Priedītis Arturs

Civilizēta barbarisma lūkojums. Kara predestinacija un pēckara perspektīvas. 1.eseja

Civilizēta barbarisma lūkojums. Kara predestinacija un pēckara perspektīvas. 1.eseja

Arturs Priedītis

Ne tikai Latvijas tautas saprātīgais minimums ir noilgojies pēc kara. Pēc kara ir noilgojusies arī citu Eiropas tautu zināma daļa.

Pēc kara pašlaik ilgojas ne tikai armiju ģenerāļi. Armiju ģenerāļi pēc kara ilgojas vienmēr, jo karš ir viņu dzīves galvenā jēga. Vienīgi kara operācijās var atklāties katra ģenerāļa profesionālā lietderība. Bez kara ģenerāļu dzīve ne ar ko neatšķiras no jebkura klerka nīkšanas rutīnas vienmuļībā. Katrs sevi cienošs ģenerālis no rīta mostas ar klusām trīsām iesaukties: „Beidzot ir sācies!” Maz ticams, ka latviešu ģenerāļiem ir svešas minētās klusās trīsas.

Taču pašlaik pēc kara ir noilgojušies ne tikai armiju ģenerāļi. Par karu domā un raksta arī Eiropas intelektuālie ģenerāļi - filosofi un zinātnieki. Viņiem gaidāmā kara problēma ir starptautiskās intelektuālās dzīves centrālā problēma.

Nesen ir izdomāts jauns jēdziens - Globālais karš. Jaunais jēdziens aizstāj jēdzienu - III Pasaules karš. Ārzemēs tagad gaidāmajam Globālajam karam tiek veltīti ne tikai atsevišķi raksti, bet akadēmisko žurnālu atsevišķi numuri - t.s. tematiskie numuri.

Akadēmiskajā korporācijā pastāv stingra kārtība. Katrs šīs kārtības pazinējs saprot, ka atsevišķu rakstu publicēšana par kādu jaunu problēmu liecina par attiecīgās problēmas uzdīgšanu. Savukārt jaunajai problēmai veltīto rakstu skaita pieaugums liecina par problēmas aktualitātes kāpumu. Turpretī akadēmisko žurnālu tematisko numuru izdošana nepārprotami liecina par zināmu kulmināciju problēmas attīstībā.

Sasniegts ir kritisks punkts. Šī problēma ir maksimāli satracinājusi ne tikai erudītu prātus, bet sociuma masu smadzenes. Tādējādi akadēmisko žurnālu tematisko numuru sagatavošana ir ne tikai konkrēta profesionālā reakcija, bet arī apzināta velme izpildīt sabiedrības sociālo pieprasījumu kompetenti atbildēt vismaz uz vienu jautājumu - būs vai nebūs Globālais karš. Akadēmiskajā korporācijā grāmatas (monogrāfijas un rakstu krājumi) ir „post” formāti.

Grāmatas raksta vēlāk, kad problēma ir izprasta, novērtēta un „nomierināta”. Dzīvi palikušie filosofi un zinātnieki grāmatas par gaidāmo karu rakstīs pēc kara. Pašlaik ir sasniegta žurnālu tematisko numuru gradācija. Ārzemēs tāda gradācija tika sasniegta 2015.gada vasarā.

Kara problemātikā ir divi svarīgi momenti. Pirmkārt, kara iekpriekšējā nolemtība (predestinācija). Otrkārt, pēckara perspektīvas.

Latviešu sabiedriskajā apziņā (tajā skaitā vēsturiski zinātniskajā apziņā) vispazīstamākais un analītiski izkoptākais ir otrais moments - pēckara perspektīvas. Vismaz tā tas ir bijis līdz šim. Iepriekšējo Pasaules karu pēckara perspektīvas pie mums ir plaši iztirzātas. Bet tagad publikācijas medijos liecina, ka mūsu ļaudis sāk iesaistīties arī pirmā momenta - Globālā kara predestinācijas - iztirzāšanā. Iespējams, latviešiem pašlaik vairs nekas cits neatliek kā nepacietīgi domāt par gaidāmo karu. Tautas saprātīgais minimums cer ar Globālā kara starpniecību piedzīvot atpestīšanu no nacionāli politiskās un ekonomiskās mežonības. Gaidāmais karš kā atpestītājs no pēcpadomju dzīves bezjēdzības strauji kļūst masu apziņas elements.

I Pasaules karš latviešu tautai pavēra grandiozas pēckara perspektīvas. I Pasaules kara rezultātā latvieši ieguva savu valsti. Latviešu pašapziņai tas ir vissvētīgākais politiskais notikums. Šim notikumam vienmēr būs dziļa psiholoģiskā ietekme arī tad, ja latviešu masu pašapziņu cementēs tikai viens elementāri formulētais fakts - Latvijas Republiku proklamēja I Pasaules kara rezultātā. Uz latviešu masu pašapziņu kopumā nevar atsaukties profesionālie strīdi par valsts proklamēšanas datumu. Psiholoģiski nekas nemainīsies arī tad, ja kādreiz šo datumu koriģēs. Mūsu daži vēsturnieki uzskata, ka LR sākums bija 1917.gada 2.decembrī. Toreiz Latviešu Pagaidu Nacionālā padome pieņēma deklarāciju par neatkarīgās valsts izveidošanu.

Lieta ir tā, ka gadu vēlāk (1918.gada novembrī) kara virzībā bija cita situācija. Starptautiskie spēki, kuri 1918.gada novembrī kontrolēja situāciju, centās realizēt savus politiskos risinājumus un to priekšgalā izvirzīja savas vietējās marionetes. 1918.gada novembrī praktiski iespējamo politisko risinājumu konkrēts iznākums kļuva LR oficiālā proklamēšana 1918.gada 18.novembrī Nacionālajā (toreiz - Strādnieku) teātrī.

Tas, kas notika 1917.gada 2.decembrī, netika aizmirsts, taču nepamatoti nonāca otrajā plānā, sagādājot sarūgtinājumu un pagātnes zinātniskās restaurācijas pienākumu vēsturiskās patiesības cienītājiem. Kā vienmēr vēsturiski svarīgās kolīzijās (pretēju spēku, centienu un interešu sadursmēs) kādam bija izdevīgi kaut ko būtisku noklusēt, nobīdīt otrajā plānā, savtīgi izmantot jauno situāciju un piesavināties nacionālā varoņa godu. Tas viss mums ir labi pazīstams. Tā, piemēram, joprojām nav apklususi valstiskuma atjaunošanas „varoņu” savstarpējā rīvēšanās par nopelniem PSRS sagraušanas specoperācijā. LR dibināšana nav izņēmums, un arī šajā jomā var pastāvēt zināma rīvēšanās.

I Pasaules kara notikumi Latvijas teritorijā ir ļoti raibu faktu kolekcija. Pat ne visi diplomētie vēsturnieki ir ar mieru uzsākt sarunu par šiem notikumiem, ja viņiem pie rokas nav detalizēts konspekts. Savukārt no vēstures skolotājiem I Pasaules kara tēma prasa ne tikai perfektu faktoloģisko orientāciju, bet arī lielu didaktisko meistarību mācību stundā uzskatāmi izkārtot ļoti raibo materiālu. Pēcpadomju laikā gadiem ilgi pārbaudot studentu zināšanas Latvijas vēsturē, radās nepatīkams priekšstats. Daudzi vēstures skolotāji acīmredzot izvairījās no šīs tēmas nopietna izklāsta. Studenti zināja vārdu „1918.gada 18.novembris” nozīmi, bet visbiežāk pilnīgi neko nezināja par šo vārdu vienotību ar I Pasaules karu. Ļoti, ļoti daudzi jaunieši nezināja, no kura gada līdz kuram gadam bija I Pasaules karš. Nācās dzirdēt, ka tas bija XVIII gadsimtā. Daži atbildēja, ka XIX gadsimtā.

Latvijas teritorija vienmēr ir bijusi ģeopolitisko interešu centrā. Taču I Pasaules kara laikā ģeopolitiski ieinteresēto subjektu skaits bija vēsturiski vislielākais. Ģeopolitiskās intereses bija angļiem, frančiem, amerikāņiem, poļiem, Vācijas impērijai, Veimāras republikai, Baltijas vāciešiem, Krievijas impērijai, Krievijas Pagaidu valdībai, Krievijas boļševikiem, no kuriem savas intereses bija boļševikus tēlojošajiem ebrejiem ar viņu odiozo lozungu „Mēs karu izbeidzam, mieru neslēdzam, armiju demobilizējam”.

Tolaik Latvijas teritorijā gandrīz katram ģeopolitiskajam subjektam bija personīgās bruņotās vienības un personīgās marionetes no vietējās politiski aktīvās inteliģences. Bruņotās vienības varēja sastāvēt no vāciešiem, krieviem, latviešiem, kā tas bija K.Ulmana valdībai lojālajā Baltijas landesvērā (zemessardzē), kuru kādu laiku komandēja slavenais angļu feldmaršals (tolaik -apakšpulkvedis) grāfs Harolds Aleksanders. Vēl bija Dzelzs divīzija, Rietumu Brīvprātīgā armija, Padomju Latvijas armija, Igaunijas armijas vienības, Ziemeļlatvijas brigāde, Latviešu Atsevišķā brigāde, Latvijas Bruņotie spēki, Latvijas Atsevišķais bataljons, Dienvidlatvijas brigāde, „baltie” latviešu strēlnieki un „sarkanie” latviešu strēlnieki, Padomju Krievijas 15.armija, Latgales Partizānu pulks, Jusefa Pilsudska poļu leģioni. K.Ulmana valdība piesolīja pilsonību un zemi jebkura pasaules etnosa pārstāvim, ja viņš četras nedēļas nodienēs LR bruņotajos spēkos.

I Pasaules kara rezultātā tika nodibināta ne tikai Latvijas Republika. Bija arī citi vairāk vai mazāk reāli valstiskie projekti: Kurzemes valsts, Iskolata Republika, Baltijas Hercogiste,

Latvijas Sociālistiskā padomju republika. Bija divas Latvijas Pagaidu valdības - K.Ulmana un A.Niedras. Bija kravas un pasažieru tvaikonis Saratow Liepājas reidā angļu kara kuģu apsardzībā. Bija angļu karakuģu lielgabalu kanonādes Rīgas jūras līcī.

Visi valstiskie projekti bija politiskās un militārās elites iniciatīva bez minimālas saiknes ar tautu. Piemēram, Krievijas boļševiki tūlīt pēc nākšanas pie varas 1917.gada novembrī apsolīja Baltijas guberņu tautām dot neatkarību referenduma formā. Latviešiem tas bija dīvains solījums. Latviešu tauta bija izklīdusi bēgļu gaitās, un normāla referenduma organizēšana nebija iespējama. Tolaik latviešu tautas liktenis tika izšķirts bez tautas līdzdalības - bez atklātajām kolektīvajām vēstulēm, neuzticības izteikšanas partijai, bez atmodas, bez tautas frontēm, Daugavmalas manifestācijām, dziedāšanas, auseklīšiem, sarkanbaltsarkanā karoga pacelšanas. Tautas līdzdalība vienīgi izpaudās karadarbībā, ļoti daudziem jauniem vīriešiem ziedojot dzīvību kāda ģeopolitiskā subjekta labā. Dažādas padomes un valdības tika sastādītas bez vēlēšanām un bez sabiedrības informēšanas.

I Pasaules kara rezultātā ģeopolitiskie subjekti latviešiem atļāva valdīt pašiem savā zemē kā unitārā valstī. To var uzskatīt par milzīgu ieguvumu pēckara perspektīvā.

Latviešu tautas liktenis nesalīdzināmi citādāk izšķīrās II Pasaules kara pēckara perspektīvā. Tā teikt, ieguvums bija vēl lielāks nekā pēc I Pasaules kara. Vienīgi tas bija ļoti neparasts ieguvums.

II Pasaules kara iznākums saglabāja latviešu tautas dzīvību. Atkārtoju: II Pasaules kara iznākums deva iespēju latviešu tautai palikt dzīvai. Ja karā uzvarētu vācu fašisti, tad latviešu tauta tiktu fiziski iznīcināta. Tāds bija vācu fašistu lēmums, ko viņi vēlējās realizēt pēc uzvaras karā. Šausmīgā lēmuma pamatojums ir zināms, bet to ir kauns atkārtot (īpaši ņemot vērā tautas kondīciju aizvadītajos 25 gados).

Neapšaubāmi, abas pēckara perspektīvas nemaz nedrīkst salīdzināt. Nedrīkst teikt, ka milzīgo ieguvumu XX gs. sākumā nomainīja vēl milzīgāks ieguvums XX gs. vidū. Runa ir par tautas dzīvību, ko nevar salīdzināt ar atļauju veidot valsti. Pats par sevi ir skaidrs, ja nav tautas, tad vairs nav nekas. Diemžēl šodien pārāk daudzi latvieši nav spējīgi adekvāti izturēties pret savām pēckara nāvējošajām perspektīvām, ja vācieši netiktu sakauti un padomju armija nelikvidētu vācu okupāciju. Šajā jautājumā dominē kaut kāda grūti izskaidrojama jeb neticami viegli izskaidrojama apmātība.

Pēckara perspektīvas, protams, nav tikai latviešu prioritāte. Tās ir visu eiropiešu prioritāte. Eiropiešu gēnos ir informācija (arhetips vēsturiskajā atmiņā) par kara nepieciešamību dzīves nokārtošanai. Eiropiešiem jau no laika gala piemīt stabila tradīcija visdažādākā tipa pretrunas uzkarsēt līdz baltkvēlei, kad cits nekas vairs neatliek kā ķerties pie ieročiem un ar kara palīdzību ieviest līdzsvarotu eksistenci. Eiropiešu dzīves filosofijā karš ir organiski konstruktīva nepieciešamība un pēckara perspektīvas ir sinonīms jaunas dzīves sākumam.

Kara nepieciešamības piemērus vēsturnieki parasti sāk ar Trīsdesmit gadu karu (1618-1648). Tā dalībnieki centās mazināt Svētās Romas impērijas hegemoniju Eiropā.

Taču piemēru uzskaitījumu drīkst sākt jau ar karadarbību starp Romas impēriju un ģermāņu ciltīm V gadsimtā. Tā rezultātā Eiropā sākās jauna dzīve - agrīnie viduslaiki. Pēc tam sekoja Svētās Romas pirmā imperatora Kārļa Lielā karadarbība (768-814) un tās sekas. Ne velti Kārlis Lielais šodienas eirobirokrātijai ir Eiropas integrācijas simbols. Simtgadu karš (reāli karoja 116 gadus: 1337-1453) bija starp Franciju un Angliju, taču atsaucās arī uz citām valstīm.

Trīsdesmit gadu karam paralēli notika Astoņdesmit gadu karš (1568-1648) starp Spānijas impēriju un nīderlandiešu provincēm. Abi kari beidzās 1648.gadā, kad tika noslēgts Vestfāles miera līgums.

Abu karu rezultātā Eiropā tika izveidota tā dēvētā Vestfāles sistēma. Tās sabrukuma liecinieki pašlaik ir ne tikai latvieši, bet visi eiropieši. Vestfāles sistēmas pamatā bija valsts suverenitātes princips. Eiropas valdošā elite toreiz vienojās, ka nevis monarhs un baznīca, bet valsts ir pati galvenā sociāli politiskā institūcija. Savukārt valsts pati galvenā vērtība ir suverenitāte, kas katrai valstij ir jāsargā kā vislielākais dārgums. Tagad ir modē politiķus kaitināt ar Vestfāles sistēmu, jo Eiropā pašlaik valsts loma un valsts suverenitāte gandrīz visur ir fikcija.

Vestfāles sistēmas ēnas puse bija valstu koalīciju pieļaušana. Lai apvaldītu kādas valsts pārmērīgās teritoriālās, politiskās, ekonomiskās, militārās ambīcijas, tika pieļauta pārējo valstu koalīcijas formēšana. Tādējādi Vestfāles sistēma aizsāka politiskās lavierēšanas tendenci, kas vispamatīgāk atspoguļojās ģeopolitiskajās mahinācijās un starptautiskās politikas viltībās.

Pēc Napoleona kariem Eiropā tika radīta t.s. Vīnes sistēma. Šo sistēmu izstrādāja Vīnes kongresā 1814.-1815.gadā. Ņemot vērā to, ka kongresā tika patētiski akcentēta visu nāciju vienlīdzīga līdzdalība Eiropas nākotnē, Vines sistēmu mēdz ironiski dēvēt par „Eiropas koncerta sistēmu”. „Koncerta” autoru (nāciju) reāla vienlīdzība pēc Vīnes kongresa nepastāvēja. Gluži pretēji. Sākās lielvalstu (Krievijas, Austrijas, Lielbritānijas, Prūsijas, Francijas) dominēšanas laikmets.

Koalīciju veidošana tika pilnā mērā legalizēta, stimulējot dažādu ģeopolitisko slepeno protokolu sastādīšanu un manipulācijas starptautiskajā politikā. Pat Krievijas godīgā proletariāta godīgā Ļeņina godīgo boļševiku valdība I Pasaules kara beigās ar vāciešiem sastādīja slepenu dokumentu (t.s. Hinces notu), lai kopīgi cīnītos pret Antanti, Brīvprātīgo armiju un čehu korpusu. Dokumenta slepenība bija 8 gadi. Molotova-Ribentropa pakts ar tā slepenajiem protokoliem patiesībā bija ikdienišķa parādība. „Perestroikas” arhitekti apzināti provocēja kņadu ap šo paktu, lai sabiedrības masās kompromitētu PSRS. Kā atceramies, skaļākā provokatora loma tika uzticēta daudzkārt rūpīgi pārbaudītajam un tāpēc droši uzticamajam padomju Latvijas žurnālistam.

Pēc I Pasaules kara eiropiešu nākotni diktēja 1919.gada 28.jūnijā noslēgtais Versaļas miera līgums. Visu izlēma „lielais trijnieks” - angļi, franči, amerikāņi. Taču praktiski iniciatīva bija angļu un franču rokās. Amerikāņiem tas nepatika. Sākās viņu politisko kaprīžu demontrācijas. Viņi neratificēja Versaļas miera līgumu un neiestājās Nāciju Līgā. Amerikāņu armija atgriezās mājās. Pēc kara pirmajā laikā amerikāņi savās interesēs Eiropā neko lielu nevarēja panākt.

Tomēr 20.gadu beigās un 30.gados sākās būtiska iejaukšanās Eiropas iekšpolitikā. Piemēram, sekmējot Hitlera nākšanu pie varas, finansējot Hitlera rūpniecību un tajā pašā laikā kopā ar angļiem, Staļinu lielā slepenībā apsverot dažādus ģeopolitiskos variantus un tajā skaitā Hitlera Vācijas ietekmes nepieļaušanu.

Versaļas miera līgumu jau tūlīt nosauca par „nelaimīgu kompromisu”. Tāds bija angļu diplomāta sera H.Nikolsona viedoklis. Kad pie varas nāca Hitlers un vācu tauta dedzīgi atbalstīja viņa revanšistiskos plānus, starptautiskā politiskā doma visu vainu dzēlīgi uzvēla Versaļas miera līgumam. Nekaunīgais līgums esot izraisījis II Pasaules karu.

Līgums bija Vācijas kapracis. Piemēram, Vācijai reparācijās vajadzēja atdot summu, kuras apjoms bija ekvivalents apmēram 100 000 tonnām zelta. Hitlers atsacījās maksāt. Maksājumi atjaunojās 1953.gadā, un tikai 2010.gada 3.oktobrī Vācija pēdējo reizi samaksāja reparācijās 70 miljonus eiro.

Otrs kapracis ir Jaltas konference 1945.gada 4.-11.februārī. Tajā visu izlēma PSRS, ASV un Liebritānija. Ja pēc I Pasaules kara kaps tika izrakts Vācijai, tad pēc II Pasaules kara kapā tika sadzīta pasaules prāva daļa ar Eiropu priekšgalā. Jaltas konference bija bezprecedenta ciniski atklāta saruna par pasaules tautu un valstu ģeopolitisko pārvaldīšanu, kas XX gadsimta nogalē noslēdzās ar ģeokrātiskā valstiskuma triumfu; respektīvi, pēckara perspektīvas noslēdzās ar valstiskuma jaunas formas radīšanu. Vēsturē sastopamās agrākās divas formas (monokrātija un polikrātija) nebija piemērotas pasaules kundzības nodrošināšanai. Valsts suverenitāte tika izsmieta kā arhaiska izpausme. Vietējās marionetes kļuva ģeokrātiskā valstiskuma kadru pamatavots.

Bet tas vēl nav viss. Jaltas konference noteikti ir vainojama „balto” cilvēku izmiršanā un degradācijā. Eiropas nonākšana ASV rokās aizsāka eiropiešu cilvēciskā kapitāla un eiropeiskās kultūras panākšanu. Vispamatīgāk tika traumēta politiskā elite un humanitārās zinātnes. To sekmēja izteikti materiālistiskā ideoloģija, ko pēc kara ļoti plaši propagandēja abi pasaules saimnieki - ASV un PSRS. „Perestroika” ar savu maniakālo velmi, tēlaini sakot, baudīt 100 siera šķirnes ir PSRS (sociālisma zemju) materiālistiskās ideoloģijas kvintesence. Savukārt Rietumu materiālistiskās ideoloģijas (patērēšanas kulta zombēšanas) kvintesence ir tagadējā finansiālā un ekonomiskā katastrofa.

Jaltas konferences iznākums ir arī Globālā kara gaidas. Ne pa jokam saka, ka karš ir politikas turpinājums, vēloties uzlabot dzīves apstākļus. Lai turpmāk uzlabotu dzīves apstākļus, ir vajadzīgs karš. Cita ceļa nav. Kara nolemtībā (par to būs runa 2. esejā) var konstatēt noteiktu loģiku un likumsakarības. Par to liecina Eiropas vēsture.

2. eseja

Tā nebūs nemirstīga banalitāte, ja sacīsim sekojošo. Eiropiešu dzīvē eksistē maģiska nolemtība (predestinācija), un šīs maģiskās nolemtības galvenā forma ir karš. Eiropiešu problēmas spēj atrisināt vienīgi karš. Eiropā jebkurš vēsturiskais etaps agrāk vai vēlāk noslēdzas ar karu. Imanuela Kanta savā laikā skaisti iecerētais Eiropas „mūžīgais miers” nekad nav pastāvējis. Drīzāk vienmēr ir pastāvējusi eiropiešu valdnieku politiskā patmīlība, kurai uzmanību pievērsa Osvalds Špenglers. Eiropiešu valdnieku politiskā patmīlība nav iedomājama bez svešu zemju iekarošanas un svešu tautu pakļaušanas. Iekarošana ir eiropiešu valdnieku kundzības stihija un simbols. Eiropeiskās dzīves jauna kārtība vienmēr ir pēckara dzīves kārtība.

Turklāt eiropiešu savstarpējo karu nolemtība ir banāla, - apnicīgi nodrāzti nav nosakāms karu iemesls. Jo tuvāk mūsdienām, jo neskaidrāks kļūst karu iemesls. Karu iemesls bija relatīvi skaidrs tikai tajos tālajos gadsimtos, kad viens zemes kungs spītīgi gribēja atņemt kādu teritoriju otram zemes kungam. Turpretī abu Pasaules karu iemesls joprojām ir neatminēta mīkla, un tā tas paliks uz mūžu mūžiem.

Lai kompensētu savu bezspēcību precīzi noskaidrot Pasaules karu iemeslu, eiropieši ir atjautīgi izdomājuši it kā ticamu atrunu par iemeslu kompleksu. Proti, abiem Pasaules kariem bija daudzi iemesli, un tie veido iemeslu kompleksu. Saprotams, tādā sintētiskā formulējumā karu nolemtība ne tikai saglabājās, bet iegūst vēl maģiskāku auru. Iemeslu kompleksiem nav redzams ne sākums, ne gals.

Daudz maz nomierina tas, ka kara rezultāti var palīdzēt izprast kara iemeslu. Pēckara loģika uzskatāmāk izgaismo pirmskara loģiku. Taču arī šiem novērojumiem nav ieteicams uzticēties. Pēckara loģika ir pēckara loģika. Tai ir pilnīgi savādāks psiholoģiskais tonuss nekā pirmskara loģikai. Tas ir pats par sevi saprotams. Karš ir atnesis zināmu gandarījumu gan tāpēc, ka ir sagaidītas kara beigas, gan tāpēc, ka pēckara perspektīvām ir optimistisks raksturs. Pēckara optimisms mazina pagātnes analīzes objektivitāti. Laimīgs cilvēks ir akls cilvēks. To māca eiropiešu viedā daiļliteratūra.

Turklāt dzīve ir sarežģītāka nekā mūsu priekšstati par dzīvi. Nākotne vienmēr sastāv no iespējamā un neiespējamā. Savukārt pagātnē vienmēr var satraukti ieraudzīt kaut ko tādu, kas varēja risināties citādāk. Tas kāpina neuzticību mūsu spējai pilnā mērā izprast vēsturiskos notikumus. Nākas konstatēt, ka katra vēsturiskā notikuma atribūts ir kaut kas iepriekš neparedzams un nejaušs. Ar dziļām šausmām aptveram, kas būtu bijis, ja šis neparedzamais un nejaušais nebūtu bijis, un tā vietā būtu bijis kaut kas cits.

Teiksim, kas būtu bijis ar Latviju un latviešu tautu, ja ģenerāļa Berta vietā būtu bijis tipisks burta kalps un pret latviešiem naidīgi noskaņots cilvēks, kādu tolaik netrūka angļu, franču, amerikāņu, vācu, poļu, krievu militāristu un politiķu aprindās.

Angļu ģenerālis sērs Alfreds Berts 1919.gada februārī tika iecelts par Antantes misijas vadītāju Latvijā. Rīgā viņš ieradās reizē ar K.Ulmana valdību 1919.gada jūlijā. Ģenerālis patiesi ieinteresēti rūpējās par latviešu jaunās valsts armijas formēšanu. Viņš tikās ar latviešu karavīriem. Viņam gribējās ielūkoties karavīru sejās, lai spriestu par viņu garīgo struktūru. Ģenerālim Bertam patika latviešu karavīri. Viņš darīja visu iespējamo, lai latviešu militārās vienības apgādātu ar kara materiāliem.

Taču ģenerāļa Berta pats nozīmīgākais ieguldījums ir viņa izprotošā un drosmīgā nostāja 1919.gada oktobrī, kad Rīgai uzbruka bermontieši. Tolaik jau bija noslēgts Versaļas miera līgums. I Pasaules karš bija beidzies. Rīgas jūras līcī izvietotie angļu karakuģi vairs nedrīkstēja ne uz vienu šaut ar lielgabaliem. To aizliedza Lielbritānijas valdība. Taču ģenerālis Berts uzņēmās atbildību, un angļu karakuģu lielgabalu kanonādes piespieda bermontiešus atkāpties no Rīgas. Ja Alfreda Berta vietā būtu bijis cita tipa cilvēks, tad Latvijas Republikas liktenis būtu bijis citādāks, nekā tas bija pēc bermontiešu sakāves 1919.gada oktobrī. LR izbeigtu pastāvēt. Bez angļu karakuģu palīdzības bermontiešus neizdotos padzīt no Latvijas. Tas ir latviešu virsnieku viedoklis. Sera Berta nostāja izšķīra LR pastāvēšanu.

Vēstures filosofijā neparedzamā un nejaušā motīvs ir plaši izplatīts. Tiek apcerētas visdažādākās varbūtības. Piemēram, Kolumbu varēja atbalstīt nevis Spānija, bet Francija. Tad Eiropas vēsture būtu pavisam citādāka nekā tagad. Tajā nebūtu spāņu „zelta laikmets” reliģijā, mākslā, politikā, tikumībā. Spānietis Ignācijs Lojola nebūtu nosacījis baznīcas stilu, ko ir izjutuši arī ticīgie Latgalē un citur, kur darbojās jezuītu ordenis. Noteikti nebūtu svešvārds „jezuītisms” kā divkosības un liekulības apzīmētājs. Taču Kolumbu atbalstīja Spānija, un ilgus gadsimtus Eiropas politisko stilu nosacīja spāņu kara māksla, spāņu „neuzvaramā armāda” un spāņu kardinālu diplomātijas māksla. Par Spānijas mantojumu karoja Trīsdesmitgadu karā, pēc kura sākās franču laikmets. Rietumu kultūras gars joprojām lielā mērā ir franču kultūras caurvīts gars, kas izauga no spāņu kultūras gara. Taču viss varēja būt citādāk.

I Pasaules karš vispār ir iesaiņots neparedzamā un nejaušā iepakojumā. Tā tas ir, sākot no serbu nacionālista Gavrilo Principa nāvējošajiem šāvieniem Sarajevā 1914.gada 28.jūnijā un beidzot ar to, ka kara autori - imperatori - nepiedzīvoja kara beigas. Nav ticams, ka Vācijas un Krievijas valdnieki sāktu karu, ja būtu paredzējuši tādu drausmīgu kara noslēgumu gan viņu personīgajā dzīvē, gan viņu pavalstnieku dzīvē.

Tradicionāli galvenā vaininiece ir Vācija, kuras „vīrišķīgā vācu tauta” bija vislielākā bruņotā konflikta veicinātāja, lai izrēķinātos ar „sievišķīgi gļēvajiem slāviem”. Par Balkānu lomu parasti klusē. Faktiski XX gadsimta sākumā (tāpat kā XX gadsimta beigās) Balkāni bija Eiropas „pulvera muca”. Serbu ambīcijas apvienot visus slāvus vienā valstī („Lielajā Serbijā”) bija sasniegušas kulmināciju. Austroungārijai nācās nepārtraukti rīvēties ar Serbijas karalisti. Rīvēšanās izvērtās karā pēc Austroungārijas nākamā valdnieka nošaušanas Sarajevā.

Protams, vienmēr kāda cilvēku daļa neatzīst nejaušības. Viņi visu izkārto konkrētu cēloņu un konkrētu seku virknēs. Piemēram, viņi nesaskata nekādu nejaušību tajā faktā, ka vienā dienā (1915.gada 23.augustā) Krievijas cars kļuva armijas virspavēlnieks, bet pēckara Krievijas „cars” Ļeņins kļuva valsts nodevējs, Cimmervaldē Sociālistiskās partijas kongresā no tribīnes novēlot Krievijai zaudēt karu. Nejaušība neesot arī tas, ka amerikāņi iesaistījās karā 1917.gada 6.aprīlī, kad Krievijas cars jau bija atsacījies no troņa un Krievijā bija jauna, ne visai labi izprotama buržuāziskā pagaidu valdība.

Ja mums saka, ka katrs karš sevī ietver jauna kara iedīgļus, tad tam nākas ticēt. Tagad ļoti labi ir redzams, ka tas attiecas uz II Pasaules karu. Tajā noteikti ir saskatāmi iedīgļi III Pasaules karam jeb Globālajam karam. Aktuāli ir vismaz divi iedīgļi.

Pirmais iedīglis ir ASV pašpārliecinātība, kas pilnbrieda II Pasaules kara gados. ASV anglosakšu un ebreju ekonomiskais un politiskais konglomerāts saprata, ka var netraucēti valdīt ne tikai Eiropā, bet var netraucēti valdīt visā pasaulē. Tādu pašpārliecinātību nostiprināja reālā prakse saskaņā ar pēckara perspektīvām. Jauns Pasaules karš var sākties, lai aizstāvētu minēto reālo praksi. Aizvadītajos nepilnos desmit gados ASV izjūt arvien lielāku apdraudētību savai vienpolārās pasaules kundzībai. Bet tas ir pietiekami svarīgs arguments, lai sāktu Globālo karu. Turklāt pašiem karot, kā parasti, tūlīt nevajadzēs, jo karot laipni piekritīs sabiedrotie, kuru avangardā ir arī Latvija.

Otrais iedīglis ir fašisms kā politiskā kustība, ideoloģija un varas forma. Vācijas un tās sabiedroto garīgais fundaments II Pasaules karā bija fašisms. Fašisms ir iedīglis arī III Pasaules karam. Par to pašlaik skaudri pārliecināmies. Tika sakautas fašistu armijas, iznīcinātas fašistu valstis, fašistu līderi saņēma pelnīto sodu. Taču fašisms kā garīgais fenomens saglabājās. Pirmajā laikā saglabājās latentā veidā. Pēdējā laikā latentais veids ir atmests, un fašisma ārējās izpausmes ir ieguvušas izaicinoši demonstratīvu vērienu. Ļoti negaidīta un nepatīkama ir ASV, Krievijas ebreju līdzdalība fašisma atdzimšanā ne tikai Ukrainā. Holokausta kontekstā šī līdzdalība atgādina murgainu vīziju, kas ir iespējama vienīgi slimīgā iztēlē. Ebreju etnoportretā ir parādījusies nepievilcīga grumba. Vismaz labi, ka arī pašu ebreju kāda daļa nosoda brāļošanos ar fašistiem. Tiesa, Hitlera armijā karoja apmēram 150 tūkstoši ebreju, no kuriem apmēram 10 tūkstošus sagūstīja padomju armija. Ebreju tāpat kā latviešu kādai daļai fašisms ir sirdslieta.

Karš ir cilvēciskās esamības izpausme. Tātad arī cilvēciskās kvalitātes izpausme. Uz karu var atsaukties cilvēciskā kvalitāte un tās atšķirības. Bet tajā pašā laikā karš ir sinonīms nāvei. Kara konstruktīvais mērķis ir nogalināt. Ja neviens netiek nogalināts, tad tas nav karš. Karš bez nāves neeksistē. Jau no seniem laikiem cilvēkiem iestāsta, ka nāves priekšā visi esot vienādi. Taču praktiski arī saskarsme ar nāvi var būt dažāda un lielā mērā atkarīga no cilvēciskās kvalitātes. Abos iepriekšējos Pasaules karos cilvēciskās kvalitātes atšķirības izpaudās ļoti spilgti. I Pasaules karā tas uzskatāmi atklājās attieksmē pret Krievijas caru un Vācijas ķeizaru.

Krievu buržuāzija caru piespieda atsacīties no troņa krietni pirms kara beigām - 1917.gada 2.martā. Buržuāziskā pagaidu valdība caru tūlīt arestēja un konvojēja uz Toboļsku. Savukārt boļševiki caru no Toboļskas aizveda uz Jekaterinburgu, kur 1918.gada 17.jūlijā nošāva kopā ar sievu, bērniem, ģimenes ārstu. Līķus aplēja ar skābi un apraka tā, lai uz zemes nekas neliecinātu par kapavietu.

Vācu buržuāzija kara beigās arī sarīkoja revolūciju un izveidoja Veimāras republiku. Taču vācu buržuāzija pret savu ķeizaru izturējās pilnīgi savādāk nekā krievu buržuāzija (tajā var iekļaut arī boļševiku līderus) izturējās pret savu caru. Vācu buržuāzija necentās sodīt ķeizaru, kā to pieprasīja Antantes vadoņi kara uzvarētāju apmātībā. Vācu buržuāzija atļāva ķeizaram atstāt Vāciju, izvest uz Nīderlandē ķeizara nopirkto pili 23 vagonus ar mēbelēm, 27 lielus konteinerus ar dažādām mantām, limuzīnu, motorlaivu. Vēlāk atdeva pēc revolūcijas konfiscētos ķeizara zemes un finanšu īpašumus. Vācu ķeizars Vilhelms II (1859-1941) mūža otro daļu aizvadīja svešumā, taču dzīvoja laimīgi, pēc sievas nāves tūlīt apprecējās, rakstīja memuārus, organizēja dažādas biedrības, investēja naudu Vācijas rūpniecībā. Viņa bagātība starpkaru posmā pieauga divas reizes. Eksķeizars apsveica Hitleru sakarā ar Parīzes ieņemšanu, taču par laimi nepiedzīvoja Vācijas otro krahu XX gadsimta vidū.

Rasu teorija izglītoto eiropiešu prātus vilināja jau XIX gadsimta nogalē, tomēr I Pasaules kara konceptuālajā karkasā vēl neietilpa. Toreiz galvenokārt karoja, lai kaut ko atgūtu un paplašinātu teritoriālajā ziņā. II Pasaules kara konceptuālajā karkasā rasu teorija bija centrā. Vieni tiecās atbrīvoties no nepilnvērtīgajām tautām. Otri aizstāvēja savas tautas un citu tautu eksistenciālās tiesības.

III Pasaules kara jeb Globālā kara konceptuālajā karkasā rasu teorija ne tikai saglabāsies, bet tiks papildināta ar sociālā darvinisma teoriju. Ja rasu teorija naidīgi izturas pret atsevišķiem etniskajiem veidojumiem, tad sociālais darvinisms naidīgi izturas pret cilvēces lielāko daļu.

Katrā ziņā sociālais darvinisms, salīdzinot ar rasu teoriju, ir eiropeīdu cilvēciskās kvalitātes lavīnveidīgā nobrukuma „inovatīvs” produkts. Aizvadītajos 25 gados no „baltajiem” cilvēkiem šo šķebīgo produktu visvairāk ir saražojusi Krievijas neoliberālā inteliģence - slavenā „kreatīvā šķira”. Tā atklāti sludina nepieciešamību atbrīvoties no liekajiem un nekur nederīgajiem cilvēkiem, kuri kavē demokratizāciju, ekonomisko progresu, globalizāciju.

Vēstures filosofijā cilvēciskās kvalitātes loma tiek konsekventi pasvītrota. Tiek uzskatīts, ka lielu civilizāciju un lielu valstisko veidojumu bojāeju iemesls ir valdošās elites erozija, nespējot adekvāti izprast dzīves virzību un pieņemt lietpratīgus lēmumus. Uz Krieviju tas attiecās pilnā mērā.

Apcerot III Pasaules kara nolemtību, noteikti ir jāņem vērā viens moments. Pirms abiem iepriekšējiem Pasaules kariem Eiropas publiskajā telpā nebija masveidīgas, bet galvenais bezcerīgas žēlabas par valdošās elites neglābjami zemo cilvēcisko kvalitāti. Saprotams, valdība tika kritizēta. Bet tā bija profesionālo kļūdu kritika, aicinot novērst pieļautās taktiskās un stratēģiskās kļūdas. Lasot XX gadsimta pirmās puses valstsvīru biogrāfijas, visbiežāk dominē epiteti „gudrs”, „godīgs”, „ideālists”, „patriots”, „uzticams”, „nesavtīgs”, „labsirdīgs”, „cēls”, „inteliģents”, „aristokrātiski smalks”, „neuzpērkams”.

Tagad pirms Globālā kara ir savādāk. Tagad atklāti tiek izsmietas nevis ES politisko līderu profesionālās kļūdas, bet gan viņu cilvēciskā kvalitāte - personības trūkums, bālais intelekts, idejiskā nepatstāvība, grīļīgā morāle, valstiskā bezatbildība, nacionālā nodevība, pretīgā pielīšana amerikāņiem utt. ES politisko līderu darbībai nav nekāds sabiedriskais atbalsts. Par to liecina referendumu autoritāte. Eirolīderi visvairāk baidās no referendumiem. Viņi atsakās tos organizēt, jo katrs līdzšinējais referendums (Dānijā, Francijā, Nīderlandē, Grieķijā) ir apstiprinājis viņu politikas kroplības - antisociālo būtību.

Abu iepriekšējo Pasaules karu „projektā” ietilpa humānistiski ideāli. Tā, piemēram, I Pasaules karam vajadzēja pavērt jaunas iespējas impēriju apspiesto tautu nacionālajai patstāvībai, balstoties uz katras tautas pašnoteikšanās tiesībām. Tautas pašnoteikšanās problemātika bija izdevīga Antantei, lai saskaldītu Krievijas impēriju, Austroungārijas impēriju, Vācijas impēriju, kura bija piesavinājusies franču zemes. Tāpēc Antante atbalstīja nacionālās kustības, un arī latvieši tika pie savas valsts. Savukārt Eiropas inteliģence cerēja, ka karš veicinās garīgo atjaunošanos. XX gadsimta sākumā garīgumam „karu” bija pieteikusi tā dēvētā masu kultūra. Tolaik domājoši cilvēki masu kultūrā saskatīja milzīgas briesmas eiropeiskajām garīgajām vērtībām. Eiropas inteliģence - rakstnieki, dzejnieki, zinātnieki, mākslinieki, juristi, ārsti - tāpēc tūlīt iesaistījās karadarbībā. Piemēram, jau pirmajās dienās uz fronti devās apmēram 4000 krievu inteliģenti. Arī latviešu brīvprātīgo strēlnieku bataljonu (apm. 40 000 karavīru) formēšana notika ar lielu entuziasmu un tajā skaitā inteliģences entuziasmu.

II Pasaules kara „projektā” arī bija humānistiski ideāli. Tādi bija cīņa pret starptautiski plaši izplatīto nacismu un fašismu, kas asociējās ne tikai ar tautu, bet arī ar individuālajām cilvēka tiesībām Ne velti pēc kara sākās cilvēktiesību aizstāvēšanas kampaņa.

Katrā ziņā pašlaik var fantazēt par III Pasaules kara „projekta” humānistiskajiem ideāliem. Acīmredzot pirmais ideāls varētu būt iracionālisma, debilizācijas, dekonstrukcijas, degradācijas apturēšana. Karš var palīdzēt noformēties daudzpolārai pasaulei, tautām un nācijām saglabāt nacionālo pašcieņu un valstisko suverenitāti, sociuma žogmalē nostumt dažāda veida divkājainos atkritumus - pederastus, pedofilus, viendzimuma laulību fanus, bērnu tirgotājus, nacionālos nodevējus, sabiedriskā īpašuma laupītājus. Tikai zombēts kretīns var neatzīt, ka eiropeīdu slimā sabiedrība jau pasen ir sākusi karu pati pret sevi. Tā vien liekas, ka tā jau ir neārstējami slima sabiedrība, kura karā pret sevi aprij visus cilvēciskos resursus un fatāli novājina visus dzīves spēkus. III Pasaules karš jeb Globālais karš var glābt „balto” rasi no pilnīga sabrukuma.

Psihiskā labvēlība.

Katra tauta var lepoties ar savu ieguldījumu cilvēces pastāvēšanā. Iemesls mēdz būt dažāds. Viss ir atkarīgs no tautas sasniegumiem. Katrā ziņā ikviena tauta var droši lepoties ar savu eksistenciālo klātbūtni cilvēces kopējā etnomozaīkā, to papildinot ar oriģinālu etnotoni. Katra tauta ir vienreizējs veidojums. Tā ir unikāla antropoloģiskā vērtība. Cilvēce ir unikālu antropoloģisko vērtību summa - milzīga daudzveidība.

Cilvēki pret daudzveidību parasti izturas pozitīvi. Cilvēki ciena jebkura tipa daudzveidību. Cilvēki ciena arī cilvēces etnisko daudzveidību. Vienīgi mazāk ciena etnisko daudzveidību noteiktā teritorijā - nacionālā valstī. Taču arī šīs cieņas/necieņas pakāpe mēdz būt dažāda. Sastopamas tautas, kuras apmierina nacionālās valsts etniskā daudzveidība. Daudzas zemes lepojās ar savu polietniskumu. Polietniskums tiek uzskatīts par jaunu ideju un tātad dzīves labklājības ģeneratoru.

Ne visas tautas ir vienādi ambiciozas. Ne visas tautas godkārīgi interesējās par savu lomu cilvēces vēsturē. Zinātniskās grāmatas liecina par tādām etniskajām formācijām, kurām neeksistē minētais jautājums. Šīs etniskās formācijas klusi un pieticīgi dzīvo bez visniecīgākajiem priekšstatiem par cilvēces kopējo likteni.

Par ebreju ieguldījumu cilvēces pastāvēšanā ir sarakstīta prāva bibliotēka. Interneta laikmetā šī bibliotēka nemitīgi papildinās. Internets paver iespēju katram planētas iedzīvotājam izteikt savu viedokli par dažādu tautu ieguldījumu un tajā skaitā ebreju tautas ieguldījumu. Autori ir gan paši ebreji, gan citu etnosu pārstāvji. Jūtama ebreju autoru dominēšana. Vismaz tā tas būs starp tiem autoriem, kuri ir vēlējušies objektīvi izteikties, godprātīgi atceroties, ka katram ir tiesības uz savu viedokli, bet nav tiesības uz saviem „faktiem”.

Ebreji atklāti vēsta par saviem panākumiem. Tādai atklātībai esot dzelžains attaisnojums. Visiem cilvēkiem ir 97-98% kopīgu gēnu. Katram cilvēkam individuāli specifisko gēnu ir 2-3%.

Tādējādi visi cilvēki ir bioloģiski vienvērtīgi. Taču vēsturiski katra tauta virzās savādāk. Tautām nav vienvērtīga loma cilvēces vēsturiskajā progresā.

Ebreji noteikti pieder tām tautām, kuru ieguldījums ir milzīgs. Ebreju panākumi mākslā, zinātnē, finansu biznesā ir vispārzināms konstatējums. Taču ebreju tautas ieguldījuma reālā ietekme uz cilvēku prātu un dvēseli ir nevienmērīga.

Teiksim, ne visiem Daugavpils latviešiem, krieviem, baltkrieviem patīk M.Rotko darbi. To kopijas tagad var apskatīt Daugavpils cietoksnī izveidotajā ekspozīcijā. Sirdis neatmaigst arī pēc cenu nosaukšanas (katras gleznas vidējā cena ir 80 miljoni dolāru). Ne visi cilvēki izjūt nepieciešamību lasīt un pārlasīt Rīgā dzimušā I.Berlina esejas, H.Heines dzejoļus, F.Kafkas prozu. Vēl mazāks būs to cilvēku skaits, kurus jūsmina A.Einšteina atklājumi, Rēzeknē dzimušā J.Tiņanova literatūrzinātniskā darbība. Ne visi rīdzinieki jūsmo par ebreju izcelsmes arhitekta M.Eizenšteina stilistiku Alberta ielā un citās ielās, skatoties uz viņa projektētajiem namiem. Ne visi apskauž Rotšildu zelta kalnus.

Tomēr visjaunākajos laikos ir viens ebreju panākums, kuru urdoši gribas ieteikt kā ebreju tautas visgrandiozāko panākumu. Tas ir planetārā mēroga panākums. Turklāt tas nav panākums cilvēces esamības atsevišķā sfērā - estētiskajā, zinātniskajā vai finansiāli ekonomiskajā. Tas ir nesalīdzināmi plašāks, būtiskāks un garīgi dziļāks panākums nekā dzeja, proza, zinātniskie traktāti, naudas maisi.

Tas ir fundamentāls panākums mentālajā līmenī, pārņemot savā varā cilvēku apziņu. Bez pārspīlējuma var teikt, ka dotais panākums faktiski atsaucās uz katra cilvēka apziņu un īpaši uz katra cilvēka morālo apziņu. Katrs cilvēks saprot, ka ir spiests respektēt doto ebreju panākumu. Pretējā gadījumā tas var ļoti nepatīkami atsaukties uz viņa darbu, karjeru, reputāciju, autoritāti, sabiedrisko cieņu, materiālo labklājību. Gandrīz nepieciešams teikt, ka visjaunākajos laikos ebrejiem ir izdevies savdabīgi zombēt visu pārējo cilvēci.

Dotais panākums liecina, ka ebreji ir pratuši apskaužami dziļi ietekmēt līdzcilvēku apziņu. Patiesībā viņi ir izraisījuši fantastiski spēcīgu ietekmi uz cilvēku apziņu. Šīs ietekmes spēcīgumu nākas salīdzināt ar reliģijas un ideoloģijas ietekmes spēcīgumu, kaut gan tādai mūsdienu ideoloģijai kā liberālismam nav tik spēcīga ietekme uz cilvēku apziņu, kāda ir dotajam ebreju panākumam.

Šo panākumu ieteicams dēvēt par psihisko labvēlību jeb, citiem vārdiem sakot, psihisko prosperitāti (svešvārds „prosperitāte” ir atvasinājums no latīņu „prosperus” - labvēlīgs). Visu etnosu pārstāvji un tajā skaitā arī latvieši ir tā ietekmēti, ka viņiem attieksmē pret ebrejiem piemīt psihiskā labvēlība.

Psihiskajā labvēlībā pats interesantākais ir rezultāts un tā sociālais vērtējums. Šajā ziņā jāsaka, ka ebreji katru savu panākumu vērtē civilizācijas aspektā. Respektīvi, kā ieguldījumu cilvēces civilizācijas attīstībā.

Daudzi ebreji krasi nodala kultūru un civilizāciju. Daudzu ebreju ieskatā kultūra un civilizācija nav viens un tas pats. Kultūru ir radījušas visas tautas - ķīnieši, acteki, japāņi, kurdi. Bet tikai ebreji esot spējuši pilsonisko sabiedrību piepildīt ar brīvību un taisnīgumu; proti, sabiedrībā nostiprināt cilvēciskumu - civilizētību. Kultūras cilvēks dzīvo sev. Civilizēts cilvēks dzīvo visiem - savas zemes sabiedrībai, cilvēcei. Civilizēts cilvēks domā par sabiedrības garīgumu. Daudzu ebreju ieskatā kultūra ir nacionāla parādība, bet civilizācija ir pārnacionāla (transnacionāla) parādība. Ebreji ir pārnacionālās parādības autori.

Intriģējoša ir psihiskās labvēlības saistība ar ebreju klasisko ieguldījumu cilvēces pastāvēšanā. Psihiskā labvēlība noteikti var godīgi papildināt ebreju panākumu klasiku.

Ebreju panākumu klasikā ietilpst daudzi cilvēces progresu veicinoši risinājumi. Literatūrā visbiežāk tiek nosaukti četri risinājumi.

(1) Ebreji pirmo reizi atspoguļoja pasaules radīšanu. Torā ir izklāstīts pasaules radīšanas process. Dievs radīja pasauli sešās dienās. (2) Ebreji izvirzīja viendievības (monoteisma) ideju. To izmanto trīs pasaules reliģijas. (3) Ebreji formulēja un ieviesa dzīvē likumību cilvēku savstarpējās attiecībās. Tas katram cilvēkam garantē tiesiskumu un palīdz ieviest sabiedrisko kārtību. (4) Ebreji demonstrē tradīcijas vitalitāti. Tas sekmē dažādu dzīves vērtību saglabāšanos no paaudzes uz paaudzi.

Ebreju ieskatā tradīcijas ir dzīves pamats. Alberts Einšteins ir komentējis ceturto risinājumu.

Viņa pārliecībā ebreju tautā vienmēr aktuāla ir bijusi tradīcija vairot zināšanas zināšanu dēļ, taisnīguma bezkompromisa mīlestība un tieksme pēc personiskās brīvības. Šo rindu autors no ebrejiem bieži dzirdēja šādu lielisku domu. Ebrejiem grāmata ir viss; kamēr pastāvēs grāmata, tikmēr pastāvēs ebreju tauta. Doma patiešām ir tik lieliska, ka nekad negribējās pajokot par grāmatas bēdīgo likteni interneta saulē.

No ebreju klasiskā ieguldījuma cilvēces pastāvēšanā psihiskā labvēlība var sacensties ar daudziem risinājumiem. Turklāt var pārspēt daudzus risinājumus, jo psihiskās labvēlības efektivitāte ir ļoti liela.

No tik tikko minētajiem četriem risinājumiem ar psihisko labvēlību nevar konkurēt monoteisma ideja. Mūsdienās ļoti lielam cilvēces kontingentam šī ideja neinteresē. Ateistu skaits nesamazinās, bet pieaug. Pieaug arī pagānisma daudzdievībā uzpotēto sektu skaits. Padomju laikā Daugavpils Pedagoģiskajā institūtā darbojās „Karojošo ateistu klubs”. To vadīja ebreju tautības pasniedzējs. Kluba dalībnieku kodolu veidoja ebreju studenti.

Ar psihisko labvēlību nevar konkurēt arī tāds panākums (no klasiskā devuma) kā ebreju tautas neizzušana 4000 gadu laikā. Tas, protams, ir milzīgs panākums. Speciālajā literatūrā ir fiksēti izzudušie etnosi. To skaits ir liels. Noteikti par daudziem kādreiz dzīvojošajiem etnosiem vispār nav nekāda informācija. Minētais panākums diemžēl attiecas tikai uz pašiem ebrejiem. Citus tas var emocionāli aizkustināt, bet nevis ļoti dziļi ietekmēt apziņu.

Nevar konkurēt arī klasiskā tēze, ka ebreji formulēja humānisma doktrīnu - teoriju, mācību, principu kopumu. Bez bailēm var pieņemt, ka cilvēces palielai daļai nekas nav zināms par šo doktrīnu. Šai cilvēces palielajai daļai ir pašiem savas uzticamas normas, lai katra indivīda komunikācijā ar citiem indivīdiem izpaustos cieņa, iejūtība, sirsnība, cilvēcīgums.

Tas pats attiecās uz ebreju novāciju - izejamo dienu, lai sestdienā atpūstos pēc darba. Katrai tautai ir savi priekšstati par darbu un atpūtu pēc darba. Šie priekšstati ir kardināli mainījušies tām tautām, kuras masveidā ir saindējusi patērēšanas mānija. Sestdienas atpūtu ir aptumšojis „šopings” kā populārākais atpūtas formāts. Tādā ebreju pilsētā kā Daugavpils tikai vecākās paaudzes pati sirmākā daļa atceras skaisti saģērbto ebreju ģimeņu sestdienas pastaigas galvenajā ielā. Ebreji ir aizbraukuši un aizgājuši mūžībā. Daugavpils galvenā iela jau pagājušā gadsimta 70.gados bija populārs tirdzniecības centrs, kurā iedzīvotāji visenerģiskāk iepirkās sestdienās.

Ar psihisko labvēlību nevar konkurēt vēsturiski pavisam nesen formulētais ebreju panākums II Pasaules karā. Internetā var lasīt, ka ebreji uzvarēja Hitleru. To esot apstiprinājis pats Hitlers. Viņš esot teicis: „Ja mēs zaudēsim karu, tad tas liecinās, ka mūs sagrāva ebreji.” Tāpēc daži interneta autori ebrejos saskata „salmiņu, kas nolauza kaklu vācu nacismam”. Saprotams, nebūt ne visi pārējie pasaules iedzīvotāji tam gribēs piekrist. Tāpēc šis jaunlaiku panākums var atstāt uz cilvēkiem ļoti pretrunīgu iespaidu. Turpretī psihiskā labvēlība uz cilvēku apziņu atstāj ideāli viendabīgu iespaidu.

Bet tagad par psihiskās labvēlības saturu.

Psihisko labvēlību nosaka bailes no antisemīta statusa. Ebrejiem ir izdevies panākt, ka vislielākais cilvēku grēks ir antisemītisms - pret ebrejiem vērsts nacionālais un reliģiskais naids. Pats jocīgākais ir tas, ka naids nemaz nav vajadzīgs, lai iemantotu antisemīta statusu. Vismaz Rietumu civilizācijā ir izveidojies tāds stāvoklis, ka antisemīta statusu var iemantot par jebkuru izteikumu, ja tā etnopsiholoģiskajā kontekstā vai etnopsiholoģiskajās asociācijās figurē ebrejs, ebreju tauta, Izraēla. Ne tikai par atklāti naidīgu un šovinistisku izteikumu, bet arī par zinātniski teorētisku un analītiski kritisku izteikumu attiecīgo personu var nekavējoties pasludināt par antisemītu.

Par ebrejiem drīkst teikt tikai labu. Tāda pieeja ir kļuvusi kategoriskais imperatīvs - neatlaidīga prasība, pavēle, vispārējs obligāts tikumiskais likums, kas jāievēro ikvienam cilvēkam. To var uzskatīt par ebreju visgrandiozāko panākumu, aizstāvot savas intereses un palīdzot cilvēcei saglabāt morālo stāju.

Tomēr tajā pašā laikā ebrejiem ir izdevies cilvēku apziņā iepotēt fatālas bailes kļūt antisemītiem. Šīs fatālās bailes pastiprina antisemītisma kritēriju trūkums. Nav skaidrs, ar ko sākās nicīga un aizskaroša izturēšanās pret ebrejiem. Cilvēki nesaprot, ko drīkst un ko nedrīkst teikt par ebrejiem. Cilvēki saprot, ka drīkst teikt vienīgi kaut ko labu. Tomēr vispareizākais ir stāvēt klusu un par ebrejiem vispār nekad nerunāt.

Ebreji ir panākuši pret sevi maksimālu psihisko labvēlību. Ne pa jokam var secināt, ka visu pārējo etnosu pārstāvji ir kļuvuši psihiskās labvēlības mocekļi. Cilvēku-mocekļu motivāciju diktē striktā izrēķināšanās, ja viņu rīcību kvalificē kā antisemītisku rīcību. Ebreju tautas parunu „Ne katrs nelietis ir antisemīts, bet katrs antisemīts ir nelietis” var piemērot bez jebkāda pamata. Cilvēks var nenojaust, ka viņš nākamajā rītā atmodīsies kā relatīvi slavens (pilsētā, valstī, kontinentā, planētā) nelietis antisemīts. Nākamajā rītā cilvēks jau sen būs aizmirsis, ka viņš vakar pieminēja ebrejus.

Pēcpadomju Latvijā par antisemītismu ir sodīti cilvēki, zaudējot amatu medijos, parlamentā, ierosinot pret viņiem krimināllietu. Šo gadījumu iztirzājums nevar būt šīs esejas uzdevums. Vienīgi nepieciešams akcentēt, ka pēcpadomju gados antisemītismu izraisa ļoti daudzu latviešu neadekvātā vārda brīvības izpratne un civilizētība, par kuras briedumu vienmēr rūpējās ebreji. Antisemītisku gānīšanos provocē internetā iespējamā anonimitāte, ja politiskā vara neiejaucās interneta satura civilizētības nodrošināšanā.

Pirms diviem gadiem Latvijā organizēja aptauju par antisemītismu. Aptaujāja vietējos ebrejus. No viņiem 81% atzina antisemītismu kā ļoti lielu Latvijas problēmu. LR drošības iestādes savos analītiskajos ziņojumos regulāri brīdina par antisemītisma draudiem.

Iespējams, iemantot antisemīta statusu Rietumos visvairāk baidās amerikāņi. Viņu aprindās valda uzskats, ka iemantot antisemīta statusu ir tas pats, kas saņemt lodi pierē. ASV antisemītiska izteikuma autors tūlīt zaudē darbu. Turpmāk labu darbu viņam neviens nedos. Par karjeras turpināšanos vispār nav vērts sapņot. Cilvēka dzīve ir izpostīta līdz mūža beigām. Par antisemītiem ir informēts planētas sociums. Atsevišķas ebreju organizācijas publicē „pasaules antisemītu topus”.

Pašlaik ir pieejams spilgts piemērs, kā antisemīta statusu var iegūt filosofs par saviem zinātniski teorētiskajiem un analītiski kritiskajiem izteikumiem. Pērn Vācijā sāka publicēt Martina Heidegera „Melnās burtnīcas”. To publikācija ietilpst viņa Kopotu rakstu izdevumā. Pagaidām ir iznācis 94., 95. un 96. sējums (kopā 1276 lpp.). Tajos ir ievietota daļa no „Melnajām burtnīcām”. To publicēšana noslēgsies 97.-102. sējumā.

„Melnās burtnīcas” ir Heidegera 34 piezīmju burtnīcas. Tajās viņš rakstīja filosofiskos tekstus no 1931.gada līdz mūža beigām 1976.gadā. Burtnīcu nosaukums ir nosacīti atvasināts no vāku krāsas, bet nevis no „melnā” satura, kā tas ir Zinaīdas Hipiusas mantojumā. Hipiusa par „Melnajām burtnīcām” nosauca Krievijā melnajos gados (1917.-1919.g.) rakstīto dienasgrāmatu. Heidegera „Melno burtnīcu” publicēšana ir izraisījusi milzīgu ažiotāžu. Ažiotāžas iemesls ir viņa antisemītisms. Rietumu masu medijos, bet visvairāk internetā tiek izplatīts viedoklis, ka „Melnās burtnīcas” apstiprina jau agrākās aizdomas par Heidegera antisemītismu.

Situācija ir ļoti dīvaina. Heidegera tradicionāli ļoti sarežģīto darbu lasīšana prasa perfektas vācu valodas zināšanas un ļoti augstu filosofiski teorētisko kompetenci. Faktiski viņa tekstu iepazīšana nav patīkama un raita lasīšana, bet gan nogurdinoša un ilga studēšana. Publicēto 1276 lappušu studēšana nav vienas dienas pasākums. Acīmredzot šīs pasākums līdz šim ir bijis pa spēkam tikai dažiem pasaules „heidegeristiem” - XX gadsimta izcilā un reizē arī ļoti komplicētā vācu domātāja radošā mantojuma ilggadējiem pētniekiem. Viens no viņiem ir sagatavojis garu rakstu par Heidegera antisemītismu „Melnajās burtnīcās”.

Jā, 1276 lappusēs ir vairākos teikumos pieminēti ebreji. 94.- 96.sējumā ir vairāki izteikumi par ebrejiem. Taču šie izteikumi ir ļoti sarežģīti filosofiskie formulējumi. Tos nevar pareizi izprast bez konteksta. Šos izteikumus pat nav ieteicams citēt. Ja tos grib citēt, tad ir jācitē simtiem lappušu. Pretējā gadījumā Heidegera viedoklis netiks pareizi saprasts.

„Melnajās burtnīcās” Heidegers filosofiski komplicēti un kritiski nesaudzīgi vērtē mūsdienu laikmetu, bet nevis atsevišķas tautas. Viņš uzskata, ka jaunajos laikos cilvēce ir zaudējusi dzīves jēgu. Viņš filosofe par tādām mūsdienu cilvēku negatīvām iezīmēm kā alkatīgs aprēķins, savtīgums.

„Melnajās burtnīcās” ir minēti ne tikai ebreji (das Judentum) kā mūsdienu laikmeta sabiedrības sastāvdaļa. Ievērojami vairāk vajadzētu uztraukties amerikāņiem, angļiem, krieviem, kā arī vāciešiem (das Deutschentum). Viņi kā laikmeta spogulis raksturoti ievērojami plašāk un analītiski kritiskāk nekā dažreiz pieminētie ebreji. Visradikālākie izteikumi ir par angļiem un amerikāņiem, bet nevis par ebrejiem. Lai nedaudz gūtu ieskatu par amerikāņu raksturojumu, var uzdrošināties atraut no konteksta šādus teikumus: „Pats agrākais ap 2300. gadu atkal var atgriezties Vēsture. Tad amerikānisms būs izsmēlis sevi, ņemot vērā sava tukšuma pārpilnību.” Starp citu, Heidegers prognozē Eiropas sacelšanos pret amerikāņiem. Agri vai vēlu tam esot jānotiek.

Psihiskās labvēlības praksē ir viens svarīgs moments. Etnopsiholoģijā tiek pasvītrota cilvēku īpašība kritiski izteikties par citiem - citiem etnosiem, citām rasēm. Šī īpašība cilvēkiem piemīt no laika gala. Tā ir cilvēku mūžsena tradīcija. Cilvēki vienmēr ir izteikušies vairāk vai mazāk kritiski par citiem.

Pret šo kriticismu var izturēties dažādi. Taču jebkurā gadījumā ir jāņem vērā šī kriticisma reālā loma. Šis kriticisms patiesībā ir elements tajā konstruktīvajā spriedzē, kas mobilizē sabiedrību. Saprotams, tā tas ir tikai tad, ja netiek zaudēta mēra sajūta un veselīgs kriticisms neizvēršas šovinismā. Dialektikas gudrība „pretrunas virza sabiedrību” pilnā mērā attiecās uz kriticisma pozitīvajām perspektīvām, ja pretrunas nesakāpina tumsonīgā naidā.

Un, lūk, svarīgs moments ir tas, ka psihiskās labvēlības prakse degradē iespēju kritiski izteikties par etnosiem. Tātad galu galā degradē konstruktīvo spriedzi, kas mobilizē sabiedrību. No psihiskās labvēlības enerģiju savai attīstībai var iegūt tikai viens planētas etnoss. Kriticisms ir vajadzīgs ne tikai attieksmē pret politiku, ekonomiku, izglītību, medicīnu, mākslu. Kriticisms ir vajadzīgs arī attieksmē pret tautu mentalitāti - etnopsiholoģisko sistēmu.

Tautas madrigals

Tautas madrigāls (idillisks formāts) ir nacionālisms. Nacionālisma sūtība ir radīt mierīgu, bezrūpīgu un laimīgu stāvokli vienam etnosam (tautai) un tam lojāliem citiem etnosiem (cittautiešiem).

Nacionālisms patiešām ir sava veida madrigāls - mākslīgi izveidota idilliska ideoloģija, lai dominējošā tauta varētu mierīgi, bezrūpīgi un laimīgi dzīvot savā zemē, politiski savu dzīvi noformējot kā nacionāli suverēnu valsti un šajā valstī solot mierīgu, bezrūpīgu un laimīgu dzīvi arī cittautiešiem, kuri apņemas paļāvīgi piesliet savas galvas dominējošās tautas plecam tāpat kā mazi bērni savas galvas paļāvīgi pieslien mātes un tēva plecam. Nacionālisms tāpat kā jebkura ideoloģija spēj sevī uzsūkt (absorbēt) cilvēkus. Nacionālisms pārņem savā varā cilvēku domas, gribu, morāli.

Nacionālisma rašanās bija vēsturiski pamatota. Precīzāk - demogrāfiski pamatota. Katram cilvēku skaitam ir vajadzīga sava ideoloģija kā morāls pamudinājums rūpēties par sociuma eksistenci. Ideoloģija ir demogrāfiskās nepieciešamības atribūts. Attiecīgā ideoloģija vienmēr saskan ar attiecīgā cilvēku skaita eksistenciālajām vajadzībām. Katrā ideoloģijā var akcentēt politiskos, ekonomiskos, morālos, intelektuālos aspektus. Taču principā, lielās līnijās izsakoties, katra ideoloģija kopumā ir tendēta uz sociuma eksistences nodrošināšanu. Nemēdz būt ideoloģija pašmērķīgai ideoloģizēšanai.

Nacionālisma nepieciešamību nosacīja cilvēku skaita pieaugums. Nacionālisms tāpat kā viss pārējais cilvēku esamībā ir demogrāfiskā determinisma produkts. Cita lieta, cik lielā mērā to esam gatavi atzīt un izmantot dzīves taktiskajās un stratēģiskajās konstrukcijās un prognozēs. Šajā ziņā pagaidām vēl ir ļenganība. Zinātne demogrāfisko determinismu atzina pavisam nesen (aizvadītā gadsimta vidū). Demogrāfisko determinismu nav iespējams fiksēt empīriskā informācijā Jauno laiku eiropiešu iemīļotā pozitīvisma labākajās tradīcijās. Pat nevaram precīzi saskaitīt planētas visus iedzīvotājus. Bet to, ko nevaram izmantot skaitļu valodā, bet vienīgi varam izmantot analītiskās intuīcijas valodā, pagaidām ne visai cienām un ņemam vērā dzīves interpretācijā. Taču, paldies Dievam, visjaunākajos laikos dominē drosmīga zinātniski metodoloģiskā paradigma. Tajā ir cienīga vieta metafiziskajai domāšanai un tajā skaitā analīti skaj ai intuīcij ai.

Akmens laikmets nepārveidojās bronzas laikmetā tāpēc, ka sāka pietrūkt akmeņi darba rīku izgatavošanai. Laikmetu maiņu nenosaka akmeņu, bronzas, dzelzs resursu kvantitāte, bet gan iedzīvotāju kvantitāte. Pieaugot iedzīvotāju skaitam, paralēli mainās eksistences ieguves līdzekļi, cilvēku dzīves politiski organizatoriskās formas un komunikācijas infrastruktūra. Akmens laikmetā iedzīvotāju skaits pieauga nepieklājīgi lēni. Tāpēc akmens darba rīkus lietoja vairākus gadu tūkstošus. XX un XXI gs. planētas iedzīvotāju skaits pieaug nepieklājīgi strauji, tāpēc arī eksistences ieguves līdzekļi, cilvēku dzīves politiski organizatoriskās formas un komunikācijas infrastruktūra mainās nepieklājīgi strauji.

Eiropā iedzīvotāju skaits sāka strauji pieaugt XVIII un XIX gadsimtā. īpaši strauji pieauga XIX gadsimtā (trīs reizes). Minētajos gadsimtos tika izdomāts un savas efektivitātes kulmināciju sasniedza nacionālisms kā sociuma pašorganizācijas ideoloģija.

Eiropā XVIII gs. radās sapratne par lielas un spēcīgas valsts nepieciešamību. Kļuva skaidrs, ka cilvēku straujas dzimstības periodā vairs neder feodālā sadrumstalotība un naturālās saimniekošanas veids. Kā parasti arī tolaik (ne tikai mūsdienās) bija cilvēki (sociālais slānis), kuri perfekti izprata pārmaiņu nepieciešamību un bija gatavi reālai rīcībai. Šos cilvēkus (sociālo slāni) vispirms nosauca par buržuāziju, bet pēcāk nosauca par nacionālo buržuāziju.

Buržuāzijas domu gaita bija adekvāta demogrāfiskajiem apstākļiem. Lai izveidotu lielu un stabilu valsti, nākas izstrādāt sava veida tautas teoloģiju. Tās uzdevums ir psiholoģiski konsolidēt tautā radniecīgas („asinsradniecīgas”) etniskās grupas. Pēc tam ap tautu jāapvieno svešo etnosu pārstāvji, kuriem nāksies dzīvot attiecīgajā valstī. Eiropas teritorija vienmēr ir bijusi etniski ļoti raiba. To nācās ņemt vērā. Bija jāņem vērā arī tas, ka ļaužu masās līdz XVIII-XIX gs. vispār neeksistēja etniskās izcelsmes jautājums. Tā tas bija arī mūsdienu Latvijas teritorijā. Pils novados, vācu lēņos, bīskapijās, hercogistēs, guberņās vietējie iedzīvotāji pazina tikai reliģisko identitāti. Saskaņā ar buržuāzijas ieceri gala iznākumā ir jārada nācija (politiski integrēta tautu summa) kā valsts sociāli politiskais pamats. Savukārt nācijas vienīgais un galvenais aizstāvis kļūs valsts - buržuāziska nacionāli suverēna valsts.

Ne velti šī procesa noslēgumu savā laikā smalki kritizēja rafinētais intelektuālis Kārlis Markss. Viņš rakstīja, ka buržuāziskā valsts ir „pirmais ideoloģiskais spēks pār cilvēku”. Citam XIX gadsimta rafinētam intelektuālim Fjodoram Dostojevskim arī nepatika nacionālisma uzkurbulētais valsts fetišisms. Nacionālisma vietā viņš iesacīja savu ideoloģisko doktrīnu -„Bcene^OBeHHOCTb”. K.Marksa, F.Dostojevska attieksmi, protams, ietekmēja tas, ka nacionālisms nav eiropeiskā garīguma klasiskā forma. Nacionālisms tika mākslīgi radīts, un ne visai saderas ar tādu eiropeiskā garīguma klasisko formu kā kristiānisms. Abiem minētajiem rafinētajiem intelektuāļiem bija katram sava attieksme pret kristiānismu. Tas atsaucās uz viņu atšķirīgo nacionālisma vērtējumu. Savukārt Markss uz visu lūkojās ar „marksista” acīm.

Pašlaik cilvēce turpina adaptēties jaunajos demogrāfiskajos apstākļos. Adaptācija noslēgsies ar dzīvi 12 miljardus lielā planetārā kolektīvā. Saprotams, adaptācija sākās reizē ar demogrāfisko pāreju XX gs. 60. gados („krāsaino” rasu dzimstības nenormālo pieaugumu un „baltās” rases izmiršanu). Tā kā planētas iedzīvotāju skaits tūlīt pieauga trakā tempā, traku tempu tūlīt ieguva arī adaptācijas process, jo burtiski gandrīz katru dienu cilvēki tikās ar agrāk nesastaptām parādībām. Relatīvi līdzsvarota dzīve var iestāties tikai mūsu gadsimta otrajā pusē, kad planētas iedzīvotāju skaits stabilizēsies 12 miljardu apjomā un „baltie” šajā apjomā būs 10%.

Aktuāls ir jautājums par nacionālisma lomu gaidāmajā relatīvi līdzsvarotajā dzīvē. Gribas zināt, vai nacionālisms būs jeb vairs nebūs tautas madrigāls.

Piesardzīga attieksme pret nacionālismu pirmo reizi izpaudās XIX gadsimtā. Rietumeiropas elite atzina nacionālisma kaitīgumu pēc valsts izveidošanas. Nacionālisms ir neaizstājams instruments nacionāli suverenās valsts izveidē. Taču nacionālisms kļūst lieks valsts reālajā celtniecības darbā. Nacionālisms var traucēt valsts attīstību. Rietumeiropas elite tāpēc operatīvi atbrīvojās no nacionālisma un tā vietā izstrādāja liberālisma ideoloģiju, kas ir piemērota valsts celtniecībai un tātad cilvēku eksistences nodrošināšanai. Turklāt ir patīkami piemērota, panākot samērā augstu masveidīgu labklājību.

Diemžēl Eiropā XX gs. sākumā nacionālisms atkal tika speciāli uzkarsēts. Tas bija vajadzīgs ASV, kura sāka aktīvi iejaukties Eiropas (pasaules) politikā un īstenot savus ģeopolitiskos plānus. ASV lielākie konkurenti bija Eiropas milzīgās impērijas. Tās vajadzēja sagraut, un tās arī tika sagrautas I Pasaules kara rezultātā.

Ļoti būtisks impēriju sagraušanas ierocis bija amerikāņu uzkarsētais nacionālisms. Tas bija konceptuāli noformēts kā impēriju pakļauto tautu nacionālā cīņa par pašnoteikšanās tiesībām. Kā zināms, šajā cīņā tika iesaistīta arī latviešu inteliģence. Amerikāņi saprata, ka milzīgās impērijas būs grūti un, visticamākais, neiespējami ģeopolitiski pakļaut. Taču mazās nacionālās valstis, kuras izveidosies impēriju vietā, būs viegli ģeopolitiski pakļaut. Tāpēc nevienam nevajadzētu brīnīties, kāpēc „neatkarības” lielākie dievinātāji ir amerikāņu elite. Tā „neatkarības” dievināšanu uzskatāmi demonstrēja arī sociālisma sistēmas (PSRS) sagraušanas laikā. XX gs. nogalē nacionālisms atkal tika speciāli uzkarsēts amerikāņu gaumē.

Austrumeiropiešos amerikāņi joprojām sekmīgi uzkarsē nacionālisma kaislības. Galvenais iemesls - nepieciešamība sagraut Krievijas lielvalsti. Krievijas lielvalsts sagraušanai noder visi instrumenti. Tajā skaitā Krievijas nācijas iekšējā nacionālisma un Krievijas kaimiņvalstu nacionālisma manipulatīva stimulēšana, veicinot PSRS bijušo „nomaļu” un bijušo sociālistisko valstu naidīgumu pret Krievijas lielvalsti. Latvieši ir ļoti pamatīgi iepīti nacionālisma politiskajā ekspluatācijā.

Demogrāfiskās pārejas sākumā XX gs. 60. gados nacionālismam radās spēcīgs sāncensis. Radās jauna ideoloģija. Tā bija organiski vienota ar neparastajiem demogrāfiskajiem apstākļiem. Demogrāfiskā pāreja izraisīja to, ko Rietumu intelektuāļi nosauca par globālismu un kas sevī jau ir uzsūcis (absorbējis) arī latviešu kādu daļu. Globālisms sākās ar satraucošām bažām par ūdens, pārtikas, tīra gaisa pietiekamību jaunpiedzimušajām nesaskaitāmajām masām Āfrikā, Āzijā, Dienvidamerikā.

Patiesībā globālisms ir kaut kas plašāks par ideoloģiju. Globālisms ir ne tikai konkrēta idejiskā pozīcija konkrētu mērķu sasniegšanai. Globālisms ir domāšanas veids. Globālisms ir pasaules uztveres veids. Globālisma subjektīvā izpausme ir konstatējama cilvēka domās, gribā, morālē. Var pat teikt, ka globālisms ir pasaules uzskats.

Globālisms ir skatījums uz parādībām un procesiem planetārā rakursā. Globālisma absorbētais indivīds visu uzlūko, izskaidro un vērtē planetārā mērogā. Globālisma absorbētā indivīda domāšana funkcionē globālās dimensijās. Globālisms ir solis uz kosmisko apziņu - Visuma parādību un procesu respektēšanu domāšanā.

Globālisms apliecina cilvēces garīgās virzības jaunu etapu. Globālisms sevī ietver globālās problēmas, globālās intereses, globālos nosacījumus, globālās nepieciešamības, globālās pretrunas, globālos uzdevumus utt. Globālisms uz cilvēci lūkojās kā vienotu veselumu. Tas ir jauns skatījums uz cilvēci. Pats par sevi ir skaidrs, ka globālisms rūpējās par visas cilvēces eksistenci. Ja nacionālisma interešu centrā ir tauta, tad globālisma interešu centrā ir cilvēce. Globālisms tāpat kā nacionālisms sinhronizē cilvēku jūtas un domas. Globālisms tāpat kā nacionālisms organizē īpaša tipa apziņas kolektīvismu. Globālisma absorbētie cilvēki tāpat kā nacionālisma absorbētie cilvēki, nepazīstot viens otru, saprot, ka viņiem ir kaut kas kopējs un viņi līdzvērtīgi ietilpst kopējā antropoloģiskajā formācijā, kuras vārds ir „cilvēce” un (nacionālisma gadījumā) „tauta”.

Globālismam tāpat kā nacionālismam ir vajadzīga piemērota komunikācijas infrastruktūra. Tā vienmēr progresē kopsolī ar demogrāfiski pozitīvajām izmaiņām. Bez piemērotas komunikācijas infrastruktūras nav iespējama cilvēku jūtu un domu sinhronizācija. Nacionālisms izmantoja laikrakstus un žurnālus. Prese sekmēja nacionālisma izplatību. Globālisms balstās uz televīziju un internetu.

Globālisms izvēršās ideoloģijā tajās reizēs, kad kļūst solidaritātes aģitators un propagandists. Ja nacionālisma ideoloģija ir nacionālās solidaritātes veicinātāja, tad globālisma ideoloģija ir vispārcilvēciskās solidaritātes veicinātāja. Tie latviešu inteliģenti, kuri 2015.gada augustā izplatīja savu viedokli „Atklāta vēstule: bēgļu uzņemšana - nevis apdraudējums, bet iespēja Latvijai”, ir uzskatāmi par globālisma absorbētiem hominīdiem.

Domājams, šo hominīdu absorbācijas rezultāti ir dažādi. Domājams, ne visiem no viņiem globālisms jau ir kļuvis pasaules uzskats. Taču katrā gadījumā šie hominīdi pret globālismu izjūt zināmas simpātijas. Bet pats galvenais - nacionālismam (savas tautas vitālajām interesēm) viņu sirdīs vairs nav svēta vērtība. Nacionālisma solidaritātes vietā ir stājusies vispārcilvēciskā solidaritāte, jo rūpes par migrantiem ir vispārcilvēciskās rūpes. Labi, ja šīs rūpes ir Dostojevska „Bcene^OBeHHOCTb” garā. Slikti, ja šīs rūpes ir Marksa „marksisma” garā; proti, kaut kādu vienpusīgi savtīgu (šķirisko, partejisko, korporatīvo, karjerisma) interešu vārdā.

Neapšaubāmi, nav nekādas izredzes ticami prognozēt globālisma morāli psiholoģisko nākotni. Tas, ko Dostojevskis dēvēja par „Bcene^OBeHHOCTb” un „BceMupHOCTb” (viņa leksikā bija arī tāds vārds), nav tikai globālisma morāles elementi. Dostojevkis minētās īpašības saskatīja krievu tautā. Taču ir labi zināms minēto īpašību pirmavots - kristiānisms, kā arī citas t.s. pasaules reliģijas. Jebkurā t.s. pasaules reliģijā ir morāles elementi, kurus ir naivi piedēvēt vienīgi globālismam.

Migrācija nesākās ar „lielo tautu staigāšanu” mūsu ēras sākumā. Migrācija ir bijusi vienmēr.

Ievas un Ādama mazmazmazmazbērnu aizklāšana no Āfrikas uz Eirāziju bija migrācija. Tajos laikos, kad eiropiešiem enerģiski dzima bērni, eiropieši labākas dzīves meklējumos migrēja uz visām debess pusēm. Tagad bērni enerģiski dzimst neeiropiešiem. Arī viņi labākas dzīves meklējumos migrē uz visām debess pusēm. Neapšaubāmi, 90% no 12 miljardiem ar laiku izklīdīs pa visu planētu. „Lielā tautu staigāšana” sagrāva grandiozu civilizāciju. Iespējams, 90% arī sagraus kādu civilizāciju.

Taču migrācijas iemesls nav tikai dzimstības pieaugums. Meklējot labāku dzīvi, migrē arī izmirstošā „baltā” rase. Pēcpadomju gados latviešiem šis migrācijas variants ir labi pazīstams.

Izmirstošās rases migrācija radikāli sarežģī planetārās migrācijas problēmu. Valstīm ir grūtāk izstrādāt migrācijas politiku.

Pret migrāciju nedrīkst izturēties no abstraktā humānisma viedokļa. Attieksmē pret migrāciju neder it kā skaistās un loģiskās, bet no dzīves realitātes bezcerīgi atrautās abstraktā humānisma tēzes. To pirmie saprata amerikāņi. Viņu valstsvīri stingru migrācijas politiku savā zemē realizē trešo gadsimtu. Amerikāņi jau XIX gs. otrajā pusē, banāli sakot, uztvēra migrācijas zemūdens akmeņus. Nepareiza migrācijas politika nodara lielu ļaunumu ne tikai vietējiem iedzīvotājiem, bet arī migrantiem. Nepareiza migrācijas politika valstī sakāpina etniskās nesaskaņas un starpnacionālo naidu, kas var novest līdz valsts sabrukumam.

Rietumeiropiešu politiskā elite no amerikāņu migrācijas politikas neko nav mācījusies. Visticamākais, tas tā ir noticis tāpēc, ka vispār nav spējīga kaut ko mācīties. Pēc II Pasaules kara rietumeiropiešu migrācijas politika nevarēja nenoslēgties ar pilnīgu krahu.

Interesanti, ka rietumeiropiešu valdnieku pilnīgā izgāšanās spilgti parāda to ļaunumu, ko nepareiza migrācijas politika var nodarīt vietējiem iedzīvotājiem. Piemēram, tāds ļaunums ir mūsu inteliģences atklātā vēstule par „bēgļu uzņemšanu”.

Šis ļaunums ir morālais ļaunums. Nepareizā migrācijas politika ir ģenerējusi vietējo iedzīvotāju kādas grupas nacionālo nodevību, latviešu tautas un latviešu tautas nacionālās valsts interešu nelietīgu ignorēšanu. Inteliģences nodevīgi nelietīgais aicinājums uzņemt bēgļus radikāli izjauc latviešu vienotību un sabiedriskajā domā iniciē ļoti dziļu satraukumu, saspīlējumu, valstisko nihilismu, morālo neuzticību inteliģencei. Tāda nelietība daudziem jauniem saprātīgiem latviešiem noteikti ir būtisks pamudinājums pieņemt lēmumu migrēt uz citu zemi.

Nacionālisms šodien nav arhaisms, un globālisms šodien nav tautas madrigāls. Globālisms nebūs tautas madrigāls vēl ļoti ilgu laiku, ja vispār tam ir izredzes kādreiz kļūt tautas madrigālam. Lieta ir tā, ka viena no globālajām pretrunām ir nacionālisma un globālisma pretruna. Pašlaik šī pretruna savā vēsturiskajā ceļā novirzās par labu nacionālismam. Cerams, ka arī turpmāk tas tā saglabāsies. Cerības iedvesmo”balto” cilvēku šodienas bezprāts. Skan absurdi, bet tas ir fakts: jo ilgāk saglabāsies „balto” cilvēku bezprāts, jo nacionālisms ilgāk saglabāsies kā tautas madrigāls. Par „balto” cilvēku bezprātu nav gari jāstāsta. Par to katrs zina. Šī bezprāta vārds ir „globalizācija”.

Globālisms un globalizācija nav viens un tas pats. Globālisms ir domāšanas veids, pasaules uztveres veids. Globalizācija ir ideoloģiskā zombēšana „balto” cilvēku interesēs. Pie tam ne visu „balto” cilvēku interesēs, bet visbagātākās un visalkatīgākās daļas interesēs. Globalizācija ir politiskā un ekonomiskā monopolizācija.

Globalizācija ir Rietumu neoliberālisma komponents. Uzskata, ka vārdam „globalizācija” ir jāaizvieto vārdi „atvērta sabiedrība”, kuriem neviens vairs netic. Globalizācija ir demagoģiska spekulācija ar planētas globālajām problēmām un reāli esošo globālismu. Globalizācija ir planētas globālo problēmu kompromitēšana. Vārds „globalizācija” ir ieguvis kariķējošu auru. To lieto, lai par kaut ko pasmietos. Nekaunīgi vai padumji politiķi šo vārdu lieto, lai aizbildinātos par savu nacionālo nodevību un nespēju/nevēlēšanos aizstāvēt savas tautas un savas valsts intereses.

Globalizācijas pretmets ir nacionālisms: politiskās un ekonomiskās neatkarības aizstāvēšanas ideoloģija. Jo nekaunīgāka ir globalizācija, jo aktīvāks ir nacionālisms. Tāpēc nacionālisms ir un arī turpmāk būs tautas madrigāls. Tas ir tautas madrigāls planētas lokālo civilizāciju (ķīniešu, arābu, indiešu) cīņā pret eiropeīdu civilizācijas uzkundzēšanos „globalizācijas” aizsegā. Tas ir tautas madrigāls eiropeīdu tautu cīņā par savu nacionālo suverenitāti.

Demogrāfiskais pasaules karš

Kas ir demogrāfiskais pasaules karš? Kara nosaukums ir nepierasts, un jautājums ir pamatots. Daudz tiek skandēts par kodolkaru, pilsoņu karu, informācijas karu, auksto karu, tirdzniecības karu. Pašlaik modē ir hibrīdais karš. Turpretī par demogrāfisko pasaules karu nekas netiek skandēts ne latviešu valodā, ne angļu, vācu, krievu, spāņu valodā. Par to viegli pārliecināties „guglā”.

Atbilde ir viens nepaplašināts teikums: demogrāfiskais pasaules karš ir cīņa ar demogrāfisko pāreju.

Tā ir unikāla cīņa ar unikālu pretinieku. Tāds pretinieks cilvēces maģistrāli aizšķērsojis pirmo reizi. Demogrāfiskā pāreja ir vienreizēja parādība Homo Sapiens liktenī. Demogrāfiskā pāreja ne ar ko nav salīdzināma Zemes iedzīvotāju sastāva pārvērtībās. Tādas pārvērtības ir pirmo reizi. Demogrāfiskais pasaules karš negaidīti startēja XX gadsimta 60.gadu sākumā un joprojām turpinās. Karš ilgs 90 gadus. Kara beigas būs tikai mūsu gadsimta vidū. Pēc Simtgadu kara tas būs otrais ilgākais karš cilvēces vēsturē.

Demogrāfiskais pasaules karš tāpat kā jebkurš karš ir briesmu avots. Demogrāfiskais pasaules karš aizdedzina milzīgas antropoloģiskās briesmas, sākot ar atsevišķu cilvēku dzīves izpostīšanu un beidzot ar atsevišķu etnosu izmiršanu un izklīšanu hominīdu etniskajā kosmosā. Demogrāfiskais pasaules karš izraisa cilvēces vēsturē agrāk nepiedzīvotu migrāciju. Savukārt migrācijas rezultātā radikāli izmainās rasu dzīves telpas tradicionālā konfigurācija. Dažādas rases sāk masveidā dzīvot vienā teritorijā. Tā agrāk nekad nebija. Agrāk vienmēr katrai rasei bija sava dzīves telpa. Turpretī mūsdienās šī mūžsenā kārtība izjūk. Tas ir process, kas sevī ietver visdažādākās briesmas.

Turklāt zinātnei nav nekādu vispārinošo priekšstatu par rases vēsturisko virzību - rašanās cēloņiem, attīstības, migrācijas un bojāejas nosacījumiem, rases likteni pēc „nāves”, rases adaptācijas, inkulturācijas, socializācijas spējām, rases antinomiskumu, difūziju utt. Zinātnei ir civilizācijas teorijas, etnoloģiskās un kultūras teorijas. Zinātne prot izskaidrot civilizācijas, tautas, nācijas, kultūras pastāvēšanas funkcijas, faktorus un likumsakarības. Bet zinātnei nav rases dinamikas (pastāvēšanas, attīstības) teorijas. Rietumu civilizācijas intelektuālās aprindas nekad nav pievērsušās tādai tematikai. Eiropeīdu intelektuālās un pseidointelektuālās aprindas ir vienpusīgi un šarlatāniski interesējušās tikai par rasismu un kraniālo indeksu (galvaskausu izmēriem). Uzmanības centrā ir bijušas visatļautībā triumfējošās gaišmatainās un staltās „gargalvainās” āriešu bestijas un viņiem padevīgi kalpojošie „īsgalvainie” pigmeji (skat. plašāk par to grāmatā „Iracionālā kapitālisma gramatika”). Taču šī nožēlojamā informācija rases mūsdienu dinamikas izpratnei neko nedod. Tāpēc ar unikālo rases dinamiku tiekamies zinātniski nesagatavoti. Tas ir ļoti slikti. Ļaudis bez zinātnes vairs neprot pienācīgi rīkoties.

Latvieši ir pilnā mērā ierauti demogrāfiskajā pasaules karā. Uz latviešiem jau tagad ļoti pamatīgi atsaucās šī kara dārdoņa.

Diemžēl kara iznākuma briesmas latviešiem nav nosakāmas. Par kaut kādu pozitīvo ieguvumu ir naivi sapņot. Stabili zināms ir tas, ka no briesmām neizdosies izvairīties un briesmām var būt katastrofāls raksturs. Nav prognozējams tas, kas notiks ar latviešiem ne kara beigās, ne pēc kara mūsu gadsimta otrajā pusē un XXII gadsimtā.

Optimismu vieš tas, ka turpmākajos 100 gados saglabāsies cilvēces etniskā daudzveidība. Tas tāpēc, ka etniskā asimilācija (daudzveidības iznīcinātāja) vienmēr ir bijusi vairāku paaudžu ilgs process. Tikai trešajā, ceturtajā paaudzē ir konstatējamas būtiskas etniskās izmaiņas. Tās liecina, ka divu etnosu asimilācijā ir radies jauns etnoss. Jaunajam etnosam nav nekā kopēja ar abiem „vecākiem”. No abiem „vecākiem” ir piedzimis jauns etnoss ar savu kultūru. Teiksim, latviešu un sīriešu asimilācijā arī piedzims jauns etnoss - latsīri jeb sīrlati. Viņiem būs latsīru jeb sīrlatu kultūra.

Tā tas līdz šim vienmēr notika ar cilvēkiem, ja viņi izvēlējās asimilācijas nesimpātiskās perspektīvas. Nav domājams, ka cilvēku nākotnē varētu notikt kaut kas radikāli savādāk.

Asimilācijas process radikāli savādāks varētu būt vienīgi postcilvēkiem. Viņiem vispār ir spoža nākotne. Viņu darbībā, uzvedībā un komunikācijā jau pašlaik cilvēki nav spējīgi orientēties. Tāpēc var pieņemt, ka postcilvēku asimilācija (temps, apjoms) kardināli atšķirsies no cilvēku asimilācijas. Postcilvēku asimilācijā var būt tādas izpausmes, kas cilvēku prātam nav pieejamas. Latvijā postcilvēku destruktīvo praksi izbaudām jau pasen. Piemēram, mūsu cilvēki vairs nav spējīgi saprast vietējo postcilvēku gatavotos likumus, nolikumus, rīkojumus, tiesu spriedumus, specdienestu prasības un citus varas sameistarotos „tekstus”.

Demogrāfiskais pasaules karš mutuļo divās frontēs - Ziemeļu frontē un Dienvidu frontē.

Ziemeļu fronte atrodas tajā planētas daļā, kuru globālo sociālo problēmu analītikā dēvē par bagātajiem Ziemeļiem un kur dzīvo izlutinātais „zelta miljards”. Ziemeļu fronte attiecās uz eiropeīdu dzīves telpu. Bagātajos Ziemeļos dzīvojošais „zelta miljards” ir „baltās” rases pārstāvji. Latviešiem ir gods mīcīties „zelta miljarda” dzīves telpā.

Dienvidu fronte atrodas planētas dienvidu daļā - Latīņamerikā, Āfrikā, Tuvējos Austrumos, Dienvidaustrumu Āzijā. Dienvidu fronte attiecās uz pārējo rasu dzīves telpu. Šajā telpā dzīvo negroīdā, orientālā, mongoloīdā, amerikanoīdā rase. Dienvidos dzīvo planētas trūcīgākie iedzīvotāji. Viņi ir versmojošs pretmets „zelta miljardam”.

Katrai frontei ir savi stratēģiskie mērķi un uzdevumi, karaspēka veidi un kauju operācijas, uzbrukumu, kontruzbrukumu un aizsardzības līnijas, savi placdarmi un sava manevrēšanas taktika. To nosaka katras frontes specifika.

Katrai frontei ir sava specifika tāpēc, ka Ziemeļos un Dienvidos diamentrāli atšķiras demogrāfiskā pāreja. Faktiski demogrāfiskā pāreja attiecas tikai uz Dienvidiem. Tur no aizvadītā gadsimta 60.gadu sākuma nenormāli palielinājās dzimstība. Ziemeļos demogrāfiskā pāreja noslēdzās 50 gadus agrāk. Ziemeļos tagad sāpīgi izjūt demogrāfiskās pārejas sekas. Toties Dienvidos drīz pēc II Pasaules kara sākās demogrāfiskais bums.

Piemēram, tādās Āfrikas valstīs kāNigērija, Mali, Somālija, Uganda, Burkinafaso fertilitātes koeficients (sievietes organisma spēja radīt pēcnācējus) pārsniedza un joprojām pārsniedz „6”. Augsts koeficients (tuvojās „4”) bija un arī tagad ir Pakistānā, Alžīrijā, Ēģiptē, Sīrijā, Indijā, Bangladešā un citur. Faktiski tas nozīmē, ka sievietēm ir ne tikai 4-6, bet vairāk bērnu. Nigērijā -pat 7-8 bērni. Salīdzinājumam Latvijā pašlaik sievietēm vidēji ir viens bērns (koeficients „1,34”). Ja latviešiem tas vēl interesē, tautas pastāvēšanai ir nepieciešams koeficients „2,1”- „2,2”. Emocionāli fascinējošas ir demogrāfiskās pārejas raksturīgākās iezīmes. Piemēram, iedzīvotāju pieauguma ātrums un apjoms. Demogrāfiskās pārejas pirmajos 40 gados katru dienu zemes iedzīvotāju skaits palielinājās par 250 000 cilvēku; dzimstības temps bija ļoti liels - tuvojās 90 miljoniem gadā. Pēc 2000.gada iedzīvotāju pieauguma ātrums un apjoms sāka noplakt.

Dienvidos demogrāfiskā pāreja, saprotams, izraisa daudzas problēmas. Ļoti akūta problēma ir jaunatnes problēma. Zinātnē nesen ir izstrādāta jaunatnes pārsvara teorija. Tā ir veltīta jauniem vīriešiem vecumā no 15 līdz 30 gadiem. Šai teorijai ir izteikti militāra iedaba. Teoriju izmanto CIP „demokrātijas” ieviešanas specoperācijās un Pentagons amerikāņu armijas miermīlīgajos karagājienos.

Minētā teorija balstās uz šādām atziņām. Materiāli nenodrošināto un bez pastāvīga darba nīkuļojošo jauno vīriešu liels skaits ir ļoti bīstams un var izprovocēt visdažādākās briesmas. Tajā skaitā bruņotus konfliktus. Valstī draudīga situācija izveidojās tad, ja vīriešu populācijā 30-40% ir eksplozīvajā 15-30 gadu vecumā.

Tāda draudīga situācija nerodas, ja fertilitātes koeficients ir „2,1” - „2,2”. Tad vecāki ir spējīgi rezultatīvi parūpēties par bērnu nākotni, bērni korekti aizstāj vecākus un notiek veselīga paaudžu maina. Problēmas sākās tad, ja vecāki nespēj nodrošināt sociālās pozīcijas 4-8 bērniem. Eksplozīvā vecuma jauniešu graujošo potenciālu mēs no Dzintarjūras krasta ar skaudību (no Lielās Bandas padzīšanas viedokļa) vērojām 2011.-2012.gadā. Tolaik plosījās „arābu pavasaris” demogrāfiskās pārejas dāsni apaugļotajā Tunisijā, Ēģiptē, Jemenā, Lībijā, Sīrijā, Bahreinā, Alžīrijā, Irākā, Jordānijā, Kuveitā, Marokā, Sudānā, Libānā, Mauritānijā, Omānā, Saūda Arābijā, Džibutijā, Rietumsahārā. „Arābu pavasaris” bija visīstākais karš ar asiņainām protesta akcijām, valstu līderu gāšanu, Pilsoņu karu.

„Arābu pavasaris” liecināja par Dienvidu bezatbildīgo integrāciju demogrāfiskajā pasaules karā. Integrācijā bija sasniegta ārprātīga pakāpe, karojot pašiem ar sevi. Tomēr dienvidniekus neklātos bargi nosodīt. Jāņem vērā vairākus momentus.

Dienvidu fronti pirmie nosprauda „zelta miljarda” lutekļi. Dienvidiem pirmie karu pieteica ziemeļnieki. Viņi to izdarīja jau XX gs. 60.gadu beigās. Dienvidu frontes dislokācijas prioritāte ir eiropeīdiem.

Dienvidnieku masas faktiski nemaz neatskārta par demogrāfisko pāreju. Ja arī izglītotākie atskārta, tad tas viņus daudz neuztrauca. Viņi bija pieraduši dzīvot lielās ģimenēs. Dienvidu ļaudis ar iedvesmu dzemdēja bērnus, neprātojot par savas reproduktīvās varenības planetārajām sekām.

Taču pats galvenais ir tas, ka „arābu pavasaris” bija ziemeļnieku izprovocēta un vadīta akcija. Protams, savās interesēs gudri izmantojot attiecīgo zemju eksplozīvo sociālo slāni.

XX gs. vidū ziemeļnieki vēl bija saprātīgi. Viņi aptvēra demogrāfiskos draudus un sāka enerģiski rīkoties. Steidzināja rīkoties draudīgie skaitļi. 1900.gadā planētas iedzīvotāju skaits bija 1,6 miljardi, 1927.gadā - 2 miljardi, 1950.gadā - 2,5 miljardi. Demogrāfiskās pārejas sākumā 1960.gadā planētas iedzīvotāju skaits bija 3 miljardi, 2000.gadā - 6 miljardi, 2008.gadā - 6,7 miljardi. Kad 2015.gada oktobrī tika rakstīti šie teikumi, „World Population Clock” rādīja 7,27 miljardus, un katrā astotajā sekundē uz planētas piedzima viens bērns.

Pasaules demogrāfiskajā karā pirmā bija Dienvidu fronte. Ziemeļi pirmie izvērsa uzbrukuma operācijas pret bērnu dzemdēšanu Dienvidos. Par to atklāti, protams, neplātījās. Tāpēc Dienvidu fronte principā ir labi nomaskēta fronte. Ziemeļu frontē turpretī viss notiek atklātāk un bez grandioziem maskēšanās tīkliem.

Par Dienvidu fronti ir plaša literatūra. Arī latviešu valodā vismaz vienā interneta saitā var daudz palasīt par Ziemeļu varoņdarbiem Dienvidu frontē, realizējot „balansētu globālo demogrāfisko doktrīnu”. Tāpēc šajā esejā nav vajadzīgs detalizēts pārskats, nosaucot Ziemeļu organizācijas, uzvārdus, pasākumus, vietu un laiku. Vērts ir minēt pikantākās izdarības.

Pikanta ir ziemeļnieku pamatnostāja - rūpīgi aizplīvurotā mizantropiskā filosofija. Tās mērķis ar jebkādiem līdzekļiem samazināt planētas (Dienvidu) iedzīvotāju skaitu.

Pikanti ir tas, ka līdzekļu izvēlē neeksistē humānisms un cilvēktiesības, ar ko mīl lielīties Ziemeļi. Ziemeļnieku ieskatā, lai samazinātu dzimstību, drīkst izplatīt narkotiskās vielas, propagandēt patērēšanas un izklaides baudas, atbalstīt LGBT perversijas un viendzimumu laulības, organizēt viltīgu ģimenes plānošanu, veicināt tradicionālās ģimenes nāvi, nenoteikta dzimuma indivīdu „piāru”, vīriešu impotences un sieviešu frigiditātes modi, politiski un finansiāli atbalstīt abortu, sterilizācijas un kontracepcijas brīvību, grūtniecību pasniegt kā slimību, aborta un kontracepcijas preparātus pasniegt kā zāles.

Pikanta ir PSKP ģenerālsekretāra Gorbačova līdzdalība Dienvidu frontes kaujās. PSRS pēdējās dienās Ziemeļi saskrūvēja odiozu brendu „Gorbačova fonds”. Sabiedrība ir plašāk informēta par fonda aktivitātēm nelietīgās „perestroikas” glancēšanā. Klusums valda ap „Gorbačova fonda” aizsegā noformēto nevalstisko organizāciju „Vispasaules forums”. To bez žurnālistiem izveidoja

1994. gadā, un organizācijas štabs atrodas Ņujorkā.

1995. gadā Stenfordas universitātē bija „Vispasaules foruma” pirmā konference. To vadīja pats viedais Gorbačovs. Konferences programmā dominēja tādi vārdi kā „jauna pasaules kārtība”, „pasaules valdība”, „globālā valdība”, „globālā valsts”. PSKP guru savā runā akcentēja „jaunas civilizācijas ēras” uzplaukšanu. Gorbačovs iesacīja izveidot Zemes hartu un atlasīt 100 „domātājus-novatorus”. Viņi būtu „globālais smadzeņu centrs”, komandējot planētas procesus. Lai tas īstenotos, nākas miermīlīgi samazināt planētas iedzīvotāju skaitu. „Liekais pārpalikums” nedrīkstot traucēt „cilvēces zelta miljardu”. Planētas optimālais iedzīvotāju skaits esot 2 miljardi. Gorbačova daiļrunai konferencē pieglaudās kāda „reliģiskā filosofa” cilvēciskais priekšlikums samazināt planētas iedzīvotāju skaitu par 90%. Lai to realizētu, esot jāpropagandē seksualitāte, kontracepcija, aborti, genderiskā vienlīdzība.

Ziemeļu rūpīgi aizplīvurotā mizantropiskā filosofija jau bija pazīstama XX gs. sākumā. Piemēram, ASV 1916.gadā viena aktīva dāma nodibināja „Birth Control Leage”. Ar ģimenes plānošanu nodarbojās Lielbritānijā. Turklāt acīmredzot ļoti sekmīgi. Par to liecina valdības vērtējums. Tas ir ļoti interesants. 1940.gadā Lielbritānijas valdība ģimenes plānošanas sabiedriskajām organizācijām izteica nacionālo pārmetumu. Organizācijas esot panākušas, ka valstī ir 1 miljons mazāk zaldātu cīņai pret Vāciju. Tātad, plānojot ģimenes, Lielbritānijā bija ievērojami samazinājusies dzimstība. Tas drūmi atsaucās uz valsts militāro potenciālu.

Tomēr XX gs. pirmajā pusē Ziemeļos ģimenes plānošana pamatā bija vienota ar eigēniku; proti, nācijas genofonda uzlabošanu. Lai to panāktu, ģimenes plānotāji galvenokārt strādāja ar „defektīviem cilvēkiem”.

Viss izmainījās XX gs. 60. gados. Eigēnikas programmas klusi saglabājās. Atsevišķas Skandināvijas valstis oficiāli pārtrauca sterilizēt „defektīvos cilvēkus” tikai nesen. Taču Ziemeļos tomēr pirmajā vietā izbīdījās pretdarbība pārmērīgajai dzimstībai Dienvidos.

Lai pretdarbību politkorekti noburtu, tika izdomāta smalka terminoloģija. Jēdzienus „vīrs”, „sieva”, „ģimene”, „līgava”, „līgavainis”, „grūtniecība”, „tēvs”, „māte” nomainīja moderni jēdzieni „sekss”, „drošs sekss”, „partneris”, „partneru attiecības”, „reproduktīvās tiesības”, „ģimenes plānošana”, „kontracepcija”, „reproduktīvā veselība”, „vecāks Nr.1”, „vecāks Nr.2”. Savukārt skolās ieteica jaunu mācību priekšmetu „Seksoloģijas pamati”. Jauniešiem svēti rekomendēja lietot „pēcbrokastu tableti” („morning after pill”).

Pikants ir jautājums par Dienvidu frontes efektivitāti dzimstības samazināšanā. Jau minēju par ziemeļnieku maskēšanos. Viņi baidās savus vēstījumus tieši adresēt nēģeriem, arābiem, „dzeltenajiem”. Tas uzjundītu neapmierinātību. Nēģeriem, arābiem, „dzeltenajiem” noteikti nepatiktu „balto” nekaunīgā iejaukšanās citu rasu guļamistabas tradīcijās. Tāpēc Ziemeļi savus vēstījumus adresē it kā visai cilvēcei.

Pikanti ir tas, ka vispaklausīgākās līdz šim ir bijušas nevis Dienvidu tautas, bet Ziemeļu tautas. Arī latvieši ir ļoti paklausīgi. Latvieši ļoti paklausīgi izpilda visas profesionāli nomaskētās rekomendācijas dzimstības samazināšanā. Latvieši nespēj saprast, ka šīs neķītrās rekomendācijas zemtekstā ir adresētas nēģeriem, arābiem, „dzeltenajiem”.

Ziemeļu fronte radikāli atšķiras no Dienvidu frontes. Ziemeļu frontē „baltie” cīnās paši ar sevi, kā arī atvaira Dienvidu agresīvākos uzbrukumus. Ziemeļu cīņa pašiem ar sevi ir cīņa ar savas demogrāfiskās pārejas sekām. Savukārt Dienvidu agresīvāko uzbrukumu atvairīšana reāli ir cīņa ar „krāsaino” rasu migrāciju.

Eiropeīdu demogrāfiskā pāreja sākās XVIII gs. un noslēdzās XX gs. sākumā. Minētajā laikā „balto” iedzīvotāju skaits ievērojami palielinājās. „Baltie” kļuva Zemes karaļi. Viņi apdzīvoja apmēram 80% no Zemes teritorijas un XX gs. sākumā bija vairāk kā 1/3 daļa no planētas iemītniekiem. Piemēram, 1913.gadā Eiropā dzīvoja vairāk cilvēku kā Ķīnā. Pašlaik Ķīnā dzīvo 1,401 miljardi, bet Eiropā dzīvo - 743,122 miljoni.

Balstoties uz cilvēcisko masu, „baltie” nodibināja politisko un ekonomisko diktatūru uz visas planētas. Viņu vitālie demogrāfiskie procesi veicināja sociuma augstu pasionaritāti. „Baltā” cilvēka gēnos izdīga pasaules valdnieka gēns.

Taču daudzsološā pasionaritāte samērā strauji apsīka. To sekmēja demogrāfiskās pārejas īpatnības. Lieta ir tā, ka pēc ikvienas demogrāfiskās pārejas (dzimstības relatīvi liela pieauguma) iedzīvotāju skaits stabilizējas un guļamistabās sākas remdena dzīve.

Remdena dzīve XX gs. pirmajā pusē sākās arī eiropeīdu teritorijā. Iedzīvotāju skaits vairs uzkrītoši nepalielinājās. Abos Pasaules karos bija milzīgi cilvēciskā kapitāla zaudējumi. Eiropeīdus strauji pārklāja masveidīga morālā depresija. Morālo depresiju viņi pēc II Pasaules kara centās noslīcināt nesaprātīgā patērēšanā un baudkārās izpriecās. No XX gs. 70. gadiem eiropeīdi sāka ļoti paklausīgi izpildīt ģimenes plānotāju neķītrās rekomendācijas. Dzimstība strauji samazinājās. Eiropeīdi sāka izmirt un novecot. Sākās izmirstoša fenomena mentalitātes tipiskākās vājības. Respektīvi, dzīve tagadnei, pilnīgi nedomājot par nākotni un vairs neko nemācoties no pagātnes.

Droši var teikt - sākās panika. Saprotams, latenta panika. Eiropeīdu ambiciozā augstprātība nepieļauj godīgu atzīšanos savā pagrimumā, degradācijā, destrukcijā, iracionālismā, izvirtībā,

alkatībā, veselā saprāta deficītā, postmodernistiskajā cūcībā. Eiropeīdi slēpj no pasaules un paši no sevis, ka ar viņiem ir „cauri”. Par to nepārprotami liecina „baltās” rases pašapziņu kņudinošā demogrāfiskā statistika un prognozes.

Demogrāfisko statistiku un prognozes gatavo valstis un starptautiskās organizācijas (piem., ANO). Saskaņā ar ANO aprēķiniem Eiropas iedzīvotāju skaits līdz 2050.gadam samazināsies par 24%, bet 40% no iedzīvotājiem būs vecāki par 60 gadiem. 2050.gadā uz planētas tikai katrs desmitais cilvēks būs eiropeīdās rases pārstāvis (2000.g. bija katrs sestais). Eiropas Komisija ir aprēķinājusi, ka līdz 2020.gadam Eiropas Savienībai pietrūks 20,8 miljoni cilvēku darbaspējīgā vecumā jeb 6,8% iedzīvotāju. 2020. gadā aptuveni diviem aktīviem cilvēkiem vecumā no 15 līdz 65 gadiem būs jārūpējas par vienu neaktīvu cilvēku (65 gadi un vecāku).

Arī Ziemeļu frontē ir pikantas norises. Pikanta ir „balto” elitārā geto nožogošana. Gorbačova apdziedātā „jaunā civilizācijas ēra”, Zemes harta, 100 „domātāji-novatori” kā „globālais smadzeņu centrs” nekļūdīgi iederas mūsdienu diskursā par elitārā geto nožogošanu.

Projekti ir visdažādākie. No „balto” elites var izveidot atsevišķu populāciju. Tās apjoms varētu būt 500 miljoni. Šai populācijai tiek rezervēta Austrālija kā pēdējā droša patvēruma zeme. Ne tikai viszinošie konspirologi zina par „balto” elites neformālo vienošanos III Pasaules karā atomieročus nepielietot Austrālijā, lai nesagandētu tās augsni, ūdeņus, mežus utt. Nākotnē uz Zemes var izveidoties tāds pats stāvoklis kā tajā jautrajā posmā, kad paralēli dzīvoja neandertālieši un kromanonieši. Tikai tagad dzīvos elite un „liekais pārpalikums” (cilvēki un postcilvēki).

Atkārtoju: projekti ir visdažādākie. Nebūt utopiski. „Balto” elite saprot, ka visus rases brāļus un māsas vairs nav vērts lutināt ar sociālo palīdzību, vienlīdzību izglītībā, medicīnā, mākslā. No „baltās” rases ir jācenšas saglabāt vērtīgāko porciju.

Darbs šīs porcijas sarūpēšanā jau ir sācies. Par to liecina tādas reālijas kā apgaismības ideoloģijas atmešana, sociālā darvinisma legalizācija, izglītības primitivizācija jeb izglītības „atvieglotā varianta” nostiprināšana, ko ar sajūsmu apsveic latvieši pēc padomju „smagā varianta” intelektuālajām mocībām.

Par to liecina arī elites attieksme pret neķītrajām rekomendācijām. Ziemeļu elitei nav nekas pretī samazināt „balto” cilvēku „lieko pārpalikumu”. Ziemeļu elite veicina postcilvēku ļoti straujo ģenēzi.

Pikanta (patiesībā absurda) ir „balto” cilvēku pašnāvības retorika un pašnāvības inovācijas. „Baltie” paši sevi dzen postā, nemitīgi patētiski vāroties par Dieva uzticēto misiju glābt „bēgļus” un nepārtraukti radoši izdomājot pašiznīcināšanās paņēmienus.

Tā, piemēram, Dž.Soross 2015.gada septembra beigās publicēja pamācības Eiropai migrācijas politikā. Viņš nemāca ar spēku apturēt migrantu plūdus. Viņš neaicina pārtraukt materiāli uzturēt migrantus. Gluži pretēji. Viņš kategoriski atgādina par eiropiešu humāno pienākumu uzņemt un materiāli nodrošināt migrantus. Viņaprāt katru gadu Eiropai jāuzņem viens miljons migrantu. Pirmos divus gadus katram migrantam esot jādod 15 000 eiro. Slavenā filantropa tekstā ir vēl citas vērtīgas pamācības, kā tēvišķīgi glaudīt migrantus. Kas attiecās uz 15 000 eiro, tad nākas salīdzinoši paskaidrot sekojošo. 15 tūkstošus eiro divos gados algā nesaņem profesors tādā Rīgas diplomu tirgotavā kā Baltijas Starptautiskā akadēmija.

Aizmirsta ir eiropiešu vēsturiskā pieredze. Eiropā jau bija pašnāvības retorikas un pašnāvības inovāciju periods. Savā laikā Romas valdnieki paši paātrināja impērijas sabrukumu. Viņi masveidā piesaistīja barbaru algotņus savai armijai. Algotņiem piešķīra zemi, labu atalgojumu. Tas iedrošināja ģermāņu, slāvu, tjurku, alānu, somugru un citu cilšu migrāciju uz Romas impērijas teritoriju, galu galā šo teritoriju pārņemot savā valdīšanā.

Ziemeļu frontē migrantu uzbrukumi Eiropai pēdējā laikā ir izvērtušies agrāk neredzētā ofensīvā. Migrācijas Starptautiskā organizācija ir aprēķinājusi šausmīgas summas. Eiropā no šī gada sākuma līdz 17. septembrim esot ieklīduši vairāk kā 522 tūkstoši migrantu. Pēc 17. septembra līdz oktobrim ieklīda vēl 49 tūkstoši.

Dž.Sorosa novēlējums var piepildīties. Gada beigās būs viens miljons. Bet nākamajā, aiznākamajā gadā atkal būs viens miljons. Tādam saulainam migrācijas progresam resursi ir pietiekami. Jau vismaz piecus gadus cilvēki bēg no Irākas, Sīrijas, Lībijas uz bēgļu nometnēm Turcijā, Libānā, Jordānijā. Šajās nometnēs vēl nesen mājoja kādi 5 miljoni cilvēku. Viņus uzturēja arābu bagātās valstis. Taču sakarā ar naftas cenas samazināšanos bagātajām valstīm pašām klājās grūti, un tika pārtraukta bēgļu nometņu finansēšana. Turklāt šovasar bēgļu nometnēs parādījās dīvaini tipi un izplatīja priecīgu informāciju. Esot gaidāma auksta ziema un tāpēc visiem esot jādodas uz Eiropu.

Globālo sociālo problēmu analītikā jau sen tiek ņemta vērā „krāsaino” rasu (īpaši musulmaņu) fundamentālistu nicīgā izturēšanās pret Ziemeļiem. Šī grupa neslēpj nākotnes plānus pārņemt nīkuļojošo un izvirtušo Eiropu, kura nav spējīga dzemdēt bērnus un saprātīgi dzīvot. Neapšaubāmi arī normālajiem eiropiešiem (cilvēkiem) ir labi redzams, ka ES politiskajai elitei nav pa spēkam organizēt kontruzbrukumu Dienvidiem. Nav pa spēkam organizēt pat aizsardzības operācijas. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka ziemeļniekus sāk apmāt fatālas nolemtības atskārsme. Atsevišķi kontruzbrukumi pašlaik ir sastopami. Dažas valstis sevi pārvērš savdabīgā geto, lai nepieļautu migrantu invāziju. Taču kopējais fons Ziemeļu frontē ir bezcerīgs. Dienvidus nespēsim uzvarēt.

Demogrāfijas ekonomiskie verdikti

Demogrāfiskā pāreja ne tikai piespēlē rūgtas problēmas, bet arī sniedz jaunas zināšanas par dzīves finesēm - smalkām niansēm un īpašībām. Demogrāfiskā pāreja mudina ar prātu iztirzāt un novērtēt to, ko cilvēki agrāk vēl nebija intelektuāli iztirzājuši un novērtējuši.

Demogrāfiskā pāreja ar smīnu liek cilvēkiem atmest viņu tipisko banālo patmīlību par prāta visvarenību jaunu zināšanu ieguvē. Cilvēkiem beidzot ir jāsamierinās ar ārējo apstākļu lomu jaunu zināšanu ieguvē. Cilvēki par kaut ko sāk „pareizi teikt” verdiktu formā (lat.vere dictum), pateicoties ne tikai prāta radošajai iniciatīvai, bet arī ārējiem apstākļiem.

Cilvēku intelektuālo verdiktu kolekcija papildinās reizē ar dzīves materiāla papildināšanos. Jaunam dzīves materiālam operatīvi pa pēdām seko jaunas zināšanas. Jauns dzīves materiāls ir arī demogrāfiskā pāreja (1960-2050), konkretizējot jaunas zināšanas par cilvēces kopskaita objektīvo iejaukšanos Homo sapiens esamībā.

Ļoti svarīga ir jaunā atziņa par cilvēces demogrāfisko vienotību. Zinātnieki tagad pret planētas iedzīvotājiem izturas kā pret vienotu sistēmu. Šajā sistēmā valda pašorganizācija. Cilvēki paši regulē savu dzimstību.

Zinātne ilgu laiku neatzina tamlīdzīgu pieeju. Zinātne noliedza cilvēces vienotību. Atsevišķi zinātnieki atzina tikai planētas iedzīvotāju summu. Bet viņi neatzina šo summu kā dinamiskas globālās sistēmas rādītāju. Turpretī tagad ne tikai zinātne, bet arī zinātkārā sabiedrība ir lietas kursā par cilvēku dzīves atkarību no iedzīvotāju skaita. Pie tam nevis no sava ciema, pilsētas un valsts iedzīvotāju skaita, bet gan no visas planētas iedzīvotāju skaita. Planētas iedzīvotāju kontingents funkcionē kā vienota sistēma un atsaucās uz katru sistēmas elementu - katru cilvēku. Tāpat ļoti svarīga ir jaunā atziņa par dzimstības saistību ar dažādiem resursiem. Demogrāfiskā pāreja ir aplaimojusi ar paradoksālu secinājumu. Proti, dzimstība nekad nav bijusi atkarīga no pārtikas resursiem. Demogrāfisko tempu diktē cilvēces garīgās īpašības.

Tagad ir izprasts, ka planētas iedzīvotāju skaita izmaiņas nosaka nevis ārējie apstākļi (piem., Tomasa Maltusa akcentētie pārtikas resursi), bet gan garīgie demogrāfiskie apstākļi. Dzimstība ir atkarīga no cilvēku gribas un populācijas pašorganizācijas psiholoģiskās motivācijas.

Teiksim, mūsdienās „baltie” psiholoģiski apzinās savu neglābjamo nākotni. Tāpēc viņi atmet ar roku bērnu dzemdēšanai. Labi ir zināms, ka eiropeīdu zemēs neko nelīdz valsts (tātad - ārējās) sociālās programmas bērnu dzemdēšanai. Nekas būtiski nemainās. Rase turpina novecot un izmirt. Nevis resursi (enerģētiskie, ekoloģiskie, izejvielu, finansiālie) limitē cilvēces attīstību, bet gan cilvēces garīgā daba. Saprotams, arī latviešu dzimstību regulē latviešu garīgā daba. Tā organiski sasaucās ar cilvēces (rases) garīgās dabas noslieksmēm.

Cienījamā līmenī ir demogrāfiskā bumeranga izpratne. Par demogrāfisko bumerangu vēlos metaforiski apzīmēt tās parādības, kuras ir demogrāfiskās pārejas sekas. Tādu parādību skaits jau tagad ir liels. Turpmāk tas palielināsies (plašāk skat. grāmatā „Pūces horizonts. Esejas par globālajām transformācijām”). Varam konstatēt parādību vienu daļu. Citas parādības atklāsies vēlāk. Teiksim, ap 2050.gadu.

Interesants, bet reizē neērts ir jautājums par iedzīvotāju cilvēcisko kvalitāti. Demogrāfiskās pārejas kontekstā nav viegli spriest par ģenētiskajām sekām. Nav viegli spriest par garīgo degradāciju. Vēl smagāk ir spriest par ģenētisko degradāciju, kā arī rasu, etnosu, atsevišķu cilvēku ģenētiskās dažādības pieaugumu. Ja demogrāfiskās pārejas laikā dominē cilvēku kvantitāte, tad pēc demogrāfiskās pārejas, kad iestāsies vispārēja stabilitāte, priekšplānā izvirzīsies cilvēku kvalitāte.

Noteikti kardināli izmainīsies sociuma vērtību sistēma. Būs jauna attieksme pret veselības aizsardzību, izglītību, zinātni, apkārtējo vidi, mākslu, darbu, ģimeni, sabiedrību, tautu, nāciju, valsti. Arī pret cilvēku un viņa eksistenciālo kompleksu - humānismu, apgaismību, audzināšanu, izglītošanu, ideoloģiju, reliģisko ticību, morāles kodeksu, cilvēktiesībām.

Vārdu sakot, sāksies cilvēces evolūcijas jauns etaps. Kultūras vietā var izveidoties postkultūra. Par to intelektuāļu mini subkultūrā ir negaidīta vienprātība. Postkultūras autori būs jauns superorganisms. Tas sastāvēs no jauna tipa hominīdiem - postcilvēkiem. Viņi miermīlīgi dzīvos paralēli ar cilvēkiem. Protams, ja nesāksies abu tipu konfrontācija. Postcilvēku straujā ģenēze tādā zemē kā Latvija liecina par konfrontācijas neiespējamību. Postcilvēku „pasionaritāte” jau tagad ir ievērojami lielāka nekā cilvēku pasionaritāte. Cilvēki nav spējīgi pretoties postcilvēkiem nevienā dzīves segmentā. Par kaut kādu konfrontāciju nevar būt runa. Nākotne pieder postcilvēkiem. Ne tikai Latvijā. Postcilvēki pārvaldīs plašas teritorijas.

Drūms ir jautājums par nabadzības palielināšanos. XXI gs. otrajā pusē uz planētas var izveidoties atsevišķa „Nabagu civilizācija”. Tajā var ietilpt kādi 8-10 miljardi cilvēku. „Nabagu civilizācijas” ienīstākais ienaidnieks būs cilvēku globālā elite. Tai būs izdevies nepieļaut postcilvēku kundzību un savās rokās saglabāt Zemes bagātības. „Nabagu civilizācijā” ietilps postcilvēku pārvaldītās teritorijas. Tās būs teritorijas bez mākslas, zinātnes, īstas izglītības, rūpnieciskās ražošanas. Jau tagad latviešiem nav jākomentē, ko tas nozīmē. Viņi jau dzīvo tādā teritorijā.

Demogrāfiskā pāreja stimulē neparastus jautājumus par ekonomiku. Tas ir loģiski, ja, pieņemsim, kāds latvietis vēlas dzirdēt atbildi uz aktuāliem jautājumiem. Domājams, aktuāli ir šādi jautājumi.

Vai Latvijas ekonomiskajā atpalicībā vainojama ir ļoti sliktā demogrāfiskā situācija? Vai Latvija ir „balto” valstu ekonomiskajā arjergardā niecīgās dzimstības dēļ? Vai Latvijā turpmāk ir iespējams ekonomiskais progress? Vai Latvija kūņosies „nabagu civilizācijā” jeb tā izķepurosies no ekonomiskā un cita veida pagrimuma? Vai iespējams palielināt ekonomisko labklājību bez dzimstības palielināšanas? Vai demogrāfija ir vainīga dziļajā plaisā starp bagātajiem latviešiem un nabadzīgajiem latviešiem?

Lai atbildētu uz minētajiem jautājumiem, acīmredzot nepietiek tikai ar elementāri loģisko pamatojumu: (1) ja samazinās tautas apjoms, tad automātiski samazinās arī tautas ekonomikas apjoms; (2) ja tauta izmirst, tad saasinās eksistenciālā cīņa, kas izraisa bagāto un nabadzīgo polarizāciju. Lieti noderētu ekonomistu kompetentais viedoklis. Taču, gaidot atbildes no zinātniekiem, obligāti nākas ņemt vērā vairākus apbēdinoši impozantus momentus ekonomistu sētā.

Pirmkārt, ekonomikas analītikā vienmēr ir valdījusi kaut kāda fatāla vienpusība. Ekonomikas zinātne ilgu laiku neņēma vērā ekonomisko procesu kontekstu - cilvēku un tautu mentalitāti, sociālās un psiholoģiskās tendences. Ekonomikas zinātne uz ekonomiku nekad nav lūkojusies no kultūras viedokļa. Tikai 1999. gadā Harvardas universitātē notika ekonomistu simpozijs ar unikālu nosaukumu „Culture Matters: How Values Shape Human Progress”.

Ekonomikas zinātne ir veiksmīgi izvairījusies no starpdisciplinārās pieejas. Ekonomikas zinātne ir paklausīgi ievērojusi Ādama Smita postulātu: izkļūt no barbarisma un nonākt pārpilnībā var tad, ja nav karš, pārāk smagi nodokļi un eksistē mērena tiesību sistēma. Pārējais nokārtosies pats no sevis.

Savukārt ASV mūsdienu ekonomisti priekšroku dod citiem postulātiem. Viņi sludina, ka ekonomiskā augšupeja ir iespējama vienīgi demokrātiskā iekārtā. Tajā ievēro cilvēku tiesības, valsts iejaukšanās biznesā ir minimāla, realizē liberālu finansu politiku, pastāv tirdzniecības brīvība. Amerikāņu pārliecībā ekonomisko panākumu galvenais nosacījums ir ekonomiskā brīvība.

Amerikāņu ekonomistu pārliecību nav koriģējusi bijušo sociālisma zemju groteskā pieredze. Piemēram, Latvija „demokrātiskajā iekārtā” nonāca nesalīdzināmi sliktākā ekonomiskajā stāvoklī nekā „totalitārisma iekārtā”. XX gs. nogalē Latvijā daudzi „politiķi” ne tikai naivi domāja, bet arī demagoģiski uzrunāja viegli ietekmējamo latviešu tautu. Viņuprāt pēc sociālisma sabrukuma kapitālismā viss nokārtosies pats no sevis, un latvieši dzīvos tikpat bagāti kā rietumeiropieši un amerikāņi.

Otrkārt, ekonomikas analītikā nekad nav izmantots demogrāfiskais aspekts. Rietumu ekonomistu spožākais profesionālais sasniegums demogrāfiskajā aspektā ir smieklīgā tēze „Ekonomiskā attīstība ir visefektīvākā kontracepcija”.

Tātad dzimstības samazināšanā ekonomiskā attīstība ir ievērojami noderīgāka nekā prezervatīvi, tabletes un citi pretapaugļošanās līdzekļi. Viss esot ļoti vienkārši. Ja ir augsta ekonomiskā labklājība, tad ir zema dzimstība. Lai samazinātu dzimstību, jākāpina ekonomiskā labklājība. Saprotams, tēze nav izturējusi laika eksāmenu. Tēze neatbilst vēsturiskajai patiesībai. Ja tēze būtu pareiza, tad latviešiem aizvadītajos 25 gados bērni dzimtu aumaļām. Ekonomiskās kroplības labvēlīgi atsauktos uz vietējo demogrāfiju.

Demogrāfijas ekonomisko verdiktu atzīšana ir tik tikko sākusies. Ekonomika tikai nupat ir sākusi par sevi kaut ko „pareizi teikt”, respektējot demogrāfisko situāciju.

Pagaidām tas notiek samērā dīvainā formā. Piemēram, ekonomisti bēdājās, ka planētas tirgus ir kļuvis par šauru. Uz planētas preču un pakalpojumu pircēju skaits neatbilst ražošanas jaudām. Tāpēc vairs nav iespējams gūt patīkamu peļņu. Planētas tirgus ir izsmēlis savas iespējas, un tas ir šodienas globālās ekonomiskās krīzes galvenais iemesls.

Ekonomikas speciālisti ekonomisko procesu analīzē parasti atklāti nelieto demogrāfijas jēdzienu, kaut gan patiesībā analītisko materiālu izkārto saskaņā ar demogrāfiskajām reālijām. Tā vien liekas, ka pastāv nesaprotamas bailes no demogrāfijas.

Starp citu, ne tikai ekonomisti izvairās no atklātas sarunas par demogrāfiju. Tas pats ir vērojams politikā, mediju darbībā. Ja kāds Rietumu politiķis TV pārraidē sāk norādīt uz demogrāfisko pāreju, tad citi pārraides dalībnieki un žurnālisti teikto tūlīt cenšas pārvērst jokā. Tāda aina nav retums. Ģeniālā Sergeja Kurginjana analītiski stratēģiskajā darbībā arī nav demogrāfiskais komponents.

Parīzē barona H. Dž. Rotšilda celtajā Château de la Muette mājo gudra un ļoti vajadzīga institūcija - “Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācija” (OECD). To amerikāņi dibināja 1948.gadā. Pirmajā laikā tās galvenā funkcija bija uzraudzīt slavenā “Māršala plāna” miljonu izlietošu Eiropas pēckara sakopšanai. Miljonus iztērēja, taču organizāciju nelikvidēja. Organizāciju pārveidoja par pasaules bagātāko valstu slēgtu elitāro klubu. Nebūt katrs var kļūt šī kluba biedrs. Par savu godīgi sagrauto un “prihvatizēto” ekonomiku pašpārliecinātā LR jau 90.gadu vidū vēlējās iekļūt klubā. Saņēma laipni vēsu atteikumu. No PSRS bijušajām republikām pirmā klubā iekļuva Igaunija 2010.gadā. Ar LR 2013.gada maijā ir sāktas sarunas par uzņemšanu klubā.

Gudrā un ļoti vajadzīgā institūcija gatavo dažādus referātus, pārskatus, analītiskos ziņojumus. Pirms neilga laika sagatavoja ziņojumu “Policy Challenges for the Next 50 Years”. Ziņojuma autori ir apkopojuši planētas ekonomikas prognozi līdz gadsimta vidum.

Tas ir apsveicami. Gadsimta vidū noslēgsies demogrāfiskā pāreja. Ļoti vēlams zināt, kas cilvēci gaida demogrāfiskās pārejas turpmākajos gados un noslēgumā. Vēl vēlamāk zināt par demogrāfiskās pārejas ietekmi uz ekonomiku.

Diemžēl demogrāfiskais aspekts minētajā ziņojumā ir atstāts bez ievērības. Jēdziens “demogrāfija” nav sastopams “Keywords” uzskaitījumā. Atslēgas vārdi ir “vides apdraudētība”, “imigrācija”, “fiskālā konsolidācija”, “globālā ekonomika”, “klimata izmaiņas”, bet nav “demogrāfija”, “demogrāfiskā pāreja”, “demogrāfiskais determinims” un citi jēdzieni, bez kuriem runāt par mūsdienu cilvēci ir vienpusīgi.

Taču ziņojuma ekonomiskie aprēķini pilnā mērā saskan ar demogrāfiskās pārejas loģiku. Prognozēta ekonomiskās attīstības lejupslīde Rietumu valstīs un ekonomiskās attīstības augsta līmeņa saglabāšanās jaunattīstības valstīs. Piemēram, Rietumeiropā un ASV šajā desmitgadē ekonomika pieaugs vidēji par 1,19% gadā, bet 50.gados vairs tikai par 0,54% gadā. Savukārt jaunattīstības valstīs arī pakāpeniski samazināsies ekonomiskā attīstība. Tā noslīdēs zem 10% gadā.

Minētie aprēķini atbilst demogrāfiskās pārejas garam. Taču ziņojumā tas tieši netiek paskaidrots. Neapšaubāmi Rietumu iedzīvotāju skaits turpmākajos 50 gados samazināsies. Tāpēc nav gaidāma ekonomiskā augšupeja. Turpretī jaunattīstības valstīs dzimstība saglabāsies augstā līmenī, kaut gan pakāpeniski noplaks pēc kulminācijas gadsimtu mijā. Tāpēc jaunattīstības valstīs (Ķīnā, Indijā, Brazīlijā u.c.) arī ekonomiskā virzība vairs nebūs tik strauja kā līdz šim.

Ekonomisti (arī politologi u.c.) ir iemīļojuši jēdzienu “jaunattīstības valstis”. Speciālistu risinājumos jaunattīstība figurē savdabīgi. Tā vien liekas, ja jaunattīstība ir kaut kāds autonoms pats par sevi burbuļojošs fenomens. Tas it kā ir radies pats no sevis un kustās saskaņā ar paša fiksēto trajektoriju.

Patiesībā jaunattīstība ir demogrāfiskās sekas. Ekonomistu un citu speciālistu apdziedātā jaunattīstība faktiski sākās tikai tad, ja kādā valstī ir dzimstības relatīvi straujš kāpums un nepieciešamība nodrošināt eksistenci arvien kuplākajam iedzīvotāju skaitam. Reāli aiz visas izslavētās jaunattīstības stāv dzimstības iepriecinošie skaitļi un valsts galvas sāpes pavalstnieku apgādē. Redzot dzimstības pieaugumu, valsts vara ir spiesta plašāk izvērst ekonomiku. Sākās tas, ko gudri vīri nokristī par jaunattīstību, bet publika slavē kā valsts varas milzīgu panākumu. Nekādi valsts varas panākumi nebūtu, ja demogrāfija būtu saglabājusies agrākajā līmeni.

Ar! Rietumu attīstītās valstis vēsturiski vēl nesen bija jaunattīstības valstis. Tas bija eiropeīdu demogrāfiskās pārejas laikmetā no XVIII gs.beigām līdz XX gs.sākumam. “Baltajiem” tolaik bija ļoti liela dzimstība. Lai visus pabarotu un apģērbtu, pirms apmēram 250 gadiem sākās grandiozs ekonomiskais progress. Tā inovatīvā bāze bija tas, ko dēvē par zinātniski tehnisko revolūciju (ZTR).

Diemžēl ekonomiskais progress un ZTR morāli samaitāja kādu daļu ražošanas līdzekļu īpašnieku. Vispirms samaitāja Rietumos un pēc tam arī “nerietumos”. Speciālajā literatūrā ir sastopama pārsteidzoša informācija. 1000.-1820.g. vispasaules nacionālais kopprodukts uz planētas vienu iedzīvotāju pieauga par 0,04% gadā. Pēc 1820.gada sākās anormāls pieaugums. Preces sāka ražot nevis, lai apgādātu cilvēkus, bet lai gūtu pašmērķīgu peļņu. Pie kā tas ir novedis Latvijā visuzskatāmāk ir redzams tirgos un tirgiem līdzīgos tirdzniecības centros, kuri ir „piestūķēti” ar preču kalniem.

Protams, nedrīkst vainot tikai alkātīgos biznesmeņus. Vislielākā atbildība par anormālo ražošanu ir jāuzņemās ļaužu masām. Ja nebūtu ļaužu masu bezprāts, tad biznesmeņi vieni paši neko nevarētu panākt patērēšanas izkropļošanā. Ļaušu masu fanātiskā atbrīvošanās no reliģiskā un ideoloģiskā aizlieguma nodoties izvirtīgām dzīves baudām (šo procesu var saukt par masu hēdonisko emancipāciju) uzkarsēja plebeju iracionālās patērēšanas un izklaides ambīcijas. Cilvēka materiālajām vajadzībām noteikti ir bioenerģētiskā robeža. Turpretī garīgās vajadzības ir neierobežotas. Tas neattiecas uz tām garīgajām vajadzībām, kurām ir nepieciešama masīva materiālā infrastruktūra.

To visu Rietumu cilvēki ļoti labi saprata apmēram līdz XIX gadsimtam. Pašlaik to vairs nesaprot cilvēku lielākā daļa. “Zelta miljardā” to vairs nesaprot ne tikai plebeji, bet ar! cēlā inteliģence. Nespēja atšķirt materiālās un garīgās vajadzības ir postcilvēku tipiska īpašība.

Šķebīgs ir ZTR liktenis. Pateicoties ZTR uz planētas ir šausmīgs bezdarbs. “Krāsaino” rasu demogrāfiskajā pārejā bezdarbs iezvana antropoloģisko katastrofu. Tajā pašā laikā ir skaidrs, ka bez ZTR neviens nespētu eksistenciāli apgādāt cilvēces miljardus.

Jau ir aizmirsta kādreiz skaļā ludītu kustība. Tā radās Anglijā un kulmināciju sasniedza 1811.-1816.gadā. Ludīti (luddites) postīja manufaktūrās uzstādītās jaunās mašīnas. To dēļ no darba atlaida daudzus strādniekus. Anglijas proletariātam tas nepatika. Kustības nosaukums atvasināts no toreiz visagresīvākā ZTR ienaidnieka tautā iesauktā “karaļa Luda”.

Mūsdienu ludīti ir t.s. jaunās normālās (“new normal”) attīstības fani. Rietumos ir uzradušies jocīgi tipi. Viņi aicina no ekonomikas anormālās attīstības atgriezties normālā attīstībā. Lēna attīstība esot visoptimālākā attīstība - norma cilvēku esamībai.

Saprotams, „baltajiem” tagad ir viegli prātuļot par „new normal” attīstību un smeldzoši ilgoties pēc tradicionālās sabiedrības, kurā nebija pārprodukcija. „Baltajiem” tagad bērni dzimst tādā pašā apjomā un tempā kā tradicionālajā sabiedrībā. T.s. jaunā normālā attīstība neder citām rasēm. Tām lielā dzimstība liek izvēlēties anormālo attīstību. Ar ko tas noslēgsies, nav zināms. Iespējams, noslēgsies tāpat kā „baltajiem” - ar jocīgu tipu aicinājumu atgriezties normālā attīstībā.

Īstenībā Rietumos normālo attīstību vienmēr atcerējās sabiedrības zināms slānis. Šis slānis vienmēr respektēja normālas attīstības kārtību. 2010.gada beigās barons Bendžamins Rotšilds teica, ka viņu dinastija necieta pasaules krīzē 2008.-2010.gadā. Necieta tāpēc, ka „neieguldīja naudu ārprātīgos darījumos”. Vēl barons paskaidroja, ka Rotšildu dinastijas „klienti zina, ka mēs nespekulēsim ar viņu naudu”.

Globālās degradācijas filipikas

Mūsdienās filipikas ļoti iederas. Faktiski bez filipikām vairs nav iespējams dzīvot. Cilvēkiem noteikti nav iespējams dzīvot. Bez filipikām ir iespējams dzīvot vienīgi bezprātīgajiem postcilvēkiem.

Filipikas nav postcilvēku postkultūras elements. Filipikas ir cilvēku kultūras elements. Pamatā politiskās publicistikas elements. Pie tam ļoti sens un nobriedis elements.

Filipikas ir tāds kultūras elements, kas prasa augstu literāro meistarību, vārda semantisko izjūtu, patstāvīgas domas apgarotību un artistiskumu sintezē ar politisko procesu dziļu izpratni un drosmīgu pilsonisko vērtējumu.

Filipikas nekad nav konveijera kaļķainā produkcija, bet gan autora unikālās apdāvinātības liecība. Sarkastiski izaicinot oficiālās sabiedriskās domas pelēcību un valdošās kliķes fetišismu, filipikās standarta domas vietā koncentrējās lakonisks šedevrs. Politiskajā publicistikā tāpat kā mākslā ir vieta estētiskajiem šedevriem. Tādās reizēs teksta poētikas augstais lidojums atbilst autora intelektuālās organizācijas augstumam.

Filipiku žanriskās reputācijas ceļš sākās sengrieķu oratoru dzēlīgajās runās, turpinājās viduslaiku sholastu retorikā un Jauno laiku aristokrātijas un buržuāzijas nesaudzīgajā publicistikā. Bez filipikām nav iedomājama Rablē, Voltēra, Svifta, Gētes, Heines, Bairona, B.Šova, Puškina, Čaadajeva, Gogoļa, Raiņa, Andreja Upīša daiļrade, mūsdienu ģeniālā filosofa Karena Svasjana esejas par šodienas ārprātu Rietumeiropā.

Latvijas tagadnē filipikas ir portāla Pietiek neatņemama sastāvdaļa. Domājams, ne visiem autoriem un komentētājiem apzinoties, ka viņi izsakās tipiskā filipiku žanrā. Šajā žanrā tradicionāli izsakās vairāk vai mazāk emocionāli cilvēki, bet katrā ziņā sociāli aktīvi cilvēki. Viņi nespēj vienaldzīgi nolūkoties uz Latvijas nemitīgajām nebūšanām. Viņu vērtējumi reāli ir filipikas - asi atmaskojoši izteikumi pret „politiku” nacionālajām nodevībām, valstiskajām nelietībām, budžeta zādzībām, sociālo cinismu, netaisnīgumu, netiesiskumu, veselā saprāta trūkumu.

Filipikas nav verdzisku pielīdēju, nenogurdināmu laizītāju, lišķīgu glaimotāju stihija. No latviešu servilisma klasiķiem stradiniem, allikiem, levitiem nekad nesagaidīsim filipikas par pēcpadomju Latviju un pēcpadomju latviešiem. Filipikas ir patiesi īsto un konjunktūriski neaptašķīto nacionālo patriotu sfēra. Tāda sfēra latviešiem eksistē, bet nav pārāk liela un netiek tautas masās adekvāti saprasta un novērtēta. Latviešiem neviltots patriotisms pēdējo reizi uzziedēja 1905.gada tautas sacelšanās varonībā. Pēcāk latvieši galvenokārt mīlēja dzimteni ar aizsietām acīm, kā arī mīlēja dzimteni ne tik daudz dzimtenes interesēs, bet gan katrs savās interesēs. Pēcāk latviešiem patriotisms ir bijis nevis skaidra saprāta apliecinājums, bet akla kaislība, nespējot pat lāgā atšķirt uzspēlētu patriotismu no īsta patriotisma. Aizvadītajos gadu desmitos patriotisma vietā ir stājies pastulbais transnacionālais internacionālisms, bezdvēseliskais kosmopolītisms un morālais trulums.

Mūsdienās filipikas ir izpelnījušies ne tikai latvieši, bet visa Rietumu civilizācija. Latviešu dzīve ideāli virzās brālīgā kopsolī ar pārējiem eiropeīdiem. Notikumi mūsmājās ir Rietumu civilizācijas organisks komponents.

Šīs esejas mērķis ir eiropeīdu dzīves jaunāko trendu zināms kopsavilkums. Tas var palīdzēt emocionāli vēsāk un bez stresa sagremot mūsmāju ne reti šausmīgos netikumus. Stress bojā nervu šūnas. Tās iet bojā un vairs neatjaunojās. Bet tas nav labi. Psihologi saka, ka visbiežāk stresam pakļauti ir vērtīgākie cilvēki - domājoši cilvēki. Etniskās apātijas un etniskās izvirtības vispārējais bums nevar būt šķērslis pašam rosīties ar atvērtām acīm un uzrunāt tos, kuri uz pasauli lūkojās ar vēl lielāku entuziasmu.

Pirmās un nopietnākās filipikas nākas adresēt Rietumu civilizācijas kompleksajai entropijai. Tā ir jauna pieeja - analītisks progress. Līdz šim nerunāja par eiropiešu nelabumu kompleksu. Akcentēja tikai atsevišķus nelabumus. Turpretī nupat (2015.gada vasarā) sāka runāt par Rietumu civilizācijas komplekso entropiju. Rietumu civilizācijas analītiķa izvēlējās jaunu vektoru. Neapšaubāmi, ka tā nav profesionālā iegriba, bet gan dzīves nepieciešamība.

Entropija ir parādību un procesu pāreja zemākā stāvoklī, izdalot zināmu enerģiju. Entropijas jēdziens bija samērā populārs arī agrāk. Tas bez speciālas piepūles strauji nostiprinājās leksiskajā korpusā.

Katrā laikmetā ir savi populāri jēdzieni un to lietošanas intonācija. Jēdzienu vislabāk raksturo tā filosofiskā, kulturoloģiskā, mākslinieciskā un publicistiskā intonācija.

Jēdzienus var aizņemties no iepriekšējiem laikmetiem. Taču jēdzienu intonācija netiek mantota. Ja no iepriekšējiem laikmetiem aizņemamies kādu jēdzienu, tad tā intonācija iegūst jaunu semantisko auru (zemtekstu, asociācijas). Šī aura saskan ar attiecīgā laikmeta garīgo tonalitāti, attiecīgā laikmeta idejiskajām interesēm un idejiskajām vajadzībām. Mūsdienām raksturīgu intonāciju iegūst tādi jēdzieni (jēdzienu kopas) kā tehnoloģiskais genocīds, tehnoloģiskā diktatūra, tehnotronās pasaules karš, tehnotronais ultimāts, tehnotronā kapitulācija, tehnotronā koncentrācijas nometne. Mūsdienīgu intonāciju ir ieguvis arī tāds pasens jēdziens kā „entropija”. „Baltās” rases entropija ir konstatējama no XX gs. 70.gadiem. Toreiz jau 10 gadus ārdījās ārprātīgā demogrāfiskā pāreja, un eiropeīdu liktenis bija zināms - izmiršana un novecošana. Entropija nepaliek bez sekām. Entropija izdala zināmu enerģiju. Tas attiecas arī uz Rietumu civilizācijas komplekso entropiju. Tā izdala enerģiju.

Rietumu civilizācijas kompleksās entropijas izdalītā enerģija vispirms bija postmodernisma murgi, pēc tam tos papildināja homoseksuālisma legalizācija, iracionālisma uzplūdi, dzīves realitātes šizofrenizācija, maniakālā alkātība, veselā saprāta trūkums politikā, ekonomikā, izglītībā. Visticamākais, tas vēl nav viss. Rietumu civilizācijas kompleksās entropijas izdalītā enerģija nākotnē var izšļākties kaut kādos pašlaik nezināmos formātos.

Eiropeīdu entropijas piemērs ir ES varas elites pelēcība un nekompetence, idiotiskā aizbildināšanās ar tolerances un politkorektuma nepieciešamību, milzīgie melu plūdi informācijas telpā. Vārdu sakot, eiropeīdu entropija uzskatāmi izpaužās nespējā sev nodrošināt normālu dzīvi. Eiropeīdi paši bagarē antropoloģisko pagrimumu.

Pats par sevi saprotams, ka latviešu valdošā kliķe (Lielā Banda) ir minētās entropijas sastāvdaļa. Ņemot vērā vietējā etnosa attīstības līmeni, ļoti smakojoša un konstanta sastāvdaļa. Pie mums neviens sociālais fenomens nav spējīgs un arī nevēlās apturēt Lielās Bandas patvaļu.

Rietumu civilizācijas kompleksajā entropijā ietilpst kapitālisma pašlikvidācija, elites mizantropija, elites iracionālisms, elites izvirtība, elites cinisms, elites antihumānisms, elites naids pret apgaismības ideoloģiju, elites stratēģiskā impotence.

Atkal kapitālismā tāpat kā tā attīstības sākumā ir radusies „jauna muižniecība” (new nobility). Tā kretīniski uzpūtīgi un smieklīgi pašpārliecināti knakšķinās līdzās „vecajai” buržuāzijai un aristokrātijai. New nobility vara ir spekulatīvā finanšu kapitāla vara. Kapitālisma neoliberālā vibrācija uzšķīla spekulatīvā finanšu kapitāla varu.

Protams, tas nav nekas jauns. Vēsture atkārtojās. Spekulatīvā finanšu kapitāla vara („pirmā miljona” asiņainā vara) jau bija kapitālisma rītausmā. Tikai vēlāk varu pārņēma rūpnieciskais kapitāls, lai varu zaudētu kapitālisma dūmakā XX gs. nogalē. Spekulatīvā finanšu kapitāla vara atkal sākās XX gs. 80.gados. Šī vara kulmināciju sasniedza 90.gados, novedot līdz katastrofai 2008.gadā.

„Vecā” buržuāzija un aristokrātija dzēlīgi izsmej jaunos iznireļus. Bet tas arī ir viss. „Vecā” buržuāzija un aristokrātija nav spējīga pilnā mērā padzīt New nobility. Pašiem varbūt pietiktu spēka. Bet to nevar izdarīt bez sabiedrības vispārējā atbalsta. Taču sabiedrība jau ir tik slima, ka nepieklājīgi žāvājās, izdzirdot aicinājumu pret kaut ko kolektīvi protestēt.

Sabiedrības žāvāšanās ir „vecās” buržuāzijas un aristokrātijas kopīgais panākums, gadu desmitiem apzināti traumējot un zombējot masu apzinu, lai neatkārtotos 1917.gada revolūcija. Noteikta loma ir arī škiriskajai solidaritātei. New nobility sociālās saknes ir plebejos. Sabiedrības masām tas ir zināms. Sabiedrības masas vienmēr intuitīvi aizstāv un sargā savējos. Tas attiecas arī uz Lielās Bandas aizstāvēšanu un sargāšanu. Arī tā ir plebeju banda.

„New nobility” domāšana un intereses veicina transnacionālās topmenedžeru elites konsolidāciju no spekulatīvi un konformistiski orientētiem gados jauniem iznireļiem. Viņiem ir svešas savas tautas nacionālās intereses.

Tas savukārt izraisīja valsts suverenitātes bojāeju. Rietumos ir sagrauts sabiedrības politiskais fundaments. Rietumu cilvēki, ne visai skaidri apjēdzot notikušo, ir palikuši bez suverēnas valsts institūta. Par tā radīšanu un aizstāvēšanu Rietumu cilvēki ar ieročiem rokās fanātiski cīnījās tūkstošiem gadus. Taču suverēnas valsts institūts tika zaudēts burtiski vienā vēsturiskajā mirklī. Rietumos vairs neeksistē ideālas nacionālās suverēnās valstis. Tās tika sagrautas burtiski dažos gados. Bez ieročiem. Tikai zombējot un melojot. Jaunajiem iznireļiem tādas valstis nav vajadzīgas. Jaunajiem iznireļiem ir vajadzīga vienīgi policija un specdienesti. Arī mediokrātija, lai publiski aizsargātu spekulatīvi iegūto kapitālu. Tā rezultātā morālā degradācija sākās valsts spēka institūcijās - policijā, specdienestos. Morālo stāju zaudēja prese, TV, interneta žurnālistikas kāda daļa. Arī LR neprata izvairīties no visa tik tikko minētā. Vietējās policijas, specdienestu, mediju degradācija ir ikdienišķa smirdoņa.

Jaunie iznireļi domā īslaicīgi - vienas dienas, bet labākajā gadījumā vienas paaudzes robežās.

Tas savukārt ir veicinājis politiski stratēģiskās domas degradāciju - nespēju un nevēlēšanos plānot nākotni. Rietumu civilizācijas politiski stratēģiskās domas degradācija griezīgi atspoguļojās no kritiskā 2008.gada un migrācijas politikā.

Globālajā sociālajā analītikā pašlaik smeldzīgi debatē par politiski stratēģiskās domas degradāciju. Politiku jaunā paaudze nemaz nesaprot, kas ir stratēģiskā politiskā projektēšana un stratēģiskā politiskā atbildība. Bez pārspīlējuma var teikt, ka Rietumu civilizācija ir palikusi bez konstruktīvas stratēģiskās vadības. Lieki atgādināt par latviešu stratēģisko neauglību.

Par zināmu atskaites punktu var uzskatīt 1968.gadu, kad Rietumus pārņēma studentu un strādnieku nemieri, pieprasot jaunu dzīves kārtību. Konsekventā zinātniskajā terminoloģijā izsakoties, 1968.gada notikumi kļuva Rietumu civilizācijas transformācijas paradigmatiskais faktors.

Pēc 1968.gada Rietumu civilizācijas garīgajā dzīvē parādījās jauni koncepti: neoliberālisms, postindustriālisms, postmodernisms, informācijas sabiedrība, patērēšanas sabiedrība, „Vašingtonas konsenss”, mondiālisms, netokrātija. Sākās reāla darbība, fiksējot planētas globālās problēmas. Sākās centieni ierobežot dzimstību, rūpniecību pārcelt uz Dienvidāziju. Tolaik sākās vidusšķiras un proletariāta izšķīšana. Strauji attīstījās informācijas tehnoloģijas un cilvēka apziņas vadīšanas tehnoloģijas. Jaunu vērienu ieguva feminisms, genderisms, tradicionālās ģimenes sašķobīšana, izglītības masovizācija.

70.gados tika radīta visu procesu planetāri centralizēta vadība: Trīspusējā komisija, Starptautiskais ekonomikas forums Davosā, Vispasaules tirdzniecības organizācija. Attiecīgo tematiku ieguva agrāk dibinātais Bilderbergas klubs un Romas klubs. Mondiālisms (pasaules valdības projekts) ieguva konkrētu statusu un konkrētas funkcijas.

Planetāri centralizētā vadība galvenokārt strādāja aiz slēgtām durvīm, rūpīgi slēpjot savas darbības galvenos mērķus. Bija vairāki mērķi: planētas iedzīvotāju skaita samazināšana, patērēšanas ekonomikas ieviešana, zemāko slānu narkotizācija, postcilvēku ģenēze ar politkorektuma, seksuālās brīvības, uzskatu plurālisma, izklaides industrijas palīdzību.

Minētie mērķi izkristalizējās, sastopoties ar zināmu dilemmu. Vajadzēja izlemt, vai savās mājās attīstīt rūpniecību, palielināt proletariāta apjomu un veicināt jaunas elites rašanos jeb likvidēt rūpniecību, paplašināt pakalpojumu ekonomiku, ieviešot informācijas tehnoloģijas ar nelielu apkalpojošo personālu - jauna tipa cilvēkiem (Homo virtualis), primitivizēt masu izglītību, lai „vecajai” elitei nebūtu konkurentu, bremzēt sabiedrības intelektuālo attīstību ar masu informācijas līdzekļu seklo saturu, realizēt īpaši slēptu antizinātniskuma un antitehnokrātiskuma politiku.

Planetāri centralizētā vadība izvēlējās to, kas visvairāk saskanēja ar Rietumu civilizācijas vēsturiskajām perspektīvām - izmiršanu un novecošanu. Bet pats galvenais - saskanēja ar Rietumu civilizācijas ētosu: morāles ideālu, principu, normu kopumu, kas nosaka gan visas sabiedrības tikumisko pārliecību, gan atsevišķu indivīdu tikumisko pārliecību.

Planetāri centralizētā vadība rīkojās objektīvi. Tā necentās voluntāri uzspiest to, kas patiesībā Rietumu ļaudīm nemaz nebija pa spēkam. Teiksim, Rietumos attīstīt rūpniecību un palielināt proletariāta apjomu faktiski varēja tikai ar „krāsaino” rasu migrantu palīdzību. „Balto” demogrāfija spēja pavilkt vienīgi pakalpojumu ekonomiku ar nelielu apkalpojošo personālu. Izmirstošie un novecojošie „baltie” cilvēki 90.gados jau vairs netiecās pēc zinātniski tehniskā progresa, labas izglītības, īstas mākslas. „Baltie” pārstāja domāt par rītdienu.

Par garīgo noslīdējumu skaudri liecina bēdīgā aina zinātnē. Rietumos sociālās un humanitārās zinātnes kļuva pasīvas un aklas 80.gados. Ķīmijas attīstības kulminācija bija 40.-50.gados. Bioķīmijas ziedu laiki bija 60.gados. Organiskajā ķīmijā 90.gados vispār iestājās klusums.

Toties aktivizējās tās sfēras, kuras tieši kalpo Rietumu masu sabiedrības nepatīkamajam ētosam. Tā, piemēram, „Narkotiskās politikas globālā komisija” (GCDP) aizvadītajos gados pasaules valstu valdībām pačukstēja lēnītiņām dekriminalizēt vieglās narkotikas un dekriminalizēt jeb kura veida un jeb kura apjoma narkotiku glabāšanu. Minētā terminoloģija („dekriminalizēt”) nozīmē - nesodīti atļaut. Vieglo narkotiku lietošana, kā arī jeb kura veida un jeb kura apjoma narkotiku glabāšana neesot krimināli jāsoda.

Personālais kompjūters cilvēkiem ir no 1969.gada. Mobilā telofona vēsture sākās vēl agrāk -1947.gadā. Turpmākā informācijas tehnoloģiju vētrainā attīstība ir vispārzināms fakts. Vienīgi vispārzināms fakts nav šo tehnoloģiju izraisītās antropoloģiskās problēmas - ietekme uz cilvēka apziņu, ietekme uz cilvēka ģenētisko evolūciju, ietekme uz postcilvēku ģenēzi.

Šī ietekme ir grandioza. Pirmkārt un galvenokārt par to liecina informācijas tehnoloģiju (īpaši sociālo tīklu un mobilo telefonu) bezjēdzīgi lēkmjveidīgā patērēšana. Informācijas tehnoloģiju patērēšana jau pašā sākumā ievirzījās tajā bezjēdzīgi lēkmjveidīgajā gultnē, kādā XX gs. ievirzījās dažādu preču bezjēdzīgi lēkmjveidīgā patērēšana vispār. Nepārprotami eksistē informācijas tehnoloģiju psihiskā atkarība. Bet tas, saprotams, liecina par psihisko neveselību tāpat kā par to liecina citas atkarības (alkohola, narkotiku, azartspēļu).

Pētījumus šajā jomā veic. Taču nebūt visus rezultātus rāda sabiedrībai. Jūtams, ka no mums slēpj pašu svarīgāko par informācijas tehnoloģiju spēju pārveidot cilvēka apziņu. Jūtams, ka šī spēja pārveidot cilvēka apzinu kādam ir politiski un ideoloģiski ļoti izdevīga. Vismaz šīs spējas rezultāts nav pretrunā ar Rietumu masu cilvēku šodienas ētosu - izmirstošo un novecojošo radījumu morālo garu. Tas ir gars, kuram nemaz vairs neinteresē civilizācijas entropija, sociālie un politiskie jautājumi, tautas un valsts nākotne, Lielā Bandas un citu bandu deģenerātu marasms. Šim garam interesē vienīgi onanēt ar mobilo telefonu un piečivināt sociālos tīklus. „Mobīlais onānisms” jeb „telefononānisms” un „tviterčivināšana” ir kļuvusi masu cilvēku eksistenciālā pamatjēga.

Vienlīdzības himeriska dekorācija

Visjaunākajos laikos ir daudzas Rietumu civilizētā barbarisma himēriskās izpausmes.

Himēriskās izpausmes ir neķītras fantāzijas. Tās izraisa nesalīdzināmi pretīgāku iespaidu nekā informācija par seno laiku barbarismu. Ja senajos laikos vēsturnieki saskata barbaru nekulturālību un necivilizētību, rupjību un nežēlastību, tad visjaunāko laiku Rietumu civilizēto barbaru raksturojumā nākas lietot visatbaidošākos epitetus.

Rietumu civilizēto barbaru rīcībā tiekamies ar divkosīgu un nelietīgu, apzināti bezjēdzīgu un zinātniski aplamu garīgo procesu musināšanu. Ļaužu apziņā civilizētie barbari metodiski iepotē absurdus priekšstatus. Cilvēku pasaules uzskats tiek pārvērsts iracionālā un idiotiskā surogātā. Cilvēki pārakmeņojās ciniķos. Viņi pārstāj ticēt taisnīgumam un patiesīgumam, ideāliem un labestībai. Viņi sāk izaicinoši noraidīt un apsmiet pieklājības un tikumības normas, filosofiskos un zinātniskos slēdzienus. Viņi kļūst vieglprātīgi un bezkaunīgi, alkatīgi un baudkāri. Viņi sāk ņirgāties paši par sevi; proti, par unikālo fenomenu „Cilvēks”.

Tīksmīgi smīnot, civilizētie barbari ļauni izmanto vismodernāko informācijas tehnoloģiju un tādus varenus sociālos institūtus kā izglītība, zinātne, masu komunikācija, politika, ideoloģija. Senatnes barbari ar rungu neizraisa tik atbaidošu iespaidu kā mūsdienu barbari ar vismodernāko informācijas tehnoloģiju un vareniem sociālajiem institūtiem. Modernā informācijas tehnoloģija un varenie sociālie institūti civilizētajiem barbariem kalpo līdzcilvēku garīgi verdziskai pakļaušanai. Ja senatnes barbari ar rungu atvairīja uzbrucējus, tad mūsdienu barbari ar modernās civilizācijas visrafinētākajiem instrumentiem līdzcilvēkus viltīgi pārvērš garīgajos vergos -bezdomīgi paklausīgā un intelektuāli aprobežotā hominīdu barā.

Šajā ziņā panākumi ir grandiozi. Rietumu sabiedrības milzīgā slānī līdz nepazīšanai ir saputrots priekšstats par demokrātiju un iecietību, vārda brīvību un uzskatu brīvību, mākslu un literatūru, morālajām un estētiskajām vērtībām, pagātnes mantojumu un paaudžu kontinuitāti, nacionālo valsti un valsts suverenitāti, tautas tiesībām un valsts tiesībām. Savā destruktīvajā rīcībā civilizētajiem barbariem nav nekādu robežu. Viņiem nekas nav svēts un nekas nav bijības cienīgs.

Civilizētie barbari nebaidās sagraut vislielāko dārgumu uz Zemes - cilvēku. Civilizētie barbari ir daudz panākuši, lai izkropļotu priekšstatus par cilvēka substancionālo būtību - izcelsmi, evolūciju, kā arī cilvēku, etnosu un rasu bioloģisko daudzveidību.

Tas ir saprotams. Ja cilvēks nav spējīgs sakarīgi spriest par sevi un savu bioloģisko iedabu, tad cilvēks ne par ko nav spējīgs sakarīgi spriest. Tādā gadījumā cilvēks ir kļuvis līdzīgs himērai. Viņš ir uzpampis uguns spļāvējā ar lauvas galvu, kazas ķermeni un čūskas asti. Vienīgi viņš nespļauj uguni, bet gan savā darbībā, uzvedībā un komunikācijā nemitīgi spļauj ārprātīgas muļķības, kā nupat to izdarīja latviešu valsts ģenerālprokurors.

Civilizētā barbarisma izejas punkts ir Rietumi. Pēcpadomju gados arī latvieši tiekas ar civilizētā barbarisma neķītrajām fantāzijām. Valdošā kliķe un inteliģences kāda daļa aktīvi iesaistās tautas musināšanā, tautiešu pasaules uzskatā metodiski iepotējot absurdus priekšstatus.

Arī tas ir saprotams. Rietumi (konkrēti ES) tādai darbībai piešķir miljardiem eiro lielas summas. No tām kāda daļa tiek arī LR, un naudu ir viegli sadalīt starp savējiem.

Ārzemju un vietējie civilizētie barbari līdz šim vispamatīgāk ir centušies saputrot latviešu priekšstatus par cilvēku dzimumu. Internetā var ilgi lasīt viņu dumjības: „Cilvēku dalīšana saskaņā ar dzimuma pazīmēm ir mākslīga. Patiesībā nav nekāda dzimuma, bet ir genders sociālais dzimums. Cilvēki nepiedzimst kā vīrieši un sievietes, bet par viņiem kļūstot sociālo un kultūras faktoru ietekmē”.

Tātad ir jāsaprot, ka, piemēram, tādi latviešu slavenie dēli kā Zatlera kungs, Godmaņa kungs, Vējoņa kungs, Šķēles kungs, Stradiņa kungs, Levita kungs nepiedzima ne kā vīrieši un ne kā sievietes. Krāniņu viņiem par kaut kādiem nopelniem vēlāk pieaudzēja Latvijas sociālā un kultūras vide. Tas attiecas arī uz mūsu slavenajām kundzēm. Piemēram, Vīķi-Freibergu,

Āboltiņu, Mūrnieci. Viņas nepiedzima ne kā sievietes un ne kā vīrieši. Krāniņu viņām par kaut kādiem grēkiem vēlāk atsacījās pieaudzēt Latvijas sociālā un kultūras vide. Šī vide pieņēma citu lēmumu.

Izrādās, par cilvēku dzimumu nabaga latviešiem līdz šim ir bijis nepareizs priekšstats: „Daudzi uzskata, ka tradicionāli sievišķīgais un vīrišķīgais ir iedzimts. Ir dzirdēts, ka tas esot gēnos, ka to piešķīrusi daba. Tomēr vēstures gaitā priekšstati par sievišķīgo un vīrišķīgo ir mainījušies laikā un telpā, jo dzimuma modeļus veido cilvēks.” Latviešiem turpmāk ir jāizbeidz atzīt divu dzimumu pastāvēšanu, „tā vietā liekot vīriešu, sieviešu, homoseksuālo, transseksuālo un vēl daudzus citus sociālos dzimumus”.

Interesanti būtu dzirdēt no vietējiem civilizētajiem barbariem, kāda dzimuma hominīdi dzimst aizvadītajos 25 gados latviešu Lielās Bandas noziegumu brīvības un kreatīvā idiotisma piecūkotajā sociālajā un kultūras vidē. Postcilvēku straujā ģenēze un „iekortelēšanās” dažādos posteņos ir balsstiesīgs fakts. Bet varbūt ir vēl kādi citi varianti? Teiksim, viņķeļiešu sugas ģenēze, ņemot vērā Viņķeles kundzes šarlatānisko ieguldījumu savas idiotijas translācijā jaunākajās paaudzēs.

Civilizēto barbaru bezizmēra šarlatānismam publiski pretojās mācītāji, atsevišķi vecākās paaudzes zinātnieki, dažu sabiedrisko organizāciju aktīvisti. Taču viņi ir spiesti secināt: „Ir vairāk nekā traģiski, ka grāmatas un metodiskie līdzekļi, kas pauž valstij naidīgu ideoloģiju un grauj tās kā nacionālas valsts pamatus, pie mums tiek izplatīti pat tad, kad Eiropā un pašās Ziemeļvalstīs, īpaši Norvēģijā dzimumu līdztiesības/dzimtes teorija cieš sakāvi un atzīta par pseidozinātni, kas strikti pilda propagandas mašīnas funkcijas peļņu nesošas ideoloģijas uzstiepšanai sabiedrībai”.

Kāds jaunāko laiku franču romāns sākas ar vārdiem: „Visas nelaimes uz Zemes ir tāpēc, ka līdz šim cilvēki nav noskaidrojuši, kas ir cilvēks, un savā starpā nav vienojušies, kādu cilvēku viņi vēlas redzēt."

Tā ir tikai daļēja taisnība. Cilvēki ir vienojušies par daudziem būtiskiem momentiem. Vienīgi ir nepieciešamas divas atrunas.

Pirmkārt, vienojušies ir saprātīgie cilvēki. Rietumu civilizācijā ne visi cilvēki ir saprātīgi. Sūdzības par eiropeīdu veselā saprāta trūkumu (īpaši politikā, medijos) tagad ir ikdienišķa realitāte.

Otrkārt, ne visi saprātīgie cilvēki ievēro vienošanos. Viņi apzināti izliekās, ka vienošanās nav panākta. Viņiem ir izdevīgi tēlot nezinīšus un iestāstīt sabiedrības masām dažādas skaistas aplamības par cilvēku. Izdevīguma kritēriji ir nauda un vara, privilēģijas un prioritātes. Šarlatāniskā aplamība par cilvēku dzimumu nebūt nav vienīgā tēma civilizēto barbaru sociāli psiholoģiskajās (pasaules uzskata formēšanas) un kognitīvajās (ar izziņu saistītajās) nelietībās. Tiek iestāstīts arī par cilvēku, etnosu un rasu vienlīdzību.

Var uzskatīt, ka tā ir vislielākā neķītrība civilizēto barbaru rīcībā. Šī neķītrība cilvēka pasaules uzskatu neglābjami pārvērš surogātiskā kloākā. Tās smirdoņa smadzenēs smacē jebkuru garīgo risinājumu. Surogātiskās kloākas smirdoņa vairs neļauj neko ieraudzīt un interpretēt cilvēciskā veidā. Smirdoņā pasauli vēro un pasauli vērtē nevis cilvēks, bet kaut kāds puscilvēks jeb postcilvēks.

Par cilvēku, etnosu un rasu vienlīdzību Latvijā šarlatāniski sprēgā galvenokārt jaunāko paaudžu pseidointelektuālisma apsēstie augstskolu kadri. Par laimi pagaidām viņu šarlatāniskā sprēgāšana ir izkaisīta dažādās savstarpēji nesaistītās publikācijās un netiek valstiski izvērsta organizatoriski koncentrētā formā, kā tas notiek priekšstatu izkropļošanā par cilvēku dzimumu. Viena daļa no šiem kadriem muļķības pastrādā par naudu, viena daļa - pateicoties iedzimtajai aprobežotībai. Latvijā pagaidām vislielākā masu popularitāte ir reliģiskās ideoloģijas tradicionālajai tēzei. Tā kādā nesenā rakstā portālā „Pietiek” izskanēja šādi: „[..] skaidrs, ka visi cilvēki Dieva priekšā ir vienādi [..].”

Jāsaka vēlreiz „par laimi”. Par laimi Rietumos cilvēku, etnosu un rasu vienlīdzības tēma līdz šim nav bijusi iegansts speciālai transnacionālai kampaņai, kā tas ir ar cilvēku dzimumu tēmu. To vada un apmaksā ES. Cilvēku, etnosu un rasu vienlīdzība tiek uzsvērta neoliberālisma ideoloģijā, taču speciāli izvērsta ofensīva šajā jomā nav bijusi. Tomēr nākotnē tāda ofensīva ir iespējama. Lieta ir tā, ka cilvēku, etnosu un rasu vienlīdzības tēma ļoti aktuāla kļūst migrācijas apstākļos. Eiropā strauji ieplūst citu rasu migranti. Starp viņiem ir visdažādāko etnosu pārstāvji. Tas eiropiešos stimulē refleksijas par migrantu etnosu un rasu dažādību un šīs dažādības ieguldījumu cilvēces vēsturē. Priekšplānā izvirzās migrantu vērtība no civilizētības un kultūras viedokļa. Noteikti virmo migrantu salīdzinājums ar eiropeīdu vērtību un ieguldījumu cilvēces vēsturē. Vārdu sakot, eiropiešos migrācija uzbudina nepatīkamas kaislības. īpaši aksioloģiskās (vērtību) kaislības visdažādākajā kontekstā. Tiek vērtēta migrantu kulturoloģiskā, morālā, darba vērtība un ieguldījums cilvēces kopējā panākumu kontā. Eiropiešu refleksijās tiek būvēta migrantu vērtības hierarhiskā piramīda. Saprotams, migranti tiek nolamāti par nevērtīgiem cilvēkiem.

Tādos vēsturiskajos apstākļos ideoloģiski vispareizākais būtu cilvēkiem stāstīt patiesību, izmantojot visjaunākās zinātniskās atziņas. Vispareizākā ideoloģiskā stratēģija būtu cilvēkiem sniegt izvērstu informāciju par cilvēku, etnosu un rasu reālo bioloģisko dažādību, bet nevis melīgi blēdīties par vienlīdzību. Ja cilvēki zinās patiesību, tad viņi var nomierināties un apvaldīt savas aksioloģiskās kaislības. Cilvēku, etnosu un rasu bioloģiskā dažādība viņu pasaules uzskatā kļūs pati par sevi saprotama lieta. Tāpat pati par sevi saprotama lieta kļūs šīs dažādības nosacītā etnosu un rasu atšķirīgā vērtība no civilizētības un kultūras viedokļa.

Oskars Vailds gudri rekomendēja: „Ja vēlies visus piemānīt, tad saki patiesību”. Tā patiešām ir ideoloģiski tālredzīga pozīcija arī tad, ja nevienu nevēlas piemānīt. Meli liek cilvēkiem būt uzmanīgiem un saspringtiem. Meli ir bīstami tāpēc, ka cilvēki kļūst piesardzīgi un neticīgi. Meli ir sava veida agresija, kas atbaida cilvēkus un katrā ziņā mobilizē cilvēkus agresijas novēršanai. Patiesība nav bīstama. Saprotot, ka viņiem stāsta patiesību, cilvēki atslābst, zaudē uzmanību, spēju koncentrēties pretreakcijai.

Diemžēl šajā ideoloģiski tālredzīgajā pozīcijā ir viena slidena nianse. Patiesības gaismā cilvēki zaudē spēju iedziļināties materiālā un vairs nav spējīgi atšķirt melus no patiesības.

ES cieņā ir meli. Visticamākais tas ir tāpēc, ka ES politiskās elites intelektuālā kapacitāte ir niecīga. Melot ir vieglāk nekā konstruktīvi sniegt kompetentu informāciju. Meli neprasa zināšanas. Meli lieliski sadzīvo ar himēriskumu. ES neko nav mācījusies no PSRS ideoloģijas meliem par ģeniālās padomju tautas veidošanos no dažādiem etnosiem un dažādām rasēm voluntārās universalizācijas rezultātā.

ES politiskās elites migrācijas politika nekur neder. Tā ir vispāratzīta nelaime. Skaidrs, ka tādā situācijā nav cerības sagaidīt arī konstruktīvu ideoloģiju.

ES politiskās spices attieksme pret migrāciju ir labvēlīga. Atsevišķās zemēs (Vācijā) pat pārāk labvēlīga. To nekādi nevar teikt par „vienkāršo” eiropiešu attieksmi pret migrāciju. Eiropas tautas neatbalsta runas sievu un runas vīru politkorekti maigo izturēšanos pret migrāciju. Politiķiem ir nepieciešams pārliecināt tautas atbalstīt migrāciju. Nākotnē tādu secinājumu var formulēt ES politiskā elite. Tā var transnacionālā mērogā organizēt kampaņu, ofensīvi cilvēkus pārliecinot vēlamā virzienā.

Ļoti efektīvi var pārliecināt tautu masas, tām melīgi iestāstot par cilvēku, etnosu un rasu vienlīdzību. Piemēram, var aktīvi izmantot kristiānisma egalitārismu. Respektīvi, reliģiskās dogmatikas tēzi, ka Dieva priekšā visi vienādi. Var kāpināt humānistiskās retorikas izslavētā politkorektuma, antirasisma, tolerances popularizēšanu. Taču galvenais - var izdomāt visfantastiskākos murgus, kā tas notiek sakarā ar cilvēku dzimumu. Noteikti atradīsies zinātnieki un sabiedriskie aktīvisti, kuri par naudu bērniem sagatavos mācību grāmatas un metodiskos līdzekļus skolotājiem, bet pieaugušajiem sacerēs rakstus un analītiskos pārskatus. Neatsverams palīgs būs internets, sociālie tīkli, preses žurnālisti, TV redaktori.

Nav ne mazāko šaubu, ka rūpīgi noklusēs zinātnes panākumus. Zinātne pašlaik var sniegt vispusīgu atbildi par cilvēka izcelsmi, cilvēka evolūciju, cilvēka bioloģisko uzbūvi. Savukārt fllosofijā ir apcerēta cilvēka morālā sūtība.

Šodien katrs interesents pašizglītībā var ņemt vērā filosofijas un zinātnes kardinālās atziņas. Piemēram, to, ka cilvēka intelektā vienmēr ir dominējušas izdzīvošanas alkas. Lai izdzīvotu, cilvēks vienmēr balstās uz prātu un jūtām. Cilvēka darbībā, uzvedībā un komunikācijā izšķirošā loma ir ģenētiskajam faktoram. Cilvēka instinktus un cilvēka dabu (prātu + emocijas) nosaka ģenētiskais faktors.

Tagad ir noskaidrots, ka cilvēks ir cēlies no pērtiķa. Par cilvēka izcelsmi no pērtiķa liecina anatomija, fizioloģija, embrioloģija, bioķīmija, ģenētika, uzvedības īpatnības. Vēl nesen bija cerība, ka tas tā nav. Cilvēkiem nepatīk atzīt savu izcelsmi no pērtiķa. Tagad ir zināms, ka pirms Homo sapiens bija 11 seno pērtiķveidīgo tipi. 12. tips bija Homo sapiens.

Ilgu laiku un arī tagad daudzi cer atrast missing link - trūkstošo ķēdītes posmu starp pērtiķi un cilvēku. Šis posms varētu nomierināt tos, kuriem nepatīk atzīt savu izcelsmi no pērtiķa. Tādi trūkstošie ķēdītes posmi tiek atrasti regulāri. Piemēram, 2010.gadā atrada trīs jaunus posmus: antralopithecus sediba - vēl ne cilvēks, bet jau kaut kas „labāks” par australopiteku; Homo gautengensis - senais cilvēks no Dienvidāfrikas; „deņisova cilvēks” - noslēpumainais sibīrietis. Katrs cilvēks ir unikāls veidojums. Unikāla ir katra cilvēka gēnu kombinācija. Gēnu kopums (genoms) ir informācijas kopums par matu krāsu, acu krāsu, ādas krāsu, deguna formu, ausu formu. Cilvēka genoms ir izpētīts. Arī cilvēkam visradniecīgākā pērtiķa (šimpanzes) genoms ir izpētīts.

Katrs indivīds ir konkrēts genotips. Katra indivīda genotips ietilpst cilvēces genofondā. Genofonds izmainās pakāpeniski. Par to, piemēram, liecina cilvēka mūža ilguma nemitīgā palielināšanās evolūcijas gadsimtos.

Cilvēka genotips nosaka viņa darbību, uzvedību un komunikāciju. Visvairāk tas atsaucās uz uzvedību: intro/ekstrovertumu, dzīves individuālo tempu, sporta aktivitāti, neirotismu, domāšanu, depresijas noslieksmi, vecumu pirmā dzimumakta laikā, kognitīvās attīstības vecumu, šizofrēniskuma noslieksmi.

Evolūcija ir neredzama parādība. Evolūcijas procesu mēs neredzam. Šodienas evolūcijas procesa rezultātus konstatēs citas paaudzes tikai pēc ilga laika. Evolūcija virzās lēnām - vairāku paaudžu garumā. Teiksim, tagadnes interneta paaudzes evolūcijas sekas būs redzamas tikai pēc apmēram 100 gadiem. Tās latviešu jaunās paaudzes, kuras tagad visu diennakti pavada pie datora, evolūcijas sekas pa īstam uzplauks tikai krietni vēlāk viņu pēcnācējos.

Jaunajai paaudzei ir niecīga interese par jebkura veida pagātnes mantojumu. Tas ir bēdīgi. Tas noteikti atsauksies uz evolūcijas procesu. Tā rezultāti arī būs redzami tikai pēc apmēram 100 gadiem. Vilinoši uzzināt, kādas sekas būs jaunatnē plaši izplatītajai vienaldzībai pret izciliem mākslas darbiem, arhitektūras šedevriem, vēl nesen visu saviļņojoši lasītajiem romāniem un dzeju, ģeniālām radošajām personībām.

Ja aplūkojam evolūciju no australopiteka līdz Homo sapiens, tad var izdarīt zināmus secinājumus. Cilvēki ir kļuvuši gudrāki. Palielinājies smadzeņu apjoms. Cilvēks var vienlaicīgi operēt ar 7 objektiem, simboliem, idejām; pērtiķis - maksimāli ar 4 objektiem, simboliem, idejām. Aizvadītajos 150 gados cilvēka evolūcijā mainījās augums, galvaskausa forma, smadzeņu apjoms un citi parametri.

Vēl nesen, XX gadsimtā, dominēja priekšstats par šādu evolūcijas koku: australopiteki - Homo habilis - arhantropi- paleoantropi (neandertālieši) - neoantropi (Homo sapiens). Mūsu gadsimtā viss izmainījās. Zinātnieki atklāja hominīdu evolūcijas koka jaunus atzarus. Evolūcija nebija viena atzara atīstība, bet daudzu atzaru attīstība. Vienā teritorijā varēja vienlaicīgi dzīvot 3-4 hominīdu tipi. Pirms 30-40 tūkst. gadiem uz Zemes bija 4 tipi: mūsdienu cilvēki, neandertālieši, reliktie erektusi Austrumāzijā, pundurcilvēki Floresas salā. Zinātnei pašlaik (2015) ir zināmi 20 hominīdu tipi.

Homo sapiens ir radies Austrumāfrikā pirms 160 000-200 000 gadu. No Āfrikas Homo sapiens izgāja pirms 135-115 tūkst. gadu. Tā bija pirmā iziešana no Āfrikas. Tā neko nedeva. Otrā iziešana bija pirms 90-85 tūkst. gadu. Tai bija noteikts rezultāts. Homo sapiens palika dzīvot jaunajās teritorijās.

Par cilvēka evolūciju interesējās evolūcijas antropoloģija. Tā ir jauna zinātne. Tā balstās uz trim postulātiem: iedzimtību, cīņu par eksistenci un dabisko izlasi.

Evolūcijā nostiprinātās ģenētiskās atšķirības ir visdažādākās. Aplams ir priekšstats, ka sliktie ekonomiskie apstākļi ietekmē nēģeru intelektuālo attīstību. Patiesībā visu izšķir ģenētiskā evolūcija. Tikai ģenētiskās teorijas var izskaidrot, kāpēc vienādos apstākļos dažādi veidojās atšķirīgu etnosu un rasu dzīve. Cilvēki savu dzīvi veido saskaņā ar viņu genotipa vajadzībām. Tā tas notiek arī kapitālismā. Idejiski teorētiskā un eksistenciāli metodoloģiskā bāze visiem viena, taču katra tauta kapitālismā dzīvo savādāk. Arī latvieši dzīvo atbilstoši sava genotipa vajadzībām.

Evolūcijas izpratnē šodien iesaistās molekulārā bioloģija, ģenētika, neirobioloģija, neiroķīmija, sociobioloģija, etnosocioloģija, biopolitika.

Piemēram, biopolitika pievēršās politiskās domas un politiskās uzvedības pētniecībai.

Biopolitika balstās uz individuālo un kolektīvo bioloģisko motivāciju, bioloģiskajiem instinktiem (manta, nauda, vara). Eksistē iedzimti instinkti, kurus nevar izmainīt kultūra.

Sociobioloģijas galvenais jēdziens ir biogramma. Tā sauc iedzimtas uzvedības stratēģisko repertuāru. Tā ir matrica. Tajā ir kodēta sociālā reakcija, garīgās prioritātes un zemapziņas instinkti. Tos manto no paaudzes uz paaudzi. Etnosa pārstāvji savas biogrammas virtuāli atspoguļo vienā kopējā biogrammā, kas piešķir unikālu raksturu kultūrai. No cilvēka biogrammas ir atkarīga viņa darbība, uzvedība un komunikācija.

Kopumā tas viss izraisa jaunu skatījumu uz cilvēku. Šo skatījumu sauc par ģenētisko determinismu. Realizējās pāreja no fenotipiskuma (indivīda ārējām īpašībām) uz genotipiskumu (tikai indivīda gēnos sastopamo).

Interesanta un reizē arī diskutabla pieeja ir etnosocioloģijā. Ja cilvēks sevi uzskata, pieņemsim, par latvieti, runā latviski, domā latviski, pieder latviešu kultūrai, tad viņa bioloģiskā piederība etnosocioloģijai nav svarīga. Viņš var līdzināties papuasam, aborigēnam, nēģerim, ķīniešu antropoloģiskajam tipam. Etnosocioloģijā tiek uzskatīts, ka bioloģiskajām īpašībām nav nekā kopēja ar sociālajām īpašībām - valodas, kultūras identitāti.

Lasot etnosocioloģisko literatūru, tāpēc gribas jautāt, ko par to saka mūsdienu ģenētika. Piemēram, var jautāt, vai pastāv ģenētiski nosacīts latviskais domāšanas veids? Vai mentalitāte ir bioloģiski nosacīta?

Etnosam (ikdienā - tautai) piemīt bioloģiskā vienotība. To atzīst etnosocioloģija. Etnosa pārstāvji no paaudzes uz paaudzi ir bioloģiski līdzīgi. Etnosocioloģija to nenoliedz.

Taču vispār etnosocioloģijā zināma neskaidrība pastāv. Visvairāk tas attiecās, uzskatāmi neuzsverot bioloģiskā un sociālā faktora koeksistenci. Cilvēki, mainoties bioloģiski, mainās arī sociāli. Sociālo problemātiku nevar pētīt atrauti no bioloģiskās evolūcijas. Aplami ir izlikties, ka bioloģiskais faktors neietekmē sociālos procesus. Teiksim, postcilvēku bioloģiskajam tipam piemīt noteikta sociālā klukstēšana, ko cilvēks nav spējīgs saprast.

Izstrādāts ir zinātnes „Antropoloģiskā ģenētika” projekts. Tāds nosaukums varētu būt nākotnes zinātnei. Par tās nepieciešamību izsakās daudzi speciālisti. Jaunajā zinātnē vienīgais pētnieciskais objekts būtu cilvēks. Cilvēks tiktu atspoguļots kā dabiskās izlases produkts un kultūras autors. Kultūra palīdz pārvarēt dabisko izlasi un regulē dabisko izlasi. Pateicoties kultūrai, cilvēks nav atkarīgs tikai no dabiskās izlases. Darvinisma pamatā ir bioloģiskais faktors - dabiskā izlase. Taču cilvēka pastāvēšanas vēsturē notiek bioloģiskās adaptācijas sadzīvošana ar kultūras adaptāciju. Cilvēka likteni nosaka divas informācijas plūsmas - gēni un kultūra. Arī postcilvēki sārņaini veido savu kultūru, kurā cilvēks nevar adaptēties.

Bioloģiskās atšķirības starp rasēm jau apzinājās Č.Darvins. Rasu bioloģiskās atšķirības atsaucās uz kultūru. Tātad atsaucās sociālajos, politiskajos, reliģiskajos, saimnieciskajos un citos notikumos. Vislielākā ģenētiskā daudzveidība ir Āfrikā. Negroīdu rase sastāv no ļoti daudziem etnosiem.

Rases pamatā ir fizioloģisko, fenotipisko un ģenētisko īpašību kopums. Zinātnieki savā valodā saka, ka rase ir ķermeniskā organisma fizioloģiskā identifikācija. „Dzeltenais” vienmēr paliek „dzeltenais”, ja arī viņš pats to neatzīst. Tas papuass, kurš sevi sauks par latvieti, vienmēr paliks papuass. Savukārt latvietis, kurš sevi sauks par papuasu, vienmēr paliks latvietis.

Rases identifikācijā var izmantot antropometrisko pieeju (vizuālās atšķirības), kefalometriju (galvaskausu mērīšana), osteoskopiju (kaulu platuma un garuma izpēte), seroloģiju (asins seruma struktūra). Vienā rasē var būt etniskās atšķirības bioloģiskajā ziņā (auguma konstitūcija, galvaskausa forma, acu, matu sejas krāsa, deguna forma).

Kompetenti dozētai informācijai par cilvēku, etnosu un rasu bioloģisko dažādību var būt vēl viena ideoloģiskā funkcija. Turklāt ļoti pozitīva funkcija, norūdot cīņai ne tikai pret Rietumu vienlīdzības policiju, bet arī morāli sagatavojot melnajai nākotnei.

Rietumu neoliberālie ideologi karsti sapņo par cilvēces homogenizāciju. Tā viņi sauc planetāri globālo rasu sajaukšanos. Tas esot neizbēgams process planētas demogrāfiskajā virzībā. Par šī procesa sekām neoliberālie ideologi klusē. Arī tas ir saprotams.

Eiropiešu zinātnē rasu sajaukšanās sekas pirmais XVIII gs. iztirzāja Edvards Gibons fundamentālajā pētījumā par Romas impērijas bojāeju. Viņš izvirzīja pārgalvīgu pieņēmumu (no mūsdienu etniskās pseidolaipnības viedokļa). Viņa ieskatā impēriju un civilizāciju bojāeju veicina svešo rasu invāzija. Piemēram, „baltās” rases valdošajā elitē iefiltrējās „krāsaino” rasu mazāk vērtīgās asinis. Tā tas Romas impērijā notika II un III gadsimtā, iezvanot impērijas (antīkās civilizācijas) sabrukumu.

Rasu sajaukšanās ne pie kā laba nenoved. Šī konstatācija nav atcelta. Tātad neoliberāļu apdziedātā cilvēces homogenizācija sekmēs eiropeīdu un citu civilizāciju nāvi. Neoliberāļu humānisms ir ekstrēmiskais humānisms. Tas apdraud cilvēces pastāvēšanu. Eiropeīdiem jau tagad nākas iecementēt eksistenciālā konservatīvisma pamatus*.

* Šīs esejas papildinājumu skat. blogā „Stikla kalns. Kulturoloģiskās refleksijas” (http://stiklakalns.blogspot.com/).

Dzīves trajektorija

Kas ir dzīves trajektorija? Dzīves trajektorija ir tas nepārtrauktais ceļš, ko noiet dzīves subjekts (cilvēks, tauta, valsts, civilizācija) no noteikta izejas punkta līdz noteiktam mērķim. Dzīves trajektorija ir līdzīga izšautas lodes trajektorijai. Arī izšauta lode virzās nepārtrauktā līnijā no izejas punkta līdz mērķim. Ja lodes trajektorija ir empīriska izpausme, tad dzīves trajektorija ir metaforiska izpausme. Par dzīves trajektoriju metaforiski saucam cilvēka, tautas, valsts, civilizācijas noieto dzīves ceļu zināmā vēsturiskajā periodā.

Patiesībā ne tikai lodes trajektorijai piemīt empīriskums. Arī dzīves trajektorijai piemīt empīriskums - saistība ar reālo pieredzi. Dzīves trajektorija vienmēr ir reāls projekts. Var teikt -dzīves trajektorijas projekts. Vārdi „dzīves trajektorija” metaforiski raksturo šo projektu, piešķirot tam emocionāli poētisku svaigumu.

Projekts var attiekties uz atsevišķu cilvēku. Var būt speciāli projekti tautai, valstij, civilizācijai. Sastopami arī visai cilvēcei adresēti projekti.

Visai cilvēcei, piemēram, ir adresēti t.s. pasaules reliģiju projekti - kristiānisma, islāma un budisma projekti. Šajos trijos projektos acīmredzot ir ietverta visgrandiozākā dzīves trajektorija no Dieva radītās pasaules līdz pasaules galam. Šajos projektos cilvēces esamības metafiziskā jēga sasniedz kulmināciju. Projektos ir izskaidroti cilvēces pirmpamati, eksistenciālā loģika un noietais ceļš no sākuma līdz galam, realizējot attiecīgajā reliģijā fiksēto mērķi.

Vispopulārākie ir tautas projekti un valsts projekti. Nereti abi projekti apvienojas vienā projektā. To parasti sauc par valsts projektu. Tā tas notiek tajos gadījumos, kad tauta ir izveidojusi valsti. Ja tauta vēl nav izveidojusi valsti, tad tautas projekta mērķis tradicionāli ir nacionālās valsts izveidošana. Attiecīgās tautas dzīves trajektorija sākās ar cilšu konsolidāciju tautā un noslēdzās ar valsts izveidošanu. Pēc valsts izveidošanas tautai sākās jauna dzīves trajektorija. To apkopo valsts projektā.

Arī latviešu tautai ir bijuši abi minētie projekti. Vispirms bija tautas projekts, bet no 1918.gada nākas runāt par valsts projektu. No 2004.gada atkal pieprasīts ir tautas projekts - nepieciešamība izveidot suverēnu valsti. Ja agrāk tāds projekts bija aktuāls visai tautai, tad tagad tas ir aktuāls tautas vienai daļai - nacionāli patriotiskajiem latviešiem. Viņu pašreizējās dzīves trajektorija sākās 2004.gadā un noslēgsies pēc suverēnas LR izveidošanas.

Saprotams, civilizācijas projekti ir apjomīgāki par valsts projektiem. Tie attiecas uz civilizācijas visām tautām un visām valstīm. Civilizācijas projekti ir attiecīgās rases projekti. Civilizācijas projekti var balstīties uz noteiktu reliģiju. To savām vajadzībām izstrādā attiecīgā civilizācija. Piemēram, Ķīnā tas ir daoisms, Japānā - sintoisms, Krievijā - pareizticība.

Eiropeīdu civilizācijas dzīves trajektoriju līdz Jaunajiem laikiem nosacīja reliģiskās mācības. Taču XVIII gadsimtā radās pirmais laicīgais projekts - Apgaismības projekts. To izdomāja vācu, angļu, franču, spāņu, itāļu intelektuāļi visai eiropeiskajai civilizācijai. Projekta sākums nosacīti bija relatīva sociālā tumsonība, bet mērķis bija sociālās tumsonības pārvarēšana un racionālu zināšanu uzvara visplašākajos sabiedrības slāņos. Kā liecina projekta nosaukums, dzīves trajektorijas prioritāte bija apgaismība, balstoties uz prāta racionālismu un zinātnes sasniegumu apguvi izglītībā.

Arī latvieši ir ļoti dziļi izjutuši Apgaismības projekta laimi. XVIII gs. beigās no latviešu zemniekiem apmēram puse Vidzemē, bet viena trešā daļa Kurzemē prata lasīt. To panāca vācu apgaismotāji.

Eiropeīdu civilizācijas laicīgais projekts ir marksisma projekts. Marksisma atbalss ir konstatējama „baltās” rases visu tautu idejiskajā mantojumā. Latviešu tauta nebūt nav izņēmums. Par to nav jākaunas. Marksisms ir tikpat cienījama lieta kā liberālisms. Jākaunas ir vienīgi par līdzdarbību marksisma izkropļošanā PSKP politikā un ideoloģijā. No Eiropas marksismu pārņēma vairākas tautas citās civilizācijās.

Marksisma projekts radikāli atšķiras no Jauno laiku pārējiem laicīgajiem projektiem. Marksisma projektam ir oriģināls mērķis. Projekts paredz jauna tipa sociāli ekonomiskās formācijas izveidošanu. Marksisma projekta mērķis ir komunistiskā iekārta. Neviens cits laicīgais projekts neparedz jauna tipa sociāli ekonomiskās formācijas izveidošanu. To neparedz liberālisms (ja vēlaties - neparedz arī fašisms un nacionālsociālisms).

Mērķa oriģinalitāte nav šodienas projektos, kaut gan tikai kurlais un aklais var nepamanīt jaunas dzīves sākumu uz planētas. Rodas jauna tipa civilizētība un jauna tipa kultūra. Noteikti rodas arī jauna tipa cilvēks un jauna tipa politiskā iekārta. Eiropā acīmredzot bravūrīgi mostas postcilvēku civilizētība un postcilvēku kultūra. Diemžēl pagaidām tas viss virzās tik nesaprotami, ka neviens neuzdrošinās piedāvāt konkrētu dzīves trajektoriju XXI-XXII gadsimtam, kas noslēgtos ar jauna tipa sociāli ekonomisko formāciju.

Latvieši zina, kāda jēga bija „sarkanā” projekta oriģinālajam mērķim. PSRS laikā latvieši tika integrēti padomju tautu kopīgā mērķa sasniegšanai. Komunisma celtniecība bija PSRS tautu dzīves trajektorija. Tā bija vairāk vai mazāk utopiska dzīves trajektorija. Taču šai dzīves trajektorijai piemita garīgā vērtība. Padomju cilvēkiem bija konkrēts priekšstats par savas dzīves mērķi. Viņi varēja neticēt komunisma iespējamībai. Tomēr viņi nespēja pilnā mērā ignorēt minētā mērķa pastāvēšanu. Minētais mērķis bija viņu apziņas sastāvdaļa.

Civilizētā barbarisma laikmetā viss ir savādāk. Civilizētā barbarisma spilgta pazīme vispār ir dzīves trajektorijas trūkums vai jocīgas (dumji pašnāvnieciskas) dzīves trajektorijas deklarēšana. Citiem vārdiem sakot, civilizētā barbarisma spilgta pazīme ir bezjēdzīga dzīve un dzīve bez dzīves mērķa.

Eiropeīdu civilizācijā ir izveidojusies jocīga situācija. Nedrīkstētu teikt, ka eiropeīdiem neeksistētu priekšstats par dzīves trajektoriju. Tāds priekšstats eksistē. Tas atspoguļojas dažādos programmatiskajos dokumentos (stratēģijās, attīstības plānos, partiju programmās). Taču eiropeīdu dzīves mērķis nav fokusēts uz savu civilizāciju, bet uz citām civilizācijām.

Eiropeīdi jau labu laiku ir apmāti globalizācijas fani. Viņu ieskatā globalizācijai ir jāaptver visas civilizācijas. Visai cilvēcei ir jānobriest kā globalizācijas raženam auglim. Globalizācijai ir jābūt cilvēces mērķim. Šo mērķi visātrāk varot sasniegt ar liberalizācijas un demokratizācijas instrumentiem. Cilvēci sātīgi barojošā planetārā globalizācija iestāsies tad, kad uz Zemes visur būs brīvais tirgus, nebūs lokālie ierobežojumi svešzemju kapitālam un precēm, nebūs suverēnas valstis, būs visiem viena nauda, bet cilvēku sociāli politiskajās attiecībās smaržos demokrātija. Situāciju jocīgu dara vairāki momenti. Jocīgi ir tas, ka eiropeīdu uzmanības centrā nav viņu demogrāfiskās nelaimes. Tā vien liekas, ka eiropeīdu vairākums neapzinās savu vislielāko kaiti. Lepni novīstošā rase dzīves trajektorijā fokusējas nevis uz savas dzimstības pieaugumu, bet uz materiālo atbalstu citu rasu demogrāfiskajam kāpumam. Eiropeīdi dāvina miljardiem lielas summas migrantu elementārai uzturēšanai un ekonomiskajai palīdzībai, piemēram, Āfrikas iedzīvotājiem.

Turklāt eiropeīdi ne tikai materiāli atbalsta migrantus. Viņi ir uzpumpējuši šausmīgu apdraudējumu savai dzīves telpai, nepārprotami stimulējot citu rasu masveidīgo ieplūšanu eiropeīdu apdzīvotajā teritorijā. Tas ir eiropeīdu dumjās pašnāvnieciskās politikas rezultāts. Pateicoties eiropeīdiem, sākusies ir Homo sapiens „trešā iziešana no Āfrikas”. Cilvēki aumaļām migrē uz Eiropu ne tikai no Sīrijas, Irākas, Lībijas. Migrē no Marokas, Tunisijas, Alžīrijas, Mali, Nigērijas, Mauritānijas, Kamerūnas, Gabonas, Senegālas, Rietumu Sahāras, Čadas.

Lieta ir tā, ka pēc II Pasaules kara eiropeīdi kardināli sagandēja migrācijas būtību. Cilvēces vēsturē migrācija ir pastāvējusi vienmēr. Migrācija funkcionēja kā stabils fenomens ar stingriem spēles noteikumiem. Cilvēki dažādu apsvērumu vadīti pārcēlās uz dzīvi svešā zemē pie svešiem cilvēkiem, svešas valodas, svešas garīgās un materiālās kultūras. Migranti vienmēr zināja, kas viņus sagaida jaunajā dzīves vidē. Lakoniski sakot, viņus sagaidīja smags darbs eksistences nodrošināšanai un Dieva pielūgšana dvēseles atspirdzināšanai pēc smagās darbdienas.

Migrantu kultūra vienmēr bija divu kultūru sintēze - dzīves vides kultūras un savas kultūras sintēze. Viņiem bija jāradinās saglabāt savu valodu un tradīcijas. Bet tas nebija grūtākais. Grūtākais bija cits. Viņiem obligāti bija jāiemācās jaunās dzīves vides valoda, ražošanas amati un iecietīgi jāizturas pret vietējās tautas tradīcijām. Tā vietā, lai saglabātu migrācijas klasisko būtību, pēc II Pasaules kara eiropeīdi par savu naudu migrantiem nodrošināja tik komfortablus apstākļus, ka viņi var ērti dzīvot bez strādāšanas. Migranti var nemācīties vietējo valodu. Viņi var ne tikai vienaldzīgi izturēties pret vietējās tautas tradīcijām, bet var demonstratīvi izrādīt savas paražas, lai apzināti kaitinātu vietējos iedzīvotājus. Tagad viņi ir sākuši arvien biežāk bruņoti uzbrukt vietējiem iedzīvotājiem un atklāti paziņo par savu mērķi iznīcināt eiropeīdu civilizāciju. Tāds ir migrantu kādas daļas modernās dzīves trajektorijas mērķis. Šo mērķi tieši un netieši pamudina bezprātīgie eiropeīdu politiķi, kurus vēlēšanās atbalsta tikpat bezprātīgas pilsoņu masas.

Jocīgs ir vēl viens moments. Eiropeīdu dzīves mērķī ietilpst brīvprātīgs uzdevums apkalpot iedomīgu nāciju, visu enerģiju ziedojot tās materiālajai labklājībai un odiozo ambīciju veldzēšanai. Visiem ir labi zināms, ka globalizācija ar tās satelītiem liberālismu un demokrātiju ir Dieva izredzētās ASV nācijas „mīkstais” tanks planētas pārvaldīšanai. Šo tanku palīdz darbināt ne tikai gļēvās Eiropas, bet arī Kanādas, Austrālijas, Jaunzēlandes eiropeīdi. Viņi lepojās, ka ir ASV partneri globalizācijas uzvaras gājienā. ASV galvenajā stratēģiskajā dokumentā „A National Strategy For a New Century” ir konkrēti ierakstīts uzdevums ieviest „demokrātiju” visā pasaulē. Dotās terminoloģijas zemteksts nav īpaši jākomentē. Latvijā jau ir ieviesta „demokrātija”.

Eiropeīdu jocīgi pacilātās rūpes par citiem acīmredzot ir dīvaini ietekmējušas valstu dzīves projektus. Vismaz tā tas ir noticis ar LR dzīves projektiem. Tā, piemēram, vienotās vienotības partijas programmā priekšplānā nav savas tautas intereses. Viskvēlāk tiek runāts par eiropiešu kopējo nākotni nekā par latviešu nākotni. Turklāt atskan komandas nevis Latvijai, bet Eiropai.

Pie tam Eiropai ir jāmācās no Latvijas: „Eiropai ir jāmainās. Latvija ir pierādījusi, ka reformas jāveic ātri un izlēmīgi. Lai nodrošinātu ilgtspējīgu izaugsmi, jāstiprina Latvijas un Eiropas konkurētspēja - jāveic strukturālās reformas dalībvalstīs, jāsamazina administratīvais slogs, jāinvestē zinātnē un inovācijās. Pilnīgāk jāizmanto Eiropas vienotā tirgus potenciāls, t.sk. pakalpojumu, enerģētikas un informācijas tehnoloģiju jomās”.

Vai sarunā par dzīves trajektoriju varam sagaidīt kaut ko jēdzīgu un saprātīgu bez stulbas tukšvārdības?

Nevaram! Pašlaik vēl nevaram! Iespējams, vēl ļoti ilgi nevarēsim! Ne velti globālo sociālo problēmu analītikā viens no slavenākajiem jēdzieniem ir jēdziens „pārejas laikmets” („transition period”).

Līdz šim cilvēces vēsturē pārejas laikmeti ir turpinājušies gadsimtiem ilgi. Ar to mums ir jārēķinās. Nav ticams, ka pāreja no līdzšinējās civilizētības un līdzšinējās kultūras uz jauna tipa civilizētību un jauna tipa kultūru mūsdienās notiks dažos gados vai dažos gadu desmitos. Pašlaik tiek vīzdegunīgi atmesta eiropeīdu vecā dzīves kārtība. Šajā procesā pašapmierināti plunčājās tukšvārdība, bezjēdzība un bezprāts. Nav aprēķināms, cik ilgi tas tā turpināsies. Tas ir paaudžu jautājums. Tātad gadsimtu jautājums. Viegli ir lasīt grāmatās par Romas impērijas ilgo sabrukumu II, III un IV gadsimtā. Ne visai viegli ir atzīt, ka tāds ilgums var atkārtoties. Arī pie mums jauna dzīve nesāksies „otrā rītā uz brokastu laiku”. Jauno dzīvi var nepiedzīvot šodienas paaudzes.

Tomēr bēdāties nav vajadzīgs. Bēdīga aina ir vienīgi kolektīvās dzīves trajektorijās - tautas, valsts, civilizācijas projektos. Tajos valda stulba tukšvārdība, bezjēdzība un bezprāts. Vienotā vienotība nav vienīgā tukšu miltu malēja. Arī ZZA retorikā ir uzburta bezjēdzīgi abstrakta latviešu nākotne: „Zaļo un Zemnieku savienības (ZZS) mērķis ir Latvijas tautas garīgā un materiālā labklājība”.

Bēdāties nav vajadzīgs tādēļ, ka mūsu rīcībā ir individuālā dzīves trajektorija - katra cilvēka dzīves projekts. Šis projekts var būt garīgais atbalsts katram cilvēkam. Jaunajos laikos Dievs vairs nav cilvēka valdnieks. Jaunajos laikos cilvēks pats sev ir valdnieks.

Protams, cilvēks ir sabiedrisks „dzīvnieks”. Viņš nevar eksistēt bez sabiedrības. Sabiedrības ētoss saglabājās jebkurā gadījumā. Sabiedrības tikumiskā pārliecība, morāles normas, ideālu un principu kopums (ētoss) vairāk vai mazāk aktīvi virza katra cilvēka darbību, uzvedību un komunikāciju. No tā cilvēks nevar izolēties, ja viņš elpo starp citiem „dzīvniekiem”.

Taču jebkuros apstākļos cilvēks pats ir galvenais noteicējs savas dzīves trajektorijas izvēlē. Tā nav jauna gudrība. To cilvēki zināja vienmēr. Arī reliģiskās dogmatikas ziedu laikos. Rietumu modernā zinātne šo gudrību izanalizēja un apstiprināja XX gs. pirmajā pusē.

Zinātnē dominē viena tēze: bez dzīves mērķa cilvēka esamībai nav nekāda jēga. Tātad dzīves trajektorijā primārais ir dzīves mērķis. Tas piešķir jēgu dzīvei un dod spēku dzīvei.

Turklāt dzīves mērķis ir izteikti individuālistiska parādība. Katram cilvēkam dzīves mērķa meklējumi ir iedzimta īpašība. Tā tas ir arī tiem profanajiem (dzīves gudrībās neiesvētītajiem) prātvēderiem, kuri ņirgājās par viņiem uzdoto jautājumu „Kāds ir tavs dzīves mērķis?”.

Par nelaimi zinātne izsakās par tā saucamā eksistenciālā vakuuma tendenci - dzīves mērķa zudumu. Rietumos no aizvadītā gadsimta 60.gadiem nākas novērot dzīves mērķa masveidīgu zudumu. Strauji pieaug cilvēku skaits, kuru dzīvē neeksistē nekāda motivācija kaut ko mērķtiecīgi sasniegt. Lai palīdzētu tādiem cilvēkiem, eksistenciālajā psihoterapijā radās jauns virziens - logoterapija.

Viens no eksistenciālā vakuuma iemesliem katrā ziņā ir kolektīvo dzīves trajektoriju seklums. Cilvēks ir sabiedrisks „dzīvnieks”. Uz viņu degradējošu iespaidu atstāj tautas, valsts, civilizācijas bezjēdzīgā „muļļāšanās”. Redzot kolektīvo eksistenciālo vakuumu, arī cilvēki pret savu dzīvi sāk izturēties apātiski un vieglprātīgi.

Content

Priedītis Arturs Civilizēta barbarisma lūkojums. Kara predestinacija un pēckara perspektīvas. 1.eseja

2. eseja

Psihiskā labvēlība.

Tautas madrigals

Demogrāfiskais pasaules karš

Demogrāfijas ekonomiskie verdikti

Globālās degradācijas filipikas

Vienlīdzības himeriska dekorācija

Dzīves trajektorija