupa «Lielvācija», «Vācu pilsoņu iniciatīva», Vācu zemnieku savienība, Vācu tautas savienība, HIAG un citas organizācijas četras dienas pulcējās sēdēs «reihsfīrera» Vilhelma Vi-belsa vadībā — ārzemju viesu un delegātu klātbūtnē; pat franču «Ordre Nouveau» («Jaunā Kartība») bija atsūtījusi savu šefu Minjē, bet Vispasaules nacionālsociālistu savienību pārstāvēja amerikāņu nacista Lauka uzticības persona — kāds Ote no Braunšveigas. Slepenpolicija, kurā es toreiz strādāju, piereģistrēja daudzus automašīnu numurus, diemžēl tā bija tikai trešā daļa no visiem, jo vēlāk mans fotoaparāts tika sadauzīts smalkās drumslās. Neviens nacistus netraucēja, nevienu no viņiem neapcietināja, lai gan viņi pūļa acu priekšā izrēķinājās ar varas pārstāvi — es taču tolaik tāds biju!

Pēc šā gadījuma es uzrakstīju vadībai ziņojumu, kurā formulēju visus tos atzinumus, kas mani noveda pie secinājuma, ka nacisma draudi, kas pašreiz šeit pastāv, ir nopietni.

Visi mani pierādījumi tika atzīti par aplamiem.

Tāpēc es to visu nododu preses rokās.»

«Pēc sarunas ar šo cilvēku jūs sapratīsiet, kāpēc daudzi izvairās tikties ar jums,» es atcerējos franču kolēģa vārdus Bonnā. «Ja neonacisti tiešām nesodīti izvērš tādu aktivitāti, tad kļūst skaidrs, kāpēc baidās gan tie, kas bijuši fašistu koncentrācijas nometnēs, gan tie, kas par šo nometņu šausmām ir tikai dzirdējuši.»

Mans jaunais paziņa joprojām kāri vilka dūmu, apdedzinādams dzeltenbrūnos smēķētāja pirkstus; viņa lūpas reizēm iedrebējās, un viņš tās bieži aplaizīja ar smailu mēli.

— Stils, protams, ir slikts, — viņš teica, — bet es nepretendēju kļūt par rakstītāju, es tikai uzskatu par nepieciešamu to darīt zināmu ...

— Bet kāpēc pie mums? Vai esat mēģinājis to izdarīt šeit, savā zemē?

— Protams, esmu. Pat ja kāda maza kreisā avīze iedrošinātos to iespiest, neviens tajā neieklausītos... Televīzijai un radio mani vienkārši klāt nelaidīs ...

— Kāpēc jūs tik neatlaidīgi gribat publicēt savu materiālu?

— Tāpēc, ka esmu vēsturnieks. Jā, pēc izglītības esmu vēsturnieks; lai nolādēta šī diženā, lieliskā zinātne, labāk man butu bijis ar to nesaskarties — tā taču tik ļoti aizrauj, jo māca spriest loģiski un patiesīgi izpētīt faktus! Saprotiet, amerikāņi ir jauna nācija, viņi pārāk viegli ielaižas uz risku. Lai gan viņi ir teicami pragmatiķi, viņi domā, ka spēj izmantot hitleriešus un to jaunos mācekļus, paši neaptraipīdamies ar nacisma dubļiem. Viņi ir pārliecināti, ka cīņā par saviem ideāliem pret jūsu ideāliem ir labi visi sabiedrotie... Paskatieties: viņi izmantoja nacistus, kad notika apvērsums Cīlē un Urugvajā, viņi uztur sakarus ar fašistiem Itālijā, viņi visādi rūpējas par «bijušajiem» Portugālē... Visas nekrietnības uzņemas CIP; tās darbinieki taču ir tik cēlsirdīgi, tik demokrātiski... Klusie amerikāņi, ko jūs gribat... Es nosūtīju vēstuli Rietumberlīnes amerikāņu zonas komandantam un savu bijušo uzraugāmo vārdā pateicos par palīdzību, kas nāk no ASV. Kopiju nosūtīju mūsu laikrakstiem un žurnāliem. Protams, vēstuli neviens neiespieda; līdzās vārda brīvībai pastāv īpašnieka brīvība neiespiest to, kam viņš nepiekrīt...

... Pēc dažām nedējām šo cilvēku apcietināja; tiesa tomēr neatrada pietiekamu pamatojumu apsūdzībai; izmeklēšana gan nav vēl beigusies.

Vēlāk man ziņoja, ka nelaimīgais cilvēks nosūtīts uz piespiedu psihiatrisku ekspertīzi; atzīts par pilnīgi veselu.

Un tad es nolēmu pievērsties ziņām, ko par neonacistu organizācijām apkopojis Bonnas slepenais dienests un ko es saņēmu federālās valdības preses resorā no burvīgās Spīkera kundzes.

Ar slepenā dienesta pārskatu, kas bija uzrakstīts diezgan eleganti (kāpēc esmu lietojis šo vārdu, pastāstīšu vēlāk), es iepazinos ar zīmuli rokā. Kāpēc man bija vajadzīgs zīmulis, lasītājs sapratīs, kad būs izlasījis manis sagatavoto izvilkumu, ko uzrakstīju pēc trīs dienas ilga darba pie šā dokumenta.

«Labējo ekstrēmistu strāvas Vācijas Federatīvajā Republikā raksturo tas, ka atklāti vai slepeni tiek noraidīti demokrātijas pamati un pieprasīta totāla pārvaldes forma, ieskaitot fīrera varas principu...» Tālāk VFR pretizlūkošanas dienests min raksturīgākās labējā ekstrēmisma iezīmes:

«a) Nacionālisms, kas nicina domu par tautu savstarpēju saprašanos. Pilsoņa tiesību necienīšana. Rasistiski izteicieni, atklāta vai slepena antisemītisma atdzīvināšana.

b) īpaša labējo ekstrēmistu strāvām raksturīgā iezīme ir nacistiskā režīma attaisnošana, tiek uzsvērtas trešās lielvalsts pozitīvās iezīmes, mazināti tās noziegumi, noliegts tās netaisnīgums.»

(Bet vai tad slepenās ieroču noliktavas nav īpaša raksturīgā neonacistu iezīme? Un viņu pagrīdes šūniņas armijā un policijā? Un Hofmaņa bandas, kas sarīkoja sprādzienu Minhenes gadatirgū, kur gāja bojā desmitiem cilvēku? Un uzbrukumi Komunistiskās partijas nodalām? Ņirgāšanās par turku strādnieku bērniem? Kapu apgānīšana ebreju kapsētās? Vai tās nav neonacisma iezīmes? — J. S.)

Labējo ekstrēmistu izdevniecības, tipogrāfijas un realizācijas dienesti lielās tirāžās izdevuši un izplatījuši materiālus, kas propagandē Hitlera lielvalsti. Pie šiem materiāliem pieder plates, magnetofona lentes, kasetes ar mūzikas ierakstiem, filmas, kuras reizēm ir komentētas, nacistu pasākumu pieraksti, kā arī atmiņas un nacistu valsts emblēmas.

(To visu taču aizlieguši sabiedrotie un arī VFR konstitūcija! Kā gan valsts vara spēj mierīgi konstatēt fašismu? Vai cilvēkiem ir tiesības redzēt savā tuvumā nacismu un nedoties cīņā pret to? Bet varbūt tas nav ietekmīgu VFR spēku interesēs, pareizāk sakot, to šās sistēmas spēku interesēs, kam ir pilnīgs pamats mīlēt «diženo pagātni»? — J. S.)

Neonacistu grupas ir centušās pēc ciešas sadarbības ar aiz-robežas nacistiem. Turklāt īpaši liela loma plaša propagandis-tiska materiāla piegādē ir bijusi amerikāņa Harija Lauka Nacionālsociālistiskās vācu strādnieku partijas atdzimšanas aizrobežas organizācijai.

Labējo ekstrēmistu sarīkoto un policijas fiksēto bandītisko akciju skaits pieaudzis gandrīz līdz tūkstotim. Tas ir vislielākais skaits kopš 1960. gada. Visos gadījumos izdarīta izmeklēšana, kas ne vienmēr ir devusi rezultātus.

1978. gada beigās 427 labējo ekstrēmistu organizāciju biedri bija nodarbināti dažādās valsts darbības sfērās (federālajās, vietējās, komunālajās iestādēs).

No šā labējo ekstrēmistu organizāciju biedru kopskaita 218 cilvēki atrodas federālo orgānu dienestā un nodarbināti šādi: trīs no tiem strādā federālajā robeždienestā, 92 — kara resorā: 64 ir karavīri, 28 — brīva līguma darbinieki. Karaklausībai pakjautie šeit nav ieskaitīti.

No 133 labējo ekstrēmistu organizāciju biedriem, kas strādā vietējos orgānos, nodarbināti: skolas izglītībā — 47, tieslietās — 17, finansu orgānos — 11, policijā — 15.

No 427 labējo ekstrēmistu organizāciju biedriem, kuri strādā valsts dienestā, 309 ir ierēdņi un karavīri, 74 — kalpotāji, 44 — strādnieki; 309 ierēdņi un karavīri sadalās šādās dienesta kategorijās: augstākajās instancēs — 36, atbildīgos posteņos — 87, vidējā posma kalpotāji — 120, vienkārši kalpotāji — 66.

(Objektīvisms ir laba lieta, nav vārdam vietas, taču attiecībā uz nacismu tas kļuva iespējams tikai pēc mūsu Uzvaras, kad Nirnbergā sākās Tautu tiesa. Tik ilgi, kamēr jauni nacisti strādā valsts (!) augstākajās instancēs, pat savu nacistisko būtību neslēpdami, nekāds objektīvisms nav iespējams, pareizāk sakot, tas ir noziedzīgs. — J. S.)

Labējie ekstrēmisti (it īpaši Nacionāldemokrātiskā partija — NDP) atklāti atzīst, ka viņi centīsies nodibināt «jaunu kārtību», kurā sakarība «cilvēks — tauta — dzīves telpa» veidos «nedalāmu vitāli svarīgu veselumu». šīs «nacionāli demokrātiskās sabiedriskās iekārtas» visaugstākais vadošais princips būs nācijas labklājība, tas ir, sabiedrības intereses būs augstākas par personības interesēm.

Sakarā ar dominējošo principu «nācija kā viens veselums» «nacionāli demokrātiskā sabiedriskā iekārta» valsts pilsoņus lemj tikai vienai lomai — būt akliem pavēļu saņēmējiem.

Visā NDP propagandā kopš tās dibināšanas dienas izpaužas nacistiskas un it īpaši rasistiskas iezīmes. Nav ko brīnīties par to faktu, ka NDP priekšteces bija labējo ekstrēmistu Vācu impēriskā partija un 1952. gadā aizliegtā Sociālimpēriskā partija. NDP arī tagad nav atteikusies no rasistiski bioloģiskajām un uz nacistu ideoloģiju, uz tās autoritārajiem principiem pamatotajām tēzēm, kādas tai bija dibināšanas laikā.

Rasistiskās ultralabējo iezīmes izpaužas tēzēs: «Asinis tiecas pretī asinīm», «Nācijas bioloģiskā saglabātība». NDP pieprasīja, lai no VFR izbrauktu visi ārzemju strādnieki, jo pastāvot draudi, ka varētu rasties jauna turku valsts bijušās Vācijas valsts teritorijā. Partija aicināja savus biedrus sākt «nacionālu kustību par lielvalsti», lai valstiski «saliedētu visus vāciešus slēgtā Vācijas reģionā».

NDP slavina nacismu. Jaunie nacionāldemokrāti prasīja, lai Rūdolfam Hesam piešķirtu Nobela miera prēmiju.

Jaunie nacisti grib nodibināt valsti, kura būtu līdzīga hitleriešu valstij vai vismaz atgādinātu to. Viņi saka: «Jānāk nacionālsociālismam, lai iztīrītu šo draņķīgo valsti», «Vai nu pasaule būs nacionālsociālistiska, vai arī tā iestigs ebreju materiālisma haosā». Neonacisti cildina nacistu diktatūras laika iestādes un darbiniekus, it īpaši Hitleru, kuru dēvē par diženu Vācijas dēlu; viņi apgalvo, ka «fīrera idejas pārdzīvos gadsimtus, viņa personība staros, kamēr būs dzīvs kaut viens politiķis».

Jo sevišķi neonacionālisms cenšas mazināt nacisma noziegumu smagumu vai pat noliegt tos pavisam: «Tikai muļķis vai nodevējs var šodien apgalvot, ka koncentrācijas nometnēs ir iznīcināti ebreji — kaut vai viens vienīgs. Līķus sadedzināja krematorijās, lai izvairītos no epidēmijām. Visi ebreju liecinieki, kas pļāpā par iznīcināšanu gāzes kamerās, devuši nepatiesas liecības. Ir jau pierādīts, ka ebreju bandas amerikāņu armijas formas tērpos ir piespiedušas uzbūvēt fiktīvas gāzes kameras Dahavas koncentrācijas nometnē un krāsnis cilvēku sadedzināšanai Osven-cimā, lai sagādātu materiālu aģitācijai pret vāciešiem.»

Visas neonacistu aprindas savā būtībā ir rasistiskas. Pēc viņu domām, vācietis var būt tikai «apzinīgs un pārliecināts ārietis, jo tikai ārieši iededz gaismu, ko izdzēš zemākās rases». Jāsargā asiņu tīrība, jo «mēs esam ziemeļu tauta. Metisi bioloģiski nevar būt vācieši.»

Minhenes labējo ekstrēmistu vadītājs doktors Freijs piesprieda ««Deutsche National-Zeitung» Eiropas brīvības prēmiju» bijušajam Gēringa aviācijas pulkvedim Hansam Ulriham Rūdelam no Kūfšteinas, kurš saņemto naudu (10 tūkstošus mārku) nodeva Itālijā dzīvojošā kara noziedznieka — bijušā majora Rēdera rīcībā (viņš pēc Himlera un Gebelsa pavēles 1944. gada 20. jūlijā nošāva antihitleriskās sazvērestības dalībniekus).

Nconacistiskas tendences parādās arī militāri sportiskajā Karla Heinca Hofmaņa grupā Heroldsbergā. Viņš uztur sakarus ar neonacistiskām aprindām. Tā, piemēram, 1978. gada 26. februārī viņš kopā ar savas organizācijas biedru grupu piedalījās kādā savienības «Bürger- und Bauerninitiative» pasākumā Ilam-burgā. Hofmaņa grupa rīko karaspēles, izmantojot norakstītus karaspēka pārvietošanās līdzekļus (tankus) un sapieru ierīces; spēlēs piedalās līdz 400 cilvēku. Pasākumu laikā grupas biedri ģērbušies formas tērpos, kas ir līdzīgi SS formai. 1978. gada jūlijā Ermreitas pilī, kas nopirkta par Hofmaņa mīļākās naudu, notika manifestācija, kurā piedalījās 250 demonstrantu no labējo ekstrēmistu vidus. Hofmanis, kas uztur sakarus ar doktoru Freiju no Minhenes, sniedza interviju ārzemju korespondentiem, konkrēti — korespondentiem no Itālijas, Kanādas, Spānijas un Nīderlandes. Hofmanis ir arī centies ar atkārtotu ārzemju propa-gandistiskās literatūras izdošanu pastiprināt kontaktus ar ārzemēm, it īpaši ar Angliju un Franciju. Hofmaņa grupa izdod vairākās valodās avīzi «Kommando», kuras uzdevums ir vervēt piekritējus ārzemēs. (Tieši šis Hoīmanis ir vainojams Minhenes gadatirgū notikušajā sprādzienā, kura laikā gāja bojā desmitiem cilvēku. Taču viņu pat nesauca pie tiesas. — J. S.)

Labējo ekstrēmistu grupu «Eiropeiskā gara vācu kultūra» jau 1950. gadā nodibināja SA dzejnieks Herberts Bēme (Hitlera mīlulis — J. S.); tās rindās ir vairāk nekā tūkstoš biedru, lielākoties brīvo profesiju pārstāvji, mākslinieki, dzejnieki, cilvēki bez noteiktas nodarbošanās; tā sadalīta apmēram trīs dučos apakšgrupu. Mērķis — «nacionālā kultūras mantojuma saglabāšana». Bijušie vadošie nacisma darboņi, piemēram, komersants Verners Kepens, lapeles «Klūtter Blatter» redaktors Heinrihs Gertie no Minhenes, kā arī bijušais Gebelsa draugs un palīgs Vilfrīds fon Ovens, savos referātos ataino nacistisko režīmu un pretošanos Hitleram dēvē par nodevību.

«Deutsche Wochenzeitung», pēc lieluma otrā labējo ekstrēmistu nedēļas avīze, sludina, ka vācu nācija «divpadsmit trešās lielvalsts gados guva vislielākos panākumus visā savā vēsturē», Hitlers ir «dižens gadsimta virzītājs spēks», kurš «tikai viens pats ar savu nacionālsociālismu izprata diženo mūsu nācijās ideju». «Nebūtu nācis pie varas Hitlers, proletariāta diktatūra būtu kļuvusi par īstenību.»

Vācu labējie ekstrēmisti, it īpaši neonacistiskie grupējumi, ir pastiprinājuši savus sakarus ar domubiedriem ārzemēs, kā ar atsevišķām personām, tā arī ar organizācijām un izdevniecībām Beļģijā, Brazīlijā, Dānijā, Francijā, Lielbritānijā, Austrijā, Šveicē, Spānijā un ASV.

īpaši jāpakavējas pie Nacionālsociālistiskās vācu strādnieku partijas atdzimšanas ārzemju organizācijas (NSVSP-AO). Organizācija, ko 1972. gadā nodibināja amerikānis Harijs Lauks no Linkolnas (Nebraskas štatā), pašreiz ir pastiprinājusi savu propagandu. Vācijas Federatīvajā Republikā milzīgā daudzumā ieved nozīmes un uzsaukumus ar fašistu kāškrustu, kā arī anti-semītiskus nacistu lozungus, kas aicina lietot spēku. (Bet ko VFR varas iestādes dara, lai izbeigtu šo nacistisko propagandas materiālu piegādi no aizokeāna zemes? Varas iestādes izturas pasīvi — cik vien iespējams; izrādās, ka ir taisnība manam jaunajam Rietumberlīnes paziņam, kas par savu godīgumu dabūjis gan maksāt ar brīvības zaudēšanu, gan paciest savas cieņas aizskaršanu. — J. S.)

Lauka darbību aktīvi atbalsta neonacistiskās amerikāņu izdevniecības «Liberty Bell Publications», «White Power Publica-tions» un «Deutsche Befreiungsfront», kuras redaktors ir vācu izcelsmes amerikānis, un arī Kanādas vācieša Ernsta Kristofa Cin-dela izdevniecība «Samizdat Publishers Ltd», kas atrodas Toronto.

Ciešus sakarus ar vācu neofašistu grupām, kā arī ar Lauku uztur anglis Maikls Maklaflins, neonacistiskās organizācijas «Angļu kustība» priekšsēdētājs, un Alberts Armands Ēriksons no An-tverpenes, neonacistiskas organizācijas FMO priekšsēdētājs. Abus ne vienreiz vien apmeklējuši kareivīgi noskaņoti vācu nacisti.

... Kriminālās izmeklēšanas orgāni izdara izmeklēšanu pret vairākiem nacistiem, kurus tur aizdomās arī par fašistu krustu un lozungu sazīmēšanu piemiņas vietās — Bergenbelzenes koncentrācijas nometnē un Herstenes kapsētā (Celles apgabalā).

Uz labējo ekstrēmistu akcijām, kuru skaits strauji aug, federālās un vietējās varas iestādes reaģē ar visiem savā rīcībā esošajiem likumīgajiem līdzekļiem. (Ha, ha! Nebija vajadzīgs tā uzsvērt vārdu «likumīgajiem». Tā teikt, pret fašismu mēs cīnāmies, ievērodami demokrātiskas tiesas normas. Tieši uz tādu cīņu pret labējiem ekstrēmistiem Cīles avīzē «Mercurio» aicināja proameri-kāniskie spēki. Ar ko beidzās tāda «cīņa» pret ultralabējiem, mēs atceramies: ar fašistu puču. — J. 5.)

Labējo ekstrēmistu grupas un to piekritēji tomēr neapdraud brīvību mīlošo demokrātisko iekārtu Vācijas Federatīvajā Republikā.

Satraukumu gan rada tas, ka salīdzinājumā ar pērno gadu ievērojami palielinājies labējo ekstrēmistu ālēšanās gadījumu skaits un pieaugusi viņu gatavība uz bruņotām sadursmēm. Tas attiecas vispirms uz neofašistu teroristisko aktivitāti. Neonacistu aprindu aktivitātes pastiprināšanās, neraugoties uz visiem tiesas orgānu pasākumiem, liecina: arī nākotnē būs nepieciešams likt lietā lielas pūles, lai laikā «atklātu paredzēto nekārtību un vardarbības aktu realizēšanu un laikā to novērstu»; ar to beidzas oficiālais pārskats.

Tātad nekādas briesmas nedraud.

Runa ir tikai par neonacistu paredzēto nekārtību atklāšanu, bet nepavisam ne par cīņu pret tām, kā to prasa Potsdamas vienošanās noteikumi.

Vārda brīvību nacistiem garantē konstitūcija.

Nacistu propagandas un sapulcēšanās tiesības sargā policija.

... Nacistiskās NSVSP atjaunošana sākās ar fon Tadena nodibinātās NDP aktivitāti. Varbūt ir vērts paklausīties, ko saka pilnīgi «konstitucionālās» NDP līderi, kuri tagad izvirza savas kandidatūras VFR varas orgānu vēlēšanām? Varbūt ir vērts dzirdēt, ar kādiem programmatiskiem paziņojumiem NDP uzrunā vē-

lētājus? Varbūt ir mērķtiecīgi paanalizēt, kā NDP šefi — atjaunotās NSVSP «vecāki» — lūkojas uz neseno pasaules vēsturi?

Citēšu izvilkumus no neonacistu izplatītā dokumenta par to, kā jāaudzina VFR jaunatne, kas tai jāiedzen galvā, lai nedaudz pārveidota fašistiskā pagātne kļūtu par nākotnes modeli:

«1933. gada 27. februārī holandiešu komunists aizdedzina reihstāgu. Tūlīt pēc tam prezidents Hindenburgs izdod «Lēmumu par tautas un valsts aizsardzību»; Vācijas Komunistiskā partija aizliegta, tās vadoņus nosūta uz speciāli ierīkotām koncentrācijas nometnēm; 1933. gada 21. martā garnizona baznīcā Potsdamā — ar to simbolizējot ITindenburga apzinātu uzticību prūšu diženumam — notiek svinīga reihstāga atklāšana, kurā Hitlers saka programmatisku ievadrunu. 1933. gada jūnijā aiziiedz Vācijas Sociāldemokrātisko partiju, visas pārējās partijas likvidējas pašas. Dibināt jaunas partijas ir aizliegts. Pēc reihstāga pārvēlēšanas 1933. gada 1. maijā tiek svinēta šķiru cīņas likvidācija, nodibinot tautas vienotību ... 1933. gada 12. novembra referenduma laikā 95,1 procents vēlētāju balso par valdības politiku. Visur tiek ieviests vienvadonības princips — Ādolfs Hitlers kļūst par fīreru.

Pēc tam kad Rietumu lielvalstis un Padomju Krievija palielinājušas savus bruņotos spēkus, Hitlers ir spiests paziņot par vispārējas karaklausības ieviešanu. (Kad es pirmoreiz dzirdēju neonacistu programmu Kerčē notiekošajā NDP kongresā, kur man izdevās iekļūt, atklāti sakot, man lāgā negribējās ticēt tā realitātei, ko es dzirdēju. Taču — ak vai! — tā bija realitāte. — /. S.)

Austrijas ekonomiskā nabadzība veicina to, ka pieaug prasība šo zemi pievienot vācu valstij. Kad tur kanclera Sušniga laikā sākas valdības krīze, Hitlers 1938. gada 12. martā ieved Vīnē karaspēku. «Ziedu gājiena» laikā, iedzīvotājiem līksmojot, notiek Austrijas pievienošana Vācijai.

Sabiedroto komisija angļa Rensīmena vadībā pēc ilgas vizītes Sudetu apgabalā 1938. gada septembrī ieteic steidzīgi piešķirt 3,5 miljoniem Sudetu apgabala vāciešu iespēju pievienoties vācu valstij. Pēc Francijas un Anglijas prasības Čehijas valdība piekrīt Sudetu apgabala atdošanai. Detaļas noregulē Minhenes vienošanās. 1939. gada 15. martā Čehijas prezidents Haha pēc valdības pilnvaras pakļauj savu zemi Vācijas virsvadībai. Prāgā ieiet vācu karaspēka daļas, tiek nodibināts Bohēmijas un Morāvijas protek-torāts. (Tieši tā šis notikums aprakstīts mācību grāmatās, ko izdeva Gebelsa vadītā propagandas ministrija. Pēc četrdesmit diviem gadiem Gebelsu citē «saprāta cīnītāji» no pilnīgi legālās NDP. — /. S.)

Tālāk — īsa laikā pec Hitlera nakšanas pie varas izdodas bezdarbnieku skaitu samazināt no 6 līdz 1,5 miljoniem cilvēku un vēlāk bezdarbu likvidēt pilnīgi; šķiru cīņas ideju izspiež tautas vienotības ideja. Tas jūtami izpaužas dzimstībā, kas pēc nepārtrauktas samazināšanās Veimāras demokrātijas laikā tagad strauji pieaug. Nekādas opozīcijas nepastāvēšanu, valdības un vadošās partijas kontrolēšanas aizliegumu, aktīvu politisku pretinieku apcietināšanu, atsevišķus valsts tiesību principu pārkāpumus tauta Hitleram piedod, jo valsts gūst lielus panākumus. 1934. gada 30. jūnija notikums, kad bez tiesas un izmeklēšanas nošauj SA vadītājus ar Rēmu priekšgalā, tāpat tiek uzņemts kā nožēlas cienīgs, tomēr neizbēgams upuris revolūcijas mierīgas norises labā. Rēma nāve tikai novērsa asiņainu cīņu par varu starp karaspēku un SA. Ar Nirnbergas 1935. gada likumiem tiek noteikta atšķirība starp impērijas vācu izcelsmes pilsoņiem un cittautiešiem. Vācijas priekšlikumus nodibināt ebreju valsti Austrumāfrikā vai Mada-gaskaras salā noraida rietumvalstis un ebreju organizācijas, bet drīz vien Otrā pasaules kara sākšanās rezultātā šie priekšlikumi zaudē aktualitāti. Vēlāk ebrejus pašā Vācijā un okupētajos apgabalos iesloga koncentrācijas nometnēs. Attiecībā uz ebreju jautājuma galīgas atrisināšanas metodēm un mērogiem kara gados, konkrēti — par koncentrācijas nometnēs nonāvēto skaitu, domas krasi dalās. Pilnīgi droši var sacīt, ka vācu valsts teritorijā nāves nometņu nav bijis un smacējošas gāzes nav lietotas. (Bet Maida-neka, Dahava, Osvencima? Bet liecības, ko devuši upuri — padomju karagūstekņi, kurus ārsti — briesmoņi izmantoja eksperimentiem? Bet franču, poļu, vācu antifašistu liecības? Un galu galā — Nirnbergas tribunāla spriedumi?! — /. S.)

...Hitlera izteikto priekšlikumu Polijai, lai, izdarot pēdējo Versaļas līguma revīziju, tā labprātīgi atdotu Vācijai Dancigu un piešķirtu brīvu automaģistrāli un dzelzceļu uz Austrumprūsiju, Varšava noraida. Polijā pastiprinās vāciešu vajāšana, kas ir saistīta ar slepkavošanu un ieslodzīšanu Polijas koncentrācijas nometnēs.

Tāpēc vācu armija ieiet Polijā. Hitlers cer, ka tā būs ierobežota kampaņa. Tomēr Anglija un Francija pieteic Vācijai karu. Pie traģēdijas sākuma vainīgs arī ASV prezidents Rūzvelts, kas jau sen Angliju kūdīja pret vācu valsti.

... Poliju iekaro trijās nedēļās.

1939. gada 6. oktobrī izteikto Hitlera miera priekšlikumu rietumvalstis noraida. 1940. gada 9. aprīlī vācu karaspēks ieiet Dānijā un Norvēģijā.

1940. gada 10. maijā vācu karaspēka daļas ieiet Nīderlandē un Beļģijā. Pēc Roterdamas ieņemšanas Nīderlande kapitulē 14. maijā, Beļģija — 28. maijā.

Kārtējais miera priekšlikums, ko Hitlers izsaka Anglijai, 1940. gada 19. jūlijā atkal tiek noraidīts.

1941. gada 25. martā Dienvidslāvija pievienojas trīs valstu paktam. Pēc divām dienām puča rezultātā Belgradā pie varas nāk Krievijai draudzīga valdība. Tūlīt pēc tam vācu karaspēks ieiet Dienvidslāvijā, kura kapitulē.

10. maijā Rūdolfs Hess kā fīrera vietnieks aizlido uz Angliju, lai panāktu miera noslēgšanu. Viņu neuzklausa, bet apcietina. 22. jūnija sākas Vācijas uzbrukums Krievijai. Šis uzbrukums ir tikai priekšāaizsteigšanās krievu plānotajam uzbrukumam Vācijai ...»

Vai pietiek?

Te nu tas ir — nacisms baltos kreklos! Legālais, «demokrātiskais fašisms», kura pārstāvji brīvi sludina savu programmu presē un televīzijā.

Tur, neonacistu kongresā, man kļuva līdz galam skaidrs, kāpēc ne tikai tie, kas bijuši ieslodzīti koncentrācijas nometnēs, bet arī citi tik bieži atsakās tikties ar sarkano žurnālistu, kas palīdz Georgam štcinam ...

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR IZRAĒLIEŠU UN AMERIKĀŅU IZLŪKDIENESTU OPERĀCIJU, PAR NACISTU ĢENERĀLI GĒLENU UN PAR TO, KĀ GUDRIE UN TĀLREDZĪGIE CILVĒKI RIETUMOS NEDOMĀ AKLI SEKOT TIEM, KAS ZOOLOĢISKI NĪST PADOMJU ZEMI

.

1

Domās atgriezdamies pie tā nelaimīgā anonīmā zvanītāja, es vēlreiz pārskatīju savus pierakstus sakarā ar kādu fenomenālu manevru, ko izdarīja rietumvalstu izlūkdienesti.

Ja šejienes speciālie dienesti grib cilvēku «iznest cauri», tad viņi to dara pēc absolūti drošam receptēm — kļūmes nebūs, viss izsvērts līdz simtdaļai miligrama, jēdziens «sīkums» pilnīgi izslēgts. (Dabiski, lietodams vārdus «iznest cauri», es nebūt nedomāju jautru aprīļa joku; šai gadījumā runa ir par aukstu, mehānisku attieksmi pret personību kā pret kādu knisli, kā pret detaļu iecerētā un iepriekš ar ESM ārkārtīgi rūpīgi pārbaudītā kombinācijā.)

Notikums, par kuru es te rakstu, nebija tikko sācies, un līč-loči, ko tas meta kā čūska, nevarēja nepārsteigt ar prāta asumu un nodoma viltīgumu.

Savā laikā pasaulē plaši komentēja divsimt tonnu urāna nozušanu, rakstīja, ka šo urānu Rietumeiropā nolaupījis izraēliešu slepenais dienests. Taču tieša iepazīšanās ar lietas apstākļiem, notikuma vietu apmeklēšana un sarunas ar dažiem afēras dalībniekiem mani noveda pie mazliet citāda Šās operācijas vērtējuma.

... Vīsbādenes galvenajā pastā es paņēmu telefona grāmatu un sāku to pētīt, meklēdams firmas «Asmara» koordinātes. Grāmatā nekādu ziņu nebija.

— «Asmaras» pēdas sāciet meklēt Briselē, — man deva padomu Bonnā, — tā būs pareizāk darīts...

Brisele. Rue de Maro, gandrīz vai pašā galvaspilsētas centrā; te atrodas varenās korporācijas S2A1 («Société Générale de Minière») štābs; klusi gaiteņi, smagas durvis, klusums, cienīgums. Tieši tur mesjē Denī Devēzs satikās ar vienu no VFR ķīmiskās rūpniecības firmas «Asmara» vadītajiem — Herbertu Sulcenu. «Notiks neliela pieņemšana manā savrupmājā,» Sulcens sacīja, «tā atrodas Hetienheimā, desmit kilometrus no Vīsbādenes, un es ļoti priecātos, ja jūs atrastu laiku apciemot mani.»

Devēzs bija priekšnieka vietnieks milzīgās korporācijas SZM pārvaldē, kas nodarbojas ar urāna ieguvi un sadali, un aicinājumā uz Vīsbādeni nebija itin nekā dīvaina. «Union Minière», ar S2M cieši jo cieši saistīta sabiedrība, pēc tās padzīšanas no Kongo meklēja jaunus tirgus, jaunus klientus, un tādā lietā vilcināties nedrīkst, pasivitāte tiek sodīta ar bankrotu, jābūt apsviedīgam. Tāpēc Sulcena priekšlikums nevarēja neieinteresēt beļģu rūpniekus, kuriem bija pārdodams urāns; «Asmara» piedāvāja izdevīgu kontraktu — tā bija gatava pirkt divsimt tonnu urāna rūdas, kas glabājās netālu no Antverpenes, kanāla malā nelielā pilsētiņā Olenē.

— Mēs esam nodomājuši, — Sulcens paskaidroja beļģu urāna bosam, — noorganizēt naftas ķimikāliju ražošanu plašā apjomā. Sai nolūkā mums nepieciešams urāns — kā katalizators. Protams, pirms mēs to sāksim lietot tādā nolūkā, tas attiecīgi jāapstrādā. Mēs paši to nespējam izdarīt, bet firma «Citnagar», kas atrodas Marokā, ir ar mieru izpildīt mūsu pasūtījumu. Pie jums nopirkto urānu mēs nosūtīsim uz turieni ar kuģi, pēc tam saņemsim to atpakaļ gatavu un laidīsim darbā mūsu koncerna cehos.

— Man gribētos redzēt jūsu «Asmaras» cehus, — Devēzs sacīja, — urāns Eiropas centrā, zināt, tomēr ir bīstama lieta ...

Sulcens lēnām aizsmēķēja, pievilka sev tuvāk pelnutrauku — pasākums, kura dēļ viņš bija braucis uz Briseli, atradās uz izgāšanās robežas: nevarēja taču beļģietim parādīt finiera šķūni, ko dēvēja par «Asmaras» noliktavu, — tur ne tikai urānu, pat pulvera mucu ir bīstami novietot, var visu saārdīt šķēpelēs.

— Labi, — Sulcens atbildēja, — atbrauciet pie mums uz He-tienheimu, tur visu apskatīsim un apspriedīsim ...

Apskatīja tomēr nevis «cehus», bet grezno Sulcena savrupmāju, apjūsmoja mākslīgo vētru, ko viņš sarīkoja savā baseinā; pieaicinātie «inženieri» nerunāja franciski; Devēzs nesaprata vāciski; viņi sarunājās angliski; pusdienās bija izmeklēti ēdieni; sarunas biedri — visai inteliģenti ļaudis; «cehu» apskatei neatlika laika, tomēr Devēzs aizbrauca pilnīgi apmierināts — bija iepazinies ar gudriem un cienījamiem kompanjoniem, kas nebija sīkumaini un bija ar mieru maksāt maksimālu cenu; izdevīgums bija acīm redzams.

Taču, kad Devēzs sāka darījumu kārtot, viņa ceļi krustojās ar Eiropas Atomenerģijas apvienību (EIRATOM), kas ir Eiropas Ekonomiskās asociācijas apakšnodaļa.

EIRATOM sākumā atteicās sankcionēt S2M darījumu ar «As-maru».

— Tā kā VFR ķīmiskās rūpniecības uzņēmums pats nespēj urānu apstrādāt, — mesjē Devēzs saņēma paskaidrojumu, — un ir nodomājis to nosūtīt uz Maroku, kas nav Eiropas Ekonomiskās asociācijas locekle, mums — ļoti žēl — nav tiesību jums atļaut šo darījumu.

Devēzs piezvanīja uz Vīsbādeni. Apspriedies ar savu kompanjonu un «Asmaras» dibinātāju Herbertu Sarfu, Sulcens ar lidmašīnu steidzīgi devās uz Milānu. Tur viņš tikās ar senjoru Sertorio, vienu no Itālijas sabiedrības SIAKA vadītājiem. Pēc Otrā pasaules kara sabiedrība tik tikko vilka dzīvību; tās ienākumi bija smiek-līgi — pusotra tūkstoša dolāru gadā. Tā kā Sertorio vienlaikus bija arī sabiedrības «Cemitalia» direktors un šai sabiedrībai piederēja kaut kas līdzīgs fabriciņai, Sulcens no Milānas piezvanīja Devēzam un sacīja:

— Mans draugs, Milānā atrodas viens no lielākajiem ķīmiskās industrijas uzņēmumiem — «SIAKA — Cemitalia». Tas ir ar mieru apstrādāt mūsu urānu; Itālijā ir Eiropas Ekonomiskās asociācijas locekle, tā ka tagad es vairs neredzu nekādu grūtību, kuras kavētu panākt vienošanos ar apvienību EIRATOM.

Sertorio, kas dzirdēja šo telefona sarunu, aizrādīja:

— Vai jūs domājat, ka pie mums kāds zina, kā apstrādāt šo urānu?

— Kopā ar kravu mēs atsūtīsim arī instrukciju, — Sulcens atbildēja, ar smagu skatienu lūkodamies sarunas biedra pierē.

— Cilvēki negrib strādāt...

— Vai tad labums, ko jums dos mūsu pasūtījums, nepamo-dinās viņos aktivitāti?

Labums bija un turklāt — krietni liels. Tā teikt, nauda bija likta galdā, daudz naudas, ej nu tagad atsakies no tās . ..

— Bet ja Devēzs pieprasīs mūsu finansu pārskatu? — Ser-torio vaicāja. — Mēs taču atrodamies uz bankrota robežas, mēs esam tīrais čiks, nevis firma.

— Man taču viņš to neprasīja, — Sulcens atbildēja, plecus paraustīdams. — Un, ja arī prasīs, izdomāsim, ko atbildēt.

Naktī pirms došanās uz Ķelni Sulcens piezvanīja uz vairākām vietām. Vienai no šīm telefona sarunām sekas bija tās, ka anonīms boss tūlīt nosūtīja Šveices juristam Gerdām Lancam pavēli: «Steidzīgi organizējiet kuģniecības korporāciju ar filiāli Cīrihē, bet bāzi Libērijā!»

Nākamajā dienā, kad Sulcens, atgriezies Vīsbādenē, sāka gatavoties, lai tiktos ar apvienības EIRATOM darbiniekiem, Lancs devās uz kādu ēku Cīrihē, Pelikānu ielā, — tur atradās 1 ibēriešu starpniecības korporācija. Viņš iesniedza nepieciešamos dokumentus par savām kredītspējām, samaksaja par sakariem ar Libēri-jas galvaspilsētu Monroviju un pēc divdesmit četrām stundām saņēma no turienes atbildi: «Jūsu priekšlikumam piekrītam.» Vēl pēc divpadsmit stundām tika pasludināts, ka nodibināta jauna kuģniecības korporācija — «Biscaijan Traders Shipping Corporation». Vienu diennakti par šās korporācijās direktoriem bija kaut kādi Libērijas biznesmeņi — Satia, Boids un Nguba. Viņu jaunais kantoris bija reģistrēts Monrovijā, Brodstrītā 80. Taču trīs jaunizceptie direktori šai vietā pat neparādījās. Tie bija Libērijas «ziepriekšsēdētāji», līdzīgi tiem, kurus aprakstījis Ilfs un Pet-rovs, — fiktīvas personas, cilvēki, kas pārtiek no tā, ka ir ar mieru kļūt par «ziepriekšsēdētājiem» kādā pasākumā. Saņēmuši solīdu atlīdzību, pēc divdesmit četrām stundām viņi zaudēja savus posteņus, korporācijas vadību nododami kādam «Turcijas pavalstniekam»; tas nav nekāds joks, nekāda paralēle ar Ostapu Benderu, tā ir tikai fakta konstatācija: jaunais korporācijas īpašnieks Burhs Jarisals, cilvēks bez dzimtenes, kuram ir dzīvokļi un kantori visā pasaulē, tiešām pirms sešdesmit gadiem bija piedzimis netālu no Stambulas. Šis Jarisals, punduris ar piebriedušiem muskuļiem, melnām, ļoti vērīgām acīm, nedzērājs un nesmēķētājs, ģērbies eleganti, dzīvo patiešām noslēpumainu dzīvi. (Pēc manis aprakstītajiem notikumiem viņš, piemēram, Dženovā vēl nodibināja kārtējo kuģniecības sabiedrību «Falcon Shipping Corporation», taču, kā noskaidrojās, viņš tolaik nepavisam nedzīvoja Itālijā, bet atradās Zenēvā. Angliski vārdus «Dženova» un «2e-nēva» izrunā gandrīz vienādi, un uz to var spēlēt; Jarisals spēlēja prasmīgi. Lai gan viņš dzīvoja Šveicē, viņa uzvārdu kāds bija ierakstījis Dženovas toreizējās telefona grāmatās. Telefons

atradās tā cilvēka dzīvoklī, kurš nodarbojās ar «Falcoti Corporation» kuģu apgādi. Viņu sauc par Džuzepīnu Milēnu Gerru. Atrast šo dāmu — arī visai noslēpumainu — nebija viegli, jo viņa strādāja ar citu uzvārdu — Kroko.

— Man nav bijis un nav nekā kopīga ar korporāciju <rFal-con», — viņa atbildēja. — Jarisals? Neatceros; vai tad ar mazumu cilvēku iznāk sastapties, kārtojot darījumus; bizness ir bizness.)

Un, lūk, šis Jarisals, kam pieder dažādas kuģošanas sabiedrības, cilvēks bez noteiktas dzīvesvietas, tomēr ar daudzām adresēm, piezvanīja uz Hamburgu Uvēm Milleram, kurš nodarbojās ar starpniecību kuģu pārdošanā, un teica:

— Man ir vajadzīgs — loti steidzami — labs, ne sevišķi liels kuģis, kura vērtība nepārsniegtu simt septiņdesmit piecus tūkstošus mārciņu.

— Kādu mārciņu? — Millers centās precizēt.

Tiešām — par kādām mārciņām bija runa? Ir angļu mārciņas un dievs vien zin kādas vēl.

— Man nav nekādu darīšanu ar Izraēlu, — Jarisals atcirta, it kā sapratis sarunas biedru, — es runāju par vienīgi iespējamajām — par angļu mārciņām.

Pēc trim nedēļām «Libērijas kuģniecības korporācijas» īpašnieks Jarisals iegādājās Rietumvācijas kuģi «Sērenbergs». Augusta Boltena firma bija pieprasījusi pusotra miljona mārku. Jarisals nebija kaulējies un naudu bija pārskaitījis tūlīt. Tik strauja rīcība, tik nekomerciāls piegājiens darījumam (ka tikai nenotirgojas līdz bankrotam?) vienu no Hamburgas firmas īpašniekiem uzvedināja uz šādu domu: «Acīmredzot mūsu kuģi viņi ir iegādājušies ar zināmu nolūku — nelegāla tirgošanās ar ieročiem vai kaut kas cits tādā garā.» Rietumvācijas biznesmenis tikai klusībā tā nodomāja — kāpēc par to runāt ar citiem, tā var arī viegli zaudēt izdevīgu klientu.

Tūlīt pēc nopirkšanas kuģi no Hamburgas pārvietoja uz Roter-damas ostu, bet jau ar jaunu vārdu — «Šērcnbergs-A»; turklāt Jarisals paguva to izsvītrot no VFR kuģu saraksta un uzvilkt tā pakaļgalā Libērijas karogu. Kāpēc tas bija vajadzīgs? Lieta saprotama: atšķirībā no Rietumvācijas likumiem Libērijā pastāvošā kārtība atļauj kuģa īpašniekam salīgt tādu komandu, kāda viņam rādās piemērota, — nekāda reģistrācija un formalitātes nav paredzētas. Agrāko kapteini atlaidis, komandu tāpat, Jarisals Roterdamas ostā salīga marokāņus, spāniešus, jūrniekus no Lisabonas — dažādās valodās runājošu komandu, kurā cits citu nepazīst. Jarisals piezvanīja savam paziņam inženierim Kerneram un piedāvāja viņam labi atalgotu vecākā mehāniķa amatu. Tas piekrita. Tūlīt pēc Kernera ieradās arī kapteinis.

10. oktobra agrā rītā Sulcens un Devēzs Briselē parakstīja kontraktu par divsimt tonnu urāna iegādi, samaksājot par to simt deviņdesmit miljonus beļģu franku.

Devēzs no sava kantora tūlīt devās uz apvienību EIRATOM pie atompula jurista Fēliksa Obusjē, turklāt šoreiz nevis viens, bet kopā ar «liela prestiža cilvēku».

Obusjē vērīgi noklausījās Devēzā — taču jau viens no galvenajiem urāna speciālistiem Rietumeiropā — un, reizēm palūkodamies klusajā Devēza pavadonī, painteresējās tikai par vienu jautājumu:

— Kādas garantijas mēs saņemsim, ka ceļā no Beļģijas uz Itāliju ar urānu nekas nenotiks? Galu galā jūra nav pakļauta apvienības EIRATOM jurisdikcijai, vai ne tā?

Devēzam blakus sēdošais «liela prestiža cilvēks» mesjē Zans Mikolajčiks, kura tēvs bija viens no korporācijas «Société Générale de Minière» dibinātājiem un kurš pats bija korporācijas Urāna departamenta prezidents, izklaidīgi sacīja:

— Lai šulcena kunga «Asmara» dod jums garantiju — atsūta uz apvienību EIRATOM oficiālu vēstuli! Vai tad ar to nepietiek? Tikai, lūdzu, to visu dariet konfidenciāli — kā no viņu, tā no jūsu puses; mēs garantējam visu pārējo.

Aprēķināts bija pareizi: Mikolajčika garantija bija vērtīga garantija; saņēmis «Asmaras» murgojumu, EIRATOM pat nepainteresējās, cik nopietni ņemama ir šī firma, kas pretendē uz divsimt tonnām urāna; bet pēc stundas kuģa «Sērenbergs-A» rācija uztvēra pavēli: «Tūlīt dodieties uz Antverpenes ostu!»

Pēc dažām dienām kuģis bija piekrauts ar urānu. Neviens no apkalpes — Jarisals to atkal bija nomainījis — nezināja, ko kuģis ved, uz kurieni ved, kam ved. Tas izbrauca jūrā naktī. Uzņēma kursu uz dienvidiem, tad pagriezās uz austrumiem, izgāja cauri Gibraltāra šaurumam, pagāja garām Sicīlijai un pēc tam devās uz Kipras pusi. Naktī pie «Šērenberga-A» piestāja karakuģis. Pilnīgā klusumā tajā tika pārkrautas kastes ar urānu. Kuģi šķīrās naktī neatsveicinājušies, tā ignorēdami kuģošanas etiķeti.

Urānu nogādāja Izraēlā — tā raksta Rietumos.

...Tagad izpētīsim, kas tad bija nodibinājis «Asmaru», firmu, kurai šajā notikumā bija galvenā loma.

Nacistu tirānijas laikā Herberts Šarfs bija armijas ģenerālštāba virsnieks, tas ir, strādāja plecu pie pleca ar Keitelu un Jodlu, ar tiem, kas gatavoja pavēles par visu komisāru nošaušanu, par «zemcilvēku» — krievu, poļu, ukraiņu, serbu, ebreju iznīcināšanu nāves nometnēs; kad Hitlers ieradās ģenerālštābā, Sarfs viņu sveica ar kareivīgo «Sieg heil!». Pēc trakā fīrera sakāves šarfs zaudēja visu, bet Hitlera laikā viņam bija piederējis daudz kas. Lai izvairītos no nepatikšanām, 1945. gadā viņš aizbrauca no sakautās trešās lielvalsts uz Āfriku, nodibināja šādus tādus sakarus ar vecajiem paziņām — itāliešu fašistiem, kas bieži vien bija braukuši uz Keitela štābu. Tur Sarfam radās arī jauni sakari, viņš sapelnīja naudu, 1948. gada rudenī atgriezās Vīsbādenē un ar amerikāņu atbalstu atvēra savu uzņēmumu. Viņu saveda kopā ar Herbertu Sulcenu, tekstilrūpniecības magnāta dēlu. Sulcens arī bija kalpojis Hitleram, bijis lidotājs kara aviācijā, kas ārdījās Austrumu frontē; kara beigās viņš bija pārkvalificējies par pirmo reaktīvo lidmašīnu pilotu, taču Sarkanās Armijas izrāviens atņēma Hitleram iespēju raidīt savus iznīcinātājus «Messerschmidt-262» uz Londonu.

Un, lūk, šie divi nacistu armijas virsnieki noorganizēja sabiedrību «Asmara». Sākumā viņi saņēma pasūtījumus no amerikāņu okupācijas karaspēka, kas bija izvietots Vīsbādenes rajonā; vēlāk viņi nodibināja kontaktu ar VFR Aizsardzības ministriju; Sulcens kļuva par kaut ko līdzīgu slepenam NATO konsultantam jautājumos, kam ir sakars ar ķīmijas problēmām. Sulcenu uzaicināja atpūsties Izraēlā, tur ar viņu nodibināja ciešu draudzību slepenā dienesta darbinieki; «nacistu lidotājs», kā viņi jokodamies to draudzīgi sauca, tika izpētīts jo rūpīgi; mājastēvus nemulsināja gaisa kauju meistara fašistiskā pagātne, lai gan viņam katrā ziņā vajadzēja būt antisemītam, jo antisemītisms bija obligāta trešās lielvalsts reliģija.

Sulcens atgriezās Vācijas Federatīvajā Republikā, un Sarfs nodeva viņa rokās vadības grožus; «nacistu lidotājs» kļuva par galveno darboni urāna nolaupīšanas operācijā.

Taču nez vai tā bija nolaupīšana? Lūk, tas ir jautājums. Operācija paredz kritisku grūtību pārvarēšanu, bet manevrs ir spēles veids ar iepriekš norunātiem noteikumiem. Man šķiet, ka urāna nolaupīšana patiesībā bija nevis operācija, bet gan manevrs. Vērīgs lasītājs tiešām nevar nepamanīt, cik pārsteidzoši viegli norisinājās šī laupīšana. Ne ASV, ne citām valstīm, kas ir NATO locekles, nebija izdevīgi atklāti atdot urānu Izraēlas militāristiem — bija jāņem vērā (un arī tagad tas jādara), ko teiks arābu zemes, tām tomēr pieder nafta, bet pasaulē pastāv enerģētikas krīze, iespējama katastrofa. Tiek izspēlēta kombinācija ar «Asmaras» palīdzību — un gan vilki paēduši, gan kazas ir dzīvas. Arābu valstis nevar nevienu apsūdzēt urāna nodošanā agresoram: operāciju izdarījis izraēliešu izlūkdienests, tam arī par visu jāatbild.

Kā tad nu ir: nolaupīšana vai rietumvalstu izlūkošanas dienestu manevrs, par kuru iepriekš notikusi vienošanās?

Varbūt daudzus gadus ilgā izmeklēšana jautājumā par urāna nozušanu ir devusi atbildi uz to? Nē, jo izmeklēšana ir bijusi diletantiska un virspusēja. Nav pat notikusi kaut formāla tiesas prāva.

Neviens mats nav nokritis no Sulcena galvas; dzīvo zaļas dienas un braukā apkārt pa pasauli «Turcijas pavalstnieks» Jarisals, gatavodams jaunus darījumus; joprojām darbojas kungi no «Société Générale de Minière», bet Rietumeiropā taču prot sodīt tos, kas nodarbojas ar nelikumīgiem darījumiem, turklāt — soda bargi. Kāpēc šai gadījumā taisnās tiesas zobens izrādījies no kartona taisīts?

Šā jautājuma rūpīga izpēte droši vien parādīs jaunā gaismā urāna nodošanu Izraēlas militāristu kliķei.

Bet Šulcenu es tomēr atradu: viņš joprojām dzīvo savā greznajā villā; viņa jaunās firmas nosaukums ir «Kolloid-Chemie». Tātad tagad «Asmara-Chemie» vietā funkcionē «Kolloid-Chemie»; starpība nav nekāda būtiskā, domājams, var gaidīt interesantas «operācijas» ari nākotnē.

Lūk, kā šeit strādā!

. . . Bet Šteina, šrēdera vai manis piespiešana pie sienas — vai ir maz vērts pret to izturēties nopietni? Šeit tādās reizēs mēdz sacīt: «Tā nav problēma . ..»

2

Šodien es — jau otrreiz — sarunājos ar doktoru Beicu, koncerna «Krupp» Novērotāju padomes priekšsēdētaju.

Šis ļoti kalsnais gara auguma vīrietis ir neticami elegants. (Taču viņa jauneklīgā elegance nekādi nenonāk komiskā pretrunā ar viņa gadiem; ir nepieciešama ļoti izsmalcināta gaume, lai šeit ievērotu vajadzīgo proporciju. Pjotrs Petrovičs Končalovskis savā darbnīcā Bugros, plašā, siltā guļbūvē, vērīgi raudzīdamies zemenēs, ko viņa sieva Olga Vasiļjevna bija nolikusi klusās dabas gleznošanai, sacīja: «Glezniecība ir ļoti vienkārša, tā prasa vienīgi pareizu gaismu pareizā vietā.» Jebkura māksla ir gaume; glezniecība nav izņēmums, un tāpat nav izņēmums arī tas, ko šeit dēvē par itnage — par priekšstata radīšanu pašam par sevi. Beics šo mākslu pārzina pilnīgi.)

Viņa kantoris atrodas netālu no Esenes, milzīgā Krupu ģimenes parkā; līdzās pils, kurā tagad izvietots muzejs.

— Spekulatīvos rakstus, kas visu laiku parādās presē, lai traucētu mūsu lietišķo sadarbību ar Padomju Savienību, — doktors Beics man sacīja, — fabricē Aksela Springera laboratorijās. Springers nesen man atsūtīja vēstuli, uzaicinādams kopā paēst pusdienas, taču iepriekš deva daždažādus padomus pēc iespējas drīzāk izbeigt visus kontaktus ar Maskavu. Es tomēr nepaklausīju Aksela padomiem.

(Uz galdiņa — netālu no darba galda — fotogrāfijas, kurās doktors Beics redzams kopā ar Padomju valsts vadītājiem, ar ASV, Ķīnas, Indijas, lranas līderiem; tādējādi katrs var redzēt, cik plašs ir koncerna darījumu diapazons.)

— Ar Maskavu mēs sadarbojamies pašreiz un darīsim to arī turpmāk — tāds ir mūsu stratēģiskais kurss, — Beics teica, uz brīdi nogrima domās un tad pēkšņi piemetināja: — Es bažīgi vēroju situācijas attīstību Irānā. Un zināt, kāpēc? Esmu bieži bijis Teherānā, apmeklējis arī turienes universitāti. Irānas meitenes ir loti skaistas, neatkarīgas ... Nedomāju, ka iespējams ilgi saglabāt pašreizējo stāvokli, atkal, tāpat kā viduslaikos, piespiest šīs lieliskās gazeles slēpties aiz parandžas. Nav iespējams atdzīvināt pat deviņpadsmito gadsimtu. Vai tiešām pagātnes modelis ir tik pievilcīgs? Tas taču ir pretdabiski! Attīstība notiek pa augšupejošu līniju, tā ir virzīšanās uz priekšu, nevis atpakaļ. Protams, šahs tautai uzspieda neredzētas pārslodzes. Sīs pārslodzes tiešām bija pārmērīgas, izrādījās, ka cilvēki nav sagatavoti tādiem ātrumiem.

— Vai, jūsuprāt, agrākajā Irānā domāja par tautas sagatavošanu divdesmitā gadsimta ātrumiem? — es iebildu. — Vai vispār tur ņēma vērā kategoriju «tauta»?

Manuprāt, šaha Irānas apstākļos par tautu pat nedomāja.

Pēc tam es painteresējos par doktora Beica attieksmi pret problēmām, kas saistītas ar kultūras pasākumu apmaiņu starp mūsu zemēm.

— Ak, šeit es saskatu vēl pavisam neskartu darbības lauku ne tikai mūsu paaudzei vien, bet arī tiem, kas nāks pēc mums. Atcerieties, kādi panākumi bija Maļeviča izstādei Diseldorfā! Un Gavrilova viesizrādes! Teātris Bronnajā, tā sniegtais Gogoļa iztulkojums! Esmu pārliecināts, ka ikviena veselīgi domājoša cilvēka pienākums ir palīdzēt mūsu savstarpējas iepazīšanās procesam mākslas jomā.

— Vai jūs, doktor Beic, arī personiski esat ar mieru veicināt šo procesu?

— Katrā ziņā. Un visplašākā mērā.

Beics ir Beics, viens no vislielākajiem rūpniekiem pasaulē (pret mūsu meklējumiem viņš izturējās labvēlīgi, ar interesi, daudz runāja par varbūtībā m).

«Dārgais Juliān!

Nosūtu Tev «informāciju pārdomām» — solītos dokumentus, kas attiecas uz privātpersonu un nacistu valsts darbinieku izdarītajām laupīšanas akcijām.

Pirmām kārtām — Hermanis Gērings.

Francijā viņš izmantoja Ārlietu ministrijas darbinieka E. fon Kīnsberga, ģenerāldirektora Poses un gaisa kara spēku štāba palīdzību. Gēringa personiskajai kolekcijai rekvizēja Rotšilda nama kolekcijas Vīnē un nosūtīja tās uz Karīnhalles pili. 1940. gada oktobrī īpašas gaisa kara spēku komandas darbs tika kooperēts ar Einsatzstab Reichsminister Rosenberg (ESTRR) darbu. Turklāt armiju grupa «Ziemeļi» nogādāja Gēringam mākslas darbus no Carskoje Selo. Daļu no tiem 1945. gadā atrada Karīnhallē.

No dokumentiem kļūst skaidrs, ka tagad nepieciešams turpināt Gēringa piesavināto mākslas vērtību meklēšanu.

... AM padomnieks fon Kīnsbergs konfiscēja sava ministra Joahima fon Ribentropa labā ne mazumu dārgumu Carskoje Selo un Pēterhofā. Kur tie palikuši? Nav skaidrs. Tātad nepieciešami turpmāki meklējumi, pirmām kārtām — ļoti rūpīga fašisma laiku AM arhīvu analīze.

No SS obergrupenfīrera doktora V. Jordāna, kas vadīja senču mantojuma lietu resoru, reihsfīrers Himlers saņēma ārkārtīgi vērtīgu ar gotu vēsturi saistītu kolekciju no Feodosijas un Bahčisa-rajas. Daļu šīs kolekcijas vēlāk noslēpa Vēvelsburgā, daļu — Hoenlihenē. Par Jordāna darbošanos gan ir dokumenti, tomēr jāturpina izpēte; tā var mums pavērt nezināmus ceļus nolaupīto mantu meklēšanā.

... Polijas ģenerālgubernatoram Frankam bija tiesības patstāvīgi rīkoties ar visiem poļu mākslas darbiem, arhīviem un privātām kolekcijām — bez reihsministra Rozenberga iejaukšanās un kontroles. Viņa salaupītās vērtības atradās ģenerālgubernatūras galvaspilsētā Krakovā, un tās uzraudzīja doktors Goblincs, kas vadīja Austrumos veicamo darbu institūtu (Krakovā, Annas šķērsiela 12). Franka izdarītās laupīšanas tehnisko pusi pēc viņa pavēles realizēja doktors Bērencs.

Franka lietā ir savākts pietiekami daudz materiāla. Papildmek-lēšanu var neizdarīt; lielākā daļa nolaupīto vērtību ir atrastas.

... Ģenerālkomisāru Kubes un Koha lietā pastāv zināmas grūtības. Atsevišķas viņu akcijas kultūras vērtību laupīšanā ir zināmas, taču nez vai būtu tiesā pierādāmas, jo gandrīz visi dokumenti nozagti. Kā nozagti, kur glabājas pašreiz — nav zināms.

īr tikai atsevišķi paziņojumi un ģenerālfeldmaršala fon Ivleista ziņojums. Diemžēl turpmāki meklējumi praktiski nav iespējami, jo atmaskojošais materiāls ir ārkārtīgi nabadzīgs.

... ASV arhīvos ir plašs materiāls, kas var noderēt par neapstrīdamu laupīšanas apmēru pierādījumu. Tikai SS Augstākās skolas grāmatu krātuvei vien līdz 1945. gada aprīlim no okupētajiem apgabaliem bija izvesti vairāk nekā 4,5 miljoni vērtīgu grāmatu un rokrakstu. Tas viss glabājās Vācijas un Austrijas teritorijā. Turklāt bija rekvizēti vairāk nekā 1,2 miljoni ebreju un senebreju rokrakstu.

Padomju organizāciju rīcībā ir nolaupīto mākslas darbu saraksts. Sis saraksts pilnīgi sakrīt ar Rozenberga štāba sastādītajiem nolaupīto vērtību sarakstiem.

Mums ir precīzas ziņas par lielāko dalu izvesto vērtību un to glabāšanas vietām līdz 1945. gada 15. martam. Papildu pētījumi par laika posmu pirms šā datuma nav mērķtiecīgi.

Mēs zinām, kuras vērtības ir jau atdotas un kuras vēl nav izdevies atrast. Ir vērts minēt dažas sevišķi svarīgas nacistu nolaupītās kultūras vērtības.

Līdz šim vēl nav atrasti apmēram 800 tūkstoši dokumentu no Nīderlandes Sabiedrisko zinātņu institūta; no ebreju kopienas «Ets Maim» arhīva un bibliotēkas Amsterdamā pazuduši vērtīgi rokraksti, kas attiecas uz laiku no divpadsmitā līdz septiņpadsmitajam gadsimtam; pazuduši arī apmēram 80 tūkstoši ļoti senu rokrakstu no jezuītu ordeņa arhīva un bibliotēkas Beļģijā; nozagta Rotšilda nama bibliotēka un arhīvs Parīzē; joprojām nav atrastas vērtīgas Bēthovena, Gluka, Vēbera un citu komponistu sacerējumu partitūras, kas izvestas no Dižonas un Parīzes.

Vairāki ārkārtīgi vērtīgi mūzikas instrumenti, ko nolaupīja Rozenberga štābs, pagaidām vēl atrodas Hamburgā un Hanno-verē.

Tas ir Rietumeiropā.

Tagad par padomju muzeju izlaupīšanu: nav atrasta Dzintara istaba, apmēram 400 tūkstoši dokumentu no Smojenskas arhīva, Minskas, Viļņas, Rīgas, Kaunas un daudzu citu pilsētu arhīvi; pazudušas gleznu kolekcijas no Kijevas, Harkovas, Minskas un citām pilsētām.

Atrasti, bet neatdoti dokumenti: Tallinas pilsētas arhīvs; «-Bruņinieku arhīvs» no Latvijas; abi arhīvi joprojām atrodas Kob-lencā.

Lielus zaudējumus nacisti nodarījuši ebreju arhīviem Eiropā. Bez vēsts pazuduši 1,2 miljoni senu ebreju rokrakstu — 6,5 miljonu bojā gājušo ebreju garīgais mantojums. Vēl 1945. gada

15. martā arhīvi atradās Hesenē, bet vēlāk, kad pirmajās dienās pēc uzvaras nokļuva sabiedroto amerikāņu rokās, tie pazuda ...

Domāju, ka tāda klasifikācija mums palīdzēs strādāt — meklējumus izdarīt pēc «ESM grafika». ļ

Uz redzēšanos! j

Tavs Georgs STEINS.»

.. .Viens no galvenajiem laupītājiem — fon Kīnsbergs pēc kara noslēpumaini nozuda, tikpat kā ūdenī iekrita. Tagad viņam būtu septiņdesmit pieci gadi. Kur viņš atrodas? Paragvajā? Cīlē? Dien-vidāfrikas Republikā? Slēpjas aiz sveša uzvārda?

SS obergrupenfīrers doktors Jordāns, kas «strādāja» Ilimle-ram, arī ir pazudis. Taču Georgam šteinain taisnība: šajā virzienā ir kur rakņāties.

Par doktoru Goblincu, galveno laupītāju gauleitera Franka interesēs, agrāk nemaz nebiju dzirdējis. Tātad jāsazinās ar poļu biedriem. Bet kas tas tāds par doktoru Bērencu? Arī dzīvojis Krakovā, Annas šķērsielā 12. Kur viņš atrodas? Kas tai mājā bija agrāk? Kas ir tagad?

Agrāk nekā nebiju dzirdējis arī par ģenerālfeldmaršala Kleista ziņojumu sakarā ar vērtībām, ko viņš bija sazadzis Ukrainas un Baltkrievijas bendēm Koham un Kubem.

Un kur tad jautājums par mūzikas instrumentiem, ko Rozen-bergs bija salaupījis Rietumeiropā! Tie joprojām glabājas Ham-burgā un Hannoverē. Bet Hamburgā, starp citu, līdz sešdesmito gadu beigām dzīvoja laupītāji, kas bija strādājuši pie Rozen-berga un tagad darbojās par pilnīgi komerciālu gleznu galeriju zinātniskajiem direktoriem.

... Darba daudz. Ikviens dokuments liek meklēt aizvien jaunus un jaunus cilvēkus.

Protams, Šteinam vienam pašam tas nav pa spēkam — vajadzīga palīdzība, īsta palīdzība.

Bet doktoram Paulam Kolerām noslēpumu glabātāji Rietumos nez vai dos iespēju pa īstam ķerties pie darba ...

Kā organizēt darbu turpmāk?

Meklējumu ceļi ir neizdibināmi — dažreiz viens pats it kā sīks fakts izgaismo veselu problēmu slāni.

Tiešām, saruna ar blāķīgo cilvēku naktī Folprīhauzenes krodziņā, profesoru — doktora Ferlinga un Fogela pieminēšana, vēlāk saruna koncernā «Kali-Salz», profesoru Ferlinga un Fogela pārskats par mēģinājumu glābt vērtības, kas atradās pēc noslēpu-

mainiem sprādzieniem pieplūdušajā šahtā B «Wittekind», un šo faktu saistīšana ar to, ka tādi paši uzvārdi atklāti naeistu partijas dižvīru, karavīru un ekonomistu apspriedēs, kurās ir bijusi runa par pazemes depo organizēšanu, lai tur glabātu salaupītās vērtības, — tas viss, protams, vedina uz ļoti nopietnām pārdomām. Meklēšanā jāievieš sistēma. Kur atrodas profesors Fogels? Miris. Bet kur ir viņa tuvinieki? Viņa arhīvi? Un kur atrodas Ferlings?

... Saņemti jauni, ārkārtīgi interesanti dokumenti; darbu plāns tuvākajam nedēļām top raiti, gaidāmi interesanti pētījumi.

Ja izlasa kaut dažus no saņemtajiem materiāliem, kļūst skaidrs, cik svarīgi tie ir turpmākajiem meklējumiem.

«Saimniecības reihsministrs. Berlīne W.8. 1943. g. 17. septembris.

OBN. 1687/43 Steidzami!

Ieroču un munīcijas ražošanas Slepeni!

reihsministra kungam Bruņojuma ministrijā no kapteiņa fon Henrici kunga.

Daru Jums zināmu, ka valsts teritorijā ir ļoti daudz dabisku, bet pagaidām neiekārtotu alu, kuras paturamas vērā, izvietojot uzņēmumus. Es par to ieminējos sarunā ar Jūsu asistentu Sul-cu-Henningu. Resoram, kas nodarbojas ar derīgu izrakteņu izlūkošanu (Berlin, Bārenstrasse, 29-A), jāsastāda īss visu alu uzskaitījums.

Pildīdams uzdevumu, parakstījies

GABELS.»

Kas tas par kapteini fon Henrici?

Sis uzvārds man nav pazīstams, Steinam — arī ne. Kas tas par Šulcu-Henningu? Laikam gan reihsministra Spēra asistents. Divas reizes zvanīju uz Heidelbergu, mēģināju atrast Spēru, atbilde nepārprotama: «Kalnos, strādā.»

Kas tas par Gābelu? Kā uzdevumā viņš parakstījis vēstuli? Lūk, cik daudz jautājumu rodas, izlasot tikai vienu lappusīti...

«Okupēto austrumu apgabalu reihsministrs.

Nr. 4242/43. R. Std.

Resora «Seno un Jauno laiku vēsture» pilnvarotais profesors doktors H. Reinerts.

Berlin W. 35/30.12.43. Rauchslrasse, 17/18. Reihsministram A. Rozenbergam.

Berlin W. 35, Margaretenstrasse, 17.

Sakarā ar Seno un jauno laiku vēstures institūtu Kijevā.

Reihsministra kungs!

Ukrainas rcihskomisāra Koha kunga 1943. g. 7.12. ziņojumā ir rakstīts šādi: «Seno un Jauno laiku vēstures institūts ar nodaļām Kameņecā-Podoļskā un Krakovā jāpārved uz Kēnigsbergu.

Par vadītāju paliek profesors Štampfūss.»

Sis reihskomisāra Koha kunga lēmums nav pareizs, jo tas kavē to zinātnisko un politisko uzdevumu izpildīšanu, pie kuriem institūts sāka strādāt, pēc tam kad no Ukrainas tika evakuētas daudzas ģermāņu un indoģermāņu senvēstures perioda muzeja vērtības.

Mans priekšlikums ir tāds: mūsu savāktajiem, ārkārtīgi vērtīgajiem Kijevā iegūtajiem eksponātiem, kas attiecas uz ģermāņu un indoģermāņu vēsturi jaunajos austrumu apgabalos, jāierīko jaunas glabātavas dziji valsts iekšienē, piemēram, Dienvidvācijā vai Vidusvācijā: tur ir iespējams nodarboties ar fonda atjaunošanu un restaurāciju un turpināt zinātnisko darbu ...

Es esmu ieinteresēts šā jautājuma drīzākā atrisināšanā, jo man ir jādod attiecīgi rīkojumi par muzeja vērtību tālāku eva-kuēšanu.

Heil Hitlerl

Profesors doktors REINERTS.

T 454 R t BL 7266/7267.»

Pēckara gados profesors Štampfūss mēdza pavīdēt ziņojumos par mākslas zinātniekiem, taču mani mēģinājumi viņu atrast nedeva vēlamo rezultātu, lai gan viņš parādījās te Minhenē, te Frankfurtē pie Maiņas, te Hamburgā.

Profesors Reinerts arī ir meklēts. Tomēr par viņu man ir ļoti nepilnīgas ziņas.

Un nepavisam vēl nav skarts jautājums par Seno un Jauno laiku vēstures institūta arhīviem. Bet bez tiem ir grūti turpināt ukraiņu mākslas un zinātnes vērtību meklēšanu.

«Reihsleitera Rozenberga Rīga, 44. g. 28.3.

operatīvais štābs okupētajos

rajonos.

Kad mūsu karaspēks 1944. gadā tika ātri atvilkts no Ļeņin-gradas, grupas «Austrumi» rīcībā bija ļoti maz laika. Mēs varējām palaist garām iespēju izvest visas kultūras vērtības, kas atrodas Narvā. Uz šā pamata bija izdota pavēle nekavējoties sākt evakuāciju. Pavēles izpildi vadu es — zemāk parakstījies doktors Spērs. Darbā iesaistīts SS šturmbanfīrers Cvībels un divi vācu darbinieki.

Lai evakuētu vērtības, kuru vidū ir arī pilsētas valdes dokumenti, Narvas feldkomandants majors Firstenbergs nodeva mūsu rīcībā kravas mašīnas. Igauņu pilsētas valde transportlīdzekļus acīmredzot izmantoja savās privātās interesēs ...

Mašīnas devās uz Rēveli 1944. gada 8. februāra rītā. Šajā dienā mēs iekrāvām un nosūtījām uz aizmuguri visus Pētera Lielā muzeja eksponātus, kas bija iesaiņoti kastēs, izņemot mēbeles un lielos, smagos priekšmetus. Evakuēta arī muzeja bibliotēka un medaļu un monētu kolekcija.

Narvas pilsētas arhīvu izveda gandrīz pilnīgi. No rātsnama, kurā bija izvietota pilsētas valde, tika paņemti vienīgi dzimtsarakstu biroja dokumenti un ģimeņu hronikas, kam neapšaubāmi ir zināma vērtība.

Otrs darba posms sākās 1944. gada 11. februārī. Tika izvesti visi dokumenti, kas atradās rātsnamā, zemeslietu arhīvs, tiesas dokumenti, mākslas priekšmeti no pareizticīgo katedrāles (senatnīgi trauki, tērpi, gleznas par bībeles tematiem, svētbildes).

Doktors SPERS.

«Austrumi» (Rīga).

T 454/R.5. BL. 2374-2378.»

Kas tas par Spēru? Skaidri redzams, ka reihsministrs tas nav, bet gan tīrais laupītājs, kas bija vadījis Narvas aplaupīšanu. Viņam bija asistējis SS šturmbanfīrers Cvībels un majors Firstenbergs. Kur viņi atrodas? Ja lasītājs vērīgi analizēs šo dokumentu, viņam kļūs skaidrs, ka nepieciešams meklēt vēl vienā virzienā: kur palikuši tie igauņu tautas atkritēji un nodevēji, kas palīdzēja esesiešiem laupīt savās privātās interesēs?! Esmu pārliecināts, ka nevienu no šiem nacistu rokaspuišiem, kas aizbēga kopā ar viņiem, rietumvalstis nav saukušas pie atbildības, lai gan par zagšanu tur soda ļoti bargi. Kāpēc šajā gadījumā Temīda klusē?

Un kāpēc Narvas arhīvs, ko 1944. gada februārī nozaga špērs un Cvībels, joprojām atrodas Rietumvācijas pilsētas Koblencas glabātavās?

4

Vairākās avīzēs pavīdēja īss ziņojums: miris spiegošanas lielmeistars ģenerālis Gēlens. Nepieminēt to nevarēja, pat no protokola viedokļa ne, jo Gēlens gadu desmitiem ilgi bija vadījis visagresīvāko dienestu VFR izlūkošanas sistēmā; šis dienests atradās Pullahā, netālu no Minhenes.

Avīze «Deutsche National-Zeitung» tomēr neaprobežojās ar

īsu nekrologu vien, bet ievietoja milzīgu materiālu ar virsrakstu «Viņam bija profesora prāts, karavīra sirds un vilka nojauta». Sie vārdi nav izdomāti redakcijā, tos ir teicis Gēlena kolēģis — bijušais CIP direktors Dalless.

Kad īsti krustojās šo divu superspiegu ceji? Vai toreiz, kad Dalless strādāja Šveicē un izveidoja savu izlūkošanas dienestu Rietumeiropā? Bet varbūt viņš jau agrāk bija mēģinājis nodibināt sakarus ar Gēlenu, lai to padarītu par fīrera pretinieku? Toreiz taču «profesors-vilks» vadīja nacistu spiegošanu pret Padomju Savienību — sabiedrotajiem viņš būtu bijis vērtīgs ieguvums.

Nē, viss notika citādi.

Vecie nacisti savā avīzē min mirušā domubiedra nopelnus: «Gēlens atbalstīja Vlasovu un palīdzēja viņam nodibināt organizāciju austrumu tautu atbrīvošanai no bolševisma. Ja Gēlena pasākumi būtu saņēmuši lielāku atbalstu, uzvara pār krieviem būtu iegūta katrā ziņā.»

Gēlena draudzība ar Dallesu sākās tajās dienās, kad padomju un amerikāņu karavīri, atbrīvodami Vāciju no fašisma šausmām, tikās pie Elbas. Tieši toreiz Dalless sadraudzējās ar hitleriešu ģenerāli, apsprieda ar viņu nākotnes uzdevumus, apmainījās spēcīgiem rokasspiedieniem un nosūtīja Gēlenu kopā ar viņa štābu un arhīvu pāri okeānam. Kas tad bija Gēlena arhīvā? Skaidrs — izlūkošanas ziņas par PSRS, par ASV sabiedroto, ar kuru toreiz vēl pastāvēja savstarpējas palīdzības līgums. Gēlens iesniedza Dallesam to nodevēju sarakstu, kuri bija ar mieru mainīt saimniekus: agrāk bija kalpojuši nacistiem, bet četrdesmit piektā gada jūnijā izteica gatavību strādāt amerikāņu izlūkdienestam — nauda nesmird.

«Gēlena slepenajiem materiāliem,» laikraksts turpina, «bija liela nozīme tai ziņā, ka amerikāņi spēja laikā pārvērtēt vērtības. No panākumiem apreibušie uzvarētāji beidzot saprata visu patiesību. No ASV izlūkdienesta rīcībā esošajām ziņām par Padomju Savienību vairāk nekā septiņdesmit procentu ir saņemti no Gēlena.»

... Vecie nacisti izdara Baltajam namam lāča pakalpojumu. Kā nu ne! Izrādās, ka cilvēks, kas jau pirms Cērčila runas Ful-tonā — jau četrdesmit piektā gada vasarā — iesāka «auksto karu», bija CIP lielais draugs — nacistu ģenerālis Gēlens, kurš bija dedzīgs Hitlera rasu teorijas piekritējs un cīnījās par to līdz pēdējai dienai.

«Gēlens bija patriots,» avīze secina, «visu mūžu viņš kalpoja tēvzemei. (Kādai? Trešajai lielvalstij? Bet varbūt ir runa par pēckara darbu Pullahā? — J. S.) Kad Gēlens izdzirda, ka sociāldemokrātu frakcijas vadītājs bundestāgā Venners sacījis, ka, redzat, Sarkanajai Armijai nav agresīvu mērķu, ģenerālis atkal kļuva vērīgs. Viņa uzstāšanās pret «jauno politiku Austrumos» (lasi: pret Bonnas reālpolitiku — J. S.) izraisīja viņa vajāšanas kampaņu. Mēs stājāmies aizstāvēt patriotu. Gēlens uz šo kampaņu atsaucās, uzrakstīdams mūsu galvenajam redaktoram doktoram Freijam: «Jūs taču zināt, ka es nevaru atklāti izteikt savus partejiskos un politiskos uzskatus, jo pagātnē esmu kalpojis diženai, kopīgai lietai...»»

«Diženā, kopīgā lieta» Gēlenam bija nacisms, tas ir, antiko-munisms.

Viņš domāja, ka pret viņu vērstā kampaņa tik drīz nebeigsies. Tur nu viņam bija taisnība. Tie Vācijas Federatīvās Republikas iedzīvotāji, kas nacismu atceras, kā arī tie, kas baidās no tā atkārtošanās, izturējās ar dusmām un riebumu pret fašistu ģenerāla slavināšanu pilnīgi legālā Minhenes laikrakstā.

5

Pagaidām vēl nav skaidri pierādīts, ka mums nolaupīto, nacistu izvesto kultūras vērtību celi būtu krustojušies ar angļu un amerikāņu «mecenātu» apetīti. Tomēr man izdevās uzzināt kaut ko analogu, tas ir, kādu notikumu, kas dod iespēju pamanīt tendenci un saskatīt iespējas, tā teikt, citos aspektos.

... Bija četrdesmit ceturtā gada decembris. Mūsu sabiedrotie angli un amerikāņi cieta neveiksmi Ardēnos un bija spiesti lūgt Maskavai palīdzību. Padomju Savienība palīdzēja, sākās Padomju Armijas uzbrukums, kauja par Krakovu, trieciens Oderas placdarmam — un sabiedrotie bija glābti no sakāves.

Taču tieši tolaik amerikāņu ģenerālis Somervals sāka aktīvi iejaukties to cilvēku nākotnē, kas Hitlera laikā bija galvenie Vācijas kara rūpniecības virzītājspēki. So jautājumu viņš apsprieda ar ģenerāli Strongu, savu kolēģi no Pentagona, un «sevišķi slepenās, ārkārtīgi svarīgās» problēmas risināšana kļuva par praktisku uzdevumu. Bija pagājušas tikai deviņas dienas pēc bezierunu kapitulācijas akta parakstīšanas Karlshorstē, kad ASV gaisa kara spēku pulkvedis Pūts pieprasīja Pentagona sankciju, kura atjautu ar kara lidmašīnām nosūtīt pāri Atlantijas okeānam vairākus vācu zinātniekus, kas pie nacistiem bija nodarbojušies ar raķešu tehnikas problēmām.

Bet vēl pēc nedējas, 1945. gada 23. maijā, Parīzē ieradās amerikāņu virsnieks Roberts Staurs. Tur viņš sacīja saviem vistuvākajiem draugiem:

— Esmu nodomājis organizēt slepenu biznesu, kura mērķis ir plašā mērogā «izpumpēt» no Vācijas «smadzenes». So ideju esmu ar mieru pārdot par augstu jo augstu cenu. Vācijai tagad jākļūst par tuksnesi — nācijas intelektuālās bagātības ziņā.

Staura operācijā piedalījās arī ASV pulkvedis Toftojs, un jau nākamajā dienā pēc tam, kad Staurs no amerikāņu okupācijas zonas Vācijā bija ieradies Parīzē, Toftojs atklāja ārkārtīgi slepenu apspriedi; viņa sarunas partneri bija augstākie Pentagona priekšnieki, tā notika pa slepenu Parīzes-Vašingtonas kabeli.

— Mums jāizved no Vācijas trīssimt vistalantīgāko zinātnieku, un mēs viņus arī izvedīsim, — Toftojs sacīja, — mēs nedrīkstam atsacīties no tā; galu galā uzvarētājam ir tiesības uz trofejām.

Pentagonā šaubījās — tāda laupīšana bija pārlieku acīm redzams visu starptautisko normu pārkāpums; pārāk atklāti Toftojs meta izaicinājumu sabiedrotajai Padomju Savienībai: tiešām — pret ko būs vērsts hitleriešu zinātnieku darbs, kuru viņi veiks, atrazdamies viņpus okeāna, ja ne pret krieviem?!

Taču reālā iespēja izvest no Vācijas gudrākos prātus bija tik vilinoša, ka militārie birokrāti atrada attaisnojumu: «Vācu zinātnieku izvešana nepieciešama tikai tāpēc, lai kopā ar Krieviju satriektu Japānu.»

Taču tie militārie darbinieki, kas kaut ko saprata no politikas, ierakstīja papīros arī tādu punktu: «Sadarbībā nav iesaistāmi hitleriskie kara noziedznieki.»

Pragmatiķi tomēr nepiekrita tādai noteiktībai un prasīja, lai ieraksta viltīgu piezīmi, kuras būtība bija tāda: fašistu piešķirtie apbalvojumi un nacistu partijas ievērības apliecinājumi tiem zinātniekiem, kas radīja bruņojumu armijai un SS, nevar tikt viņiem pārmesti: «Viņi taču tikai godīgi pildīja savu pienākumu pret armiju.»

Pentagons sankcionēja operāciju «Plīvurs», iesākumam atjaudams no sakautās Vācijas izvest uz ASV simt «galvas», bet — visgaišākās «galvas», pirmām kārtām «Fau-2» radītāju Verneru fon Braunu, fīrera mīluli un nacistu partijas biedru.

Toftojs palika Parīzē, lai Vācijas intelektuālo vērtību totālās izlaupīšanas plānu nokārtotu visos aspektos (starp citu, amerikāņi vispirms izveda patentus vairāku desmitu miljardu dolāru vērtībā, nemaz nerunājot par to «smadzeņu» nolaupīšanu, par kuru es stāstu pašreiz — /. S.). Stauru pulkvedis nosūtīja uz Vāciju: vajadzēja «izķemmēt» šo zemi un izvest visus talantīgos zinātniekus. «Pēc maniem aprēķiniem, pāris pētnieku ar gaišu galvu un drosmīgām idejām var atsvērt visus mūsu kara izdevumus,» viņš sacīja.

Operācija «Plīvurs» sākās.

... Kad uz Ameriku lidoja Toftoja sakaru virsnieks majors Hammels — viņš bija devies ceļā tā paša «Plīvura» lietā —, no kabīnes iznāca priekā starojošs pilots un teica: «Prezidents nupat paziņoja, ka Japāna kapitulējusi; pasaules karš beidzies, urā!»

Majors nolaidās zemē kara lidlaukā Savienotajās Valstīs, būdams pārliecināts, ka viņa darbs operācijas «Plīvurs» realizēšanā ir beidzies: vācu «smadzenes» taču tika «pārsūknētas» uz Ameriku tikai tāpēc, lai tās izmantotu cīņā pret Japānu. Karš beidzies ar uzvaru, pret ko tagad lai strādātu šīs «diženās militārās smadzenes», ja uz zemes ir iestājies miers?!

Nākamajā dienā naivo majoru Hammelu nosūtīja uz slēgtu karabāzi Aberdīnā: viņam uzdeva tikt skaidrībā par četrdesmit tonnām dokumentu, kas bija iegūti kā kara trofejas reizē ar Verneru fon Braunu un viņa četrsimt zinātniskajiem darbiniekiem. Majors sāka strādāt kopā ar Braunu; viņiem drīz vien pievienojās pulkvedis Toftojs, bet Roberts Staurs turpināja Vācijas «ķemmēšanu» — amerikāņu militāro vadītāju apetīte ar katru dienu kļuva lielāka; tagad vairs nebija runa par simt «galvām», bet gan: «Zodz, cik vien gribi, pievilini, soli lielu izpeļņu, tikai pārgādā Eiropas smadzenes pāri okeānam!»

Pagāja daži mēneši, un punkts, kurā bija teikts, ka sadarboties var tikai ar tiem, kas sevi nav aptraipījuši ar kalpošanu nacismam, atkrita pats no sevis. Kādā koncentrācijas nometnē amerikāņi atrada Dornbergu, kas ar Nirnbergas Tautu tiesas lēmumu bija sodīts kā viens no raķetes «Fau-2» radītājiem. Viņam lika priekšā pamest koncentrācijas nometni un ieņemt vietu slepenā ASV gaisa kara spēku laboratorijā.

— Ko tur citu teikt — priekšlikums interesants, — Dornbergs atbildēja. — Bet vai jūs zināt, ka Vācijā mans darbs bija miljoniem mārku vērts? Vai jūs esat ar mieru man maksāt tikpat daudz?

Viņam atbildēja skaidri un gaiši. Nirnbergā notiesātais nacists savu istabu koncentrācijas nometnē apmainīja pret savrupmāju okeāna krastā.

Amerikāņi, kas medīja vācu «smadzenes», saņēma ciet vadošos zinātniekus, kuri darbojās raķešu tehnikas un lidmašīnu būves nozarē: iznīcinātāja «Messerschmidt-163» tēvu Lipišu, doktoru fon Dopu, kas bija viens no bumbvedēja «Junkers» konstruktoriem, Heinrihu un Teodoru Knakes — speciālistus izpletņu un bremzēšanas sistēmu jautājumos ...

(Starp citu — arī angļi centās neatpalikt: viņi aizveda pie sevis zemūdenes «Meteor» tēvu Helmūtu Valteru un aicināja viņu steidzīgi pilnveidot šo zemūdeni; pret ko to plānoja izmantot, ja arī Japāna jau bija satriekta? Valters piekrita — viņš atradās grūtos apstākļos, jo atšķirībā no amerikāņiem angļi pret nolaupītajiem zinātniekiem izturējās kā pret cietumniekiem, ģeniālā zinātnieka — šis epitets nebija radies fašistu propagandas mašīnā, bet daudz agrāk — Helmūta Valtera istabā izlūkdienesta darbinieki gāja iekšā kā kamerā — nepieklauvēdami — un pratināja viņu stundām ilgi. Tāds pats liktenis bija piemeklējis arī aeronautikas speciālistu Kurtu Tanku un lidmašīnu konstruktoru Viliju Meseršmitu. Verneru fon Braunu amerikāņi aizdeva saviem angļu kolēģiem tikai uz divām nedēļām, un viņš katru dienu stāstīja par savu darbu Ervīnam Duglasam Krovam, kas vadīja angļu programmu raķešu būvē.)

ASV valsts sekretāru Birnsu jau 1946. gada sākumā nodarbināja jautājums, kā vācu zinātniekus uz visiem laikiem piesaistīt Amerikas militārajam kompleksam. Ievestās «galvas» novēroja labākie Federālā izmeklēšanas biroja aģenti. 1946. gadā valsts sekretāra vietnieks Dins Ačesons iedeva Trumenam parakstīt dokumentu, kas atzina par likumīgu vācu zinātnieku «kā kara trofeju» izvešanu uz slepenām ASV militāri rūpnieciskā kompleksa bāzēm.

Progresīvajā nedēļas izdevumā «Nation» šai sakarā parādījās ievērības cienīga, trāpīga publikācija:

«Ja tu jūti tieksmi izdarīt izcilu gadsimta noziegumu, kļūsti par zinātnieku, mans dēls, — un tu nebūsi pakļauts nevienam likumam! Politiķim par tādu tieksmi — zināmos apstākļos — var atņemt krēslu, karavīru — zināmos apstākļos — var nonāvēt, rūpnieks var izputēt, bet, ja tu būsi sevi pasludinājis par zinātnieku, kā uzvarētāji, tā uzvarētie skūpstīs tavas rokas un turēs tevi cieņā, tāpēc ka tu daudz viņu tautiešu esi aizraidījis pie tēviem. Skaļi pasludini sevi par atomfiziķi vai raķešu speciālistu — un tava nākotne būs nodrošināta!»

Lai gan tika izteikti protesti, jo starp «smadzenēm», kas bija izvestas uz ASV, ik pēc laiciņa atklājas arī zinātņu iestādēs nodarbināti fašistu administratori, kam ar jaunradi nebija bijis nekā kopīga, ASV militāri rūpnieciskā kompleksa ļaudis stingri turēja rokās savu ieguvumu. Dažus mēnešus pēc tam, kad Tru-mens bija atļāvis nolaupītajiem zinātniekiem dzīvot atklāti, visus ASV slepeno karabāzu iemītniekus sasēdināja autobusos un policistu eskorta pavadībā aizveda uz mazu pierobežas pilsētiņu Sju-dadrealesu, kur tika nokārtota formalitāte: vācu zinātnieki lūdza ASV konsulu, kura mītne atradās uz pašas robežas ar Meksiku, piešķirt viņiem ASV pavalstniecību. Turpat viņiem arī izsniedza jau iepriekš sagatavotas pases. Jaunizceptos ASV pilsoņus atkal sasēdināja autobusos un tai pašā policijas un FIB eskorta pava-dibā aizveda uz karabazein — turpināt darbu «padomju militāro draudu atvairīšanā».

... Amerikāņi mācēja pievākt trofejas, ko tur teikt... Bet kā varētu iekļūt daža laba pēckara Vācijā strādājuša amerikāņu un angļu ģenerāļa savrupmājā, lai tur iegūtu pierādījumus, ka tikušas nolaupītas mūsu muzeju vērtības, ko bija izvedis Rozenbergs?

...TAS NAV EPILOGS

Rīta pusē piesēdos pie galda un nepieceldamies pārstrādāju teātrim «Sovremeņņik» uzrakstītu lugu par kultūras vērtību meklēšanas problēmu. Nostrādāju līdz pašam vakaram aizgūtnēm, bet tas nozīmē, ka tu pārstāj saprast, kas ir nogurums, un visu laiku jūti muguras muskuļus un dzirdi mūziku, savu mīļāko dziesmu, kas ne tikai netraucē, bet, gluži otrādi, palīdz tev, dara tevi možu; un tevī mostas labsirdīga zobgalība, kad naksnīgajā pilsētā jūti sev aiz muguras vīdam okšķeru neskaidrās sejas, jo visas tavas domas pieder rītdienai, kad atkal piedzīvosi pašu galveno prieku — turpināsi savu darbu.

Nezinu, kas īsti ir priekšnojauta, kādā mērā tā saskaņojas ar zinātni, ar tās visjaunākajiem atklājumiem (vai, gluži otrādi, ar vecām dogmām — gadās arī tā), taču pēdējās dienās mani nepameta priekšnojauta: kaut kam jānotiek.

Turklāt vakaros es aizmigu nelāgā nojausmā, bet rīti bija priecīgi; es pastāvīgi gaidīju telefona sarunas ar pagaidām nepazīstamiem cilvēkiem, telegrammas vai vēstules par kādu atradumu vai — vēl labāk — atradumiem.

. . . Piezvanīja Boriss Umanskis; viņš bija satraukts, un par to nebija ko brīnīties — viņa apstākļos ...

— Es jums nosūtīju steidzamu vēstuli, Semjonova kungs.

— Bet man ir tūlīt jābrauc.

— Cik žēl! Vai nevarat mazliet pagaidīt? Vēstule ir ārkārtīgi svarīga ... Man gribētos, lai jūs to izlasītu, pirms dodaties ceļā.

— Kāpēc tāda steiga? Vai tiešām nevar atlikt līdz rītam?

Labi, ja lūdz, pagaidīšu arī kādu pusstundu.

Vēstuli atnesa gandrīz tūlīt pēc telefona sarunas. Tā bija interesanta, citēšu to gandrīz pilnīgi:

«Ļoti godājamais Semjonova kungs!

Nosūtu oficiālu dokumentu Romānā Pavloviča Lakšina (Stil-lera) lietā.

1. Kā jau teikts, pēc vienas no Lakšina (Stillera) versijām, kurš pēc izbraukšanas no PSRS ir ieguvis VFR pavalstniecību, viņa sievasmāte R., pēc tam kad bija uzrakstījusi testamentu, novēlēdama viņam mākslas vērtības, tas ir, pēc 1979. gada 20. novembra, esot mirusi. So versiju atspēko fakts, ka esmu saņēmis paziņojumu par manas ierakstītās kontrolvēstules № 441 izsniegšanu adresātei; vēstule tika nosūtīta no Bonnas galvenā pasta (Bonna-1) 1980. gada 20. septembrī. Par saņemšanu parakstījusies pati R., turklāt divreiz (pielikumā fotokopija). R. paraksti ir identiski ar visiem trim viņas parakstiem, kas ir fiktīvajā testamentā. Paziņojumu par vēstules saņemšanu apstiprina Jaltas pasta zīmogs ar datumu — 1980. gada 2. oktobris. Sā paziņojuma oriģinālu es nodošu VFR izmeklēšanas iestādēm š. g. 20. oktobrī (pašreiz izmeklētājs Grodeks atrodas atvaļinājumā).

2. 1980. gada 30. septembrī starp mani un Bonnas prokuratūras vecāko prokuroru Kaizeru notika trīs stundas ilga saruna, kurā piedalījās arī Bonnas apgabala nodokļu piedzīšanas izmeklētājs Grodeks.

Sarunas laikā man tika parādīti jauni — agrāk man nezināmi albumi ar to dārgumu fotogrāfijām, kas atrasti pie Lakšina vai ir jau pārdoti.

Noskaidrojās, ka dārgumi, par kuriem esmu ziņojis agrāk, ir tikai daļa no Lakšina krājumiem. Pēc viņa vārdiem, mākslas darbi bijuši pakļauti daudzkārtējai ekspertīzei: ir autoritatīvi sertifikāti, kas apstiprina, ka tie nav viltoti. Daudzas svētbildes neapšaubāmi gleznotas sešpadsmitajā gadsimtā. Strīds izcēlies tikai par vienu vai divām svētbildēm, neviena no pārējām gleznām nekādas šaubas nerada.

Kaizers ziņoja, ka arī šie albumi neaptverot visu. Pilns albumu komplekts nosūtīts uz ASV, kur, kā viņš izteicās, «mums ir zināmi sakari ar FIB un kur mums arī cenšas palīdzēt identificēšanā».

Aizrādījis, ka VFR prokuratūrai nav tiesību ne pašai izdarīt izmeklēšanu PSRS teritorijā, ne būt klāt tādā izmeklēšanā, ne arī pilnvarot cilvēkus, kas nav amatpersonas, Kaizers lika saprast, ka no manis gaida atbalstu šai neoficiālajā «konsultatīvajā» plāksnē. Runa ir par nepieciešamību iegūt no padomju puses tādus pierādījumus, ko varētu ņemt vērā VFR tiesa. Kaizers sīki paskaidroja, kas ir vajadzīgs un kas nebūtu pieļaujams vai lietderīgs.

Uz lūgumu piešķirt man kolekcijas fotoattēlus, lai nodotu padomju iestādēm, Kaizers man atbildēja, ka principā tas esot iespējams. Manu lūgumu piešķirt fotoattēlus rakstniekam Juliānam Semjonovam vai vismaz parādīt tos, kā arī viņu informēt par šo lietu Kaizers apsolīja darīt zināmu prokuratūras preses dienestam un atbildi paziņot nākamajā dienā.

3. 1980. gada 1. oktobrī Kaizers man pa telefonu paziņoja, ka prokuratūras vadība neesot ar mieru sniegt J. Semjonovam informāciju vai vismaz parādīt fotoattēlus, jo tā būtu «nodokļu noslēpuma izpaušana».

4. Tai pašā 1980. gada 1. oktobrī izmeklētājs Grodeks man pa telefonu paskaidroja, ka man nevajagot uztvert burtiski prokuratūras atturīgo pozīciju.

5. 1980. gada 10. oktobrī Lakšina (Štillera) advokāti panāca, ka viņu atbrīvo no iepriekšējā ieslodzījuma (kurā viņu turēja sakarā ar citu lietu); Lakšins iemaksāja drošības naudu — 100 000 (simt tūkstošu) VFR mārku skaidrā naudā.

6. 1980. gada 13. oktobrī es pa telefonu paziņoju prokuroram Kaizeram, ka man atsūtīts paziņojums par vēstules saņemšanu, kuru parakstījusi «atdzīvojusies» R.

7. Precizējums pie 2. punkta: prokuratūra mani iesaistījusi procesā kā tā dēvēto ekspertīzes liecinieku padomju tiesību jautājumos. Uz šā pamata (formāli) man tiek sniegta informācija par lietas materiāliem.

Ar dziļu cieņu

Boriss UMANSKIS, «Tehnoeksperta» vadītājs.»

Zvanu Umanskim un jautāju:

— Vai jūs saprotat, kādas sekas jūsu dzīvē var būt šim materiālam?

— Pilnīgi.

— Esat gatavs stāties tām pretim?

— Nekas nenotiks, es operēju ar faktiem.

— Nu, nu.

...Tas bija vēlā 14. oktobra vakarā, stundu pēc tam, kad pastnieks bija man pasniedzis aploksni un es biju parakstījies, ka esmu saņēmis šo ekspresvēstuli, kas liecināja par joprojām nenorimušu kultūras vērtību laupīšanu.

... Piezvanīju uz Bonnu, palūdzu tikšanos atlikt vēl par vienu stundu un apsēdos pie rakstāmmašīnas — vēstule bija vērta, lai par to nopietni padomātu, bet domas es biju pieradis ietērpt vārdos.

(Toreiz, kad tikai sāku strādāt žurnālistikā, mani «ražošanas līdzekļi» bija zīmulis un pildspalva, taču, gadiem ritot, radās īpaša vajadzība, īpaša nepieciešamība redzēt, kas izdevies, kas japārtaisa; ar roku rakstītais vārds atšķiras no tā, kas rakstīts ar mašīnu, bet, kad lasi korektūru, salikumā uzrakstītais atklājas pavisam jaunā kvalitātē, nepaliek nekādu ilūziju, notiek tāda kā tavu domu nošķiršanās no tevis paša, tu skaties no malas uz savu darbu — un reizēm sirds vai lūst: «Ak, kaut būtu iespējams visu pārrakstīt no jauna!» Tāpēc es arī sāku rakstīt ar mašīnu — tā liek koncentrēties, māca izteikties īsi un skaidri.)

Man radās vēlēšanās uzrakstīt šīs dažas lappusītes, jo četrdesmit piektā gada vasaras notikumi Kaļiņingradā sabalsojas ar to, kas notiek vēl šobaltdien, kad noziedznieki, kas orientējušies uz mafiju, turpina tumšos Dzimtenei piederošo kultūras dārgumu laupīšanas darbus un salaupītā slēpšanu.

Tiešām, joprojām nav noskaidrota līdz galam doktora Rodes noslēpumainā nāve īsi pirms tam, kad bija paredzēts, ka šis vācu speciālists, kas par Dzintara istabas saglabāšanu bija bijis atbildīgs valsts augstāko varasvīru priekšā, visu atklāti izstāstīs profesoram Viktoram Barsovam; doktoru apbedīja nevienam nezināmi cilvēki, viņa kaps nav atrasts, ārsts, kas ar zvērestu bija apliecinājis, ka Rode un viņa sieva miruši pēc akūtas kuņģa saslimšanas, drīz vien nozuda no pilsētas; lai kā viņu meklēja, viņš bija tikpat kā ūdenī iekritis.

Profesora Rodes izturēšanās, it īpaši pēdējās nedēļās pirms nāves, cilvēkiem, kas viņu pazina, bija šķitusi neparasta: viņš it kā pastāvīgi bija no kaut kā baidījies, kaut ko gaidījis, jutis pār savu galvu paceltu zobenu.

Profesors Rode patiešām zināja visu par Dzintara istabas likteni, taču klusēja, neteica ne vārda; cilvēki, kas viņu atceras no tā laika, gan apgalvo, ka viņš atradies uz atzīšanās robežas; kaut kas viņu kavēja kļūt atklātam, klusībā nomāca un biedēja, viņš glabāja noslēpumu sevī, svaidījās pretrunās ...

Viņa bojāeja bija izdevīga tiem, kas dzēš pēdas, tiem, kas vēl šobaltdien nodarbojas ar sazagtā slēpšanu.

Kas tie ir par cilvēkiem?

Tik tiešām tas ir mīklains paziņojums, ka šahtā B «Witte-kind,» vēl trīs mēnešus pēc kara beigām dzīvojuši bijušie ieslodzītie. Kāpēc viņi nepameta pazemi? Turklāt — kam pieder šī versija, ka tie, ko redzēja angļu pārstāvja Etkinda virsnieki, bija ieslodzītie? Vai tā nav dezinformācija? Un kas toreiz — četrdesmit piektā gada augustā — bija ieinteresēts dezinformācijā?

Un sprādzieni, kas aizbēra šahtu? Tie taču notika pēc tam, kad daļu kastu angļi bija slepeni izcēluši virszemē un aizveduši no Folprīhauzenes.

Kas tās aizveda? Uz kurieni?

(Doktors Kolers iedeva man fotoattēlus, kas tapuši četrdesmit piektā gada martā vai aprīlī: kastes ar salaupītiem dārgumiem

nacisti paslēpj mežā netālu no mazas pilsētiņas Saksi jā vai Tī-ringenē. Gauleitera Mučmaņa adjutants nacists Zakse, kas joprojām sveiks un vesels dzīvo Koblencā, zina, kas tā ir par pilsētu, bet viņš nav teicis patiesību un arī nekad to neteiks. Bet ir taču tik svarīgi uzzināt, kur laupījums paslēpts — Tīringenē vai Saksijā —, jo tad versija par to, ka no Saksijas, kas saskaņā ar Jaltas vienošanos kļuva par padomju okupācijas zonu, Šveices Sarkanā Krusta mašīnas kaut ko izvedušas uz Hannoveri, kura pārgāja angļu rokās, nav vairs versija, bet kļūst par absolūtu patiesību. Izdarīt tādu riskantu akciju nacisti varēja tikai kaut kā ārkārtīgi svarīga dēļ, liela hitleriskās valsts noslēpuma labā.)

Klusēja arī Kēnigsbergas komandants ģenerālis fon Lašs, kad feldmaršals Pauluss viņam vaicāja par Dzintara istabas likteni, klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis, lai gan bija jau pagājuši daudzi mēneši kopš tās dienas, kad padomju tauta bija pasauli izglābusi no «brūnā mēra».

Prāvā, kas notika Varšavā, klusēja Austrumprūsijas un Ukrainas gauleiters Erihs Kohs.

Bet ir taču dzīvi mūsu varoņi, kara veterāni, kas triecienā ieņēma Kēnigsbergu un pirmie ielauzās Karaļa cietoksnī, tur, kur kādreiz bija atradusies Dzintara istaba.

Varbūt atsauksies kāds no veterāniem? Dārgs ir katrs nieks, katrs sīkums ...

Būtu jāmēģina izsekot, kāds ceļš ir bijis svētbildei, ko nacisti nozaga Tihvinā un kas vēlāk atradās pie Spelmena Ņujorkā. Kā svētbilde tur nokļuva? Pa kādiem pārkraušanas punktiem tā izceļojās? Kas bija atbildīgs par transportēšanu? Cik gadu ilga tās moku ceļš uz aizokeāna zemi?

Un tas, ko raksta Umanskis? Vai tā ir patiesība? Varbūt tā ir labi nostrādāta mānīšana? Bet, ja nu tā ir patiesība, tad kas, kādā veidā, ar kā palīdzību turpina laupīšanu un tirgošanos ar Padomju Savienībā sazagtiem mākslas darbiem?

Šeit ir, kam var pārdot salaupīto. Mafija labprāt kalpo šās pasaules varenajiem, bizness labi atmaksājas, darījumi ir riska vērti.

Un tie cilvēki, ar kuriem divos Rietumos nodzīvotajos gados mani saveda kopā dzīve? Steins ir Šteins, cilvēks ar pārliecību, tāpēc arī bezbailīgs, bet cik daudz manu sarunu biedru noslēdzās sevī, bailīgi raudzījās apkārt, ierunājās čukstus, atbildēja aplinkiem, tiklīdz runa sākās par Dzintara istabu vai vispār par tām kultūras bagātībām, kas mums ir nozagtas!

Bailes. Šeit prot iedzīt bailes, un nekas nevar būt briesmīgāks, nekas nevar dziļāk iespiesties cilvēka dvēselē kā bailes pagātnes dēļ, it īpaši, ja runa ir par tādu pagātni, kādu bija radījis nacisms. Bet ja nu nacisms būtu pastāvējis tikai pagātnē vien! Es sēdēju jaunnacistu kongresā, NDP saietā mazajā pilsētiņā Kerčē, — kongresā, kuru piketēja tie, kas ir bijuši ieslodzīti nacistu koncentrācijas nometnēs, un gādīgi apsargāja lielas jo lielas policistu vienības. Es redzēju un dzirdēju, kā akurāti ģērbušies fašisti melnās žaketēs un baltos kreklos ar sarkanām kaklasaitēm (hitleriešu karoga krāsas) izvira naidpilnus vārdus pret mieru, progresu, humānismu, es redzēju un dzirdēju, kā rēca šis pūlis, kad referenti apelēja pie «asiņu vienotības», pie «pagātnes cieņpilnas atceres», aicināja uz «sveštautībnieku izolāciju», uz «nesaudzīgu cīņu pret komunismu», uz «karagājienu pret vispasaules internacionāli». Tie ir baiļu fermenti, ko gatavo jau laikus, pašreiz, mūsdienās, it kā kāds neredzams, bet varens spēks draudētu ar pirkstu: «Pielūkojiet! Klusu! Neizleciet! Melnbaltsar-kanie stāv gatavībā! Vai Hitleru esat aizmirsuši? Mēs atgādināsim! Viss ir sagatavots ārkārtējam gadījumam, viss ir saskaņots un izmēģināts!»

Atceros, kā uz Austrijas un Lihtenšteinas robežas apstājās milzīgi tūristu autobusi. Pasažieri — angļi, kanādieši, spāņi — birtin izbira pūkainajā sniegā, kas gleznaini krita no debesīm gluži kā uz operas skatuves. Viņi tūlīt sāka pikoties, ļaudamies pilnīgai atbrīvotībai, — smiekli, jautrība, skanīgas balsis, joki. Vienīgi tūristi, kas bija ieradušies no Cīles, izkāpa no sava autobusa lēnām; viņus uzmanīgi pārskaitīja kāds vienkāršā, pelēkā mētelī ģērbies vīrietis, kaut ko ierakstīja piezīmju grāmatiņā un paklusi pateica dažus vārdus. Taču cilvēki nemetās pikoties kā pārējie, viņi nostājās barā, saskatījās, un viņu sejās nebija smaidu, tajās atspoguļojās vienīgi nedrošas gaidas ... Bailes ... Fašisms nozīmē — bailes.

Man toreiz uz apsnigušās robežas kalnos sāpēs sažņaudzās sirds: atcerējos pirmo vasaras mēnesi Čīlē — janvārī —, žilbinošo sauli, tveici, Santjago ielas, dziesmu melodijas un atklātās, smaidīgās cilvēku sejas — lielisko Tautas vienības laiku, brīvības, brālības, savstarpējas uzticēšanās laiku, diženo Cilvēcības un Bez-baiļu laiku.

Par Čīles traģēdiju, par manu draugu nošaušanu un biedra Aljendes bojāeju es uzzināju Madridē, kad tur vēl valdīja bailes, ko bija iedvesis fīrera «brālis» ģenerālisimuss Franko. Es redzēju asaras cilvēku sejās — metropolitēnā, autobusos, uz ielām, pie laikrakstu kioskiem, taču neviens savas sāpes par fašistu nobendēto brīvību neizteica atklāti — cilvēki baidījās runāt patiesību; bailes ...

...Jā, es nodomāju, pierakstīdams to, kas darāms tuvākajos mēnešos, mūsu meklējumus ir iespējams turpināt, vienīgi balstoties uz to Rietumu literatūras un mākslas darbinieku palīdzību, kuri atceras, kas ir fašisms, un ienīst to.

Jā, es nodomāju, daži preses izdevumi tīši vai netīši meklējumiem piešķir sensācijas nokrāsu, lasītāju uzmanību pievērš gandrīz vai vienai pašai Dzintara istabas problēmai, bet tas taču ir pilnīgi nepareizi. Mūsu muzejos ir nolaupītas Rembranta un Ve-necianova, Rubensa un Repina, Rafaēla un Kuindži, Tintoreto, Vasņecova, Levitāna, Gē, Brilova gleznas, no bibliotēkām izvestas miljoniem grāmatu, aplaupīti pilsētu un apgabalu arhīvi; arī tie taču ir daļa no mūsu Dzimtenes vēstures, tātad arī daļa no vispasaules civilizācijas vēstures. Mūsu meklējumi aptver daudz vairāk par vienu pašu Dzintara istabu, mēs meklējam pagātnes atceri.

Taisnība bija Simenonam, kad viņš, atsūtīdams man vēstuli, kurā atbalstīja nodomu dibināt Komiteju par godīgu attieksmi pret krievu mākslu, kas nokļuvusi Rietumos, uzsvēra, ka runa ir par visām kultūras vērtībām, kuras nacisti SS ložmetējnieku un sapieru apsardzībā izveda un paslēpa pazemē, tālu projām no ļaužu acīm, — šīs vērtības taču ir nozagtas nevis mums vien, bet visai cilvēcei!

Ne velti domas atkal un atkal atgriežas pie mafijas: tas ir mobils imperiālisma instruments; slepenais, rūpīgi organizētais noziedznieku ordenis alkst pēc vieglas peļņas. Vienalga, kas jāliek lietā: sprādzieni, nevainīgu cilvēku nolaupīšana, šāvieni no mugurpuses, šantāža, prostitūcija, tirgošanās ar bērniem, spekulācija ar kultūras dārgumiem, — naudasmaisi taču tik labi maksā par gleznām, svētbildēm, skulptūrām, jo tajās var droši ieguldīt kapitālu ...

Lasītājs atceras, kā Skorcēni novēla vainu uz mafiju, kad runa bija par zeltu. Un vai tad viņš ir vienīgais, kas, iecietīgi pasmiedamies, visu gāž virsū mafijai? Kas mīlējās, tie ķīvējas; viss jau ir iepriekš norunāts un mēģinājumos noslīpēts, zaudēt nav tiesību, par to draud sods: nāve vai — tas ir vēl briesmīgāk — pastāvīgas nāves gaidas; bailes . ..

Jāizpētī visi tie jaunie materiāli, kas pašreiz Rietumos parādījušies par mafiju. Vai tur nav kāda norāde uz tās apakšnodaļu, kas tagad orientējusies uz «kultūras biznesu»? Protams, tas ir noslēpums, kas glabājas aiz septiņiem zieģeļiem, taču Rietumos strādā ne tikai «preses pīļu» fabricētāji, bet arī teicami žurnālisti, vīrišķīgi ļaudis (ko vērts ir jau viens pats Valrafs!), kuri savu profesiju tur augstā cieņā, ielaižas uz risku, kas dažkārt draud pat ar nāvi, un dara to tāpēc, lai pastāstītu lasītājiem patiesību par Jaunumu, par tiem, kas savās tumšajās darīšanās rīkojas ar visiedarbīgāko un nekļūdīgāko ieroci — ar bailēm ...

Papīra lapu es neizņēmu no mašīnas, jo spriedu, ka nākamajā rītā pastrādāšu vēl, ir ko pierakstīt, ir par ko padomāt, ir arī ar ko tikties, ir kur steidzīgi aizbraukt — vēlākais, pēc nedēļas...

Bet pēc četrām stundām uz tukšas, naksnīgas šosejas es nokļuvu policijas mašīnu ielenkumā; viss bija izdarīts tā, kā rāda šejienes detektīvtilmās, un es izdzirdu:

— Jūsu dokumentus, lūdzu ...

Ak, cik kulturāli un izturēti ir šejienes policisti! Taču kāpēc viņiem trīc rokas? Kāpēc acis šaudās apkārt? Kāpēc viens no viņiem izskatās nobijies un apjucis? Kāpēc mani tik rūpīgi izkrata? Kāpēc mašīnas dokumentus un vadītāja tiesības astoņos no rīta ar ziņnesi nosūta uz prokuratūru, bet no turienes — gandrīz vai tajā pašā stundā — uz tiesu? Kā prokuratūrā var pagūt pulksten astoņos četrdesmit minūtēs no rīta pieņemt lēmumu par manu mašīnas vadītāja tiesību aizturēšanu? Kas tik ļoti steidzina policiju? Kam pieder šās izrādes brašā režija? Kāpēc tik nervoza sevis nodošana?

Tagad man viss jau ir skaidrs; lai dzīvo Rietumu demokrātija, kuras priekšā visi ir vienādi! Pret mani taču nav nekādu pretenziju; ko jūs dusmojaties, Semjonova kungs, jums tikai uz kādu laiku aizliegts izmantot automašīnu, strādājiet pēc sirds patikas savā birojā — tik brīnum jaukā meža mājā! Gaiss pilns pļavu un ozolu biržu smaržas, jums ir liela bibliotēka, krāsu televizors. Jūs gan tagad pats nebraukāsiet apkārt, bet pie jums sāks steigties jūsu draugi — kāpēc gan ne? Gaidīts viesis Lisemā būs gan Simenons, gan Sagāls, gan barons, gan Šteins. Jā, jā, zināms, mēs visu saprotam, viņiem vairs nav tas vecums, biļetes ir dārgas, bet ko lai dara, būs kāds laiks jāpadzīvo uz vietas, nedodoties ceļojumos, lai meklētu kultūras vērtības ...

Roku locītavas var izgriezt, tām nemaz nepieskaroties.

Rietumos to prot izdarīt eleganti, īsti demokrātiski.

Tātad mēs — mani draugi un es — esam kādam pamatīgi uzkāpuši uz varžacīm, ja viņiem bijis jāliek darboties saviem ļaudīm, kas strādā policijā un prokuratūrā.

Ieslēgt mani mājās, atņemt man mašīnas vadītāja tiesības varēja tikai tā, it kā neizdarot neko aizskarošu: ir taču pārkāpti noteikumi, likuma priekšā visi vienādi, sods — dažas nedēļas vai mēnešus aizliegt vadīt mašīnu, kas tur nu liels?! «Pat ministram, ja viņš, ārpus darbalaika sēdēdams pie stūres, pārsniegs atļauto ātrumu vai būs izdzēris lieku krūzi alus, uz zināmu laiku atņems mašīnas vadītāja tiesības!»

Cik drošs un īsteni demokrātisks izskaidrojums, vai ne?

Jā, mēs bijām kādam uzkāpuši uz varžacīm. Tātad mēs esam uz pareiza ceļa. Tātad meklēšana jāturpina.

Meklēšana ir grūta. Drīz pēc manas aizturēšanas Umanskis nokļuva klīnikā — uz izmeklēšanu. No turienes viņš neiznāca — pēkšņs infarkts, acumirklīga nāve, viens no meklēšanas pavedieniem pārrauts.

Diviem maniem Minhenes paziņām, kas bija palīdzējuši tikt skaidrībā ar Foredža—Kolmbergas jautājumu kompleksu, naktī piezvanīja un sacīja:

— Ja jūs neizbeigsiet savu antipatriotisko darbību kaut kādu tur kultūras dārgumu meklēšanā, kam it kā esot sakars ar «sarkanajiem», tad gaidiet nelaimi!

Draud arī Georgam Steinam.

... Taču nodot pagātnes atceri ir noziedzīgi; meklēšana pāries no rokas rokā gluži kā stafete, un mēs vēl uzzināsim daudz kā interesanta par tiem, kas, kalpodami bijušajiem un tagadējiem krēziem, tiecas noklusēt nacistu noziegumu — noziegumu pret kultūru, tātad noziegumu pret mieru, progresu, cilvēci.

Pēc pusotra gada, kad, turpinot mūsu darbu, biju ieradies Lih-tenšteinā, Eduards Falcs-Feins iedeva man vēstuli, kuru gribu šeit citēt pilnīgi, jo tā ir domāta visiem tiem, kas vēro meklēšanas norisi, atbalsta visus meklētājus un palīdz viņiem kā vien varēdami.

«Baron Edward von Falz-Fein. Villa <rAskania-Nowa», Schloss-Strasse.

1983. g. 2.1.

Waduz.

Principality of Liechtenstein (via Schwitzerland).

Phone 2 83 33,

„ 2 28 32.

Cienījamie draugi!

Gribu pateikties Jūsu presei par pastāvīgo interesi, ko tā parāda par darbu, kuru veicu es, mans kolēģis no VFR Georgs Steina kungs un Juliāns Semjonovs. Krievu kultūras dārgumu atrašana un saglabāšana, palīdzība to atdošanā Dzimtenei — šai darbībā es saskatu savas dzīves mērķi un jēgu.

Pirms Jaunā gada, ziemsvētkos, manā rezidencē viesojās Sa-ļapinu ģimenes galva Fjodors Fjodorovičs Sajapins, mans labais draugs, kas daudz darījis, lai Dzimtenē atgrieztos relikvijas, kurām ir sakars ar diženo dziedoni. Fjodors Fjodorovičs uzrakstīja pilnīgi oficiālu dokumentu, kas, es esmu pārliecināts, tagad dod tiesības Fjodora Ivanoviča pīšļus pārvest uz Dzimteni un apbedīt tur. Tik tiešām — Saļapina mirstīgās atliekas gan vientuļi atdusas Parīzē, svešumā, taču viņa sirds vienmēr piederējusi Dzimtenei. Tāpēc, visādi atbalstīdams Sajapinu ģimenes galvas lēmumu par viņa tēva mirstīgo atlieku pārvešanu uz Dzimteni un būdams pārliecināts, ka pašreiz ir pienācis laiks, kad diženā dziedoņa pīšļiem jātop nogādātiem tur, kur viņu visi atceras, ciena un mīl, esmu gatavs arī no savas puses veikt visus nepieciešamos pasākumus (ja tie būs vajadzīgi), lai šo akciju realizētu.

Gribu piebilst, ka tuvākajās nedējās un mēnešos man paredzētas sarunas ar vairākiem cilvēkiem un organizācijām, un, ja šīs sarunas beigsies sekmīgi, tās man sagādās iespēju — kā vienmēr bez atlīdzības — nodot Dzimtenei jaunus krievu kultūras šedevrus.

Sveicu Jaunajā gadā padomju lasītājus, televīzijas skatītājus un radioklausītājus, kas interesējas par mūsu darbu, un vēlu Jums visiem veselību, panākumus, laimi un mieru!

Ar sirsnīgu sveicienu Jūsu

barons Eduards fon FALCS-FEINS.»

PAR RAKSTNIEKU UN VIŅA DARBU

Ar Juliānu Semjonoviču Semjonovu man iznāca iepazīties, kad tika uzņemta filma «Septiņpadsmit pavasara mirkļi». Mūsu ilgās sarunas par konkrētām scenārija problēmām toreiz bieži vien pievērsās arī vispārējiem dzīves un politikas jautājumiem, cīņai pret ļaunumu, ko tik draudīgi bija atsedzis fašisms un kas kaut kādā veidā izpaudīsies tik ilgi, kamēr pasaulē pastāvēs sabiedriskā sistēma, kas to radījusi.

Mēs abi piederam pie paaudzes, kura pārcietusi fašistu iebrukumu un tās briesmīgās sekas, ko mūsu tautas dzīvē atstāja karš, pie paaudzes, kuras apziņā un sirdī uz visiem laikiem palicis skaudrs pretīgums pret tiem, kas rīkojas netaisni, atnes nelaimi, bēdas, savu šauri savtīgo interešu labā ir gatavi mīdīt kājām cilvēcību, postīt, iznīcināt, nonāvēt, jo mēs atceramies visu, kas saistīts ar mūsu tautas antifašistisko karu, kurš prasīja tik daudz upuru, un asi reaģējam uz draudīgām neonacisma izpausmēm daudzās Rietumeiropas valstīs un ne tikai tur vien.

Savā jaunajā darbā «Vaigu vaigā» Juliāns Semjonovs dedzīgi turpina cīņu pret fašismu, par taisnīgumu un cilvēcīgumu, cīņu, ko viņš iesācis jau iepriekšējos darbos, un cīnās talantīgi, radoši, savdabīgi.

Taču, pirms sāku rakstīt par grāmatu, ko pašreiz piedāvājam lasītājam, man gribētos pastāstīt par Juliānu Semjonovu kā cilvēku un rakstnieku.

Vēl puika būdams, viņš aizbēga no mājām, lai dotos karā. Vēlāk — Austrumu tautu institūts, Maskavas Valsts universitātes Vēstures fakultātes katedra. Šeit viņa darbu vada ievērojamais zinātnieks I. Reisners, leģendārās revolucionāres Larisas Reis-neres brālis. Noteikti zināms, ka I. Reisners jaunajā orientālistā ir saskatījis rakstnieka spējas un ieteicis viņam izmēģināt savus spēkus šai jomā.

Iesākās ar žurnālistiku, un tas notika diezgan īpatnēji. Pirmais patstāvīgais darbs — komandējums žurnāla «Ogoņok» redakcijas uzdevumā uz Tadžikiju pie arharu un tīģeru ķērājiem. Tur viņš nav tikai novērotājs vien, bet arī pats piedalās bīstamajā darbā. Pirmais apraksts iznāca interesants, emocionāls. Vēlāk — lidojumi uz Sibīrijas jaunceltnēm un zinātnisko ekspedīciju apmetnēm, uz ziemeļpolu, došanās kopā ar zvejniekiem uz Gren-landi un Farēru salu rajonu. Drīz vien parādās arī viņa pirmie stāsti par ģeologiem, par taigā nospraužamo trašu izlūkiem, jūras zvejniekiem.

J. Semjonovs jau ar pirmajiem jaunrades soļiem ievēro kādu, varētu likties, vienkāršu patiesību: tas, par ko tu raksti, ir ne tikai jāzina, bet arī jāizjūt, jāpārdzīvo. Enerģija, gatavība jau šodien, tūlīt lidot, braukt, steigties uz turieni, kur ir aktuāls materiāls, kur risinās svarīgi notikumi, kur ir interesanti cilvēki, — šīs īpašības rakstniekam piemita jaunības gados un ir pilnīgi saglabājušās arī tagad. Tās uzspiež zīmogu visai J. Semjonova jaunradei, padara viņa romānus, garstāstus, stāstus, aprakstus, lugas, scenārijus aktuālus un interesantus.

«Petrovka, 38» un vairāki citi darbi par padomju miliciju pievērsa J. Semjonovam daudzu jo daudzu lasītāju uzmanību. Viņa darbi bija ne tikai interesanti, bet arī profesionālā ziņā precīzi. Tas izskaidrojams tādējādi, ka pirms šo darbu uzrakstīšanas J. Semjonovs kādu laiku milicijas orgānos bija stažējies par operatīvo pilnvaroto un šai darbā ne tikai bija ieguvis konkrētas zināšanas, bet arī izjutis pacilātību, ko rada cīņa pret noziedzību, pret sīku un lielu ļaunumu, pret tiem, kas neļauj cilvēkiem normāli dzīvot un strādāt.

1963. gadā J. Semjonovs sāka rakstīt romānu sēriju, kurā darbojas padomju izlūks Isajevs-Stirlics. Sis darbs turpinās vēl tagad. Tas ir grūts darbs, kas prasa lielu rūpību, jo tā pamatā ir mūsu valsts vēsture, Komunistiskās partijas un padomju tautas cīņa par Oktobra iekarojumu nostiprināšanu, pret mēģinājumiem sagraut padomju varu. Lai gan Isajevs ir izdomāts (bez tādiem izdomātiem varoņiem nav iespējama mākslinieciska jaunrade), šis vispārinātais tēls ietver sevī vēsturisku patiesību, daudzu jo daudzu to pašaizliedzīgo cīnītāju likteņus, kuri aizstāvējuši diženu, pirmreizēju ideju cilvēces attīstībā.

Man šķiet, lasītāji Isajevu-Štirlicu iemīlējuši tāpēc, ka viņš nepavisam nav pārcilvēks, kurš kā rotaļādamies uzvar visus ienaidniekus. Šis izlūks ir darba darītājs ar labākajām padomju cilvēka īpašībām — tāda cilvēka īpašībām, kas ir pārliecināts par savas cīņas taisnīgumu.

Svarīga vieta Juliāna Semjonova daiļradē ir publicistikai starptautiskās politikas jautājumos. Viņa aprakstos laba avīzes reportiera asums ir apvienots ar tāda rakstnieka apdomīgumu, kurš par kārtējiem notikumiem spriež no vispārhumānām pozīcijām, no pagātnes, tagadnes un nākotnes viedokļa. Protams, tās nav abstraktas pozīcijas un nav arī abstrakts viedoklis: rakstnieks vienmēr skaidri un nepārprotami ir to pusē, kuri cīnās par sociālu progresu, par taisnīgumu un mieru, viņa asā spalva atmasko un nosoda tos spēkus, kas cilvēkiem nejauj dzīvot mierīgi, droši, saprātīgi.

Kā «Pravdas» speciālkorespondents viņš dodas uz kara liesmu apņemto Vjetnamu, pa IIo Si Mina taku nokļūst pie Laosas partizāniem. Viņš savām acīm redz kara cietsirdību un bezjēdzību, izjūt imperiālistiskās agresijas netaisnīgumu un vjetnamiešu tautas draugu solidaritātes spēku. No šā brauciena rakstniekam saglabājies neparasts suvenīrs — amerikāņu bumbvedēja atlūza; šo bumbvedēju Vjetnamas patrioti notrieca tai laikā, kad rakstnieks ar viņiem atradās vienā ierakumā.

Septiņdesmito gadu sākumā «Pravda» komandēja J. Semjonovu uz vairākām Latīņamerikas valstīm. Galvenais brauciena mērķis bija Cīle, kur viņš tikās ar Korvalanu un Aljendi un rakstīja par milzīgo pacilātību, kas valda tautā sakarā ar Tautas vienības valdības nākšanu pie varas.

Drīz pēc fašistiskā režīma gāšanas Portugālē J. Semjonovs devās uz turieni. Kā avīzes «Ļiteraturnaja gazeta» korespondents viņš nokļuva Spānijā, kad tur vēl pastāvēja Franko režīms. «Mūslaiku literātam,» rakstnieks lielā pārliecībā dedzīgi sacīja kādā no saviem braucieniem, «nav tiesību vilkties astē mūsdienu attīstībai. Laiks, kad varēja mitināties ziloņkaula tornī, aizgājis uz neatgriešanos. Literātam pastāvīgi jābūt gatavam doties cīņā. Sīs gatavības mērs ir idejiskums un zināšanas.»

* * *

Grāmata «Vaigu vaigā» ir radusies rakstnieka liela darba rezultātā: viņš to veica, izvirzījis sev mērķi — sadzīt nacistu izvestās Dzintara istabas pēdas; šī istaba bija atradusies Katrīnas pilī Puškinā.

1944. gada janvāra beigās mūsu karaspēks atbrīvoja Puškinu. Tam izdevās glābt no pilnīgas nopostīšanas Katrīnas pili, laikā padarīt nekaitīgas tūkstoš kilogramus smagās bumbas (pavisam vienpadsmit), ar kurām fašisti bija gribējuši pili uzspridzināt. Unikālā ēka izskatījās pavisam nožēlojama: apdegušas, apkvēpušas sienas, norauts jumts, izsistas rūtis, pieķēzītas, spoguļu, porcelāna un kristāla lauskām un brokāta, samta un zīda driskām klātas grīdas.

Nacisti bija no pils izveduši, var teikt, visas vērtības, bet to, kas nebija izvests, iznīcinājuši. Nolaupīta bija arī Dzintara istaba — mākslas meistardarbs, kas pazīstams visā pasaulē, «šis saules akmens šedevrs ir izdomas, liela svinīguma un ārkārtīgi augstas meistarības paraugs,» Rastrelli teica toreiz, kad montēja Dzintara istabu Katrīnas pilī.

Pēc nacistu gauleitera Koha norādījuma Dzintara istabu pārveda uz Karaļa pili Kēnigsbergā. Kad 1945. gada aprīlī mūsu karaspēks ieņēma pilsētu, Karaļa pilī Dzintara istabas nebija. To sameklēt neizdodas joprojām.

Pēc vēstures mērogiem īsajā valdīšanas laikā fašisms parādīja savas daudzās tumsonīgās, necilvēcīgās un pretīgās īpašības. Nacisti ne tikai nonāvēja miljoniem pilnīgi nevainīgu cilvēku, iznīcināja valstis, iegrūda cilvēkus beztiesībā un verdzībā, viņi centās arī atņemt tautām gadsimtos uzkrātās kultūras vērtības, tas ir, tautas aplaupīt un izputināt gan materiāli, gan garīgi. Tā bija nevis nejauša ālēšanās un cietsirdība, bet jau iepriekš pārdomāta līnija; tās mērķis bija nodibināt «jauno kārtību», kurā āriešiem tika piešķirta kungu loma, bet verdzībā nospiestās tautas bija lemtas nabadzībai un deģenerācijai.

Nacistu barveži, sākot ar Hitleru un Gēringu un beidzot ar vidējiem un sīkiem vadītājiem, ne tikai laupīja, bet arī lielījās ar salaupīto. Viņi cits citam dižojās ar gleznām un citām mākslas vērtībām, kas bija izvestas no Itālijas un Padomju Savienības, no Francijas, Beļģijas, Nīderlandes, no visām malām, kur bija spēruši kāju viņu karavīri. Juzdami savu galu, viņi — kā parasti kriminālnoziedznieki — centās izdzēst pēdas, noslēpjot vai iznīcinot sazagto.

J. Semjonovs dedzīgi nododas meklēšanai. Viņš sameklē retus dokumentus, atrod cilvēkus, kas vismaz kaut ko var pastāstīt par Dzintara istabu. Rakstnieks paliek sev uzticīgs: risinādams šo uzdevumu, viņš cenšas izprast daudzas parādības buržuāziskās sabiedrības dzīvē tajās zemēs, kur viņu aizved meklējamo kultūras vērtību pēdas.

Mūsdienās, kad cilvēkiem ir tik plaši sakari, kas sniedzas pāri valstu robežām, par dzīvi ārzemēs raksta daudz. Te pārsteigt mūsu lasītāju nez vai ir iespējams. J. Semjonovs arī necenšas to darīt. Un tomēr viņa vērojumi un spriedumi ir neparasti un daudzējādā ziņā oriģināli. Tam, ko viņš redz vai ar ko sastopas, viņš bieži vien prot tuvoties no pavisam negaidītas puses. Viņu neinteresē tas, kas atrodas virspusē. Rakstnieks pastāvīgi tiecas iespiesties pašos politiskās un sabiedriskās dzīves parādību dziļumos, ieraudzīt to, kas pirmajā acu uzmetienā nemaz nav pamanāms, paliek apslēpts.

Prasme redzēt, principialitāte, dzīves patiesības izjūta — šīs īpašības visā pilnībā piemīt arī šai J. Semjonova jaunajai grāmatai. Rakstnieks nepavisam neaizmiedz acis, lai neredzētu rietumu zemju iespējas un sasniegumus, ļoti sirsnīgi raksta par godīgiem un labiem cilvēkiem, ko viņš tur sastapis. Taču viņš kategoriski noraida to Rietumu pievilcīgumu, kuru rada reklāma un skatlogi un kuram, atklāti sakot, it viegli var padoties; dzīvi «laimīgajās» kapitālistiskajās zemēs viņš parāda ar visām tās pretrunām un ačgārnībām, parāda to tādu, kāda tā izskatās bez mānīgā spožuma, ko buržuāziskā propaganda tiecas parādīt kā šīs dzīves īstenību. Viņš saskata un prot izgaismot galveno — šīs pasaules nespēju cilvēku padarīt laimīgu, aizstāvēt taisnīgumu un iznīdēt trūkumus, kas šķiriskai, ekspluatatoriskai sabiedrībai piemīt no sākta gala. Grāmatas asais sižets, tās politiskā aktualitāte veiksmīgi apvienojas ar vispārcilvēciskām problēmām, kas pašreiz satrauc cilvēkus.

Lasot grāmatu, tu pastāvīgi atgriezies pagātnē, atkal un atkal domā par fašismu un par to laiku, kad fašisms, ieguvis valsts varu stiprās un attīstītās Eiropas zemēs, centās savu kundzību uzspiest arī visai pasaulei. Un tad nu tu uzdod sev jautājumu: vai tiešām kaut kas līdzīgs ir iespējams arī pašreiz vai pārredzamā nākotnē?

Rietumos daudzi vēsturnieki un publicisti cenšas fašismu iztēlot par nejaušu parādību, ko radījušas atsevišķas stipras personības un apstākļu sagadīšanās. Bet, ja nu tā, tad, sak, nav arī jēgas pašreiz pievērst šim tematam tik daudz uzmanības — tematam, kas, tā teikt, pilnīgi pieder vēsturei, pieder pagātnei.

Tāda nostādne nepavisam nav nejauša. Bez īpašām pūlēm tajā var saskatīt tiekšanos aizmaskēt fašisma šķirisko būtību, notušēt tā izcelšanās un izaugsmes loģiku. Ir joti ērti un viegli visu iekjaut šādā shēmā: tā sacīt, uzradās stipras, fanātisma pārņemtas un taisni vai pārdabiskām spējām apveltītas personības, kas vispirms nodibināja partijas, tad ieguva varu pār tautu prātiem un sāka tās vest sev līdzi.

Marksistiskā zinātne nenoliedz personības lomu vēstures attīstībā. Taču vispirms tā aplūko konkrēto situāciju un objektīvos apstākļus, kas veido personību un nosaka tās darbības raksturu. Vācu imperiālisms meklēja, atrada un pacēla augstumos Hitleru. Nebūtu gadījies tāds Hitlers, būtu sameklēts kāds cits, kas realizētu vācu monopolistiskā kapitāla un militāristu kliķes izvirzītos plānus.

Milzīga ir Hitlera personiskā vaina visas pasaules tautu priekšā, un vaina attiecībā uz vācu tautu nav pati mazākā. Viņa nežēlība, kas robežojās ar bezprātu, humānisma un taisnīguma jēdzienu pilnīga nepazīšana, viņa baismīgā nodevība vēl ilgi satrauks un satricinās cilvēkus. Un tomēr nevienam nav tiesību aiz Hitlera personas slēpt fašisma būtību, tos spēkus, kas fašismu radīja, vai arī savus noziegumus, kuri esot izdarīti, tā sakot, pēc Hitlera gribas un pavēles.

Mēs nedrīkstam aizmirst V. I. Ļeņina norādījumu, ka buržuāzija, cīnīdamās par savu pastāvēšanu un kundzību, izmanto divas valdīšanas metodes: liberālo un varmācīgo, kas var viena otru nomainīt vai arī savīties kopā dažādās kombinācijās. Vācu mono-politiskais kapitāls, atdodams varu nacistu un viņu fīrera rokās, izmantoja atklātas varmācības metodi vistīrākajā veidā, lai tādējādi apspiestu pieaugošo revolucionāro kustību valstī, iekarotu un pakļautu verdzībai citas tautas, satriektu pasaules progresa balstu — Padomju Savienību.

Fašisma temats nepavisam nepieder pagātnei, tas ir ļoti aktuāls arī pašreiz. J. Semjonova jaunā grāmata to skaidri parāda. Pirmkārt, vēl nepavisam nav likvidētas hitlerisko fašistu noziegumu sekas, otrkārt, mūsdienu buržuāziskā sabiedrība rada jaunas fašistiskas idejas un izvirza atbilstošus cilvēkus, kas kļūst par to paudējiem.

Vērojot neofašisina uzliesmojumus rietumu zemēs, var izsekot to tiešajai atkarībai no vispārējā stāvokļa starptautiskajā arēnā. Saspīlējuma saasināšanās, bruņošanās sacensības pastiprināšanās, antikomunisma un pretpadomju propagandas plaša izvēršana sakarā ar kādu notikumu ved taisnā ceļā uz visāda veida un nokrāsas neofašisma aktivizēšanos. Pastiprinās gan neofašistu propaganda, gan terora akcijas.

Iedams pa to pēdām, kas aplaupīja Katrīnas pili, gan Vācijas Federatīvajā Republikā, gan citās zemēs autors saduras ar neonacistiem, tas ir, ar mūsdienu fašistiem. Viņi ir revidējuši savas darbības metodes un demagoģiskos paņēmienus.

Ilgus gadus VFR bija ierauta «aukstajā karā». Antikomunis-tiskajās, pret Padomju zemi vērstajās kampaņās tai bija ierādītas priekšējās pozīcijas. Par oficiālo ārpolitisko valdības doktrīnu Bonnā kļuva revanšisms ar tā centieniem atjaunot to vācu valsti, ko bija radījuši nacisti, sagrābdami citas zemes un pakļaudami citas tautas. Radās politiska vide, kurā nacistiskās idejas reģenerējās ne tikai bijušo fašistu galvās, bet arī jaunajā paaudzē, kas tikko bija sākusi aktīvu dzīvi.

Piecdesmitajos un sešdesmitajos gados Rietumvācijā cita pēc citas nodibinājās ultralabēja, neonacistiska virziena partijas, savienības un apvienības, kas dažkārt atšķīrās tikai ar ārējiem atribūtiem, bet savā būtībā bija pilnīgi vienādas. 1964. gadā daudzas no šīin partijām un grupām apvienojās vienā organizācijā — Nacionāldemokrātiskajā partijā. Drīz vien uzradās arī jauns fīrers — bijušais nacists fon Tadens. NDP vadība, lietodama Ge-belsa metodes, veikli manipulēja ar noskaņojumu zināmā dajā iedzīvotāju, pat centās iekļūt parlamentā. Neonacisti izmantoja savā labā gan sociāli ekonomiskās grūtības, gan neapmierinātību ar ārpolitisko kursu, reizēm likdami ieskanēties pat antiamerikā-niskiem un pret NATO vērstiem motīviem, un tas radīja diezgan plašu atbalsi.

Šoreiz neonacistu plāniem nebija lemts piepildīties. Tiem pārvilka svītru VFR antifašisti. Rietumvācijas komunisti par vienu no saviem galvenajiem uzdevumiem izvirzīja panākt fon Tadena partijas sakāvi vēlēšanās. Pret šo partiju nostājās arodbiedrības un daudzas citas sabiedriskās organizācijas. Neonacisti bundes-tāgā neiekļuva.

Saspīlējuma atslābuma gados neonacistu partija sāka nīkuļot. No politiskās arēnas aizgāja fon Tadens. Ievērojami samazinājās partijas bāze masās. NDP biedru skaits strauji saruka. Daudzi no viņiem sāka darboties puslegālās ekstrēmistu organizācijās, bet reizēm arī militāristiskās, teroristiskās grupās. Buržuāziskajās aprindās bija dzirdamas valodas par galīgu neonacisma sakāvi, par to, ka neonacisms, tā teikt, vairs neatgriezīšoties plašā politiskā arēnā.

Komunisti un arī saprātīgi domājošie cilvēki ar citādiem uzskatiem stāvokli novērtēja savādāk. Viņi redzēja, ka labējie spēki tomēr joprojām mēģina atdzīvināt fašistu idejas. Grāmatu veikalus pārplūdināja literatūra, kurā fašisma kritika atdeva vietu nacistu valsts cildināšanai, atklātam nacionālismam un šovinismam. Masu informācijas līdzekli reklamēja Hitlera līdzgaitnieku memuārus, daždažādus fīrera biogrāfiskus aprakstus. Bez jebkādām grūtībām varēja iegādāties arī bēdīgi slaveno «Mein Kampf». Uz ekrāniem citu pēc citas demonstrēja «vēsturiskas filmas» par fašistu valsti: rādīja pompozas parādes un gājienus, to, kā Hitlera runas pavada hipnotizēta pūļa jūsmīga rēkoņa, rādīja vācu armiju, kas sabradā valstis citu pēc citas. Un tam visam bija viens mērķis: palūk, cik diženi un vareni mēs esam bijuši, skaties, vācieti, un atceries to!

Šovinismam piemīt īpašība zināmos apstākļos izplatīties loti strauji. Un tur nav ko brīnīties: sabiedrības aptaujas par attieksmi pret literatūru un filmām par nacismu liecina, ka daudzi aptaujātie tās uzskata par lietderīgām.

J. Semjonova grāmata palīdz izprast un novērtēt visus šos faktus. Tā aicina būt modriem, un radīt modrību ir ļoti nepiecie-sami, it īpaši jaunajā paaudzē, kas nav fašismu skatījusi savām acīm.

Manuprāt, ārkārtīgi svarīgi ir arī tas, ka rakstnieks stāsta, kā viņš Rietumos ticies ar daudziem antifašistiem, godīgiem cilvēkiem, kas no visas sirds cīnās par taisnīgumu, pret reakciju un fašismu, lai kādā veidā tie izpaustos.

Šajā ziņā ir raksturīgs grāmatas galvenais varonis — vācietis Steins no Rietumvācijas ciema Stelles. Viņš ir uzzinājis par Dzintara istabas meklēšanu un aktīvi piedalās tajā. Steins ir viens no tiem vāciešiem, kas dziļi pārdzīvo fašisma traģēdiju. Viņa uztverē nacisms nav tikai pagātne vien. Viņš grib, lai postījumi, ko fašisms nodarīja padomju tautai un citām tautām, vismaz kaut cik tiktu atlīdzināti. Steins ir daudz darījis, lai Padomju Savienība dabūtu atpakaļ tās vērtības, ko bija nolaupījuši nacisti. Viņš grib atrast un atdot arī Dzintara istabu, grib, lai uzvarētu taisnīgums.

Šteins ir daudz palīdzējis meklēšanā. Un tas nepavisam nav bijis viegli. Viņš saduras ar tiem, kas itin nemaz negrib vandīt augšā pagātni, kas pavisam citādi izturas pret fašismu un ir gatavi jebkuriem līdzekļiem likt meklējumiem šķēršļus ceļā. Šie līdzekļi ir šantāža un draudi, spiediens un atklāta vardarbība. Steins nav no dzīves īstenības atrāvies ideālists. Viņš labi saprot, kādā sabiedrībā dzīvo, zina, ka fašisti — jaunie un vecie — nevairīsies arī no galējībām, lai novērstu atmaskošanu. Viņš stājas cīņā apzināti, saprazdams, cik grūta un bīstama tā ir, ticēdams labā uzvarai pār ļauno.

Rietumos ir cilvēki, kas cenšas palikt novērotāji vai, kā viņi mēdz teikt, ieņemt neitrālu pozīciju attiecībā pret tiem procesiem, kas notiek pasaulē, politikā. Es, tā sacīt, esmu labsirdīgs un taisnīgs cilvēks, esmu par to, lai viss būtu labi, lai cilvēki dzīvotu mierā un saskaņā, vēl vairāk — es jūtu līdzi tiem, kas aktīvi cīnās par to. Taču pats cīņā nepiedalīšos. Man ir pieklājīga izpeļņa, mājas, ģimene — kāpēc man būtu vajadzīga šī rosīšanās, demonstrācijas, mītiņi, protesti? Taisnība tāpēc ir taisnība, lai tā agrāk vai vēlāk uzvarētu.

Stāstīdams par šteinu un citiem saviem varoņiem, rakstnieks parāda — arī Rietumos cilvēki aizvien labāk saprot, ka tāda pozīcija ir ārkārtīgi bīstama. Reiz tā taču ir jau bijis: šodien tu Jaunumam nepretojies, rīt kļūsti par manipulāciju objektu tā rokās, bet parīt — par upuri. Mūsdienās nav iespējams briesmas pārlaist kādā mierīgā patvērumā. Ja cilvēki neuzbūvēs drošu aizsprostu militārisma, bruņošanās sacensības un ideoloģisko diversiju straumei, tā nopostīs visu savā ceļā, sagraus arī viņu mierīgo, omulīgo dzīvi.

Šteins grib uzvarēt pagātnes netaisnīgumu. Taču viņa godīgums nespēj aprobežoties tikai ar pagājušo vien. Tas viņu neatvairāmi noved pie cīņas par šāsdienas taisnību. Lasīdams grāmatu «Vaigu vaigā», tu tici, ka cilvēki Rietumos — neatkarīgi no viņu politiskās pārliecības, uzskatiem par sabiedrības attīstību un dzīvi vispār — neatjaus sevi apmuļķot, kā tas vēsturē kādreiz ir jau noticis.

Hamburgā J. Semjonovs satiekas ar vecu vācu komunistu. Viņa mūžs, viņa līdzdalība svarīgās sabiedriskās norisēs un saskare ar dažādiem sīkiem notikumiem parāda, cik vētrainā laikā ir dzīvojuši mūsu tēvi un dzīvojam mēs paši. Sis mūžs liecina arī par to, ka tagadējā gadsimtā nepavisam nav vietas nacionālai šaurībai.

Daudzas svarīgas problēmas ir ieguvušas vispārcilvēcisku, globālu raksturu. Pašreiz nav nemaz iedomājams šāds viedoklis: manā zemē stāvoklis ir vairāk vai mazāk labvēlīgs, bet, kas notiek citur, tas uz mani neattiecas. Tagad, piemēram, neviens nevar palikt kara neskarts, tāpat arī neviens nevar stāvēt nomaļus, kad risināmi jautājumi par apkārtējās vides un atmosfēras aizsardzību. Sīs problēmas tieši skar visas cilvēces un katra atsevišķa cilvēka intereses, lai kādā valodā viņš runātu un kurā zemes stūrī dzīvotu.

Komunisti to izprot dziļāk nekā citi. Viņu pasaules uztveri nosaka ne tikai emocijas, tā ir arī dabas un sabiedrības attīstības likumu izpratnes rezultāts. Vienīgi komunistiem ir zinātniski pamatota cilvēces nākotnes koncepcija, vienīgi viņi zina pareizos ceļus uz šo nākotni. Tieši tas viņus arī izvirza priekšējās pozīcijās cīņā pret visu, kas savu mūžu nodzīvojis. Un tas viņus arī neatvairāmi padara par niknu uzbrukumu objektu, tāpēc viņus vajā reakcija, tas ir, tie spēki, kas visādi tiecas saglabāt pagātni, nevēlas sabiedrības progresu, jo jaunajā — taisnīgajā un humānajā sabiedrībā tiem nebūs vietas. Pieredze māca, ka savu laiku nodzīvojušais nekad pats brīvprātīgi nenoiet no vēstures skatuves. Un, iekams uzvar saprāts, uzvar progress, daudzi tā paudēji kļūst par reakcijas izmisīgās pretošanās upuriem. Viņi neizgaist bez pēdām no cilvēces atmiņas. Viņu cīņa par jaunu pasauli, cīņa par sociālu un cilvēcisku taisnību dod viņiem tiesības uz nemirstību.

Mūsdienu imperiālisms cenšas aizkavēt cilvēku sabiedrības progresīvo attīstību. Tas pastiprina sasprindzinājumu, draud ar kodolkaru, tur gatavībā fašistiskus spēkus, lai raidītu tos kaujā pret sociālā progresa spēkiem. Taču imperiālisms vairs nespēj diktēt savus noteikumus: pārāk varenas ir antiimperiālistiskās cīņas vienības, pārāk dziļi cilvēku prātos iespiedušās miera un progresa idejas arī tajās zemēs, kurās imperiālisms pagaidām saglabā ekonomisko un politisko varu.

Vislielākā vērtība, kas piemīt jaunajam J. Semjonova darbam, manuprāt, ir tā, ka šis darbs uzrakstīts no aktīvām pozīcijām cīņā par sociālu taisnību, ka tas saasina modrību attiecībā uz plēsonīgo kapitāla pasauli, bet reizē arī iedveš ticību miera un progresa spēku uzvarai. So spēku pusē ir nākotne.

V. JEŽOVS, profesors, vēstures zinātņu doktors

SATURS

Nodaļa, kura autoram ir pienākums vēlreiz pastāstīt par mafiju 11

Nodaļa, kurā stāstīts par to, kā mafija piedalījās ultralabējo sazvērestībā 39

Nodaļa, kurā stāstīts par iepazīšanos ar cienījamu VFR pilsoni — Georgu Steinu no Stelles 79

Nodaļa, kurā stāstīts par to, kā nogalināja cilvēkus, dedzināja mājas un izlaupīja mūsu muzejus fašists Mentens, kā arī par to, kāda ir komunista Paula Kolera versija un kā turpinās Georga Steina meklējumi 107

Nodaļa, kurā stāstīts par multimiljonārēm, par dāmu, kas rūpējas par demokrātiju un cilvēka tiesībām, vienlaikus slēpdama zagtas mantas...

130

Nodaļa, kurā stāstīts par to, ka arī baroni mēdz būt dažādi...

153

Nodaļa, kurā stāstīts par nacistu koncentrācijas nometni Folprīhauzenē, kā arī par to, kas māca jaunos Rietumvācijas policistus un ko viņiem māca 170

Nodaļa, kurā stāstīts par to, kā Zoržs Simenons, kas palīdz meklēšanā, pirmoreiz sastapās ar fašismu vaigu vaigā...

185

Nodaļa, kurā stāstīts par to, kā mafija ar heroīnu indē jaunatni un nodibina sakarus ar zagtu mantu tirgotājiem...

200

Nodaļa, kurā stāstīts par komunistā Kolera programmu, par fašista Zakses vēstuli un barona Falca-Feina piedalīšanos izsolē 210

Nodaļa, kurā stāstīts par krieviem Bādenbādenē 228

Nodaļa, kurā stāstīts par to, ka arī korupcijas pasaulei nav iebildumu pret «melnās naudas» ieguldīšanu zagtās kultūras vērtībās 234

Nodaļa, kurā stāstīts par atmiņu 244

Nodaļa, kurā stāstīts par nacistisko noziedznieku, kas vainīgs Lidices traģēdijā, un par profesora Rodes šantažēšanu un bojāeju 289

Nodaļa, kurā stāstīts par labiem cilvēkiem 304

Nodaļa, kurā stāstīts par provokāciju, ko izraisījušas bailes, ka dārgumi būs jāatdod likumīgajam īpašniekam 314

Nodaļa, kurā stāstīts par trīsdesmit gadus veciem notikumiem, kam ir tiešs sakars ar mūsu meklējumiem 320

Nodaļa, kurā stāstīts par Eduarda Falca-Feina braucienu uz Maskavas olimpiādi, par blēžiem no Londonas, kas zog krievu gleznas, un par to, kā man kļuva zināmas nacistu aktivitātes detaļas 333

Nodaļa, kurā stāstīts par izraēliešu un amerikāņu izlūkdienestu operāciju, par nacistu ģenerāli Gēlenu un par to, kā gudrie un tālredzīgie cilvēki Rietumos nedomā akli sekot tiem, kas zooloģiski nīst Padomju zemi 355

...Tas nav epilogs 375

Ježovs V. Par rakstnieku un viņa darbu 385

Юлиан Семенов ЛИЦОМ К ЛИЦУ

Рига сЛиесма* 1986 На латышском языке Перевела с русского Анна Мукина Художник Оярс Петерсоне

Juliāns Semjonovs VAIGU VAIGA

Redaktore M. Priedniece Mākslinieciskais redaktors J. Petraškevičs Tehniskā redaktore A. Šiliņa Korektore I. Kalniņa

Nodota salikšanai 13.02.85. Parakstīta iespiešanai 23.10.85. Formāts 60X 84/16. Tipogrāfijas papīrs № 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 23,25 uzsk. iespiedi.; 23,95 uzsk. krāsu nov.; 27,15 izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 267. Cena 1 rbl. 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 192/32132/Dt-l 16.

Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081, Rīgā, Balasta dambī 3.

1

Capo (it.) — galva, vadītājs, priekšnieks, komandieris.

2

Dokumentāri pierādīts, ka Lučāno sadarbojies arī ar Jūras kara spēku pretizlūkošanas dienestu. Par Lučāno sadarbību ar kādu no ASV slepenajiem dienestiem bija zināms arī mafijas barvežiem, jo ar šo sadarbošanos Lučāno panāca, ka viņu pirms termiņa izlaida no cietuma.

3

Stratēģisko dienestu pārvalde.

4

Pēdējos gados mūsdienu — jaunā mafijiešu paaudze (jauna ne tikai bosu nelielā vecuma ziņā, bet ari pēc sociālās struktūras, pēc politiskajiem mērķiem un metodēm) ir stipri aktivizējusies, izdara īstu uzbrukumu demokrātiskajiem spēkiem, cenšas iebiedēt tos, kas cīnās pret noziedzniekiem. Tikai 1982. gadā vien par mafijas upuriem Itālijā kļuva vairāk nekā 150 cilvēku, viņu vidū — Itālijas Komunistiskās partijas vadības loceklis un IKP apgabala federācijas sekretārs Sicīlijā Pio la Torre, kā ari Palermo prefekts ģenerālis K. A. Daila Kjeza, bet 1983. gada sākumā tika nonāvēts Sicīlijas pilsētas Trapani prokurora vietnieks Džandžakollo Cako Monlaldo, kas bija pazīstams ar saviem kreisajiem uzskatiem un enerģisko cīņu pret noziedznieku pasauli. Sazarotā gangsteru organizācija ir iespiedusies visās Sicīlijas sabiedriskās dzīves sfērās un mēģina savu ietekmi izplatīt citos Itālijas rajonos. Mafija rīkojas arī Kalab-rijā un Kampānijā. Tā nodarbojas ar šantāžu, dažādām finansu mahinācijām, ieroču un narkotisku vielu tirdzniecību, tā nodibinājusi sakarus ar buržuāzisko partiju pārstāvjiem. Presē parādās aizvien jauni ziņojumi, kas liecina par itāliešu un amerikāņu mafijiešu aliansi. Tā, piemēram, 1983. gadā policija Palermo atklāja «baltās nāves» tirgoņu tīklu, un šie tirgoņi bija cieši saistīti ar amerikāņu mafiju.

5

Kubas revolūcija jau pirmajos dekrētos aizliedza narkomāniju, prostitūciju un azartspēles.

Sociālistiskā Kubas valsts deva arī prāvu ieguldījumu cīņā pret starptautiskajiem noziedzīgā biznesa centriem. Lūk, piemērs. 1982. gada vēlā rudenī Kubas jūras robežu sargi, kas patrulēja gar Pinaras del Rio provinces krastiem, aizturēja savos teritoriālajos ūdeņos amerikāņu jahtu. Noskaidrojās, ka tajā ir narkotisko vielu krava. Dažas dienas pirms tam jahta bija pacēlusi enkuru kādā Kolumbijas ostā un tagad devās uz ASV — uz Floridas štatu, kas jau sen kjuvis par atbalsta bāzi tirdzniecībai ar «balto nāvi».

Tā nebija pirmā reize, kad Kubā apcietināja kontrabandistus, kas šķērso Kārību jūru. Sākot ar 1970. gadu, par nelegālu narkotisko vielu pārvadāšanu aizturēti 36 kuģi un 21 lidmašīna. No 230 cilvēkiem, kas «strādāja» šajos kuģos un lidmašīnās, 77 ir ASV pilsoņi. Floridas mafija nodarbojas ar narkotiku pārvadāšanu no Dienvidamerikas uz ASV. Šo nāves zāļu piegādi tā padarījusi par vienu no lielākajām štata ekonomikas nozarēm — tās apgrozījums ir divpadsmit miljardi dolāru gadā.

6

7

Runa ir par Šveicē notikušajām slepenajām amerikāņu un vāciešu sarunām, kuras apsprieda separāta miera noslēgšanu starp rietumsabiedrotajiem un hitlerisko Vāciju.

8

9

Pulkvedis Fogels? Vai tas nav tas pats doktors, kuru atcerējās Blāķis un viņa kolēģi Folprlhauzenē? Kur viņš atrodas tagad? Vai viņš sāktu runāt? Ķēde, patiešām interesanta ķēde.

10

Līdz šim nav atrasti arhīvi, kas palīdzētu noteikt kādu ārkārtīgi svarīgu detaļu: kāds sakars šim majoram Andrē bija ar SS štandartenfireru profesoru Andrē no Kēnigsbergas, par kuru man stāstīja Steins? Vai tas nav tas pats nelaimīgais sirmgalvis, kas dzīvoja Getingenē?

11

Starptautiska kriminālpolicijas organizācija.

12

13

Protams, Skorcēni acīm redzami tiecās pārspīlēt un izpušķot savus «varoņdarbus». Visus pēckara gadus viņš pelnījās ar to. Pastāv citas versijas par operāciju «Eiche» («Ozols»), kurā Skorcēni un viņa rokaspuišiem ir tikai izpildītāju loma.

14

Atdzejojusi Māra Cielēna.

15

Nacistiskais noziedznieks Klauss Barbjē, kas izrēķinājās ar franču Pretošanās kustības cīnītājiem un pēc Otrā pasaules kara atrada patvērumu Latīņ-amerikā, 1983. gada februārī tika nogādāts Francijā. Notika rūpīga izmeklēšana, ko pasaules sabiedrība bija gaidījusi gandrīz četrdesmit gadu. Klausa Barbjē lieta nodota tiesai.

Content

Semjonovs Juliāns Vaigu vaigā

NODAĻA, KURĀ AUTORAM IR PIENĀKUMS VĒLREIZ PASTĀSTĪT PAR MAFIJU

1

2

3

NODAĻA, KURA STĀSTĪTS PAR TO, KA MAFIJA PIEDALĪJĀS ULTRALABĒJO SAZVĒRESTĪBĀ

1

2

3

4

5

6

7

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR IEPAZĪŠANOS AR CIENĪJAMU VFR PILSONI — GEORGU ŠTEĪNU NO STELLES

1

2

3

4

5

6

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR TO, KĀ NOGALINĀJA CILVĒKUS, DEDZINĀJA MĀJAS UN IZLAUPĪJA MŪSU MUZEJUS FAŠISTS MENTENS, KĀ ARĪ PAR TO, KĀDA IR KOMUNISTA PAULA KOLERA VERSIJA UN KĀ TURPINĀS GEORGA ŠTEINA MEKLĒJUMI

1

2

3

4

5

NODAĻA, KURA STĀSTĪTS PAR MULTIMILJONĀRĒM, PAR DĀMU, KAS ROPĒJAS PAR DEMOKRĀTIJU UN CILVĒKA TIESĪBĀM, VIENLAIKUS SLĒPDAMA ZAGTAS MANTAS...

1

2

NODAĻA, KURA STĀSTĪTS PAR TO, KA ARI BARONI MĒDZ BOT DAŽĀDI...

1

2

4

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR NACISTU KONCENTRĀCIJAS NOMETNI FOLPRĪHAUZENĒ, KĀ ARĪ PAR TO, KAS MĀCA JAUNOS RIETUMVĀCIJAS POLICISTUS UN KO VIŅIEM MĀCA

1

2

3

NODAĻA. KURĀ STĀSTĪTS PAR TO, KĀ ŽORŽS SIMENONS, KAS PALĪDZ MEKLĒŠANA, PIRMOREIZ SASTAPĀS AR FAŠISMU VAIGU VAIGĀ...

1

2

3

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR KOMUNISTA KOLERA PROGRAMMU, PAR FAŠISTA ZAKSES VĒSTULI UN BARONA FALCA-FEINA PIEDALĪŠANOS IZSOLĒ

1

2

4

5

6

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR KRIEVIEM BĀDENBĀDENĒ

1

2

NODAĻA, KURA STĀSTĪTS PAR TO, KA ARĪ KORUPCIJAS PASAULEI NAV IEBILDUMU PRET «MELNĀS NAUDAS» IEGULDĪŠANU ZAGTĀS KULTŪRAS VĒRTĪBĀS

1

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR ATMIŅU

1

2

3

4

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR NACISTISKO NOZIEDZNIEKU, KAS VAINĪGS LIDICES TRAĢĒDIJĀ, UN PAR PROFESORA RODES ŠANTAŽĒŠANU UN BOJĀEJU'

1

2

3

4

5

6

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR PROVOKĀCIJU, KO IZRAISĪJUŠAS BAILES, KA DĀRGUMI BOS JAATDOD LIKUMĪGAJAM ĪPAŠNIEKAM

1

2

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR TRĪSDESMIT GADUS VECIEM NOTIKUMIEM, KAM IR TIEŠS SAKARS AR MOSU MEKLĒJUMIEM

1

2

4

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR EDUARDA FALCA-FEINA BRAUCIENU UZ MASKAVAS OLIMPIĀDI, PAR BLĒŽIEM NO LONDONAS, KAS ZOG KRIEVU GLEZNAS, UN PAR TO, KĀ MAN KĻUVA ZINĀMAS NACISTU AKTIVITĀTES DETAĻAS

1

2

3

4

5

6

NODAĻA, KURĀ STĀSTĪTS PAR IZRAĒLIEŠU UN AMERIKĀŅU IZLŪKDIENESTU OPERĀCIJU, PAR NACISTU ĢENERĀLI GĒLENU UN PAR TO, KĀ GUDRIE UN TĀLREDZĪGIE CILVĒKI RIETUMOS NEDOMĀ AKLI SEKOT TIEM, KAS ZOOLOĢISKI NĪST PADOMJU ZEMI

1

2

4

5

...TAS NAV EPILOGS

PAR RAKSTNIEKU UN VIŅA DARBU

SATURS

1