Priedītis Arturs

Eiropas studijas

Arturs Prieditis

EIROPAS STUDIJAS: ĢEOPOLITIKA, INTEGRĀCIJA, IDEOLOĢIJA

Lekciju kurss

Rīga, 2007 www.spidolastelpa.narod.ru

Arturs Priedītis

Interese par Eiropu vienmēr ir bijusi liela ne tikai eiropiešu zemēs. Tā, piemēram, ASV universitātēs, zinātniski pētnieciskajos institūtos, centros un fondos jau sen lielu vērību velta Eiropas studijām. Austrumeiropā un tajā skaitā tādā valstiskā veidojumā kā Latvijas Republika pēc sociālisma iekārtas sabrukuma interese par Eiropu ieguva ne tikai izzinošo, bet arī politisko raksturu, jo jauno valstu stratēģijas galvenais mērķis kļuva „atgriezties Eiropā”, kas praktiski nozīmēja brīvprātīgu atsacīšanos no savas valstiskās suverenitātes un PSRS vietā iestāšanos citā „savienībā” - Eiropas Savienībā.

Lai „atgrieztos”, bet, galvenais, lai izpatiktu rietumniekiem, viņu kuratoriem aiz okeāna un viņi ātrāk un vieglāk mūs uzņemtu savā vidē, Austrumeiropas augstskolu programmās ieviesa jaunu lekciju kursu (dažviet pat bakalaura un maģistra studiju programmas), kas visbiežāk tiek dēvēts „Eiropas studijas”. Tāds lekciju kurss iekļauts arī Baltijas Starptautiskās akadēmijas (BSA) Sabiedrisko attiecību bakalaura programmā, un tā mērķis ir aplūkot Eiropas integrācijas un ideoloģijas jautājumus saistībā ar ģeopolitikas problemātiku.

Lekciju kurss „Eiropas studijas: ģeopolitika, integrācija, ideoloģija” sagatavots, ņemot vērā vairāku gadu pieredzi, lasot attiecīgo kursu BSA dienas un vakara nodaļas studentiem. Tematisko izvēli nosaka tas, ka lekcijas adresētas sabiedrisko attiecību (Public Relations) topošajiem speciālistiem, kuriem nepieciešams orientēties Eiropas ģeopolitiskajos un ideoloģiskajos, kā arī Eiropas Savienības integrācijas procesos. Lekciju saturā galvenā uzmanība tiek veltīta visjaunākā laika norisēm, kuru objektīva un analītiska izpratne, saprotams, nav iespējama bez attiecīgajām vēsturiskajām zināšanām, izskaidrojot un pamatojot mūsdienu parādību ģenēzes apstākļus. Saruna, protams, nav tikai par Eiropu, bet ir faktiski par attiecīgajiem notikumiem visā mūsdienu pasaulē.

Mēs dzīvojam pārejas laikmetā. Tātad ļoti daudzveidīgā un dinamiskā laikmetā. Notikumi un to interpretācijas var mainīties burtiski katru dienu. Tiesa, Rietumeiropai ne bez pamatota iemesla pārmet nespēju pārvarēt jau vairākus gadu desmitus ieilgušo ekonomisko un garīgo stagnāciju. Taču tagad Rietumeiropai ir pievienojusies Austrumeiropa, kurai dzīve sākas, tā teikt, no jauna un kura kopā ar Krieviju, kā arī ASV neļauj „vecajai Eiropai” snauduļot un „baudīt dzīvi”.

Saprotams, dotais lekciju kurss eiropeiskās norises var atspoguļot tikai daļēji un var būt tikai viens no mācību līdzekļiem Eiropas studijās.

Rīgā, 2007.gada 29.novembri

Arturs Prieditis

1. lekcija. Ģeopolitika: izpratne, klasiķi, koncepcijas

Vesture ir kustība esoša ģeogrāfijā, bet ģeogrāfijā ir apstajusies vesture.

J. G.Herders

Valsts politikas atslēga - tās ģeogrāfijā.

Napoleons

Ģeopolitika ir telpas politika. Tātad telpas politiskā organizācija saskarsmē ar citām telpām.

Kā skaidri redzams, vārds „ģeopolitika” veidojas no divām daļām - ģeo + politika. Dažādu salikteņu (piem., ģeoloģija, ģeodēzija, ģeofizika) pirmā daļa „ģeo” sengrieķu valodā nozīmē „zemes-, zemeslodes-”.

Svešvārdu vārdnīcā ģeopolitiku dēvē par politoloģisko koncepciju, saskaņā ar kuru valsts politiku ietekmē ģeogrāfiskie faktori: valsts ģeogrāfiskais izvietojums, dabas bagātības, pieeja jūrai.

Ģeopolitikas stūrakmens ir ģeogrāfiskais determinisms. Tāpat kā 19.gs. lielā mērā valdīja ekonomiskais determinisms un mūsdienās visjaunākajā laikā ekonomiskajos, politiskajos, ideoloģiskajos, juridiskajos risinājumos ir nostiprinājies kultūras determinisms tāpat ģeogrāfiskais determinisms dominē ģeopolitikā.

Ģeopolitika balstās uz viedokli, ka ģeogrāfiskā vide ir izšķirošais faktors sociāli ekonomiskajos, politiskajos un garīgās kultūras jautājumos. Sociāli vēsturiskās parādības cēloniski nosaka (determinē) vides apstākļi, kādos dzīvo attiecīgā tauta, nācija.

Ideja par dzīves telpas lomu cilvēku esamībā bija pazīstama vienmēr. Par to jau izsacījās antīkās filosofijas un vēstures pārstāvji Demokrīts, Hēredots, Strabons. Jaunajos laikos franču zinātnieks Š.L.Monteskjē rakstīja, ka tautas raksturu, morāli, politisko un saimniecisko iekārtu nosaka ģeogrāfiskie apstākļi. Vācu klasiskajā filosofijā ģeogrāfiskā determinisma nozīmības izskaidrojums ir sastopams I.Kanta darbos.

Ģeopolitika ir valsts ārējās politikas sastāvdaļa, un principā ģeopolitika ir pastāvējusi ļoti sen. Faktiski vienmēr - reizē ar pirmo valstu rašanos un valstu pastāvēšanu cilvēces vēsturē vispār. Tā, piemēram, ar dažādām ģeopolitiskajām interesēm cieši saistīta ir arī Latvijas vēsture, un šajā ziņā populārākie piemēri acīmredzot ir Krievijas stratēģiskais mērķis iegūt „logu uz Eiropu” -iegūt pieeju Baltijas jūrai, bet vēl senāk - vāciešu dzīves telpas paplašināšana un virzīšanās uz Austrumiem (Drang nach Osten). Latvijas ģeogrāfiskais stāvoklis arī tagad ļoti būtiski atsaucās uz dažādu lielvalstu un ES ģeopolitisko attieksmi pret Latvijas Republiku, kas galu galā nevar neietekmēt mazās valsts reālo suverenitāti.

Termins „ģeopolitika” un ģeopolitika kā zinātniskā disciplīna ir radusies nesen - 19.gs. beigās un 20.gs.sākumā. Minēto periodu dēvē par ģeopolitikas klasisko posmu, kad savas ģeopolitiskās koncepcijas formulēja visi slavenākie šīs zinātnes pārstāvji. Viņu darbus joprojām publicē un vērīgi studē visi ģeopolitikas interesenti.

Ģeopolitiku uzskata par eiropiešu „izgudrojumu”, jo eiropiešu velme valdīt pār pasauli nekad nav tikusi slēpta. Arī mūsdienās mēdz sarkastiski aizrādīt, ka Eiropas Savienība un ģeopolitika reālajās starptautiskajās attiecībās un konfederācijas politiskajā ikdienā ir viens un tas pats, jo nepārtraukti nākas sastapties ar lielāko valstu (Francijas, Lielbritānijas, Vācijas, Itālijas, Polijas) interešu konfrontāciju un visus procesus diktē mazākuma (minētā „kvarteta”) griba, ambīcijas un lobēšanas kompetence. Kā redzēsim vēlāk, ģeopolitiku par savu zinātni uzskata vācieši.

19.gs. beigās strauji veidojās tas, ko mūsdienu leksikā sauc par globālo tirgu. Eiropas lielākās valstis šajā tirgū gribēja iegūt sev vislabāko vietu. Tolaik mūsu planēta bija sadalīta ietekmes zonās, jo koloniālisms pastāvēja jau vairākus gadsimtus. Tāpēc 19.gs. un 20.gs. sākumā galvenokārt notika ģeopolitiskā cīņa par pasaules telpas pārdalīšanu. Skolā tagad māca, ka pasaules telpas pārdalīšanas dēļ sākās I un II Pasaules karš.

Svarīgi bija tas, ka minētajā laikā cilvēku apziņā sāka veidoties planetārie priekšstati. Pasaules vēsture pārstāja būt tikai Eiropas vēsture, un sabiedrība bija informēta par aktuāliem notikumiem

ne tikai Vecajā pasaulē. Eiropiešu ģeogrāfiskajos, vēsturiskajos un politiskajos priekšstatos funkcionēja plaša informācija par ASV, Ķīnu, Indiju, Japānu, islama zemēm un to lomu uz planētas. Planetāro priekšstatu nostiprināšanās noteikti savā veidā atsaucās uz zinātnes attīstību, jo arī zinātniskajās refleksijās radikāli izmainījās telpas dimensijas un analīzes vēriens.

Kā labi saprotams, ģeopolitika balstās uz plašiem telpiskajiem materiāliem - kontinentiem, okeāniem, jūrām. Ģeopolitika teorētiski attiecas uz jebkuru valsti. Jebkura valsts var izstrādāt savu ģeopolitiku. Taču praktiski ģeopolitika var realizēties tikai impēriski orientētu valstu politikā, kad šī politika ir vērsta uz savas varas un ietekmes nostiprināšanu citās teritorijās. Tātad gan ģeopolitikas subjekts (valsts), gan ģeopolitikas objekts (cita teritorija) pats par sevi vienmēr ir kaut kas apjomīgs un vērienīgs.

Ģeopolitikas attīstībā vienmēr ir pastāvējusi zināma konceptuālā specializācija. Ģeopolitikas speciālizācija ir atkarīga no tā, kam konceptuālajos risinājumos pievērš galveno uzmanību -attiecībām starp jūru un sauszemi jeb kontinentālajai telpai. Vadoties no tā, ģeopolitiķus var iedalīt divās grupās. Vienā grupā ietilpst tie, kuri priekšroku dod sauszemes orientācijai, otrā grupā ietilpst tie, kuri priekšroku dod jūras orientācijai. Tātad valstu ģeopolitiskā varenība un perspektīvas ir atkarīgas no vienas vai otras orientācijas. Kā redzēsim turpmāk, jūras orientācija ir raksturīga angļu, amerikāņu ģeopolitiķiem. Sauszemes orientācijas apoloģēti ir vācu ģeopolitiķi.

Par ģeopolitikas patriarhu atzīst vācu ģeogrāfu Fridrihu Ratcelu (Fridrich Ratzel, 18441904). Viņš pret valsti izturējās kā pret bioloģisko organismu, kas attīstās saskaņā ar bioloģiskajiem likumiem. Valsts izjūt tos pašus faktorus, kurus izjūt jebkurš dzīvais organisms. Valsts tāpat kā cilvēks nevar pastāvēt bez augsnes. Lai eksistētu, valstij ir jānostiprinās telpā. Taču starp teritoriju, tautu un valsti veidojas sarežģītas attiecības. Šīs attiecības ir politiskās ģeogrāfijas priekšmets. Valsts attīstās cīņā ar saviem kaimiņiem galvenokārt teritorijas dēļ. Katrai valstij ir sava dzīves telpas izjūta un nepieciešamība. F.Ratcels Vāciju dēvēja par „vidusimpēriju”, kura atrodas Eiropas centrā. Viņaprāt Vācijā ir jādzīvo visiem vāciešiem (arī Austrijas).

F.Ratcela zinātnisko un pilsonisko patosu virzīja pārliecība par vēsturisko netaisnību pret vācu tautu, jo vācieši esot ļoti vitāla tauta, bet tai ir atvēlēta pārāk maza dzīves telpa. Tāpēc Vācijas robežas ir jāpaplašina.

F.Ratcels strādāja Vācijas vēsturē svarīgos periodos - t.s. O.Bismarka Vācijas laikā (18621890) un Vilhelma II Vācijas laikā (1888-1918), kad notika Vācijas apvienošanās (1864-1871) un vācu impērijas nostiprināšanās. Tomēr viņaprāt vācieši bija „nokavējusies nācija”, jo tās apvienošanās gados Francija, Anglija, Krievija jau bija varenas lielvalstis ar milzīgām un bagātām kolonijām.

Savas zinātniskās karjeras laikā F.Ratcels sastādīja Āfrikas karti, ceļoja pa pasauli, aktīvi piedalījās diskusijās par Vācijas koloniālās lielvalsts sūtību. 1897.gadā iznāca viņa grāmata „Politiskā ģeogrāfija. Valstu, tirdzniecības un kara ģeogrāfija”, kas atstāja lielu ietekmi uz jauno zinātni - ģeopolitiku. 1898.gadā izdeva viņa populārāko grāmatu plašās sabiedriskajās aprindās „Vācija. Ievads zinātnē par dzimto zemi”. Šo grāmatu vācieši dedzīgi lasīja līdz II Pasaules karam, jo autors patriotiski aizstāvēja Vācijas valsts un vāciešu izredzētību, vispusīgi argumentējot savu „zinātnisko” pieeju un „objektīvos likumus” Vācijas ģeogrāfiskajās prasībās.

F.Ratcels kā ģeogrāfs saskārās ar pikantu problēmu - zinātnes un politikas savstarpējām attiecībām. Runa bija par ģeogrāfijas izmantošanu politikā, radot jaunu virzienu - politisko ģeogrāfiju, resp., ģeopolitiku. Viņš piederēja akadēmiskajām aprindām, kurām bija sveša un nepieņemama zinātnes sadarbošanās ar politiku un zinātnes kalpošana noteiktām politiskajām interesēm. F.Ratcels tāpēc proponēja ideju, ka zinātne var sadarboties ar politiku un var veidot valsts telpiskās varas tehnoloģijas (proti, ģeopolitiskās koncepcijas un to realizācijas mehānismus). F.Ratcels prognozēja, ka politiskajai ģeogrāfijai ir visas iespējas kļūt par politikas galveno līdzekli.

Zinātnē pašlaik vienprātīgi tiek atzīts, ka jēdzienu „ģeopolitika” pirmais lietoja zviedru vēsturnieks un ģermanofīls Rūdolfs Čellens (Rudolf Kjellen, 1846-1922). 1917.gadā iznāca viņa grāmata „Valsts kā dzīves forma”. Tajā lietots ģeopolitikas jēdziens.

R.Čellens analizēja valsts spēka komponentus - ekonomiskos, demogrāfiskos, sociālos, ģeopolitiskos faktorus. Viņš atzina, ka ģeopolitika ir zinātne, kura pret valsti izturās kā pret telpā iemiesotu ģeogrāfisko organismu. R.Čellena ģeopolitikas definīcija ir sekojošā: „Ģeopolitika ir zinātne par valsti, ko apskata kā ģeogrāfisku organismu, kas eksistē telpā, t.i., valsti kā zemi, teritoriju un īpaši kā impēriju”.

R.Čellens apzinājās skandināvu valstu reālo ģeopolitisko iespēju niecību un tāpēc ierosināja veidot ģermāņu-nordisku savienību Vācijas impērijas vadībā.

Uz jūras ģeopolitisko orientāciju lielu konceptuālo ietekmi izraisīja ASV admirāļa Alfrēda Mehena (Alfred Mahan, 1840-1914) uzskati. Viņa darbu galvenā tēma bija jūras spēku ietekme uz vēsturi, analizējot angļu grandiozo pieredzi. A.Mehens 19.gs.beigās un 20.gs. sākumā bija ļoti populārs. 1890.gadā iznāca viņa grāmata „Jūras spēku ietekme uz vēsturi”. To dēvēja par britu varenības evanģēliju un jūras vēstures filosofiju. Grāmatai bija 32 izdevumi ASV un Lielbritānijā. To pārtulkoja un izdeva daudzās valodās. Krievu valodā - 1895.gadā. A.Mehena koncepcijas pamatā ir tēze, ka jūras spēki nosaka tautas un tās valsts vēsturisko likteni.

Par sauszemes ģeopolitiskās orientācijas pamatlicēju uzskata angļu zinātnieku Oksfordas Universitātes ģeogrāfijas profesoru Helfordu Makinderu (Halford Mackinder, 1861-1947), kurš savai darbībai lietoja apzīmējumu „politiskā ģeogrāfija”. Viņa galvenais darbs ģeopolitikā „Demokrātijas ideāli un realitāte” tika publicēts 1919.gadā.

Taču jau 1904.gadā viņš nolasīja referātu „Vēstures ģeogrāfiskā ass”. Referātā H.Makinders tiecās atbildēt sekojošo autājumu: „Kura pasaules daļa ir jākontrolē, lai valdītu visā pasaulē”. Tolaik un arī tagad ģeopolitikā tas ir viens no visakūtākajiem jautājumiem. H.Makinders formulēja konceptu, kuru viņš pats nosauca par „pasaules sirdi” (heartland). Saskaņā ar šo konceptu uz planētas tika fiksēta noteikta ģeopolitiski kardināla teritorija. Par „pasaules sirdi” angļu zinātnieks pasludināja Eirāziju, kurai tā dēvētās jūras valstis neko nevar padarīt. Savukārt Eirāzijā ģeopolitiski svarīga telpa ir Austrumeiropa, kuru zinātnieks nosauca par „pasaules salu”. Tas, kurš kontrolē Austrumeiropu, kontrolē visu Eirāziju. H.Makinders Austrumeiropā iekļāva Vāciju un zemes starp Vāciju un Krieviju (tātad arī Latvijas teritoriju).

Par pasaulē slavenāko ģeopolitiķi tradicionāli joprojām dēvē vācu zinātnieku Kārli Haushoferu (Karl Haushofer, 1869-1946) Viņš lietoja apzīmējumu „ģeopolitika”, un viņa radošā darbība ir saistīta ar Vācijas vēsturē visdrūmākajiem notikumiem - Vācijas sagrāvi 1918.gadā un 1945.gadā. 1946.gadā K.Haushofers un viņa sieva Marta izdarīja pašnāvību.

I Pasaules kara gados K.Haushofers piedalījās smagās kaujās gan Rietumu, gan Austrumu frontē. Viņam bija virsnieka dienesta pakāpe, un viņš bija vācu armijas ģenerālmajora dēls. Pēc kara viņš aktīvi pievērsās ģeopolitikai, izdeva žurnālu „Zeitschrift fur Geopolitik”, strādāja augstskolās. Uz viņu lielu ietekmi atstāja R.Čellena, K.Makindera darbi.

1933.gada 30.janvārī Hitlers kļuva par Vācijas kancleru. K.Haushofers apmēram desmit reizes tikās ar Hitleru, zinātnieks bija Rūdolfa Hesa garīgais tēvs. K.Haushofers tāpēc tika aizturēts un nopratināts, kā liecinieks tika aicināts piedalīties Nirnbergas tiesas prāvā.

Bija zināms, ka K.Haushofera ģeopolitiskie uzskati dziļi ietekmēja vāciešu pašapziņu. Viņa biogrāfi ir vienisprātis, ka Hitleram nav daudz interesējušas Haushofera ģeopolitiskās idejas. K.Haushofers vācu sabiedrībā propagandēja atziņu, ka Centrālā Eiropa ir Vācijas ekspansijas dabiskā zona, un uz šīm zemēm vaciešiem ir visas tiesības. Eiropas un pasaules kārtību viņš mīlēja apcerēt tādās globālās kategorijās kā panģermānisms, panslāvisms, panaziātisms.

Ģeopolitika kā zinātne pēc 1945.gada piedzīvoja krīzi, jo to uzskatīja par nacistu zinātni. Fašistiskajā Vācijā ģeopolitikai patiešām pievērsa lielu uzmanību. Tā, piemēram, daudziem studentiem obligāti bija jāstudē ģeopolitika. Taču arī pēc 1945.gada praktiski ģeopolitika turpināja funkcionēt, jo bez tās nav iedomājama valstu ārpolitika un starptautiskās attiecības.

1945.gadā kara iznākuma rezultātā nodibinājās jauna pasaules kārtība - jauni ģeopolitisko spēku centri un ģeopolitiskās ietekmes jauns telpiskais sadalījums, kas pamatvilcienos saglabājās līdz 1989.gadam, kad atkal sāka formēties jauna pasaules kārtība. Tāds relatīvi konstants stāvoklis, proti, divpolāra pasaule, atsaucās uz ģeopolitiskajiem zinātniskajiem meklējumiem, jo lielā mērā ierobežoja radošās domas perspektīvas. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, strauji attīstījās jauni militārā bruņojuma veidi - atomieroči, raķetes, aviācija, atomzemūdenes, aviācijas bāzes kuģi, militārās kosmiskās iekārtas u.c. Tā rezultātā ģeogrāfiskais determinisms zaudē savu lomu. Valsts ģeopolitiskās iespējas ne tik daudz nosaka tās teritoriālās priekšrocības kā valsts rīcībā esošo jauno bruņojumu veidu potenciāls.

Pēc II Pasaules kara, tēlaini izsakoties, pasaule sastāvēja no diviem ģeopolitiskajiem apļiem -Rietumu apli ar ASV centrā un Austrumu apli ar PSRS centrā. Starp abiem apļiem, faktiski sabiedrotajiem cīņā pret fašismu, drīz iestājās tā saucamais aukstais karš - ideoloģiskā cīņa, katrai pusei tiecoties pierādīt savu pārākumu visās cilvēku dzīves sfērās. Liela nozīme bija arī bruņošanās mānijai, jo katra puse nepārtraukti tehniski un kvantitatīvi pilnveidoja savu bruņojumu.

Teritoriāli konkrētu raksturu aukstais karš ieguva 20.gs. 50.- 60.gados, kad uz mūsu planētas sabruka koloniālā sistēma, un Āfrikā, Āzijā daudzas kolonijas ieguva neatkarību. Šajā sakarā izvērtās asa cīņa par savas ietekmes nodibināšanu jaunajās valstīs. PSRS centās ieviest sociālistisko iekārtu, Rietumu valstis - kapitālistisko jeb (amerikāņu terminoloģijā) demokrātiju.

Pēc II Pasaules kara Eiropā viens no galvenajiem uzdevumiem bija nepieļaut III Pasaules kara izcelšanos, nedot iespēju Vācijai gatavot jaunu revanšu. Par šī uzdevuma izpildi domāja eiropiešu politiķi, kā arī viņu amerikāņu kolēģi un amerikāņu ģeopolitiķi, kuriem Eiropas pēckara dzīves iekārtojumā faktiski izdevās pārņemt iniciatīvu.

Pēc II Pasaules kara ievērojami mazinājās eiropocentrisma dogmas klātbūtne ģeopolitiskaj ās konstrukcijās. Tas ir saprotams, jo eiropieši labi apzinājās savu vainu visas planētas iedzīvotāju priekšā par nespēju novērst fašismu, holokaustu, gāzes kameras un visu to milzīgo ļaunumu, ko nodarīja abi pasaules kari cilvēcei. It kā kompensējot nodarītās ciešanas, Eiropas Savienības valstis tagad sniedz vislielāko (salīdzinot ar ASV u.c. bagātām valstīm) finansiālo un materiālo palīdzību pasaules nabadzīgajām zemēm, Vācija savukārt regulāri maksā noteiktu naudas kompensāciju Izraēlai.

Pēc II Pasaules kara Eiropa tika sadalīta divās diametrāli pretējās daļās - Rietumeiropā, kurā pastāvēja kapitālistiskā iekārta, un Austrumeiropā, kurā pastāvēja sociālistiskā iekārta. Vācija tika sašķelta divās daļās. Vācijas tajā teritorijā, kuru atbrīvoja ASV, Lielbritānijas, Francijas karaspēks, 1949.gadā pasludināja Vācijas Federatīvo republiku, bet padomju armijas atbrīvotajā daļā - Vācijas Demokrātisko republiku. Minētie pēckara vēsturiskie nosacījumi joprojām atsaucās uz ES garīgo un saimniecisko konsolidāciju.

Jaunas pasaules kārtības veidošanās sākās pēc PSRS un sociālisma sistēmas sabrukuma 1989.-

1991.gadā. Tā teikt, jaunu elpu un jaunas perspektīvas ieguva ģeopolitika, kurai pavērās iespēja izstrādāt visdažādākos ģeopolitiskos modeļus. Galvenokārt priekšroka tiek dota daudzpolārās pasaules modeļiem, kad funkcionē vairāki politisko un ekonomisko spēku centri, no kuriem viens varētu būt Eiropas Savienība.

Joprojām aktuāli ir arī divpolārās pasaules modeļi, piemēram, atlantisma un eirāzisma doktrīnu formā, par ko būs runa turpmāk.

Uzsverams, ka mūsdienu ģeopolitikā noteikti nākas respektēt Ķīnas, Indijas, Japānas, Latīņamerikas atsevišķu valstu (piemēram, Argentīnas, Brazīlijas) stabilo un pieaugošo lomu pasaulē.

20.gs.beigās ģeopolitikā nodalījās jauns teorētiskais virziens - ģeoekonomika.

Ģeopolitika aplūko attiecības starp politiku un telpu, respektējot telpisko faktoru ietekmi uz politiskajiem lēmumiem. Ģeoekonomika apgūst ekonomikas un telpas attiecības. Piemēram, telpas faktoru ietekmi uz preču ražošanu un sadali, telpas izmantošanu ražošanas organizēšanā, resursu sadalē, transporta tīklu būvēšanā.

Ģeoekonomika atdalījās no ģeopolitikas vairāku iemeslu dēļ.

Pirmkārt, telekomunikāciju straujā attīstība mazina laika un telpas nozīmību. Ievērojami pieaug informācijas pārraides, kā arī finansiālo operāciju iespējas planetārā mērogā. Tā teikt, tradicionālās ģeogrāfijas vietā (kontinentu, jūru) priekšplānā nonāk dažādu tīklu (informācijas, finansu) ģeogrāfija, no kuras ir atkarīga attiecīgās telpas attīstība.

Otrkārt, aizvadītajos gados ir radikāli izmainījusies valsts loma un konstatējama tendence atvērt valsts robežas, samazināt valsts kontroli, kā rezultātā ekonomikā ar vien lielāka nozīmība ir nevalstiskajām struktūrām un transnacionālajām korporācijām, kuru telpiskā ietekme nav saistīta ar tradicionālo ģeogrāfiju.

Atsevišķi zinātnieki izsakās, ka visjaunākajā periodā ir izveidojusies anarhistiska ekonomiskā pasaule, kurā prioritāti ir ieguvusi ekonomika, bet nevis politika. Ja 20.gs. sākumā (ģeopolitikas uzplaukuma periodā) valsts bija telpiski ģeogrāfisks fenomens, tad 20.gs. beigās valsts ir kļuvusi par tehnoloģiski, industriāli, kulturoloģiski kvalitatīvu fenomenu, un attiecīgās valsts varenība un politiskā autoritāte vairs nav atkarīga no tās telpiski ģeogrāfiskajām priekšrocībām.

2. lekcija. Pasaules ģeopolitiska kartība 21.gs.: planetaras perspektīvas

Kad revolūcija ir uzvarējusi, tad pienāk revolūcijas mēslu laiks, kuri nomaina ģēnijus un fanātiķus. Tad arī sākās krīzes gadi tautas

intelektuālajā dzīvē.

O.Bismarks

Prognozējot turpmāko dzīvi uz planētas, pašlaik sastopamas visdažādākā tipa koncepcijas. Koncepciju dažādība un ne reti skaidri redzamais to saturiskais pretrunīgums aizvadītajos dažos gados ir veicinājis secinājumu par zināmu krīzi mūsdienu ģeopolitiskajā prognozēšanā.

Krīze radusies galvenokārt tāpēc, ka pašlaik nākas analītiski apsvērt daudzpolāras pasaules veidošanos. Pašlaik ir pilnīgi skaidrs, ka uz planētas attīstās vairāki t.s. spēka poli. Taču pagaidām ir grūti un pat neiespējami skaidri un konkrēti fiksēt attiecīgos polus. Tas izraisa zināmu intelektuālo nestabilitāti un nervozitāti gan tajās valstīs, kuras vēlas pretendēt uz pasaules spēka pola godu, gan tajās valstīs, kurām nav pagaidām iespējams nekļūdīgi izšķirties, kam turpmāk visizdevīgāk pieslieties.

Pēc II Pasaules kara līdz 1989.-1991.g. ģeopolitiskās prognozes funkcionēja divpolāras pasaules apstākļos. Divpolārā pasaule bija labi pārskatāma un saprotama. No vienas puses analītiķiem nācās paredzēt kapitālisma pasaules daļas nākotnes izredzes, balstoties uz ideoloģiskā un militārā spēka balansēšanu un tiecoties pievilināt pēc iespējas vairāk partneru. No otras puses vajadzēja noteikt sociālisma pasaules daļas pastāvēšanas izredzes, kas tāpat bija atkarīgas no ideoloģiskā un militārā potenciāla, kā arī no meistarības savā pusē ievilināt jaunus sociālistiskās kārtības patriotus.

Minēto krīzi pastiprina vairāki faktori. Viens no tiem - valstu suverenitātes un demokratizācijas prakse.

Pēc II Pasaules kara abi spēka poli deva lielu ieguldījumu, uz planētas nostiprinot valstu suverenitātes un demokrātiskuma principu. Praktiski tas izpaudās koloniālisma sistēmas likvidācijā un jaunu suverēnu valstu izveidē. Tā, piemēram, 1947.-1962.g. uz planētas pastāvošajām 50 neatkarīgajām valstīm pievienojās apmēram 100 jaunas suverēnas valstis, kuras nosacīti tika nodēvētas par trešās pasaules valstīm un pret kurām pirmās (kapitālistiskās) un otrās pasaules (sociālistiskās) valstis izturējās politkorekti, kaut gan jauno valstu pastāvēšana bija saistīta ar daudzām problēmām. Pēc sociālisma sistēmas sagrūšanas 20.gs. beigās radās vēl 20 suverēnas valstis.

20.-21.gs. mijā kļuva skaidrs, ka jauno valstu suverenitāte nebūt nav vienota ar demokrātiskumu, jo netiek ievērotas cilvēktiesības, sastopama dziļa plaisa starp valdošo virslāni un sabiedrību, uzplaukst valsts izzagšana, korupcija, nabadzība. Rezultātā politoloģiskajā un tajā skaitā ģeopolitiskajā leksikā radās jauns termins - neizdevušās valstis (failed states) un jauns teorētiskais koncepts vispār par minēto valsts tipu.

Tagad tiek atklāti runāts, ka neizdevušās valstis apdraud starptautisko drošību, tās ir vairākumā ANO un tādējādi devalvē organizācijas jēgu, tās brīvprātīgi atsakās no savas suverenitātes un grib, lai par tām politiski un ekonomiski rūpētos citas (bagātās) valstis. Tādējādi ir izveidojies savdabīgs atsevišķs pasaules „spēka pols”, kas faktiski izvirza tādus smagus jautājumus, uz kuriem pašlaik neviens nav spējīgs konstruktīvi atbildēt. Piemēram, ekonomisti, finansisti nezina, kā tikt galā ar nabadzības palielināšanos neizdevušajās valstīs.

Cits faktors - globalizācijas process. Globalizācijas ietekme uz ģeopolitiku ir acīmredzama, taču arī ne visai skaidra. Noteikta skaidrība ir tikai tajā ziņā, ka līdz šim globalizācija vislielāko labumu ir devusi tādam pasaules spēka polam kā ASV.

Koncepcijas par pasaules ģeopolitisko kārtību 21.gs. var nosacīti iedalīt trijās grupās.

Pirmajā grupā apvienojas koncepcijas par galvenā spēka izšķirošo lomu. Respektīvi, uz planētas turpmāk viss būs atkarīgs no galvenā spēka pola darbības. Daudzpolāras pasaules ideja veicina nevēlamu konfrontāciju. Būtiski ir tas, ka pašlaik notiek cīņa par hegemoniju. Par vissvarīgāko spēka polu sevi uzskata ASV, taču to nepieļaus citi uz planētas. Nepieļaus Ķīna, Krievija, glusi pretosies ES. Turklāt ASV nav politiski tik spēcīga kā izliekās. ASV neizdevās novērst to, ka atomieročus ieguva Indija, Pakistāna, Ziemeļkoreja, drīz tos iegūs Irāna. ASV nevar atrisināt Izraēlas un Palestīnas konfliktu, dabas katastrofas (piem., viesuļvētra „Katrīna” 2006.g.) ASV teritorijā atsedz valsts organizatorisko trauslumu.

Otrajā grupā var iekļaut „pasaules valdības” piekritējus. Tātad tos, kuri pasaules kārtības nodrošināšanā priekšroku dot planetāra mēroga starptautiskajām organizācijām. Taču ANO zaudē savu lomu, ES nav ilūzijas par reālām iespējām iegūt plašāku varas autoritāti. Šodien nav tāda starptautiska institūcija, kura spētu ieviest kārtību neizdevušajās valstīs (piem., Afganistānā, Irakā).

Trešajā grupā var ieskaitīt izteikti emocionālās koncepcijas - gan pesimistiskās, gan optimistiskās. Pesimisti uzskata, ka nav iespējams pretoties haosam mūsdienu pasaulē. Ka uz pasaules valda haoss, par to visuzskatāmāk liecina ASV iebrukums Irakā bez ANO sankcijas un ignorējot pasaules sabiedrisko domu. Optimisti (galvenokārt ASV eksperti) sludina demokrātijas visspēcību: demokrātijas visaptveroša ieviešana visās zemēs radīs kārtību uz mūsu planētas.

Tagad sarunā par cilvēces kopējo nākotni bieži izsakās par planētas sašķelto civilizāciju. Pasaules, tā teikt, normālās suverenās valstis arvien atklātāk nostājās pret neizdevušajām valstīm, kuras apdraud visas cilvēces perspektīvas. Sāk veidoties jauns planetārais mentālais iedalījums -Ziemeļi (normālās valstis) - Dienvidi (failed states). Pie tam t.s. trešās pasaules valstu iedzīvotāju stāvokli pasliktina demogrāfiskais sprādziens, jo planētas iedzīvotāju skaita neredzēti straujais pieaugums lielā mērā konstatējams neizdevušajās valstīs. Civilizācijas sašķeltību ietekmē naids pret kolonizatoriem Āzijā, Āfrikā, Latiņamerikā, naids pret Rietumu kultūras morālo pagrimumu, Rietumu dzīves veidu un vērtībām islama zemēs.

Saprotams, viena no ģeopolitiski intriģējošākajām tēmām ir jauno globālo „spēlētāju” portretu ieskicējums. Visjaunākajā laikā turpmāko pasaules līderu sarakstā iekļauj ASV, Lielbritāniju, ES, Krieviju, Ķīnu, Japānu, Indiju, Irānu, Brazīliju.

Tiek prognozēts dolāra ēras gals, kad starptautiskajā tirdzniecībā plaši izmantos arī citas valūtas, piemēram, jēnu, eiro. 2007.gada novembrī OPEC sanāksmē Irānas prezidents un Venecuēlas prezidents naftas eksportētājiem ierosināja atsacīties no dolāra norēķinos par pārdotajām izejvielām.

Skaidrs, ka pasaules turpmākā kārtība tāpat kā līdz šim būs atkarīga no kodolieroču izplatības. 1970.gada starptautiskais līgums par kodolieroču neizplatīšanu ir pilnīgi izgāzies, un drīz, iespējams, uz mūsu planētas būs apmēram 20 valstis ar atomieročiem.

Planetāro ģeopolitisko kopskatu pilnā mērā izveidot traucē valdošā nenoteiktība trijos reģionos: Eiropā, Austrumāzijā un Latiņamerikā.

Tā, piemēram, Austrumāzijā ir trīs „spēlētāji” - Ķīna, Koreja, Japāna. Nav skaidrs, kā risināsies un pie kā novedīs Ķīnas un Japānas sacensība. Savukārt Latiņameriku pašlaik ir pārņēmusi antiamerikāniska kustība, proti, vēlēšanās dzīvot politiski un ekonomiski patstāvīgu dzīvi, savā labā izmantojot dabas resursus un citas bagātības.

Globālajos plānojumos parasti visretāk tiek pieminēta Āfrika, kuru franču filosofs Marsels Gošē (Marcel Gauchet) dēvē par „cilvēces totālo traģēdiju”, jo „melnais” kontinents nav spējīgs absorbēt rietumnieciskā parauga modernizāciju, bez kā neizdzīvot globalizācijas laikmetā.

Protams, Āfrikas liktenis nekad nav bijis vienaldzīgs pēc II Pasaules kara. Tagad Āfrikā klusu un bez žurnālistu radītā „trokšņa” ir sākusi saimniekot Ķīna. Apmēram 30 āfrikāņu valstīs ir nacionālās padomes par sadarbību ar Ķīnu: Zambijā, Ruandā, Dienvidāfrikas republikā, Sudānā u.c. No 53 Āfrikas valstīm Ķīnai ir diplomātiskās attiecības ar 47 zemēm.

Ķīna ir izstrādājusi Āfrikas kontinenta attīstības doktrīnu, lietojot tādus jēdzienus kā „pasaules jauna kārtība”, , jauna tipa stratēģiskā partnerība”, kas skaidri liecina par tieksmi ieņemt vadošo lomu pasaules politikā. Turklāt Ķīna savu ietekmi nostiprina ar „nemanāmās dominēšanas” metodi - bez skaļa „piāra” pasaules presē. Par Ķīnas klātbūtnes pieaugumu Āfrikā pasaules sabiedrība ir ļoti maz informēta. Analītiskas publikācijas reti parādās tikai speciālos izdevumos.

Ķīnas iedzīvotāju skaits un nacionālais kopprodukts ir lielāks par visas Āfrikas iedzīvotāju skaitu un nacionālo kopproduktu. Saprotams, tas paver milzīgas iespējas visdažādākā satura retorikai politiskajā, ekonomiskajā, diplomātiskajā diskursā ar Āfrikas valstu līderiem, birokrātiju, inteliģenci, veicot vajadzīgo ideoloģisko darbu „melnajā” kontinentā.

Minētajā doktrīnā Ķīna sevi pretstata ASV un Eiropai, jo gan Ķīnu, gan Āfriku ilgi apspieda Rietumu kolonizatori. Savā laikā (20.gs. 30.- 40.g.) līdzīgi rīkojās Japāna Dienvidaustrumāzijā, solot to atbrīvot no eiropiešu barbariem. Tas nekas, ka Ķīna pilnā mērā nekad nav bijusi kādas Rietumu valsts kolonija.

Ķīna Āfrikā pirmajā vietā izvirza patiesīgumu, draudzību un vienlīdzību, neiejaucās āfrikāņu valstu iekšējās lietās - nenosoda cilvēktiesību pārkāpumus, korupciju, vārda brīvības ierobežojumus u.tml. Saprotams, salīdzinot ar ASV un Eiropu, Ķīna šajā ziņā ļoti daudz iegūst, jo tās lietotā leksika un neiejaukšanās politika āfrikāņiem cilvēciski ir daudz saprotamāka un tuvāka nekā Rietumu gudrās demagoģiskās runas par demokrātiju, cilvēktiesībām utt.

Kas Ķīnai interesē Āfrikā?

Pirmkārt, resursi savai rūpniecībai. Ķīna no Āfrikas importē 28 % no patērētās gāzes un naftas (ASV tikai 15 %).

Otrkārt, kontinenta tirgus ķīniešu precēm. Āfrikā jau tagad Ķīna ieved vairākas reizes lielāku preču daudzumu nekā ASV.

Otrkārt, investēt savu naudu Āfrikā. Ķīnieši dod bezprocenta kredītus, noraksta parādus, taču darbu izpildi veic ķīniešu firmas un ķīniešu strādnieki.

Eiropa beigs ar begalīgi bagātu neko.

Pols Valeri

Prognozes par pasaules ģeopolitisko kārtību 21.gadsimtā jebkuram eiropietim var interesēt vismaz divos aspektos.

Pirmkārt, kādas iepriecinošas un eiropieša pašapziņu tīksminošas izredzes ir Eiropas Savienībai turpmākajos gadu desmitos?

Otrkārt, kā politiskā dzīve uz planētas attīstīsies vispār, kādi turpmāk būs vadošie ģeopolitiskie spēlētāji, spēka centri un ar kuriem spēka centriem Eiropai nāksies konkurēt vissīvāk?

Protams, informācija par minētajām prognozēm ir intelektuāli svarīga, ņemot vērā planetāro refleksiju pieaugumu ikdienas dzīvē. Šodienas cilvēki ir sākuši pieņemt lēmumus, orientējoties pēc tā, „kā tas notiek visā pasaulē”.

Jau tika minēts, ka pēckara Rietumeiropu virzija ne tik daudz paši eiropieši kā amerikāņi, kuri to darīja zināmas retorikas un demagoģijas aizsegā. Taču amerikāņus var arī saprast un attaisnot,

- vācu kolosālās politiskās ambīcijas valdīt pār tautām un fašisms katrā ziņā apdraudēja arī dzīvi Amerikā, un amerikāņiem bija objektīvs iemesls rūpēties, lai nebūtu trešo reizi jāsūta pāri okeānam savi dēli un vīri karot svešā kontinentā, no kura mājās nebūt visi atgriezās. Taču jau no

19.gs.beigām ASV elitārās politiskās aprindas pārņēma amerikāņu īpašas misijas izjūta un izredzētības apziņa uz visas cilvēces fona (izredzētību viņiem esot atvēlējis Dievs), kas lielā mērā nosacīja ASV ārpolitiku 20. gs. un kam pievērsīsimies citā lekcijā.

ASV politiķi nepārtraukti ir centušies uzsvērt, ka viņi vienmēr esot tiekušies pēc līdzvērtīga partnera un sabiedrotā vienotas un varenas Eiropas personā. Arī eiropiešu politiķi šai tēzei laipni piebalso, kaut gan tā ir apzināta izlikšanās no abām pusēm. Katram ir skaidrs, ka ES līdz lielvalsts un tajā skaitā ASV līmenim ir ļoti tālu. ES ekonomiskā un militārā varenība tālu atpaliek no ASV potenciāla. ES un ASV nacionālā kopprodukta apjoms ir apmēram vienāds, taču ES iedzīvotāju skaits ir trīs reizes lielāks nekā ASV iedzīvotāju skaits. Tātad eiropiešu ienākumi ir trīs reizes mazāki nekā amerikāņu ienākumi.

Eiropas ekonomika uzplauka 20.gs. 60.-70.gados. Pēc tam attīstības tempi ievērojami samazinājās un daudzās valstīs sasniedz tikai 2 % gadā (labāks stāvoklis ir Lielbritānijā). Daudzi eksperti tāpēc saka atklāti: 80.gados Eiropā iestājās stagnācija, kuru nespēj pārvarēt arī ES vara Briselē. Skeptiskākie eksperti atgādina, ka Eiropa jau vienu reizi ir gājusi bojā, kad sabruka Romas impērija.

Piebilstams, ka par Rietumeiropas stagnāciju acīmredzot nav informēti vai nav spējīgi aizdomāties tie cilvēki Austrumeiropā (un arī tādā valstī kā Latvija), kuri eksaltēti prasīja jo ātrāk „atgriezties Eiropā” un iestāties ES. Tātad pievienoties slimam organismam un brīvprātīgi atsacīties no savas suverenitātes, lai sevi pilnā mērā nodotu stagnatīvas struktūras varā.

Izslavētā „Eiropas vienotība” patiesībā nekad nav bijusi, un tā ne visai ir izdevīga arī amerikāņiem. Ar patiesi vienotu ES viņi nekad vairs nevarēs sekmīgi manipulēt.

Labi zināms, ka arī visjaunākajā laikā ES vienotība ir niecīga. Par to visspilgtāk liecināja rietumeiropiešu noliedzošā attieksme pret ASV iebrukumu Irakā, kad 2003.gada 15.februārī protesta demontrācijās uz ielām izgāja gandrīz visa Rietumeiropa, - tā bija Rietumeiropā grandiozākā demonstrācija pēc II Pasaules kara. Mājās tikai palika pēc sociālisma sistēmas sabrukuma amerikāņu ģeopolitiskajai aizbildniecībai „uzdāvinātie” un amerikāņiem akli paklausīgie Austrumeiropas politiski un pilsoniski infantīlie iedzīvotāji, kas lieku reizi uzskatāmi atsedza vēsturisko plaisu starp Eiropas zemēm. Saprotams, ka šo plaisu nekavējoties maksimāli retrospektīvi interpretēja publicisti, intelektuāļi, vairāk vai mazāk korekti atgādinot par civilizācijas un barbarisma, kristiānisma un pagānisma, demokrātijas un totalitārisma pretišķību un robežlīniju Eiropā.

Par Eiropas reālo vienotību izsakās daudzi eiropiešu intelektuāļi. Lūk, kā stāvokli Eiropā kādā intervijā Parīzē 2004.gadā raksturoja viens no mūsdienu autoritatīvākajiem franču filosofiem

Sociālo zinātņu augstskolas direktors zinātnes jautājumos Marsels Gošē (Marcel Gauchet). Vispirms viņš norāda, ka ES ir tikai formāla, bet nevis darbaspējīga valdība. Mūsdienās politiķi baidās pieņemt atbildīgus lēmumus un medijos imitē savu „vētraino darbību”. Iedzīvotāji ir vīlušies politiķos, kļuvuši pilsoniski infantīli. Vēlētāji balso nevis par politiķa uzskatiem, bet „krēslu” un funkciju. Savukārt politiķi ir spiesti ņemt vērā, ka viņus var atbrīvot no amata nevis par aplamajiem uzskatiem vai pieļautajām kļūdām, bet gan medijos speciāli organizētas nomelnošanas kampaņas rezultātā. Tāpēc politiķi ne tik daudz rūpējas par konkrētu darbu kā par savu „imidžu” sabiedrībā - dažādos „reitingos”, TV pārraidēs, Interneta forumos u.tml. Bet vispār lieli politiķi rodas lielu notikumu laikā. Apmēram 60 gadus dzīvojam bez kara labi paēduši, apģērbti, atpūtušies. Baudot dzīvi, lielas politiskās figūras nevar rasties. Slikti beigsies ES paplašināšana. Formāli organizējot ES, visdažādākās problēmas ievērojami pieaug. Jaunuzņemtajiem faktiski interesē tikai „Eiropas nauda”. Eiropas sasteigtajai apvienošanai var būt visdrausmīgākās sekas. Rietumeiropas sociāldemokrāti aizvadītajos 30 gados pieradināja visiem dot naudu, ko tagad izmanto „Austrumu bloks” (bulgāri, rumāņi u.c.). Neko labu nedos ambiciozo poļu iekļaušana, jau sabotējot ES Konstitūcijas pieņemšanu. Austrumeiropā zemnieki neizturēs konkurenci un radīsies nabadzīga subproletariāta miljons, kas netīrs un izsalcis klīdīs pa Eiropu no Portugāles līdz Krievijai.

Eiropieši labi izprot ASV panākumus un ir gatavi mācīties no amerikāņiem. Vispirms tas attiecas uz amerikāņu prasmi savā sabiedrībā integrēt migrantus. Amerikā viss ir atkarīgs no katra talanta, zināšanām, izglītības, enerģiskuma, un daudzi migranti jau pirmajā paaudzē lieliski iedzīvojās jaunajā mītnes zemē un ir ļoti lojāli pret ASV. Amerikāņi ir daudz iecietīgāki un mazāk augstprātīgi pret migrantu angļu valodas akcentu, ārieni, sociālo izcelsmi nekā rietumeiropieši.

Rietumeiropā migrantu integrācijas politika ir piedzīvojusi pilnīgu sakāvi. To saprot paši Rietumeiropas politiķi, un par to liecina aizvadīto gadu drūmie notikumi Francijā, Lielbritānijā, Vācijā, Skandināvijas u.c. valstīs.

Eiropieši paši tagad atzīst, ka amerikāņiem ir izdevies izveidot labāku augstākās izglītības sistēmu, spējot atbalstīt un izmantot gudrākos, talantīgākos, kas savukārt ir būtisks priekšnosacījums zinātnes uzplaukumam.

ES konstitūcijas izstrādāšanas un pieņemšanas neveiksmes (konstitucionālā krīze) parādīja, ka arī šajā jomā eiropiešiem nākas mācīties no amerikāņiem. ASV konstitūcija tika pieņemta 1787.gadā, un tā joprojām atbilst valsts dzīves prasībām. Aizvadītajos gadsimtos konstitūciju laboja tikai 27 reizes. Varētu teikt, tikai 17 reizes, jo 10 labojumi par cilvēku tiesībām tika izdarīti 1789.-1791.gadā.

Eiropas Savienības ģeopolitiskās perspektīvas ir atkarīgas no tā, kā tiks pārvarēta krīze, kura Rietumeiropā turpinās vairākus gadu desmitus. Par to raksta gan pašu eiropiešu izcilākie un autoratīvākie intelektuāļi (piem., Ž.Bodrijārs, J.Hābermāss, Ž.Derrida, E.Gidens), gan amerikāņu speciālisti (F.Fukujama, P.Bjūkenens u.c.). Viņi izsakās par liberālās demokrātijas trūkumiem, politiskās elites totālo bezatbildību, eiropeiskās pasionaritātes izsīkšanu, antropocentriskās jūdu-kristiešu kultūras un Rietumu filosofiskā racionālisma sistēmisko krīzi.

Tā, piemēram, 2005.gada 27.jūnijā tika publicēts vēsturnieka Pola Džonsona raksts „Slimais kontinents”. Jau pirmajos teikumos uzsverts, ka nevar noliegt Eiropas organisma slimošanu un nevar noliegt to, ka ES struktūrās valda nekārtība. Autors nesaudzīgi runā par ES valdošās elites intelektuālo spēju trūkumu, stulbu stūrgalvību un maldīšanos. Lai akcentētu stāvokļa nopietnibu, viņš atgādina eiropeiskuma patriota vācu dzejnieka Šillera vārdus: „Pret muļkību pat dievi ir bezspēcīgi cīnīties”.

Eiropas un tajā skaitā tagad ES dzīvi lielā mērā nosaka totalitārisma instinkts, kas dziļi iesakņojies eiropiešu filosofijā un mentalitātē. P.Džonsons atsaucās uz Ruso, Hēgeļa, Marksa, Nīčes mācību, kā arī komunisma, fašisma, nacisma savstarpējo sacensību. Totalitārisma instinktu var pārvarēt liberālisms, kas atspoguļojās angļu-sakšu individuālismā.

Diemžēl ES vesela paaudze radīja savu totalitāro monstru - Briseles kolosālo birokrātisko mašīnu ar desmitiem tūkstošu ierēdņu, miljoniem direktīvu un „centra” departamentu klonētajiem atdarinājumiem katras dalībvalsts galvaspilsētā. Pie tam ES milzīgais budžets nepazīst audītu pārbaudes, paver ceļu neredzētai korupcijai, uzliek milzīgu nodokļu slogu to valstu iedzīvotājiem, kuri atdod vairāk nekā saņem. Bet pats drausmīgākais totalitārisma instinkta realizējums - nacionālo ekonomiku un garīgās kultūras reglamentēšanas grandiozais un visaptverošais apjoms, vēloties visu valstu dzīvi pakļaut noteiktiem ideāliem saskaņā ar Briselē sastādītajiem standartiem.

2006.gada 17.oktobrī Lielbritānijas laikrakstā „The Finansial Times” bija ievietots Gideona Rahmana raksts „Amerikāņi, paredzot Eiropas norietu, saka tikai puspatiesību”. Darbā ir apskatīts milzīgais izdevumu klāsts ASV grāmatveikalos, stāstot par dažādām krīzēm mūsdienu Eiropā un kā krīzes var nelabvēlīgi ietekmēt visas pasaules attīstību.

Tā, piemēram, Brjūsa Beivera (Bruce Bawer) grāmata „Kamēr Eiropa gulēja” („While Europe Slept”) atkārtoti izdota jau astoņas reizes. Grāmatā ir runa par Eiropas islamizāciju un eiropiešu nespēju pretoties šim procesam, ko var izskaidrot kā Eiropas pašnāvību. Grāmatas autora pārliecībā neko nevar palīdzēt arī amerikāņi, kuriem atliek vienīgi ar bezspēcīgām šausmām noskatīties uz Eiropas lēno bojāeju. Pašnāvības jēdziens, domājams, ir izvēlēts tāpēc, ka eiropieši ilgu laiku atsacījās diskutēt par islama pieaugošo klātbūtni Eiropā. Tā skaitījās politiski nevēlama tēma un neatbilstoša smalko eiropiešu politkorektuma normām. Eiropieši vēlējās demonstrēt visai pasaulei milzīgu mīlestību un cieņu pret „svešajiem”

Cits autors - Tonijs Benklijs (Tony Blankley) - grāmatā „Rietumu pēdējā iespēja” („The West’s Last Chance”) skaidri un gaiši rezumē, ka Eiropas islamizācijas apjoms ir salīdzināms ar nacistu Eiropas sagrābšanu 20.gs. 40.gados. Atjautīgākie amerikāņi tāpēc ir jau izdomājuši Eiropai j aunu nosaukumu - Eirābija.

Tiesa (to uzsver Gideons Rahmans), pašlaik no ES 456 miljoniem iedzīvotāju tikai 15-16 miljoni ir musulmaņi (izliekoties neredzam, ka eiropiešu statistikai nav pat precīzu datu par musulmaņu nemitīgi pieaugošo skaitu, +/- 1 miljons ?!).

Vairākās ASV izdotajās grāmatās ir apskatīta Eiropas demogrāfiskā krīze (šai tēmai būs veltīta atsevišķa lekcija). Ņemot vērā dzimstības līmeni Eiropā, piemēram, Pata Bjūkenena (Pat Buchanan) prognoze ir katastrofāla: līdz 2100.gadam Eiropas iedzīvotāju skaits samazināsies par 70 %, kā rezultātā Rietumu civilizācijas šūpulis pārvērtīsies par šīs civilizācijas kapu.

Saprotams, Eiropas apokalipses perspektīvas ir spējīgi saprast arī ES birokrāti. Viņi ir veikuši patstāvīgu demogrāfisko seku prognozi, un tā nevar būt iepriecinoša: ja netiks veiktas attiecīgās reformas, tad iedzīvotāju straujās novecošanas dēļ ES ekonomiskā izaugsme 2030.-2050.g. būs tikai 1% gadā. Turklāt radikālas reformas ir nepieciešamas arī musulmaņu integrācijā.

2003.gada 31.maijā vācu laikrakstā ,.Frankfurter Allgemeine Zeitung” bija publicēta slaveno filosofu Žaka Derridas un Jirgena Hābermāssa eseja par „Eiropas otro piedzimšanu”, ko esot stimulējusi Rietumeiropiešu vienotība protestā pret ASV iebrukumu Irakā. Abu filosofu pārliecībā vienprātīgā protesta akcija apliecina jaunas un dziļas pārmaiņas eiropiešu apziņā, politiskās atbildības izpratnē, vispāreiropeiskā pilsoniskuma aizsākumos. Tajā pašā laikā eiropiešiem nākas atzīt savu vājumu un nepietiekamo konsekvenci, jo ASV varēja ignorēt starptautiskās tiesības, ANO arī eiropiešu pasīvās ārpolitikas dēļ - pārāk tālu ir aizgājusi eiropiešu pacietīgā paļaušanās uz , jeņķu” saprātu.

ASV iebrukums Irakā sadalīja ne tikai Eiropu vairākās zonās: no vienas puses kontinentālās zemes, kuras saliedēti nostājās pret ASV agresiju, un agresīvās angļu-sakšu zemes (ASV, Lielbritānija), no otras puses - „Vecā Eiropa” un Austrumeiropa, kura nostājās angļu-sakšu pusē, bet tajā pašā laikā nepacietīgi gaidīja uzņemšanu ES un NATO.

Taču abi filosofi Eiropai iesaka pirmkārt un galvenokārt pievērsties starptautisko tiesību un ANO reālās autoritātes nostiprināšanai, aktīvi darboties Pasaules bankā, Vispasaules tirdzniecības organizācijā, Staptautiskajā valūtas fondā, lai likvidētu ASV vienpusīgās hegemonijas iespējas.

Aktuāls ir jautājums par „eiropeisko identitāti”. Ž.Derrida un J.Hābermāss raksta par kopīga politiskā likteņa apzināšanos, prasmi neakcentēt tikai savas nacionālās intereses, nepieciešamību tiekoties ar citas nācijas pārstāvi pret viņu izturēties kā pret savējo.

Latvija ir Sorosa meitasuzņēmums - ir pieņemts viena oligarha monopols,

ko varētu saukt par varas diktatūru.

Aivars Lembergs

20.gs. radikāli izmainījās ASV starptautiskā reputācija. No ģeopolitiski maznozīmīgas zemes ASV izauga par pasaules hegemonu - ekonomiski un militāri varenāko valsti uz planētas. ASV karaspēka vienības pašlaik atrodas 120 valstīs.

Par izaugsmes tempu un vērienu var liecināt, piemēram, tas, ka vēl 20.gs. pirmajā pusē Hitlers pret ASV izturējās kā pret proebrejisku plutokrātiju, kura nav spējīga izrādīt militāro pretestību un karot vispār. Turpretī šodien amerikāņu skolās māca, ka ASV armija sakāva Hitleru.

2006.gada vidū par ASV varenību plašu pārskatu publicēja amerikāņu vecākās paaudzes pazīstamais ģeopolitiķis Imanuels Vallerstains (Immanuel Wallerstein). ASV ģeopolitisko stāvokli un stratēģiju pēc II Pasaules kara viņš iedala trijās stadijās:

1) 1945.-1970.g., kad ASV bija neapšaubāma hegemonija uz planētas;

2) 1970.-2001.g., kad ASV zaudēja hegemoniju;

3) 2001.g. - ..., kad ASV cenšas atjaunot agrāko hegemoniju ar vienpusīgu politiku un tāpēc iegūst negatīvu rezultātu.

Raksturojot notikumu virzību pirmajā stadijā, autors atgādina ASV 80 gadus ilgo cīņu ar Vāciju par vadošo lomu pasaulē pēc iepriekšējā planetārā līdera Lielbritānijas norieta no 1870.gada. Cīņā uzvarēja ASV, kura neko nezaudēja II Pasaules kara laikā, bet tikai ievērojami palielināja savas ražošanas potenciālu. Tas ļāva ASV apmēram 15-20 gadus pēc kara ražot daudz efektīvāk par citām valstīm. ASV militārā varenība balstījās uz atomieročiem un stratēģiskajiem bumbvedējiem, kuri spēja lidot un mest bumbas jebkurā planētas vietā. Tiesa, atomieročus drīz ieguva arī PSRS, un tos lietot atturēja „baiļu balanss” - apziņa, ka atomkarā abas puses ies bojā. I.Vallerstains atgādina arī par „Eiropas iekarošanu” (plašāk skat.citā lekcijā), proti, eiropeiskās garīgās kultūras amerikanizāciju, kad (kā viņš izsakās) Ņujorka apsteidza Parīzi pasaules mākslas visās formās.

Savas hegemonijas apdraudētību ASV izjuta jau 60.gados, kad sākās Rietumeiropas valstu un Japānas ekonomiskais uzplaukums. ASV ieveda un plaši tirgoja franču, vācu, japāņu preces. Tolaik pret ASV politiku arvien noteiktāk vērsās trešās pasaules valstis - Rietumu bijušās kolonijas Āfrikā, Āzijā, ne reti PSRS materiālās palīdzības rezultātā izvēloties sociālistisko attīstības formu.

Otrajā stadijā, kas ASV sāka zaudēt hegemoniju, amerikāņu zinātnieka ieskatā liela nozīme bija, kā viņš raksta, pasaules 1968.gada revolūcijai. Tātad ultrakreisi noskaņoto studentu un daļēji arī strādnieku plašajiem nemieriem ne tikai Eiropā (īpaši Francijā, Vācijas Federatīvajā republikā), bet arī ASV universitāšu pilsētiņās (campus).

Kā uzskata I.Vallerstains, 1968.gadā jaunieši vērsās pret ASV imperiālistisko politiku un arī PSRS pārmeta sadarbību ar imperiālistiem, slepeni vienojoties par kapitālistisko valstu un sociālistisko valstu ietekmes sfērām uz planētas (Jaltas konferencē 1945.g.). Jaunieši vairs neuzticējās „vecajiem kreisajiem” - komunistiskajām, sociāldemokrātiskajām un nacionālās atbrīvošanās partijām. Tās solīja sagrābt varu un izmainīt pasauli, taču solījumu neizpildīja. Vara tika sagrābta, bet pasaule netika izmainīta. Cilvēku dzīve nekļuva labāka, jo pēc varas iegūšanas „vecie kreisie” paši degradējās, atrāvās no tautas patiesajām interesēm.

Uz ASV hegemoniju nelabvēlīgi atsaucās attīstības koncepta krahs 70.gados ideoloģijā, ekonomikā, politikā. Kā savu viedokli paskaidro autors, līdz tam valdīja priekšstats, ka pareizas valsts politikas rezultātā (urbanizācija + industrializācija + lauksaimniecības industrializācija) var panākt strauju ekonomisko attīstību, kas praktiski bija konstatējama Rietumeiropā un trešās pasaules daudzās valstīs.

Taču 70.gados saimnieciskā virzība atbilstoši attīstības konceptam acīmredzot bija sasniegusi zināmu robežu. Lai saglabātu ekonomiskā uzplaukuma dinamiku, Rietumu bizness sāka izmantot

lēto darbaspēku trešās pasaules zemēs, izraisot bezdarbu savās valstīs. 70.gados sākās finansu spekulācijas, ievērojami pieauga naftas cena, daudzas valstis nonāca milzīgos parādos. Visās nelaimēs „vainīga” bija ASV.

Turklāt 80.gados sāka funkcionēt t.s. Vašingtonas konsensus - neoliberāla ekonomiskā politika, kas savukārt nostiprināja priekšstatu par ASV savtīgajām interesēm globalizācijas procesā. Saskaņā ar Vašingtonas konsensusu sāka kritiski izturēties pret valsts lomu saimnieciskajā dzīvē, valsti sāka asociēt ar mākslīgi uzpūstu birokrātiju. Atklāti tika teikts, ka pasaules nabadzīgo valstu atbalstīšana ir tukša naudas tērēšana, valstij nauda nav jātērē izglītībai un veselības aizsardzībai, visi valsts uzņēmumi ir jāprivatizē, valsts attīstības galvenais kritērijs ir tirgus, bet nevis iedzīvotāju labklājība. Tolaik ASV teritorijā strādājošais Pasaules valūtas fonds visus sapina savu kredītu tīklos, netieši vairojot naidu pret amerikāņiem, kuri pie tam zaudēja karu mazai valstij (Vjetnamai).

Pēc PSRS un sociālisma sistēmas sabrukuma ASV iestājās apjukums. Tai vairs nebija iegansta aģitēt Rietumeiropu pieslieties ASV cīņai pret komunistiem, ASV vairs nav iemesla uztraukties par PSRS ietekmi trešās pasaules valstīs un vispār ir zudis galvenais „ienaidnieks” pēckara gadu desmitos.

Trešajā stadijā ASV ģeopolitisko iniciatīvu esot pārņēmusi neokonservatoru grupa. I.Vallerstaina ieskatā šī grupa atsakās no „mīkstās” ārpolitikas un tās vietā iesaka vienpusīgu spēka pielietošanu, lai pilnā mērā atjaunotu ASV hegemoniju. Viņiem par labu nāca 2001.gada septembra drausmīgie notikumi, paverot it kā objektīvi argumentētu ceļu cīņai pret starptautisko terorismu un demokrātijas ieviešanai uz visas planētas. ASV demostrē spēku, lai iestātos „amerikāņu jauns laikmets”.

I.Vallerstains negatīvi vērtē tamlīdzīgu stratēģiju, jo tās autori ir rupji kļūdījušies. Tā, piemēram, 2003.gadā Iraka tika iekarota ātri, taču amerikāņi valstī kārtību nespēj nodrošināt. Vācijas, Francijas valdība publiski nosodīja ASV iebrukumu Irakā, izgāzusies ir Vašingtonas konsensusa neoliberālā politika. 2003.gadā Vispasaules tirdzniecības organizācijas sanāksmē Dienvidāfrikas republika, Indija, Ķīna, Brazīlija atsacījās pakļauties ASV un ES prasībai atvērt robežas viņu precēm, finansēm un reizē nodrošināt autortiesību aizsardzību Rietumu intelektuālajiem īpašumiem. Minētās „dumpīgās” valstis prasīja Rietumiem (Ziemeļiem) atvērt tirgu Dienvidu tekstīlizstrādājumiem un pārtikas precēm. Ziemeļi atsacījās to darīt.

Arī Latiņamerikas valstis nevēlas priekš amerikāņu precēm izveidot „brīvās tirdzniecības zonu”, un ASV bija spiesta atgriezties pie divpusējajiem tirdzniecības līgumiem. ASV savu ietekmi Latiņamerikā strauji zaudē, un pilnīgs zaudējums būs tad, ja arī Meksika pievienosies antiamerikāniskajai opozīcijai.

Eiropā 2001.-2005.gadā Francija un Vācija atklāti veidoja assi Parīze - Berlīne - Maskava. Tiesa, ASV centās radīt savu assi: ASV - Austrumeiropa, tajā iepinot Baltijas valstis, Ukrainu. Tomēr 2006.gada rudenī presē parādījās raksti par „amerikāņu bezspēcību”, kā, piemēram, Francijas laikrakstā L Figaro” 26.oktobrī izsacījās publicists Renē Žirars (Renaud Girard). Viņaprāt par to liecina Ziemeļkorejas atomieroču izmēģinājumi, Irānas apņemšanās turpināt savu kodolprogrammu, Irakas iestigšana pilsoņu karā un antirietumnieciskajā noskaņojumā, Sudānas militārā režīma radītais asiņainais haoss, Afganistānas talibu un narkobaronu graujošais trieciens NATO vienībām, Pakistānas klusējošā pozīcija sakarā ar „Al Qaeda” darbību valsts teritorijā, šiītu islama grupējuma „Hezbolla” ietekmes pieaugums Libānā. Bet tas vēl nav viss, jo uzskaitījumu var turpināt. Autors jautā, kāpēc pasaulē trako politiskā, nacionālistiskā, reliģiska varmācība, un pats arī atbild uz šo jautājumu. Tas notiek tāpēc, ka pasaules varenākais militārais spēks, kas ir operatīvi spējīgs dot triecienu varmākām jebkurā planētas vietā, vairs neievieš bailes. Visi redz ASV nedrošību, vājumu, bezspēcību. Kā akcentē autors, tajā pašā laikā daudzi saprot, ka planētai ir vajadzīgs pasaules mēroga žandarms, kas var būt ASV vai jaunizveidots ANO patstāvīgs karaspēks.

2006.gada 2.augustā angļu laikraksts „The Times” publicēja Amira Taheri (Amir Taheri) rakstu par konfrontācijas sākumu starp Rietumiem un pārējo pasauli. Tā sākās pēc 2001.gada septembra, kad ASV izdevās pasauli sadalīt divās ideoloģiski karojošās nometnēs. ASV karadarbība Afganistānā un Irakā faktiski bija ideoloģisks karš - karš idejas - demokrātijas -vārdā. Savukārt 2006.gada konflikts starp Izraēlu un „Hezbollu” skaidri parādīja, kas vada cīņu pret ASV jeb patiesībā - Rietumiem. Aizvadītajos 25 gados islama zemēs notika sīva cīņa par līdera pozīcijām. Ilgu laiku par līderi varēja uzskatīt salafistu sunītu kustību, kuru atbalstīja naftas bizness. Pēc 2001.gada radikālā islama pasaulē priekšplānā izvirzījās Irāna, pasludinot par savu lielāko ienaidnieku ASV, Izraēlu un Eiropu.

Izraēlas analītiķis drošības sfērā Aleksandrs Kogans 2006.gada 23.oktobrī Interneta pazīstamajā izdevumā „Pyccmū MypHan” konstatēja zināmu apjukumu ASV valdošajās aprindās. ASV speciālie dienesti, eksperti, politiķi nevar atbildēt uz jautājumu, ar ko karot vispirms, no kā jābaidās visvairāk. Tas atspoguļojās dažādu kompetentu struktūru publicētajās atskaitēs par valsts drošību. Tajās izteikti pretrunīgi viedokļi par ASV ienaidnieku Nr.1. Vieni uzskata, ka galvenā frontes līnija atrodas Irakā. Citi - ar transnacionālajām ekstrēmistiskajām organizācijām, kuras izkaisītas pa visu pasauli.

Amerikāņu ģeopolitiķiem ir skaidrs, ka pasaules procesi vienmēr būs atkarīgi no ASV un Eiropas kopdzīves rakstura. Kādreiz tā nebija. ASV bija vāja un pieticīga. Eiropa 400 gadus pārvaldīja kolonijas visā pasaulē. Eiropas hegemonija ir beigusies, taču tā nav tik vāja, lai amerikāņiem to nevajadzētu respektēt. Šodien tāpēc ASV analītiķi lielu uzmanību velta sevis salīdzinājumiem ar eiropiešiem.

ASV intelektuāļu pārliecībā ASV un Eiropa katra savādāk skatās uz pasauli un katra dzīvo it kā savā pasaulē. Visbūtiskākās ir atšķirības par spēka pielietošanas efektivitāti, pievilcību, morālo attaisnojumu. Eiropa atsakās no spēka pielietošanas vispār, jo grib dzīvot starptautisko likumu atmosfērā. Eiropa tādējādi dzīvo postvēsturiskā laikmetā, kurā valda labklājība, miers un kārtība. ASV savukārt dzīvo vēsturiskajā purvā, kurā ir jābalstās uz spēku, nevar paļauties uz starptautiskajiem likumiem un kārtību, bet demokrātiju un liberālismu var nodrošināt tikai ar militāru spēku. ASV ārpolitikas ideologs Roberts Kagans (Robert Kagan) tāpēc raksta, ka amerikāņi ir cēlušies no Marsa, bet eiropieši - no Venēras. Abas puses reti vienojas un aizvadītajos gados arvien mazāk saprotas. Transatlantiskā šķelšanās ir notikusi: katrs savādāk veido savu ārpolitiku un aizsardzības politiku.

R.Kagana ieskatā Eiropa šodien savu misiju redz samierināšanās politikā, ekonomisko, tirdzniecisko, garīgās kultūras sakaru attīstīšanā, kas pāraug integrācijā. Eiropa tā veido savu politiku ar Krieviju, Iraku, Līviju, Ziemeļkoreju. ASV turpretī grib visu izšķirt ar spēku un bez Eiropas palīdzības.

R.Kagans un citi amerikāņu domātāji atklāti uzsver, ka Eiropa ir sasniegusi savu miermīlīgo pašapziņu, pateicoties ASV „sargsunim”, jo ASV vienmēr ir sargājusi Eiropu - NATO, ASV karaspēka kontingents Eiropā.

Eiropieši tagad ASV apsaukā par spēka un naida perēkli. Eiropas intelektuāļi uz ASV kolēģiem lūkojās kā uz svešiniekiem, vairs nepieder pie vienas „stratēģiskās kultūras”. ASV esot „nāves kultūra” - militārs gars, ieroču nēsāšana, nāves soda piemērošana. ASV vispār uz pasauli skatoties polarizēti bez diplomātiskās iecietības, visu vērtējot tādās kategorijās kā labais -ļaunais, draugi - ienaidnieki. Eiropieši priekšroku dod diplomātijai, kultūru dialogam, tolerancei, cilvēktiesībām.

ASV ekspertus neapmierina Eiropas militārais vājums un eiropiešu militārās gribas trūkums. Tas, piemēram, uzskatāmi atklājās Dienvidslāvijas konfliktā, kad visa slodze gūlās uz ASV karavīriem. Roberts Kagans tāpēc sarkastiski eiropiešu militāros spēkus dēvē par „trauku mazgātājiem”, bet ASV karaspēka vienības par „pusdienu gatavotājiem”. Eiropieši nav spējīgi pagavot pusdienas. Viņi ir spējīgi tikai nomazgāt traukus pēc pusdienām.

ASV un Eiropas attiecības ne tik sarkastiski vērtē amerikāņu ievērojamais starptautisko attiecību speciālists prof. Džozefs Naijs (Joseph Nye). 2004.gadā viņš savu viedokli izteica plašā rakstā „”Mīkstais spēks” un amerikāņu-eiropiešu attiecības”, kas tika speciāli sagatavots žurnālam „Ceo5odHa% Mbicnb-XXT\ Viņaprāt Rietumeiropas politiķi satraukumu par ASV ārpolitiku publiski izteica jau 90.gados, tādēļ pēc 2001.gada septembra, kad ASV sāka strikti demonstrēt militāro spēku un parādījās apzīmējums ,jaunā vienpusība”, kā arī „Wachington

Post” politiskā komentētāja Čarlsa Krauthammera (Charls Krauthammer) ieteiktais jēdziens „unilaterālisms” (vienšķautnība) pretstatā prezidenta Klintona iecienītajai multilaterālisma (daudzškautnības) politikai, principiāli nekas nemainījās. Vienīgi socioloģiskajās aptaujās palielinājās eiropiešu „parasto” iedzīvotāju bažas par to, ka ASV vienpusīgā un unilaterālā politika ir sākusi apdraudēt mieru pasaulē. Dž.Naijs tāpēc atzīst amerikāņu „mīkstā spēka” ietekmes mazināšanos aizvadītajos dažos gados eiropiešu masu apziņā. Par „mīksto spēku” autors sauc tādu stāvokli, kad kāda valsts citu valstu iedzīvotājiem ir pievilcīga ar savu garīgo kultūru un politiskajiem ideāliem. Piemēram, ASV ilgus gadu desmitus pasaulē bija pievilcīga ar savu mūziku, „Brīvās Eiropas” un „Amerikas balss” radiopārraidēm, cilvēktiesību aizsardzību, privātās iniciatīvas grandiozajām iespējām.

Aizvadītajos 10 gados ASV Nacionālās drošības padome ir sākusi gatavot apjomīgus ģeopolitiski futuroloģiskos ziņojumus. Pirmie divi dokumenti saucās „Globālās tendences” (Global Trends). Pirmais ziņojums tika sagatavots 1997.gadā un tajā prognozēja planetāros procesus līdz 2010.gadam. Otrais ziņojums tika sagatavots 2000.gadā un tajā prognozēja planetāros procesus līdz 2015.gadam. Jaunāko ziņojumu publiskoja 2004.gadā, tā nosaukums ir „Globālās nākotnes plānošana” (Mapping the Global Future) un apskatīts ir laiks līdz 2020.gadam.

Jaunākais ziņojums ir plašs un detalizēts materiāls, kura izstrādāšanā iesaistīja speciālistus no visas pasaules, kā arī tekstu ievietoja Internetā, lai tā satura apspriešanā varētu piedalīties visi interesenti.

Vispirms dokumenta autori runā par trim jauniem „globālajiem spēlētājiem” - Ķīnu, Indiju, Krieviju. Pirmajās divās valstīs strauji pieaug ekonomiskā un militārā varenība. Ievērojami palielinās arī iedzīvotāju skaits. Krievijas starptautiskā loma nostiprinās, pateicoties gāzes un naftas eksportam. Taču Krievijā būs milzīgas demogrāfiskās problēmas - mirstība, vāja medicīna, AIDS.

Turpmākajos gados pasaulē pirmajā vietā būs globalizācijas „megatendence”, kurā visu izšķirs tādi komponenti kā informācija, tehnoloģijas, finansu kapitāls, preces, pakalpojumi, cilvēki. Līdz 2020.gadam ekonomika pasaulē pieaugs par 80 %, bet ienākumi - par 50 %. Palielināsies transnacionālo firmu skaits, un globalizācijas centrs no ASV pārvietosies uz Āziju. ASV turpinās dominēt pasaulē un joprojām būs vienīgā superlielvalsts. ASV būs garants cīņā pret starptautisko terorismu, ASV regulēs konfliktus Tuvajos Austrumos, Taivānā, Kašmirā. Taču kopumā tā dēvēto Davosas pasauli (Davos World) ietekmēs arī Ķīna un Indija. Turklāt radīsies „Jaunais Halifats” - islama radikāļiem izdosies būtiski transformēt Rietumu kultūras normas un vērtības.

5.lekcija. Eiropas mentālā karte

Ja cilts sastava ienaca svešas cilts pārstāvis, tad ta kļuva cita cilts.

K.-L.Stross

Jēdzienu „mentālā karte” zinātnē pirmie sāka lietot ģeogrāfi un psihologi. Tas notika 1948.gadā. Toreiz viņi pievērsās jaunai tematikai - mentālajām kartēm, kā nosauca apkārtējās telpas subjektīvo uztveri cilvēku apziņā.

Pirmie pētījumi par ģeogrāfiskās telpas uztveri cilvēku apziņā izrādījās tik rosinoši, ka tajos iesaistījās arī vēsturnieki. Visai drīz mentālās kartes jēdzienā sāka iekļaut ne tikai individuālos priekšstatus, bet arī ļaužu grupu izstrādātos kolektīvos priekšstatus par apkārtējās telpas struktūru.

Pašlaik individuālās un kolektīvās mentālās kartogrāfijas izziņai ir starpdisciplinārs vēriens, jo jaunajā pētnieciskajā virzienā kopā ar psihologiem, ģeogrāfiem, vēsturniekiem dedzīgi darbojās etnologi, sociologi, semiotiķi, kartogrāfi, kulturologi, kuriem interesē ne tik daudz telpiskās informācijas reprezentācijas formas cilvēku apziņā, kā sabiedrības tekstuāli un tēlaini vizuāli fiksētā ģeogrāfiskā telpa.

Ja semiotiķi uz kartēm lūkojās kā uz semiotisko zīmju specifisku sistēmu un jau atvasinājuši semiotikas īpašu atzaru „kartu semiotiku”, ja psihologus piesaista cilvēku orientācija katram no viņiem labi pazīstamās telpas mikrostruktūrā (māja, iela, pilsēta), tad kulturologi galvenokārt iedziļinās tajā ģeogrāfiskajā materiālā, ar kuru attiecīgās sabiedrības locekļu lielākā daļa nav personīgi empīriski saskārusies. Piemēram, tādas telpas kā „Eiropa”, „Austrumeiropa”, „Āzija”, „Rietumeiropa” u.c.

Kulturologi ir pārliecināti, ka etnosa apziņā figurējošās mentālās kartes var salīdzināt ar citiem tautas apziņā sastopamajiem tēliem un simboliem, kuri funkcionē viņu pasaules uzskatā un kalpo kolektīvajā prezentācijā. Mentālās kartes kā etnosa apziņas sastāvdaļa līdzdarbojas arī komunikācijas procesā.

No vēstures labi zināms, ka karte nav tikai telpas fiksācija uz papīra kartogrāfijā pieņemtajās zīmēs un veidā. Sastopams viedoklis, ka karte nekad nav politiski un ideoloģiski neintrāla. Karte vienmēr ir varas, politiķu, birokrātu savdabīgs portrets.

Kartogrāfi nekad nav bijuši neatkarīgi speciālisti. Patiesībā tas ir labi saprotams arī latviešiem, kuri ar zināmām emocijām aplūko mūsdienu Latvijas Republikas karti, kurā valsts teritorijā ir iezīmēts Abrenes novads, kurš faktiski tagad ietilpst Krievijas sastāvā un Latvijas Republikai piederēja tikai „pirmās republikas” laikā. Pakļaujoties varas prasībai, kartogrāfi bija spiesti ignorēt reālās īstenības faktus.

Speciālisti samērā pamatīgi ir izpētījuši Eiropas un tās atsevišķo daļu mentālās kartes un iepazinušies ar ģeogrāfiski telpisko priekšstatu maiņu laika gaitā dažādos sabiedrības slāņos un Eiropas dažādās vietās. Viņi neslēpj, ka darīja to ar patiesu entuziasmu un pat azartu, jo labi zināma ir „mentālās Eiropas” robežu nepastāvība.

Kā liecina publikācijas par veiktajiem pētījumiem, Eiropas mentālās kartes analīze var interesanti papildināt zināšanas par komunikācij as vēsturisko konkrētiku un psiholoģisko atmosfēru „Vecajā Pasaulē”. Eiropas mentālās kartes iekšējās strukturālās izmaiņas liecina gan par ekspresīvu kultūru dialogu starp kontinenta atsevišķiem nosacītiem apgabaliem, gan par stratēģisko kultūru dialogu, kā rezultātā vispār izmainījās Eiropas robežas.

Nākas secināt, ka Eiropas mentālās kartes formēšanās eiropiešu apziņā lielā mērā notika savstarpēja dialoga formā. Turklāt šis dialogs turpinās arī mūsdienās no vienas puses starp bagāto Rietumeiropu un no otras puses starp tām komunismu neuzcēlušajām zemēm, kuras pazemīgi lūdz atļauju „atgriezties Eiropā”.

Kā bija minēts iepriekš, senajiem grieķiem vārds „Eiropa” bija tikai ģeogrāfisks termins bez jebkādām kultūras un politiskajām konotācijām.

Noteiktu garīgo jēgu Eiropas terminam pirmā piešķīra katoļu baznīca, tādējādi apzīmējot kristiānisma valstību. No šī priekšstata pakāpeniski izauga pārliecība par Eiropas kultūras pārākumu, kuru jau pirms tam bija iedibinājusi Romas impērija ar savu pasaules iedalījumu „barbaros” un „civilizētajos”.

Eiropas mentālajā kartē kopš Romas impērijas laikiem populārais iedalījums ziemeļu „barbaros” un dienvidu „civilizētajos” izzuda 18.gs. beigās. Tā vietā

19.gs. nostiprinājās kontinenta valstu grupējums saskaņā ar dihotomisko shēmu Austrumi - Rietumi.

Katru valsti eiropieši vērtēja pēc vēsturiskās attīstības līmeņa. Tas bija galvenais kritērij s. Ja eiropiešiem attiecīgās valsts attīstības līmenis šķita pietiekami augsts, tad viņi to uzskatīja par Rietumu valsti. Ja zems, tad par Austrumu valsti, izvēloties arī piemērotu toni diskursā ar atpalikušajiem.

Eiropiešu visplašāko slāņu mentālajos priekšstatos augsti attīstīto un zemu attīstīto valstu robežlīnija sakrita ar vācu-poļu un vācu-čehu valodas lietošanas līniju, no kuras uz austrumiem sākās atpalikusī Austrumeiropa, aiz kuras savukārt sākās mežonīgie Austrumi. Minētā līnija radās tāpēc, ka eiropieši lielu uzmanību pievērsa valodas aspektam.

18.gs. un vēlāk eiropiešiem bija noturīgs ieskats par Austrumeiropu. Pastāvēja diva veida Austrumeiropas stereotipiskie portreti. Viens publiskai lietošanai, otrs - privātai lietošanai. Pirmajā portretā tika korekti ar eifēmismiem norādīts par Austrumeiropas atrašanos ceļā uz civilizācijas attīstības pakāpi. Otrajā portretā netika slēpta patiesā attieksme - galēji skeptiskais vērtējums par austrumeiropiešiem, jo viņi faktiski neko neprot sasniegt un vienmēr paliks mežoņi, kurus, mums nākas atcerēties, fašisti nolēma iznīcināt kā nevērtīgu etnosu (piemēram, latgaliešus, respektīvi, latviešus, kā to ir arhīvā noskaidrojis vēsturnieks K.Kangeris) vēsturiski pavisam vēl nesen - pēc vāciešu uzvaras II Pasaules karā; tātad pirms apmēram 60 gadiem.

Rietumeiropieši pret Austrumeiropu izturējās arī kā pret aizsargrobežu starp civilizētajiem Rietumiem un mežonīgajiem Austrumiem. Šajā sakarā nākas atcerēties, ka līdzīgu lomu uzņēmās arī Krievija, kura sevi uzskatīja par Rietumu sargu, pirmā atvairot Austrumu virzīšanos uz Eiropu. Līdz I Pasaules karam eiropiešu vienā daļā Austrumeiropa vispār asociējās ar Krieviju, jo tās pakļautībā bija arī Polija.

Eiropas mentālās kartes pētnieki ievērojuši, ka jau Apgaismības laikmetā rietumeiropiešu ģeogrāfiskajos priekšstatos ir jūtama viņu gatavošanās teritoriālai ekspansijai aneksēt Austrumeiropas zemes, kas patiešām reāli īstenojās Polijas sadalīšanā, Napoleona (1769-1821) un fašistiskās Vācijas karagājienā, kuru var uzskatīt par 12.-13.gs. Krusta karu turpinājumu jeb “otro sēriju”.

To eiropiešu apziņā, kuri aktīvi sekoja politiskajiem notikumiem Eiropā, Krievija līdz pat 19.gs. 30. gadiem ietilpa jēdzienā „Ziemeļeiropa” un tikai pēc tam tika „dislocēta” kā Austrumu sastāvdaļa. Tas notika tāpēc, ka minētajā periodā izglītotākie eiropieši izmainīja vērtēšanas kritērijus.

Viņi, piemēram, atsacījās no valodiskā kritērija un tā vietā priekšroku sāka dot valsts politiskajai sistēmai un klasiskās izglītības īpatsvaram attiecīgās valsts izglītības iestādēs. Krievija eiropiešu apziņā tādējādi tika interpretēta kā tipiska Āzijas zeme. Turklāt slāvistika krievu zinātnē un publicistikā sāka aprakstīt vienotu kulturvēsturisko zonu ar nosaukumu „Austrumeiropa”.

Krievijā 19.gs. notika plaša diskusija par tēmu „Krievija un Eiropa”. Tā liecināja, ka jēdzieni „Eiropa” un „Rietumi” krievu apziņā funkcionē sinonīmiski.

Austrumeiropas jēdziena lietošanā eiropiešu apziņā zināms apjukums iestāj ās pēc I Pasaules kara, kad starp Vāciju un Krieviju izveidojās neatkarīgo valstu josla, kurā ietilpa arī Baltijas valstis. Vācijā un citās zemēs ātri respektēja jaunos apstākļus un, piemēram, valdības sociālajām zinātnēm formulēja jaunu pētniecisko objektu „Austrumeiropa”, ar kuras problemātiku nodarbojās daudzas iestādes un organizācijas līdz pat mūsdienām.

Otro reizi „Austrumeiropa” zināmu apjukumu eiropiešu apziņā sagādāja pēc sociālisma sistēmas sabrukuma 20.gs. beigās, kad atkal kardināli izmainījās Eiropas mentālā karte.

Krievijas mentālā pārvietošanās no Ziemeļiem uz Austrumiem labvēlīgi atsaucās uz jēdzienu „ Ziemeļi ”, kurš pakāpeniski ieguva pozitīvu konotāciju un kļuva par „Skandināvijas” sinonīmu.

Taču vispār eiropiešu apziņā „Ziemeļi” neaprobežojās tikai ar Skandināviju. Līdz 19.gs.sākumam Ziemeļeiropas mentālajā kartē ietilpa tās valstis, kuras atradās uz ziemeļiem no Melnās jūras un Dunajas upes, kā arī uz austrumiem no Elbas un Vislas upes. Angļu, franču, vāciešu leksikā bija iecienīts jēdziens „Ziemeļu valstis”.

Ieskats par „mežonīgajiem Ziemeļiem” izzuda 19.gs. To veicināja Zviedrijas valstiskā varenība 17.gs. un zviedru panākumi nordiskās ideoloģijas radīšanā, pieprasot savai valstij īpašu statusu Eiropas valstu hierarhijā. Pēcāk nordiskā ideoloģija tika attiecināta ne tikai uz Zviedriju, bet uz visām Skandināvijas valstīm.

Skandināvijas reputācijas spodrināšanā efektīvi palīdzēja vācu romantisma literatūra, kura apjūsmoja skandināvu sāgas un mītus, propagandējot ziemeļu tautu garīgās bagātības kā senvācu kultūras mantojumu. Kā bēdīgi zināms, romantiķu tradīciju 20.gs. turpināja vācu nacionālsociālisti savā rasu teorijā. Šī teorija ziemeļu zemes traktēja kā ģermāņu pirmdzimteni. Skandināvu valstu mentālā norobežošanās joprojām atspoguļojas, piemēram, dialogā ar Eiropas S avienību.

Eiropas mentālajā kartē visneprecīzāk piedalās „ Dienvidi ” un „Dienvideiropa”. Eiropiešu priekšstatos vērojami vairāki varianti. Vieni ar „Dienvideiropu” saprot Vidusjūras baseinu, citi - Itāliju, Grieķiju, arī Spāniju.

Pēc II Pasaules kara vārds „Dienvidi” asociējās ar ekonomisko atpalicību.

Piemēram, itāļi savu valsti mēdz iedalīt „bagātajos Ziemeļos” un „nabadzīgajos Dienvidos”.

Mūsdienās globalizācij as apstākļos ar vārdu „Dienvidi” mēdz raksturot pasaules t.s. trešās šķiras valstis, kuras dzīvo nabadzībā. Tām ar vārdu „Ziemeļi” pretstata bagātās valstis, bet šis dalījums, protams, attiecas nevis uz Eiropas, bet Zemes mentālo karti.

Eiropas mentālajā kartē īpašs akcents ir Dienvidaustrumeiropai jeb Balkāniem. Šīs Eiropas daļas raksturojumā lieto tādus epitētus kā dēmonisks, mitoloģisks, jo aizvadītajos pāris gadsimtos Balkāni sagādājuši eiropiešiem smagus mentāli ģeogrāfiskos pārdzīvojumus.

Eiropieši kopš 20.gs.sākuma ir pārsvarā vairījušies un norobežojušies no Balkāniem, kuri viņu ieskatā ir barbariska un pirmatnējās kopienas iekārtā dzīvojoša teritorija. Tā ir vietējo tautu iekšējo nesaskaņu plosīta teritorija. Tāda attieksme kulmināciju sasniedza 20.gs. sākumā un beigās, kad visi ar šausmām vēroja karadarbību un pat genocīdu bijušajā Dienvidslāvijā.

Eiropas mentālajā kartē viens no stabilākajiem jēdzieniem ir „Centrālā Eiropa”, kuru pirmo reizi sāka lietot 18.un 19.gs. mijā. Mentālajā diskursā par Centrālo Eiropu skaidri iezīmējās vairāki tematiskie atzari.

Pirmkārt, jautājums par hegemoniju jeb galveno valsti Eiropā.

Otrkārt, Centrālās Eiropas valstu saraksts.

Treškārt, Centrālās Eiropas valstu loma attiecībās ar ASV un Krieviju(PSRS).

Piemēram, vācieši pirms I Pasaules kara Centrālajā Eiropā centās ieskaitīt tās valstis, kuras kopā ar Vāciju piekrita karot pret ASV, Lielbritāniju un Krieviju. Tolaik vācieši par Centrālās Eiropas galveno valsti uzskatīja Vāciju un vācu valodu par Centrālās Eiropas biznesa valodu.

Par Centrālās Eiropas mentālo konceptu 20.gs. beigās (80.gados) plaša diskusija notika Polijā, Čehoslovākijā, Ungārijā, pievēršoties galvenokārt PSRS traģiskajai ietekmei un sovietizācijas sekām minētajās valstīs.

Daudzi mūsdienu pētnieki satraukti ievērojuši, ka jautājums par Centrālo Eiropu lielā mērā izvēršās jautājumā par „savējiem” un „citiem”. Centrālās Eiropas mentālā fenomena atbalstītāj i kultivē idealizējošu pārliecību, ka tikai Centrālajā Eiropā pastāv tolerance, brīvība un kultūru plurālisms. Tamlīdzīgu ideju propaganda var kavēt ES vienotību.

6. lekcija. Krievija un Eiropa: robežkulturu pašapziņa

Krievija - ta nav Eiropa.

N.Daņiļevskis

Robeža nav tikai līnija ģeogrāfiskajā kartē vai kaut kādas teritorijas mala. Robežu var uzskatīt par attiecīgās varas (valsts, pilsētas u.c.) izbeigšanās vietu, aiz kuras sākās cita vara.

Robeža ir arī saskarsmes zona un šķērsjosla ar “svešo”, “citādo”. Robeža ir kolektīvās identitātes robeža, aiz kuras “mēs” vietā stājās “viņi”.

Kulturoloģijā un citās zinātnēs robeža vienmēr ir bijusi svarīga kategorija. Ne reti pat svarīgāka par centru, jo parasti vispirms uz robežas sākas tie procesi, kuri vēlāk nonāk līdz centram un pārveido centru - kultūras sistēmu.

Centrā visbiežāk dominē mērenība, tradicionālisms, konservatīvisms, stagnācija. Uz robežas dzīve ir dinamiskāka, atraktīvāka, provokatīvāka.

Uz robežas nedrīkst “snaust” vai “gulēt”. Robeža visu laiku ir jānovēro un jāsargā. Noteikti ir jāprot “viņu” valoda, jāpazīst “viņu” domāšanas loģika un rīcības paņēmieni. Nepareizas izturēšanās gadījumā centra liktenis var ātri izšķirties uz robežas.

Klasisks piemērs šajā ziņā ir Romas impērijas kultūras transformācijas. Labi zināms, ka Romas kultūras radikālās izmaiņas aizsākās uz robežas ar barbariem, kuru kultūra ar laiku iefiltrējās impērijas centrā, to pārveidoja līdz nepazīšanai un faktiski pilnīgi likvidēja.

Kulturoloģijā zināma tēma ir robežas neiroze. Tā apzīmē gadījumus, kad centrs robežai pievērš pārāk lielu uzmanību un visu laiku nervozē par savas robežas stabilitāti. Robežas neiroze piemīt galvenokārt tām sabiedrībām, kuras ir nobažījušās par savas kolektīvās identitātes drošību. Tās ir sabiedrības, kuras nejūtas pietiekami drošas par sevi un savu likteni. Iemesls var būt gan konkrēti ārējie draudi, gan atskarsme par savas kultūras (centra) strukturālo pretrunīgumu un nelīdzsvarotību, kura vājina pašapziņu un liek nepārtraukti uzmanīt savas teritorijas (identitātes) malu.

Eiropas mentālajā kartē ir bijušas un joprojām saglabājās vairākas zonas, kuras eiropiešu apziņā asociējās ar zināmu robežu starp „savējiem” un „citiem”

Piemēram, tāda robežzona bija Alpu kalni, kuru abās pusēs sastopamās kultūras eiropiešu pārliecībā atšķīras viena no otras. Ilgi dominēja ieskats, ka uz ziemeļiem no Alpiem sākās barbaru zemes, uz dienvidiem - kristiānisma civilizācija.

Viena no stabilākajām robežzonām eiropiešu priekšstatos vienmēr ir bijusi Krievzeme, Krievijas impērija, PSRS un tās sociālistiskās satelītvalstis Austrumeiropā un beidzot Krievijas Federācija pēc radikālajiem vēsturiskajiem notikumiem pagājušā gadsimta beigās. Krievija tādējādi ir uzlūkojama kā klasiska robeža Eiropas telpas mentālajā klasifikācijā.

Savu ģeogrāfisko un ģeopolitisko stāvokli, saprotams, ļoti labi apzinājās arī pati Krievija. Daudzi krievu filosofi, vēsturnieki, kulturologi, radošās inteliģences pārstāvji šajā sakarā ir izteikuši savu viedokli gan monogrāfijās un filosofiskajos traktātos, gan romānos un esejās.

Krievu intelektuālajās un mākslinieciskajās aprindās ir izplatīts viedoklis, ka Krievijas galvenā misija šajā saulē ir būt par noteiktu robežjoslu.

Ja par šo tēzi valda samērā liela vienprātība, tad citādāk ir diskursā par Krievijas pašas tipoloģisko piederību Austrumiem vai Rietumiem, kā arī savas fatālās misijas realizācijas mehānismiem.

Taču Eiropā Krievija vienmēr ir bijusi robeža, un Maskava tika uzskatīta par tirgotāju un diplomātu atpūtas vietu ceļā no Londonas uz Pekīnu. Tā, piemēram, Aleksandrs Hercens 19.gs. vidū sarkastiski izteicās, ka Krievijas liktenis ir kļūt par civilizācijas šķuni-noliktavu karavānu ceļā no Eiropas uz Āziju.

Līnija Rietumi - Austrumi vēsturiski nav pirmā Eiropas sadalījumā un mentālās telpas organizācijā. Vēsturiski vissenākā orientācija bija Ziemeļi - Dienvidi, iezīmējot tirdzniecības ceļu „no varjagiem līdz grieķiem”.

Eiropas mentālajā kartē rietumeiropieši mēdz iekļaut tikai latīnisko teritoriju, bet bizantisko teritoriju parasti atstāj kā Austrumiem piederošo daļu. Tas tāpēc, ka Bizantija, kura pārņēma arī Romas latīnisko mantojumu, ilgus gadsimtus izjuta Austrumu ietekmi - Persijas, Arābu halifata un pat Indijas.

Kijevas un Novgorodas Krievzeme bija eiropeiska valstiska teritorija. Tajā dominēja individuālisms - cilvēka indivīda sākotne un pamats visai kultūrai.

13. gs., kad sākās tatāru un mongoļu jūgs krievu kņazistēs, eiropeiskās tradīcijas Krievzemē vēl tomēr bija vājas. Tāpēc jūga laikā Krievzemes kultūra no Eiropas kultūrām manāmi attālinājās. Militārais despotisms, armijai līdzīgā valsts uzbūve, mongoļu zemes tiesības iznīcināja privātīpašumu, privāto iniciatīvu iedzīvotāju lielākajā daļā.

1266.gadā mongoļu hans krievu pareizticīgajai baznīcai noteica milzīgas privilēģijas: atbrīvoja no nodokļiem, karadienesta, aizliedza mongoļu administrācijai iejaukties baznīcas lietās. Tā rezultātā baznīca kļuva par varas kalponi, un par varas kalponi tādējādi kļuva Krievzemes sabiedrības visizglītotākā daļa. Baznīca asi vērsās pret visu rietumniecisko un katolicismu. Šīs tendences Krievijas pareizticīgajai baznīcai piedēvē joprojām, jo acīmredzot baznīcu neuztrauc tamlīdzīga reputācija.

Var droši apgalvot, ka krievu kultūrai pasaules kultūru vēsturē ir savdabīgs liktenis. Diezgan grūti nosaukt citu piemēru, kad kultūra par savu mērķi izvirza dialogu ar subekumeni, proti, Rietumeiropu. Krievijai vienmēr ir bijušas īpašas attiecības ar Rietumeiropas kultūrām.

Krievijas tendenci šajā ziņā var salīdzināt ar ASV mākslinieku aizrautīgo velmi Rietumeiropā apgūt modernās mākslas tehniku. Amerikāņu mākslinieki speciāli brauca uz Eiropu (īpaši uz modernisma citadeli Parīzi pirms I Pasaules kara). Amerikāņi, kā viņi paši atklāti atzina, speciāli devās uz Eiropu “mācīties modernismu”.

Krievija vienmēr vēlējusies kaut ko mācīties no Eiropas un dzīvot kā eiropieši, kaut gan tajā pašā laikā vienmēr ir pastāvējusi dilemma par savu piederību Rietumiem vai Austrumiem.

Krievija tātad vienmēr vairāk vai mazāk aktīvi un produktīvi ir iesaistījusies dialogā ar subekumeni. Rietumeiropas kultūra tiek uztverta kā zināms vienots veselums (subekumene), nediferencējot tajā ietilpstošās nacionālās kultūras.

Krievu kultūras dialogs ar Rietumeiropu aizsākās jau tajā laikā, kad senslāvu ciltis pārņēma kristiānismu pēc zināmas diskusijas par to, vai izvēlēties Rietumu katolicismu vai Bizantijas pareizticību. Kā zināms, izvēlējās Bizantijas pareizticību.

Krievu kultūras vēsturē dialogs ar Rietumeiropu veido atsevišķu intelektuālo strāvu, kura piedzīvoja gan kāpumus, gan apsīkumu. Droši var apgalvot, ka šis dialogs ir kļuvis par krievu pasaules uzskata sastāvdaļu. Par to liecina arī mūsdienu diskusijas par Krievijas un Eiropas attiecībām, Krievijas kultūras/civilizācijas specifiku.

19.gs. radās divi neformālie grupējumi - rietumnieki un slavofili. Rietumnieki proponēja ideju par Krievijas piederību Eiropai un nepieciešamību aktīvi izmantot Rietumu kultūras pieredzi. Slavofili apgalvoja pretējo - Krievija nav un nekad nebūs eiropeiska zeme, un Krievija neietilpst Eiropā.

Krievu vēsturnieks un publicists Nikolajs Daņiļevskis bija kategorisks. Viņaprāt Krievija - tā nav Eiropa. Pretēju pozīciju ieņēma rietumnieki. Viņi ne mazāk kategoriski deklarēja, ka Krievija ir eiropeiska zeme.

Rietumnieku pozīcija joprojām ir spēcīga. Krievu sabiedrībā daudzi ir pārliecināti, ka rietumnieki krievu kultūrā ir salīdzinoši tik pat organisks elements krievu kultūrā kā A.Puškins, F.Dostojevskis, P.Čaadajevs, A.Čehovs. Viņi nekad nepiekritīs N.Daņilevska proponētajai nostādnei, jo Krievija pieder arī Eiropai un vairāk ir eiropeiska nekā austrumnieciska zeme.

Polemika starp rietumniekiem un slavofiliem vienmēr tieši vai netieši balstījās uz kritērijiem un epitetiem, kuri kultūru raksturo no tās atvērtības vai noslēgtības viedokļa.

Piemēram, rietumnieki vienmēr pārmeta slavofiliem, ka viņi vēlas izolēt krievu kultūru no pārējās pasaules. Tamlīdzīga pašizolācija izraisīs stagnāciju krievu kultūrā un stimulēs nacionālismu.

Rietumnieki aicināja (un aicina) krievu kultūru kļūt atvērtai un integrēties Rietumeiropas kultūrā. Savukārt slavofili (mūsdienās šis termins netiek lietots; tā vietā lieto jēdzienus „patrioti”, „nacionālisti”) aicināja saglabāt krievu kultūras savdabību un nepakļauties kādas citas kultūras ietekmei.

Slavofili atzina, ka krievu kultūra ir pratusi patstāvīgi radīt tādas institucionālās vērtības, par kurām tai nav jākaunas no Rietumeiropas. Tas attiecas uz tiesību sistēmu, militārā dienesta struktūru, vietējo pašvaldību organizāciju, izglītības sistēmu, zinātnes iestādēm, pilsonisko sabiedrību ar tajā labi funkcionējošo goda un valstiskā pienākuma kodeksu.

Rietumnieku un slavofilu polemikas ideoloģiskajā gaisotnē krievu kultūra attīstījusies kopš

19. gs. sākuma. Tiesa, ja rietumnieki prata ieņemt reālistisku pozīciju un savos krievu kultūras vērtējumos bija paškritiski, tad slavofiliem tipiska ir romantiski sentimentāla jūsma un zināma etnogrāfiski folkloristiska stereotipizācija. Viņu retorikā ietilpa tādi elementi kā svēta ticība krievu tautas vitalitātei un krievu tautai kā visaugstākajam patiesības garantam, jūsma par krievu senajām sadzīves paražām un Krievzemes dabas plašumiem, Maskavas ainavu no Zvirbuļu kalna.

Rietumnieki savos intelektuālajos risinājumos bija ne tikai reālistiskāki, bet arī elastīgāki, jo viņi patiešām organizēja kultūru dialogu ar Rietumeiropu, no tās mācoties un operatīvi adaptējot savā apziņā piemēroto vielu. Slavofili mēdza pat lepoties ar savu garīgo nemainību un konservatīvismu. Viņi teica, ka tādā veidā apliecina savu uzticību krievu kultūrai.

Krievijas vēsturē rietumnieki guva reālus panākumus. Viņi uzvarēja mūžsenajā disputā ar slavofiliem, jo Krievija kļuva par varenu pasaules lielvalsti ar augstu attīstītu māksliniecisko kultūru un zinātni, teicamu izglītības sistēmu. Rietumniekus atbalstīja visplašākās sabiedrības masas. Pret savofiliem izturējās kā pret arhaiskiem komediantiem.

Rietumnieki kopš 19. gs. 40.gadiem sabiedrībā organizēja izskaidrošanas darbu, informējot iedzīvotājus par pasaules civilizāciju attīstību. Rietumnieki laikrakstos un žurnālos publicēja apskatus par ekonomiskajiem, garīgās kultūras un cita rakstura panākumiem daudzās valstīs. Viņi analizēja panākumu cēloņus, kā arī iztirzāja atpalicības iemeslus.

Vispusīgās un regulārās propagandas rezultātā krievu lasošajā publikā faktiski izveidojās zināms kultūru dialogs, kurā pasīva loma bija dažādām pasaules kultūrām, bet aktīva loma bija krievu inteliģencei. Rietumnieki pieradināja savas zemes sabiedrības izglītoto daļu pie domas par rūpniecības industrializācijas, lauksaimniecības modernizācijas nepieciešamību, aicināja tirdzniecībā ieviest laikmetīgas formas.

Svarīga bija arī sociāli politiskā informācija par Rietumu demokrātijas sasniegumiem -parlamentu darbu, pilsoņu tiesībām, politiskajām partijām, konstitucionālo iekārtu priekšrocībām Rietumu valstīs. Analītiski tika apskatīta Rietumeiropas zinātne, izglītības sistēma, sadzīves normas, mode, valodas etiķete.

Krievu vēsturnieki uzskata, ka rietumnieku darbība atstāja milzīgu ietekmi uz krievu inteliģences apziņu, pieradināja racionālai un humānistiskai domāšanai, pasaules uztverei, mācīja cienīt sevi un cita cilvēka individualitāti, toleranti izturēties pret cita cilvēka uzskatiem. Skaidrs, ka rietumnieku darbība iemācīja ar cieņu vērtēt citu tautu un kultūru daudzveidību vispār.

Rietumnieki deva smagu triecienu slavofilu proponētajam arhaiskumam. Rietumnieki sekmēja garīgās kultūras sekularizāciju, kaut gan nekad nenonāca kaila materiālisma un ateisma sludināšanā. Rietumnieki faktiski lūkojās uz kultūru no reliģiski garīgo priekštatu perspektīvas, kas Krievijā 19. gs. bija neierasti.

Rietumnieku darbības rezultātā krievu izglītotā sabiedrība reliģijas jautājumos patiesībā neatšķiras no Rietumeiropas sabiedrības, jo neieslīka klerikālismā, kā tas notika katolicisma zemēs. Jau 19. gs.vidū krievu inteliģencē bija cieņā reliģiskais indeferentisms un nebija pieņemts publiski apliecināt savu ticību dievam.

Rietumnieki veicināja jauna sociālā starpslāņa - inteliģences - rašanos. Kā zināms, inteliģence kā īpatns sociālais starpslānis radās Krievijā un tiek uzskatīts par krievu kultūras specifisku izpausmi. Krievijā inteliģence tika saistīta ar sabiedriskās domas formēšanu.

Inteliģence kļuva par īpašu sabiedrības daļu, kura no tradicionālās sabiedrības vidusšķiras atšķiras ar to, ka tajā iekļaujas visdažādāko sociālo slāņu pārstāvji - muižnieki, tirgotāji, sīkpilsoņi. Viņus visus apvieno vēlēšanās izglītot un apgaismot savu tautu. Inteliģence kļuva par sabiedrības apgaismotāju slāni.

Krievijā inteliģences formēšanās balstījās uz daiļliteratūras interpretāciju. Vārda māksla kļuva var sabiedriskās domas galveno reprezentantu, un visdažādākās tematikas diskurss koncentrējās ap literatūrā atspoguļoto problemātiku. Krievu literatūra kļuva par sabiedrības garīgās dzīves kodolu, kuru veidoja ne tikai rakstnieki, bet arī literatūras kritiķi, publicisti, žurnālisti. Vārdu sakot, kultūras ģeneratīvo funkciju veica literatūra.

Krievijā eiropeiskums neparādījās tikai Pētera I (1672-1725) reformu laikā 18. gs. sākumā, kā parasti tiek uzskatīts. Krievijā eiropeiskums radās reizē ar pirmo valstisko formējumu rašanos 9. gs., jo Kijevas un Novgorodas Krievzeme bija cieši saistīta ar Rietumiem līnijā Ziemeļi - Dienvidi, bet nevis Rietumi - Austrumi, kā tradicionāli uzskata.

Krievijai bija sakari ar Skandināviju ziemeļos un Bizantiju dienvidos. Slavenā līnija “no varjagiem līdz grieķiem” bija Ziemeļu - Dienvidu līnija. Senkrievijas pirmās kņazistes bija zināma robežteritorija starp ģermanizētajiem ziemeļiem un hellēnistiskajiem dienvidiem. Rietumnieciskums, eiropeiskums bija tā laika krievu elites dabiski uztverts dzīves ideoloģiskais fons, bet nevis voluntāri deklarēts, mākslīgi izmeklēts un uzspiests.

Kā jau tika minēts, Krievijas atrautība no Rietumeiropas un eiropeiskajām latīņu kultūras tradīcijām sākās 13. gs. tatāru-mongoļu jūga laikā, kad sakari ar Rietumiem pārtrūka, kā arī netika nodibināti cieši sakari ar Austrumu kultūrām Tā rezultātā Krievija kļuva par tipisku robežkultūras zemi un nostiprinājās līnija Rietumi - Austrumi.

“Tatāriskuma” ietekme visvairāk sāka izpausties 16.gs., kad uzplauka cietsirdība, izvirtība, obskurantisms, ksenofobija. Minētās iezīmes kļuva par dzīves saturu ne tikai valdošajā virslānī, bet arī pārējā krievu sabiedrībā.

Krievijas robežkultūras unikālais raksturs uzskatāmi atspoguļojas modernizācijas problemātikas kontekstā, pārliecinoši atklājot kultūras ieinteresētību un reālo praksi interkulturālajā komunikācijā.

Krievijā modernizācija bija ne mazāk komplicēts process kā citās valstīs, pārejot no agrārās sabiedrības patriarhālajām struktūrām uz Jauno laiku industriālās sabiedrības struktūrām.

Modernizācijas ceļu uz planētas pirmie iesāka Rietumeiropas iedzīvotāji. Pēc viņiem modernizācija daudzās zemēs un tajā skaitā Austrumeiropā risinājās saskaņā ar Rietumeiropas tipoloģiskajiem paraugiem, proti, vesternizācijas garā.

Kā zināms, ar laiku daudzās vietās vesternizācija sastapa vietējās inteliģences pretestību, aicinot saglabāt lokālās tradīcijas un akli nekopēt Rietumu dzīvesveidu.

Arī Krievijai vesternizācija kļuva par samērā smagu problēmu, jo vesternizācijai pretojās bizantiskajā garīgajā atmosfērā socializētie cilvēki. Krievijā tādējādi 17.-18. gs. sabiedrības izglītotākā un sociāli aktīvākā daļa sadalījās tradicionālistos un entuziastos novatoros, kuru vēsturiskie pēcteči 19. gs. kļuva rietumnieki un slavofili.

Krievijas eiropeizācija bija pretrunīgs process. Tātad pats kultūru dialogs virzījās pretrunīgi, un tam bija divdomīga iedaba, saturs, rezultāti.

Krievijas cars Pēteris I dibināja Zinātņu akadēmiju atbilstoši Rietumeiropas kanoniem, taču aizliedza mužniecībai, tajā laikā krievu izglītotākajai daļai, ieņemt garīgos amatus pareizticīgajā baznīcā. Tādējādi tautas reliģiskā dzīve pilnā mērā nonāca pusizglītoto garīdznieku rokās.

No vienas puses tika radīta bāze rietumnieciskai kultūrai, kura atspoguļojās daudzu izcilu personību darbībā, sākot ar A.Puškinu. Taču no otras puses tika radīta ļoti birokrātiska valsts pārvalde, centralizēta vara patvaldības rokās, kura stimulēja varas un tautas, varas un inteliģences konfliktus.

Krievijas cars Pēteris I eiropeizāciju pārvērta par savas valdības oficiālo politiku. Eiropeizācija vairs nebija opozīcija, bet kļuva par muižniecības modi, izglītības sistēmas elementu un pasaules interpretācijas formu vispār.

18. gs. Krievijā miermīlīgā ceļā bez konfrontācijas ar konservatīvi arhaiskajiem slāņiem tika pārņemtas Rietumeiropas kultūru normas un vērtības. Arī šajā laikā bija daudz pretrunu.

Tā, piemēram, 18. gs. Krievijas eiropeizācijas vadītāji bija cari jeb patvaldība. Tātad valsts varas forma, kura bija pilnīgi sveša un anahroniska Rietumeiropā. Par Krievijas eiropeizāciju rūpējās nevis valsts valdība, bet cars, kurš skaitījās eiropeizācijas patrons.

Īstenībā eiropeizācija nekādā gadījumā neatbilda cara interesēm, jo patiesi reālas eiropeizācijas rezultātā cara dinastija zaudētu varu un vara pārietu tautas vēlēta parlamenta rokās, bet valsts politisko satvaru nosacītu konstitūcija.

Ar Rietumeiropas patieso vērtību iedzīvināšanu nodarbojās krievu inteliģence. Apgaismības ideoloģija, saimnieciskās dzīves racionalizācija, kultūras sekularizācija, liberālisma ideoloģija (individualitāte virza vēsturisko progresu), - tās bija galvenās strāvas, par kuru iedzīvināšanu tiecās rūpēties krievu inteliģence.

Inteliģences idejiskajā pārliecībā bija arī tādas izpausmes kā kosmopolītisms un humānistisks cilvēciskums, kad etniskā piederība neko neizsaka, jo visi ir cilvēki. Galvenais ir tas, kāds tu esi cilvēks, bet nevis kāda ir tava tautība.

Bija arī tādi inteliģences pārstāvji, kuri tiecās izturēties paškritiski, vērtējot Rietumu kultūru normu potenciālās iespējas Krievijā. Atsevišķi paškritiski domājoši inteliģenti atzina, ka Krievija no Rietumeiropas ir atpalikusi par 1000 gadiem. Rietumeiropa ar barbarismu sadūrās 5. gs., Krievija - 15. gs., kad atbrīvojās no tatāru un mongoļu jūga. Pirmsmongoļu Krievijā bija augstu attīstīta aristokrātija, taču tautas masas turpināja slīgt pagānismā un patriarhālismā.

Krievijā nekad nebija bruņiniecības, kā tas bija Rietumeiropā. Krustnešu un katolicisma labvēlīgā ietekme Krieviju nesasniedza.

Kā atzīst krievu zinātnieki, Bizantijas ietekme bija divējāda: iemācīja cienīt mākslu, taču iemācīja būt divkosīgiem un melot. Tatāri un mongoļi savukārt krievu kultūrā ieviesa dzimtbūšanu un patvaldību - Rietumeiropā pilnīgi svešus fenomenus.

Taču Krievijas nopelns ir tas, ka tā Eiropu paglāba no tatāriem-mongoļiem. Par to viens no pirmajiem rakstīja Aleksandrs Puškins, kura paziņa P. Čaadajevs turpretī bija viens no asākajiem krievu kultūras kritizētājiem.

P.Čaadajeva darbus izdod un lasa joprojām. Viņš izvēlējās savdabīgu pozīciju un Krieviju nesaistīja ne ar Rietumiem, ne ar Austrumiem, bet gan ar krievu kultūras vispārējās attīstības īpatnībām.

P.Čaadajevs norādīja, ka tautu dzīvē ir jaunības periods, kad tauta atrodas nepārtrauktos meklējumos, kaut gan pati nezina, ko vēlas sasniegt. Jaunības periodā uzplaukst tautas talants visā savā košumā.

P.Čaadajevs rakstīja, ka krieviem neesot ko atcerēties, jo viņiem nav bijusi jaunība, kad varēja uzplaukt tautas talants. Krieviem jau no paša sākuma jaunības vietā bija barbarisms, pakļautība citām tautām un gļēva samierināšanās ar savu stāvokli. Krievu kultūra virzās tādā veidā, ka pārdzīvotais momentā pazūd un nesaglabājās atmiņā. Krievi atceras labi ja vakardienu. Tas notiek tāpēc, ka kultūra balstās tikai no aizguvumiem un atdarinājumiem. Nav dabiska progresa un iekšējās attīstības. Idejas tiek pārņemtas gatavā veidā no ārpuses un nav ideju kontinuitātes. Tauta nevar sasniegt lielu progresu, ja tā neapzinās savu individualitāti.

19. gs. krievu inteliģence tāpat kā Rietumeiropas domātāji pievērsās nacionālās mentalitātes un nacionālisma problemātikai romantismam tipiskā veidā - jūsmoja par tautas dvēseli, ticēja tautas gara mūžībai, glorificēja un fetišizēja tautas brīvības alkas.

Krievijā galvenā problēma bija attieksme pret krievu kultūras progresu un atvērtību. Krievu nacionālā pašapziņa bija spiesta izturēt zināmu pārbaudījumu. Vēsturnieki raksta, ka Krievija bija unikāla zeme, jo modernizācija nekur citur uz planētas neizraisīja tādu polarizāciju jautājumā par savas kultūras atvērtību vai izolētību.

Krievu „eiropieši” un krievu „eiroskeptiķi” radās, iespējams, tāpēc, ka Krievija tomēr bija samērā noslēgta zeme. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, Krievija bija robežkultūras zeme starp atšķirīgām civilizācijām, un krievu sabiedrība to lieliski apzinājās, bet tas savukārt ietekmēja refleksiju saturu. Krieviem par sevi bija grūti pieņemt noteiktu lēmumu.

Faktiski var vēl palašāk rezumēt. Krievijas kultūrā kultūru dialoga problemātika kļuva par kultūras autorefleksiju neatņemamu sastāvdaļu. Krievu kultūra nav iedomāja bez šīs tēmas, no kuras risinājuma ir atkarīgs kultūras liktenis. Krievu kultūras nākotne tiek skatīta no kultūru dialoga viedokļa - kā tiks risināts dialogs ar Rietumeiropu. Tā ir unikāla nostādne, kura ietiecas kultūras sistēmas visdziļākajos slāņos, nosaka kultūras dinamiku un vēsturisko transformāciju.

Kultūras pašidentifikācija, sevi uzskatot par robežkultūru starp civilizācijām, it kā automātiski aktualizē kultūru dialoga nepieciešamību, kad interkulturālā komunikācija kļūst par organisku attiecīgās robežkultūras eksistences faktoru. Krievu kultūrā šis pašapziņas komplekss vienmēr pastāvējis, jo vienmēr ir eksistējusi dilemma par savu piederību.

Piemēram, latviešu kultūras autorefleksijās šī dilemma nekad nav bijusi izteikta, ja neskaita politiskā populisma un obskurantisma stimulēto retoriku par “atgriešanos Eiropā” pēc PSRS sabrukuma.

Arī Latvija kā Baltijas komponents ietilpst zināmā robežjoslā - Austrumeiropā, kura Eiropas mentālajā kartē un ģeopolitikā vienmēr ir ieņēmusi impozantu vietu. Taču robežas fenomena izjūta latviešu pašapziņā un kulturoloģiskajās interpretācijās nav izteikta parādība. Latvieši vēlas sevi redzēt tikai Rietumu orientācijas/piederības gaismā.

Katrs, kurš labi pazīst Rietumu kultūru un latviešu kultūru, nepieciešamības gadījumā var patstāvīgi noteikt latviešu kultūras orientāciju/piederību. Nākas tikai noteikti atcerēties, ka Rietumu kultūras specifiskās iezīmes ir tādas izpausmes kā individuālisms, individuālās izvēles brīvības cieņa, cilvēka radoši garīgā aktivitāte, kristiānistiskā tikumība, tolerance. Ar to visu latviešu kultūra nevar lepoties.

Vērtējot latviešu kultūras orientāciju/piederību, katrā ziņā nākas atcerēties, ka eiropeiskums nenozīmē Eiropas aklu dievināšanu, bet gan nozīmē spēju vērienīgi domāt, rīkoties ar pašcieņu, konsekventi respektēt morālās un tiesiskās normas, atzīt zinātnes nepieciešamību, etnisko un kultūru plurālismu, ticību zināšanām un intelekta cieņu. Iespējams, objektīvas pašanalīzes rezultātā Rietumu orientācijas/piederības gaisma var pilnīgi izplēnēt.

7.lekcija. Krievija un Eiropa: kopdzīves varianti

Īsts eiropeisms izaug no savas kultūras.

Vladimirs Kantors

Eiropa un Krievija viena bez otras nevar dzīvot, tas ir fakts.

Vladimirs Maļavins

Triviāli izsakoties, Eiropas un Krievijas kopdzīves nepieciešamību un reālo objektivitāti (to, kas epigrāfā nosaukts par faktu) diktē gan garīgie, gan materiālie nosacījumi: no vienas puses mākslinieciskās un intelektuālās produkcijas apmaiņa, no otras puses dabas bagātību un saražotās gatavās produkcijas apmaiņa.

Tas ir pats par sevi saprotams, ka starp Krieviju un Eiropu, proti, konkrētām valstīm, ES struktūrām, atsevišķiem indivīdiem, organizācijām, firmām vienmēr ir pastāvējuši un pastāvēs noteikti sakari, nemaz nerunājot par to, ka visiem kopīgs ir kontinents Eirāzija un Krievijas viena daļa atrodas tajā teritorijā, kuru pieņemts dēvēt par Eiropu.

Eiropas un Krievijas kopdzīves nepieciešamība un reālā objektivitāte savādāk (ne kā fakts un aksiomātiska konstatācija) atspoguļojas sabiedriskajā apziņā. Tātad mentālajā līmenī - cilvēku ieskatos par kultūru sakaru un kopdzīves patieso raksturu, dzīvesveidu saderību un patiesajām savstarpējām simpātijām. Šajā ziņā, kā tūlīt redzēsim, ieskati var būt visdažādākie vienam par otru. Lekcijās jau bija runa par to, kā rietumeiropieši vēsturiski tradicionāli izturās pret „Austrumu barbariem” u.tml. Protams, gadsimtiem ilgi rūdīto stereotipisko attieksmi pret „Maskavas lāci”, krievu despotismu un ārējo agresivitāti nav iespējams tik ātri pārvarēt. Pie tam eiropiešiem būs grūti atzīt vēsturiskos faktus, ka Rietumi faktiski vienmēr ir bijusi agresore pret Krieviju, kā tas bija 1610., 1709., 1812., 1915., 1941.gadā.

Krievijas sociologi regulāri veic aptaujas par savas valsts iedzīvotāju attieksmi pret Eiropu, Rietumiem. Sociologi valsts sabiedrībā tāpat noskaidro, ko eiropieši domā par krieviem un Krieviju

2007.gada 17.-18.februān „Sabiedriskās domas pētniecības Viskrievijas centrs” (BcepoccuūCKUū ^Hmp U3yneHUM 06^ecmeeHH0S0 MHeHun) aptaujāja 1600 cilvēkus 153 apdzīvotajās vietās valsts 46 apgabalos. Jautājumi, piemēram, bija sekojošie: ko domā par Krievijas vietu Eiropā un pasaulē, kādas jūtas izraisa tādi jēdzieni kā „Eiropa”, „Āzija”, „Amerika”, NATO, Rietumi u.c.

Tā, piemēram, viedokli, ka Krievija ir Eiropas sastāvdaļa un 21.gs. to liktenis būs cieši vienots, atbalsta 38 % respondentu. 45 % respondentu uzskata, ka Krievija ir īpaša eirāziskā civilizācija un nākotnē tās intereses koncentrēsies Austrumos. 47 % no aptaujas dalībniekiem ir pārliecināti par Rietumeiropas valstu neieinteresētību Krievijas attīstībā un izaugsmē, jo tādējādi rietumnieki it kā tiek apdraudēti. Tikai 34 % atzīst, ka Eiropa ir kopīgas mājas eiropiešiem un arī Krievijai.

Jēdziens „Eiropa” pozitīvas emocijas izraisa 77 % respondentos, negatīvas - 11 % respondentos, kas rosināja oriģināli komentēt pētījuma rezultātus, proti, krievu dvēsele pieder Eiropai, ķermenis - Āzijai. Savukārt jēdziens „Eiropas Savienība” attiecīgi +56 %, - 18 %, Amerika + 34 %, - 50 %, NATO +19 %, - 57 %, Rietumi +52 %, - 31 %, Āzija +56 %, - 24 %.

2000.gadā minētais Viskrievijas centrs tematiski analoģiskā aptaujā bija iekļāvis jautājumus par eiropiešu attieksmi pret Krieviju. To, ka eiropieši pret Krieviju izturās „normāli”, atzīst tikai 19 % no krievu respondentiem. Savukārt 12 % uzskata, ka eiropieši pret Krieviju izturās ar satraukumu, 21 % - izturās ar nicinājumu, 23 % - izturās ar līdzjūtību. Tikai 8 % Krievijas respondentu domā, ka Rietumu cilvēki pret viņiem izturās ar cieņu. Tādējādi nākas konstatēt izteikti asimetrisku ainu. Krievi pret eiropiešiem izturās normāli un ar cieņu, bet eiropieši pret krieviem izturās līdzjūtīgi, nicinoši un katrā ziņā necienīgi. Tāds viedoklis dominē Krievijas sabiedriskajā domā.

Analizējot pēcpadomju laika socioloģisko pētījumu rezultātus, pazīstamais krievu zinātnieks Boriss Dubins izvirza vairākus interesantus novērojumus. Piemēram, Krievijas iedzīvotājos plaši izplatīta pozitīva attieksme pret ASV, Japānu un vispār Rietumiem bija 20.gs. 80.gadu beigās un 90.gadu sākumā. Tas bija saistīts ar negatīvo attieksmi pret PSRS. Tolaik Rietumi kalpoja kā noteikts antipods pussabrukušajai „padomijai” 1989.gadā PSRS atbalstīja tikai 40 % respondentu. Turklāt Rietumu dzīves veidu atbalstīja 60 %. Tāds stāvoklis saglabājās līdz

1992.gadam, kad pozitīva attieksme pret Rietumu dzīves veidu sāka mazināties un pieauga to cilvēku skaits, kuri vispār nespēja atbildēt uz tamlīdzīgiem jautājumiem, jo bija pārstājuši interesēties par Rietumiem.

1994.-1995.gadā krasi pieauga nacionālā patriotisma, valstiskās varenības apziņa - atbalsts Krievijas nacionālajai vienotībai, valsts prestīža nostiprināšanai, ilgas pēc padomju dzīves. Palielinājās to iedzīvotāju skaits, kuriem Rietumi kļuva par Krievijas sagrāvējiem, nabadzības veicinātājiem, valsts vienotības likvidētājiem, nacionālo bagātību izlaupītājiem.

1996.gada septembrī socioloģiskajā aptaujā (2430 respondenti) 20 % atzina nepieciešamību Krievijai orientēties uz padomju dzīves veidu, 47 % priekšroku deva „tradicionālajam” krievu dzīves veidam, tikai 11 % - Rietumu dzīves veidam. 1997.gada aptaujā (1600 respondenti) 51 % ASV, Vāciju, Lielbritāniju, Japānu nosauca par Krievijas pretiniekiem, kuri tiecās savas problēmas risināt uz Krievijas rēķina un katrā izdevīgā brīdī rada zaudējumus Krievijas interesēm.

B.Dubina ieskatā naidam un neuzticībai pret Rietumiem ir dažādi iemesli. Viens no tiem -rietumniecisko saimniecisko reformu izgāšanās Krievijā 90.gadu sākumā. Cits iemesls - pašu krievu neticība sev un savai spējai „sakārtot” valsti, pārliecības trūkums par spēju pretoties Rietumu kultūras ietekmei. Piemēram, daudzus kaitināja Krievijas TV darbība, plaši izmantojot rietumniecisko materiālu, uzspiežot rietumnieciskos ideālus, patērētāju sabiedrības kultu un tādējādi mērķtiecīgi graujot krievu kultūras tradīcijas.

B.Dubins raksta, ka 90.gadu vidū Krievijas masu medijos nostiprinājās lozungs par Krievijas „īpašo ceļu” (ocodbiū nymb). Ja 80.gados aptaujās to atbalstīja tikai 10 %, tad 1994.gadā jau 52 %, bet 1995.g. - 59 % respondentu. Viņi savu izvēli pamatoja ar Krievijas īpašo vēsturi un ģeogrāfisko stāvokli - Krievija atrodas uz robežas starp Eiropu un Āziju. 90.gadu otrajā pusē organizētajos socioloģiskajos pētījumos tikai vidēji 25 % sevi pieskaitīja eiropiešiem, bet 55-57 % atbildēja, ka nekad nav izjutuši savu piederību Eiropas vēsturei un kultūrai.

2007.gadā nākas runāt par „tautas imperiālistiem”. Krievijas Federācijas Prezidenta V.Putina slavenā runa Minhenē 2007.gada martā, atklāti kritizējot Rietumu divkosīgo attieksmi pret Krieviju, ASV militāros un citus pasākumus pret Krieviju, dziļi atsaucās krievu sabiedriskajā domā. Pirmkārt un galvenokārt runu var uzskatīt par zināmu rezumējumu tam politiskajam kursam, kurš ir veicinājis Krievijas starptautiskās autoritātes nostiprināšanos, kad Krievija atkal ir viens no globālo procesu aktīviem līdzdalībniekiem. Socioloģiskās aptaujas pēc Prezidenta slavenās runas liecina, ka krievu sabiedrība atbalsta spēka pozīciju izmantošanu Krievijas interešu realizācijā un aizstāvēšanā. Tādējādi nākas konstatēt zināmas impēriskās pašapziņas recidīvus, „tautas imperiālisma” rašanos. Sabiedrībā dominē viedoklis, ka valsts drošību var garantēt tikai spēka pozīciju izmantošana.

Saprotams, par Krievijas attiecībām ar Eiropu un pārējo pasauli savu viedokli un nākotnes prognozes izsaka arī profesionāļi - zinātnieki, starptautisko attiecību speciālisti, politiķi. Tā, piemēram, Karnegi Maskavas centra direktors Dmitrijs Treņins 2006.gadā izdeva grāmatu „Integrācija un identitāte: Krievija kā Jaunie Rietumi””. Darbā galvenā tēze ir ieteikums Krievijai asimilēt Rietumu tehnoloģijas, normas un noteikumus, kļūstot par ASV un ES partneri. Tajā pašā laikā Krievijai ir jāsaglabā sava suverenitāte un identitāte.

Grāmata stimulēja zināmu polēmiku. Krievijā ne visiem D.Treņina kolēģiem ir saprotams, kā iespējams saglabāt savu suverenitāti un identitāti, apjomīgi asimilējot savā kulturā citu kultūru materiālu. Tika atgādināts, ka Krievijai tiek liegta pieeja Rietumu informācijai par izgudrojumiem, ASV un ES cenšas ievilināt Krieviju Rietumos aizsāktajā izglītības sistēmas nivelēšanā (Boloņas procesa aktivitātēs), kas Krievijai nekādā gadījumā nevar nākt par labu, jo tai ir viena no labākajām izglītības sistēmām pasaulē. Krievijai nākas pielikt daudz pūļu, lai atvairītu demagoģiskās prasības Krievijas dabas bagātību ieguvē pielaist arī Rietumu firmas.

Atsevišķa tēma diskusijās par Krievijas likteni Rietumu kontekstā ir par garīgo kultūru. Pēc PSRS sabrukuma Krievija tāpat kā citas bijušās sociālisma zemes izjuta spēcīgu Rietumu masu kultūras industrijas produkcijas invāziju. Ja, piemēram, Latvijā šīs produkcijas invāzija sastapās ar latviešu vidējās un jaunākās paaudzes sajūsmu un dievināšanu, kā arī aizvadītajos apm. 20 gados nekad nav sadūrusies ar publisku nosodījumu, tad pilnīgi savādāk notikumi risinājās Krievijā. Tās kultūra izrādījās pietiekoši spēcīga un pašapzinīga, lai visai drīz (90.gadu sākumā) uzsāktu rietumnieciskās popkultūras garīgā sekluma kritiku, izsmiešanu un nepieļaušanu savā dzimtenē.

Minētajā tēmā ir viena paradoksāla nianse. Gan Rietumos, gan Krievijā domājoši cilvēki tagad lieliski saprot, ka Berlīnes mūris (divu sistēmu pastāvēšanas simbols un reāla būvkonstrukcija) Krieviju un citas sociālisma zemes pasargāja no tā bēdīgā procesa, ko tagad dēvē par kultūras masovizāciju, postmodernisma izkropļojumiem, eiropeiskās kultūras amerikanizāciju, makdonaldizāciju, kad no 20.gs.70.gadiem Rietumu kultūrā radās unikāli drausmīga izpausme -masu kultūras industrija, ar saviem ražojumiem apdullinot un notrulinot visplašākās ļaužu masas, propagandējot patērēšanas un dzīves baudīšanas kultu.

Rietumu intelektuāļi šodien apzinās, ka viņu zemēs masu kultūras industrija ir atstājusi dziļi nelabvēlīgu ietekmi, apdraudot eiropeiskās kultūras nākotni vispār. Tāpēc Rietumu intelektuāļi visas cerības saista ar Krieviju, kura spēs ne tikai nosargāt un saglabāt Rietumu kultūras (plašāk

- balto cilvēku rases) mantojumu un vērtības, bet arī tās radoši turpināt. Krievija šodien tiek dēvēta par „cilvēces cerību”, , jauno Tibetu”

Labi zināms, Krievijas attiecības ar Eiropu pašlaik visvairāk ietekmē „ nolādētā nafta”, kā ne reti presē izsakās par mūsdienu pasaulē sastopamajiem konfliktiem energoresursu eksporta un importa sakarā. „Nolādētās naftas” dēļ cieš Irakas tauta, Latiņamerikas, Āfrikas valstis, politiskos uzbrukumus nākas atvairīt Norvēģijai, kura pati vēlas apsaimniekot savas dabas bagātības. Arī attieksmi pret Krieviju nosaka tās naftas un gāzes eksports. Šajā sakarā ir ideoloģiskie spēki, kuri cenšas iebaidīt eiropiešus par pārāk lielo atkarību no Krievijas. Krievijai kļūstot par naftas un gāzes donoru, tiekot apdraudēta Eiropas enerģētiskā drošība. Šodien tāpēc par Krieviju aiz okeāna saka apmēram tā: visai nepatīkama valsts, kura atkal vēlas kļūt par impēriju. Rietumos nepatīk, ka Krievija ir pārvarējusi valstiski politisko krīzi, kas bija iestājusies iepriekšējā Prezidenta laikā, un Krievijai tagad ir milzīgs stabilizācijas fonds, milzīgas zelta rezerves, strauji atdzimst armija, apmēram 60 % iedzīvotāji optimiski raugās uz savas valsts nākotni.

Krievijā 2007.gadā savu viedokli par planetārajiem procesiem publicēja autoritatīvā Ārējās un aizsardzības padome, kas ir nevalstiska organizācija un kurā darbojas daudzi pazīstami zinātnieki un valsts augstākā līmeņa speciālisti. Padome izdeva grāmatu „Pasaule ap Krieviju: 2017. Netālās nākotnes kontūras”. Grāmatā ir interesantas vispārīga rakstura prognozes, kā arī detalizētāk ir mēģināts paredzēt Eiropas un citu teritoriju nākotne turpmākajos 10 gados. Tā, piemēram, ir teikts, ka valsts patstāvība padziļinātas globalizācijas apstākļos kļūs arvien mazāka, nemazināsies vispasaules mēroga kataklizmu draudi, turpmākā desmitgade notikumu ziņā būs vētraina un maz paredzama, vienpolāras pasaules vietā nebūs daudzpolāra pasaule, bet haoss, vakums starptautiskajā drošībā, enerģētiskais bums beigsies pēc 10 gadiem, jo enerģijas loma samazināsies ASV un ES, ASV loma turpinās mazināties, ASV gaida „pēcirakas sindroms”.

Runājot par Eiropu, tiek paredzēts stabils ekonomiskais kāpums pēc 5 gadiem. Turpmākos dažus gadus ES turpinās palikt prostrācijas stadijā, ko veicina pārāk sasteigtā paplašināšana

1995.-2006.g. un pārāk augstās prasības no ES kā sistēmas. Pēc 5 gadiem sistēmiskā krīze sāks izzust: aktivizēsies ekonomiskās reformas, ārpolitika, taču ne militārais potenciāls. Tomēr ES sistēmiskā krīze var stimulēt radikālas izmaiņas ES politiski ekonomiskajā modelī.

Krievijas ekspertu ieskatā ES pašlaik konstatējamas četras stratēģiskā rakstura neatrisinātās problēmas: 1) ES vadības efektivitātes un kvalitātes nepietiekamība, 2) ES attīstības elementāra vispārējā stratēģiskā mērķa trūkums, 3) ES valstu lielākās daļas zemā ekonomiskā efektivitāte, 4) savstarpējās uzticības mazināšanās starp dalībvalstīm no vienas puses un dalībvalstīm un ES vadošajām struktūrām no otras puses.

Krievijas un Eiropas ekonomiskajā sadarbībā arī turpmāk priekšplānā būs energoresursi, jo Krievija piegādā, piemēram, 30 % no ES patērētās gāzes (atsevišķās valstīs - 100 %).

Krievijas un ES attiecības līdz šim regulēja 1994.gadā noslēgtā „Vienošanās par partnerību un sadarbību”. 2007.gadā šī dokumenta darbības laiks izbeidzās, un pašlaik tiek veikti attiecīgi pasākumi, lai noslēgtu jaunu vienošanos.

8.lekcija. Eiropocentrisms

Turpmākās impērijas bus apziņas impērijas.

Vinstons Cerčils

Eiropocentrisms ir kultūrfilosofisks pieņēmums. Tā pamatā ir pārliecība par Eiropas galveno lomu cilvēces garīgajā attīstībā. Tamlīdzīgam pieņēmumam ir sena vēsture, kura aizsākās jau pirmajās Eiropā sastopamajās kultūrās.

Antīkajā sabiedrībā pieņēmumam bija arī aksioloģisks raksturs, jo visi cilvēki un viņu kultūras tika vērtējoši iedalītas „civilizētajās” un „barbaru” kultūrās. Pie tam „civilizēta” kultūra bija tikai viena - hellēņu kultūra, no kuras kvalitatīvi atpalika „barbaru” kultūras.

Eiropiešu prātos un sociālajā praksē tamlīdzīga pieeja saglabājās viduslaikos un arī Jaunajos laikos, kad eiropocentrisms savas prioritātes argumentācijā izmantoja salīdzinošo konstrukciju Rietumi - Austrumi. Par eiropeiskās civilizācijas sinonīmu kļuva Rietumu civilizācija, kuras autoritāti spēcināja kristiānisms kā tipiski eiropeiska un rietumnieciska reliģij a.

Eiropiešu apziņā Rietumu un Austrumu antipodiskums vēl kontrastaināku nokrāsu ieguva pēc islama reliģijas rašanās 7.gs. un pēc Āfrikas un Āzijas daudzu zemju (arī Romas impērijas kādreizējo teritoriju) nonākšanas islama civilizācijā.

Eiropocentrisms katru reizi ir psiholoģiski ietekmējis un acīmredzot vienmēr ietekmēs j ebkuru kultūru dialogu, kurā piedalās kāda Eiropas daļa vai viss pašapzinīgais kontinents. Jebkurš kultūru dialogs j au izej as pozīcij ā ir psiholoģiski nevienlīdzīgs, jo tā dalībnieku vēsturiskajā atmiņā saglabājās informācija par eiropiešu gadu tūkstošiem ilgo nicīgo izturēšanos pret citām kultūrām un sevis glorifikācija.

Tiesa, Eiropu var uzskatīt par kultūru dialoga koncepta dzimteni, jo eiropiešu intelektuāļi pirmie aicināja vienlīdzīgi izturēties pret visām kultūrām. Taču cilvēces apziņā eiropocentrisma klātbūtne nekad neizzudīs, jo tāda ir vēsturiskā realitāte. Kultūru dialoga perspektīvas tādējādi ir atkarīgas no tā, cik paškritiski eiropieši pratīs izturēties pret eiropocentrismu un apvaldīt savu mūžseno ekscentrisko pašapziņu, kura faktiski (kā redzēsim vēlāk) nevar būt un nav raksturīga pilnīgi visiem kontinenta iedzīvotāj iem.

Mūsdienu kulturoloģiskajā literatūrā saglabājās rubrika „eiropeiskā kultūras tradīcija”, jo objektīvi ir iespējams fiksēt kultūras īpatnības, kuras lielā mērā izpaužas tikai Eiropā un kurām piemīt kontinentāla izplatība, j o tās vairāk vai mazāk var novērot visu eiropiešu kultūrās - spāņu, franču, vācu, angļu, itāļu, poļu, zviedru, norvēģu, somu u.c.

Tā dēvētajā eiropeiskajā kultūras tradīcijā var reducēt atsevišķus komponentus, kuri invarianti ir saglabājušies visu laiku. Šajā ziņā tradicionāli pirmo min antīkās kultūras mantojumu, kas uzskatāms par eiropeiskās kultūras pamatbāzi filosofijā, mākslā un literatūrā, juridisko tiesību normās, ētikā, estētikā, kā arī valstiski politiskajā praksē. Senajās Atēnās un Romā bija cieņā dialogs politisko jautājumu risināšanā un toleranta attieksme pret jebkuru idejisko viedokli un koncepciju.

Antīkajā kultūrā izkristalizējās konceptuālais karkass cilvēka un dabas, cilvēka un sabiedrības problemātikā, kura Eiropā saglabājusies līdz mūsdienām. Antīkās kultūras ideāls bija dieviem līdzīgs cilvēks, kurā harmoniski skaisti un cēli iemiesojas gan fiziskie, gan garīgie dotumi.

Antīkajā kultūras mantojumā atspoguļojas cilvēku sociālo un psiholoģisko attiecību spektrs tik vispusīgi un kardināli, ka joprojām mākslā un literatūrā var izmantot tā laika mitoloģijas un daiļrades tēlus, sižetus, tematiku.

Eiropas daudzās mācību iestādēs joprojām pasniedz grieķu un latīņu valodu, kuras tradicionāli vienmēr ir ietilpušas eiropeiski izglītota cilvēka akadēmiskajā izglītībā.

Eiropeisko kultūras tradīciju nav iespējams iedomāties bez kristiānisma. Kristiānisms kļuva par pasaules reliģiju un ir izplatīts arī citos kontinentos, taču ne Amerikā, ne Āzijā un citur neviens cilvēks nemēģinās apšaubīt to, ka kristiānisma dzimtene ir Eiropa. Precīzi lokalizējošais paskaidrojums par kristiānisma sākotni Tuvajos Austrumos parasti seko (ja vispār seko) pēc tam.

Eiropeiskajā kultūrā kristiānisma loma ir grandioza. Kristiānisms sludina visu cilvēku vienlīdzību neatkarīgi no katra etniskās un sociālās izcelsmes, ādas krāsas, profesijas, sabiedrībā ieņemtā stāvokļa. Valda samērā vienprātīgs uzskats, ka, pateicoties kristiānismam, Eiropa gandrīz divus gadu tūkstošus tikpat kā nepazina nacionālismu, etniskos konfliktus un genocīdu.

Kristiānisms kļuva par eiropiešu pasaules uzskata kodolu, dzīves veida noteicēj u, radošās iedvesmas un morāli tikumisko normu avotu. Kristiānismā par cilvēka garīgās un fiziskās esamības centru kļuva dvēsele.

Kristiānisma konfesionālais atzars protestantisms Eiropā būtiski veicināja Jauno laiku iestāšanos - buržuāzijas un kapitālisma rašanos, materiālās kultūras progresu, kas kļuva ja ne par pašu galveno faktoru eiropocentrisma ambīciju argumentācijā 18.- 19.gs. visai pārējai „atpalikušajai” cilvēcei. Eiropa sāka ne tikai demonstrēt savu dinamiskumu, bet arī lepoties ar savu dinamiskumu, tādējādi reklamējot savu pārākumu, salīdzinot ar citām homeostāzē snaudošajām civilizācij ām.

Būtisks komponents eiropeiskajā kultūras tradīcijā ir Eiropā vienmēr pastāvošā un pašaizliecīgi sargātā kultūru daudzveidība, kas bija konstatējama antīkaj ā laikmetā un uzplaukst mūsdienu globālās migrācij as laikmetā.

Eiropas multikulturālās vēstures naratīvu pieņemts sākt ar „barbaru ienākšanu antīkās kultūras rožu dārzā”, kad mūsu ēras sākumā Romas impērijas pilsoņu kontingents arvien vairāk un vairāk papildinājās ar barbaru tautu ieceļotājiem no Austrumiem. Tā dēvētā eiropeiskā kultūra radās antīkās kultūras un barbaru kultūru sintēzes rezultātā.

Etniskie procesi turpinājās viduslaikos, kad Eiropa tika „paplašināta” un eiropeiskās civilizācijas zonā pagānu kristīšanas aizsegā nonāca Austrumeiropas teritorija. Kā zināms, no 1186.gada arī Latvijas mūsdienu teritorija, līdz kurai savā laikā nesniedzās Romas impērijas robežas un kurā eiropeiskā dzīve sākās apmēram vienu tūkstoti gadu vēlāk nekā Rietumeiropā. Eiropā kristiānismu pēdējie pieņēma lietuvieši 1398.gadā.

Zināma etniskā stabilitāte Eiropā iestājās faktiski tikai 19.gs. pēc nacionālo valstu izveidošanās. Pilnā mērā Eiropas ģeogrāfiskā telpa, kura vienmēr bija eiropiešu politisko un ģeopolitisko refleksiju objekts, nostabilizējās tikai 20.gs.

Mūsdienās pēc ES paplašināšanās interese par eiropeiskās civilizācijas ģeogrāfisko telpu nav mazinājusies un patiesībā kļuvusi vēl aktuālāka, transformējoties, piemēram, mentālās kartes koncepcijā, kuras saistība ar interkulturālo komunikācij u tiks plašāk atsevišķi aplūkota turpmāk.

„Vecā Pasaule” kādreiz dalījās Eiropā, Āzijā un Līvijā, kuru vēlāk pārdēvēja par Āfriku. Antīkās kultūras speciālisti konstatējuši, ka Eiropa pirmo reizi pieminēta Homēra himnā, kura veltīta Apolonam. Par Eiropu izteicās Eshils (ap 525-456 p.m.ē). Bībelē nav lasāms vārds „Eiropa”.

Jēdzienu „eiropeiskā civilizācija” pirmo reizi 18.gs. esot lietojis kāds franču abats, rakstot par franču kolonijām Ziemeļamerikā. Viņš aicināja vietējās tautas pārvērst par francūžiem. Abata ieteikums netika realizēts, jo Amerikas vietējās tautas tika iznīcinātas, taču visai drīz eiropeiskajai identitātei un kultūrai tika piešķirts patstāvīgas atsevišķas civilizācijas statuss.

Eiropas ideja kā vēsturisks un civilizācijas fenomens nostiprinājās pēc franču revolūcijas 18.gs. beigās un uzplauka 19.gs., kad Eiropa dominēja pasaules ģeopolitikā. Eiropa kļuva par civilizācijas progresa simbolu.

Eiropas valstu apvienošanās ideju sāka apspriest 19.gs.30.gados. Idejas aktualitāti veicināja ASV tēze „Ameriku amerikāņiem”. Noskaidrots, ka pirmo reizi šī tēze tika publiskota 1823.gadā. Tēze nepārprotami bija vērsta pret eiropiešiem un eiropocentrismu.

19.gs. pirmajā pusē Eiropas apvienošanās ideja sāka izjust nacionālisma graujošo ietekmi. Tā pastiprinājās pēc Vācijas, Itālijas apvienošanās.

Eiropa kā politiskā ideja intelektuālās aprindas sāka pamatīgāk piesaistīt tikai

20.gs. otrajā pusē, kad Eiropas politiskās idejas analītika sāka aizstāt līdz tam dominējošās intereses par tādiem konceptiem kā valsts, nācija, demokrātija, cilvēktiesības.

Tie, kuri mērķtiecīgāk sāka iedziļināties problēmā, atklāj a, ka Eiropas politiskā ideja visskaidrāk formulēta tajos gadījumos, kad tā pretstatīta kaut kam citam. Atklājās, ka Eiropas homogenizācija varēja uzplaukt, balstoties uz noliegumu: nevis raksturojot un pilnveidojot savu specifiku, bet gan kritizējot un noliedzot „citu” iezīmes, kuras pašai nepiemīt. Saprotams, eiropiešu kritikas iemīļotākais objekts bija „Austrumu barbarisms”, ar kuru koloniālisma laikmetā sāka konkurēt citu kontinentu vietējie „mežoņi”.

Uz Eiropu paškritiski viens no pirmajiem palūkojās un aicināja viņam sekot arī pārējos latviešiem labi pazīstamais Johans Gotfrīds Herders. Eiropu viņš definēja ne tikai kā atsevišķu valstu kopumu, bet arī dažādu tautu nacionālo raksturu apvienojumu. Herders par Eiropas specifiskāko īpašību proponēja eiropeiskās nācijas daudzveidību.

Herders viens no pirmajiem pret Eiropu izturējās kā pret daudzveidīgā vienotību un atšķirīgā vienotību. Viņš rakstīja, ka Eiropa uz apkārtējās pasaules fona izdalās nevis kā unificēta ideja, bet gan kā savdabīgu nacionalitāšu līdztiesīgas līdzāspastāvēšanas ideja.

Herders kritizēja Romas impēriju, kurā esot valdījis etniskais nihilisms un voluntāri nivelēja atšķirīgus un patstāvīgus nacionālos raksturus viendabīgā romiešu tautā. Vācu filosofa pārliecībā nāciju daudzveidība ir daudz lielāka bagātība nekā tieksme pakļaut pasauli vienveidības ideālam. Herders tātad jūsmoja par to, ko mēs šodien dēvējam par kultūru plurālismu.

Herders savos pētījumos detalizēti aprakstīja eiropiešu tautas. Viņš, piemēram, emocionāli tēloja Alpu kalnu nošķirto dienvideiropiešu un ziemeļeiropiešu, ģermāņu un slāvu tautu nacionālā rakstura atšķirības.

Novatoriski bija tas, ka Herders spilgti un pozitīvā intonācijā aprakstīja ne tikai Eiropas, bet arī Āzijas tautas. Viņš ievērojami paplašināja kontinenta iesīkstējušās mentālās robežas, negaidīti iekļaujot savā Eiropas idejā arī slāvus un turklāt vēl prognozējot viņu ievērojamo lomu nākotnē.

Herders atsacījās Eiropu identificēt tikai ar romāņu un ģermāņu apdzīvoto „centru” un līdzvērtīgā terminoloģijā aprakstīja arī „perifēriju”.

Eiropas politiskās idejas vēsturiskajā mozaīkā kolorīta tēma ir Anglijas, Krievijas, Grieķijas, Viduseiropas, Austrumeiropas vieta kontinentā. Ne vienmēr tā ir bijusi tāda, kāda tā ir pašlaik. Zinātnē figurē kulturoloģiskās koncepcijas par Eiropas centrtieci - tendenci pastāvīgi sevī uzsūkt un adaptēt no perifērijas jaunus elementus.

Eiropa tādējādi uzskatāma par konstanti atvērtu telpu un gatavu uzņemt jaunu materiālu. Tā ir Eiropas identitātes svarīga un katrā ziņā slavējama īpašība.

Taču, ņemot vērā Eiropas atvērtību un tās rezultātā konstatēj amo strukturālo transformāciju, nav vairs iespējams korekti definēt Eiropas centru, un galu galā var izzust augsne eiropocentrismam, - šodienas patriotiskāko eiropiešu eiropocentrisms var garīgi pārtikt tikai no vēsturiskajām atmiņām, kuru saturs ir pilnīgi svešs un nepieņemams pārējiem tādiem pašiem eiropiešiem -Viduseiropas un Austrumeiropas iedzīvotāj iem.

Mūsdienu drosmīgākie speciālisti savās publikācijās mēdz atgādināt eiropocentrismam pavisam nepatīkamus faktus; proti, to, ka Eiropas romanizētās kultūras fundaments patiesībā ir pārņemts no grieķiem, bet ticība - no j ūdiem.

Kompetenti autori pat zina teikt, ka romiešu apziņā šīs intelektuālās sekundaritātes izjūtas nekad neizzuda. Romieši nekad neaizmirsa savas kultūras izcelsmes pamatavotus.

Kompetenti autori tāpat aicina padomāt par to, vai romiešu noslieksmes uz ekspansiju un barbaru pakļaušanu nav izskaidrojamas ar viņu vēlēšanos atbrīvoties no mazvērtības kompleksa, jo patiesībā arī viņi paši bija barbari savas kultūrģenēzes elementu konfigurācijas kontekstā.

9. lekcija. Eiropas “iekarošana”

Mūsu drošība ir atkarīga no viņu brīvības.

Džordžs Bušs (vecākais)

Par Eiropas „iekarošanu” mēdz saukt ASV interešu konkrētu realizāciju eiropiešu zemēs. Tas ir process, kas aizsākās 20.gs. sākumā un praktiski turpinās joprojām. Tas ir process, kas balstās uz visdažādākā veida - politisko, ideoloģisko, ekonomisko, militāro, sociokulturālo, diplomātisko, „piāra” u.c. - darbību. Tas ir process, kam tiek tērētas grandiozas dolāru summas un kas tiek veikts profesionāli visaugstākajā līmenī, izmantojot speciālos dienestus un vislabākās kvalifikācijas speciālistus. Tas ir process, par kuru Eiropas sabiedrība ir vāji informēta un izpratne par lietu patieso stāvokli joprojām ir ļoti niecīga pat labi izglītotu cilvēku slāņos. Tas ir process, kā rezultātā Eiropas kultūra ir sākusi deformēties un nākas runāt par humanitāro katastrofu.

Tas ir process, kas tiek realizēts ar Dieva svētību. Un tas nav pārspīlējums, jo amerikāņu politiskajās aprindās ir plaši izplatīts viedoklis par to, ka Dievs ir licis viņiem glābt pasauli no pagrimuma, barbarisma un citām nelaimēm. Amerikāņu izredzētības ideja un dievišķā amerikāņu misija sevī ietver pārliecību par ASV kā universālu un ideālu sociālā un tikumiskā progresa valstisku modeli. Vēl ietver impērisku orientāciju par amerikāņu laikmetu uz planētas, kā arī tādu pašapziņas tipu, kas attaisno ekspansionismu. Amerikāņiem nav nekādu sirdsapziņas pārmetumu par savu rīcību.

Amerikāņu politiskās elites hipertrofētā Dieva sūtņa misijas apziņa izpaudās jau 19.-

20.gs.mijā. Speciālajā literatūrā par Eiropas „iekarošanu” citē ASV senatora Alberta Beveridža runu Senātā 1900.gada 9.janvārī. Senators teica, ka amerikāņi ir apdāvināti ar progresa garu, spēju pārvarēt reakciju visā pasaulē; Dievs ir viņiem devis vadības prasmi, lai varētu vadīt mežonīgas un pagrimumā nonākušas tautas; ja tas nebūtu dots amerikāņiem, tad visa pasaule atkal nonāktu barbarības un tumsonības laikmetā; no cilvēkiem Dievs ir licis amerikāņiem vadīt cilvēces garīgo atdzimšanu; tāda ir dievišķā amerikāņu misija.

Aizvadītajā laikā principā nekas nav mainījies, - amerikāņu dievišķās izredzētības misija ir pilnā mērā saglabājusies un regulāri atspoguļojās politiskajos diskursos. Tā, piemēram, ASV prezidents Bils Klintons 1997.gada 7.februārī teica, lai Ameriku sagatavotu 21.gadsimtam, amerikāņiem ir jāpārvalda spēki, kas nosacīs pārmaiņas pasaulē un nodrošinās ASV vadošās lomas izturību un drošību uz ilgiem laikiem. Cits ASV prezidents, R.Niksons, 1974.gada jūlijā skaidroja ASV atbildību pasaules pārvaldīšanā. Baltā nama slavenais ideologs Zbigņevs Bžezinskis 1997.gada 24.oktobrī Krievijas laikrakstā „He3aeucuMan sa3ema” rakstīja: „Amerikāņu mīkstajai hegemonijai ir jāpārliecina citas valstis par to, ka izaicināt ASV nav nepieciešams. Ne tādēļ, ka tas pārāk dārgi izmaksās, bet gan tāpēc, ka nākas cienīt tās valsts likumīgās intereses (pasvītrojums mans - A.P.), kura pretendē uz savu vadošo lomu vienā vai otrā Eirāzijas reģionā”.

Plānveidīga un mērķtiecīga Eiropas „iekarošana” sākās I Pasaules kara laikā un būtiski ietekmēja Eiropas attīstību 20.gs. 20.-30.gados.

Kā zināms, Eiropas visjaunāko laiku vēsturē pazīstama ir „Vilsona doktrīna”. ASV prezidents no 1913.gada līdz 1921. gadam Tomass Vilsons izstrādāja speciālu ideoloģisko dokumentu (doktrīnu), formulējot principus kārtībai Eiropā pēc Antantes uzvaras I Pasaules karā. „Vilsona doktrīna” tika izmantota Versaļas miera konferencē 1919.gadā.

Doktrīnā centrālā funkcija bija principam par tautu pašnoteikšanos, katrai tautai dodot tiesības dibināt savu valsti. Galvenokārt tas attiecās uz Vācijas, Krievijas, Austroungārijas impērijas tautām. Prezidents Vilsons un citi Antantes līderi ar uzvarētāju augstprātību Eiropas tautu likteni izškīra vienpersonīgi, neprasot attiecīgo tautu viedokli un arī jauno valstu robežas nosakot pēc saviem ieskatiem. Kā zināms, „Vilsona doktrīnas” realizācijas rezultātā savas valstis 1918.gadā ieguva arī Baltijas tautas igauņi, latvieši un lietuvieši. Lielbritānijas ārlietu ministrs lords Balfūrs latviešu Pagaidu nacionālajai padomei de facto apliecinājumu par LR izveidošanu izsniedza 1918.gada 11.novembrī, Vācijas kapitulācijas dienā. Tātad jau nedēļu pirms 18.novembra proklamēšanas pasākuma. Taču de jure uzvarētāji LR atzina tikai 1921.gada 27.janvān, jo baidījās no Krievijas (tajā boļševiku vara varēja sabrukt, un Krievija varēja atgriezties impērijas teritorijās pie Baltijas jūras), kā arī ne visai pamatoti ticēja aborigēnu spējai pārvaldīt savu valsti.

Mūsdienās pret „Vilsona doktrīnu” speciālisti izturās negatīvi, jo tās rezultātā Eiropā radās daudzi etniskā naida perēkļi, kas joprojām sagādā milzīgas problēmas un asinsizliešanu. Tas, piemēram, attiecās uz Sudetas vāciešiem jaunizveidotajā Čehoslovākijā, Transilvānijas un Vojevodinskas ungāriem, Ukrainas un Baltkrievijas rietumu daļas iedzīvotājiem, kuri automātiski kļuva par Čehoslovākijas, Rumānijas, Dienvidslāvijas un Polijas pavalstniekiem. „Vilsona doktrīnas” vājākie momenti bija pilnīga nerēķināšanās ar tautu gribu, etnisko situāciju attiecīgajā teritorijā, proti, vai tautas draudzīgi sadzīvo jeb starp tām pastāv gadsimtiem ilgi konflikti. Negatīvi atsaucās tas, ka uzvarētāji pilnīgi ignorēja zaudētāju (Vācijas, Austrijas, Ungārijas) intereses, kā rezultātā galu galā Eiropā visai drīz izraisījās jauns karš - II Pasaules karš.

Eiropas „iekarošanā” atsevišķu segmentu veido eiropiešu ievilināšana masu kultūras tīklos. Par to tagad var izlasīt Saktpēterburgas autora Aleksandra Medvedjeva grāmatā „Eiropas nolaupīšana”. Pirms II Pasaules kara atmaskojošu grāmatu par amerikāņu kultūras politiku uzrakstīja krievu mākslas zinātnieks Igors Grabars. Tā saucas „Māksla gūstā” (HcKycmeo nneHy). Viņš tolaik dzīvoja ārzemēs, un manuskriptu nodeva kādai Rietumu izdevniecībai, kur tas tūlīt „pazuda” Sastopams viedoklis, ka manuskriptu ieguva ASV specdienesti. Grāmata tika izdota PSRS 1964.gadā.

Taču arī paši amerikāņu ideologi lepojas ar paveikto. Piemēram, Džozefs Naijs rakstā „”Mīkstais” spēks un amerikāņu un eiropiešu attiecības”.

Rakstā viņš pie amerikāņu „mīkstā” spēka pieskaita arī masu kultūras politisko efektu. Dž.Naijs piemērā min zilo džinsu, koka-kolas, amerikāņu cigarešu lomu Eiropas jauniešu pašapliecināšanās iespējās, kad minētā atribūtika pēc II Pasaules kara simbolizēja garīgo brīvību, patstāvību, neatkarību no buržuāziskās sabiedrības konvencionālajām vērtībām un normām. Pēckara gados Eiropas jauniešu apziņā eiropeiskās vērtības un normas tika aizstātas ar amerikāniskajām vērtībām un normām. Amerikāņu ideoloģiskajiem misionāriem izdevās nostiprināt galveno mītu - indivīda tieksme pēc brīvas pašrealizācijas ir svarīgākā cilvēka dzīves sastāvdaļa. Amerikāņi veikli iemanījās ideoloģiski vienā veselumā apvienot izklaidi, biznesu, masu kultūru, radot jaunu ideoloģisko paradigmu - konceptuālu pamatmodeli.

Kā uzsver Dž.Naijs, masu kultūras grandiozā ietekme palīdzēja ASV sasniegt vismaz divus mērķus. Pirmkārt, Eiropas demokrātisku rekonstrukciju pēc II Pasaules kara. Zilie džinsi, koka-kola, cigaretes eiropiešu masu apziņā asociējās ar demokrātiskumu. Otrkārt, straujā adaptācija amerikāniskajā popkultūrā ātri atspoguļojās Eiropas kultūras virzībā kopumā. Pēckara Eiropas jaunā radošā inteliģence balstījās uz tādiem amerikāniski vienkāršiem principiem kā brīva atraisītība, dzīvespriecīgums, maksimāla liberālisma demontrācija, jauneklīgs enerģiskums un azarts, devīze būt jaunam pēc iespējas ilgāk.

Amerikāņu ideologi iedvesa eiropiešu artistiskajām aprindām tendenci veidot jaunu mākslu, jauna mākslinieka tipu, himērisko ieskatu par daiļrades brīvību. Tas praktiski nozīmē, ka visu laiku ir jātiecās radīt kaut ko jaunu, neredzētu, fascinējošu. Nevis garīgums un morāle ir svarīgākais, bet gan pašmērķīga oriģinalitāte. Nevis talants ir galvenais, bet mākslinieka uzvedības un ārienes ekscentriskums. Mākslinieka vārds ir prece, brends. Liela nozīme var būt skandālam un tā reklāmai. Mākslas galvenais patoss ir radošā brīvība, mākslinieka brīvība. Mākslas galvenais kritērijs - vizuālā skatāmība.

Ja Eiropas mākslinieks tradicionāli vienmēr ir domājis un runājis par gaumi un cilvēku mīlestību, tad amerikāņu mākslinieks domā un runā par peļņas iespējām. Novērots (par to raksta A.Medvedjevs), ka amerikāņi vispār neprot un nespēj novērtēt unikālu priekšmetu vienā eksemplārā. Ne velti amerikāņi jūsmo par Redy-made māksliniecisko novirzienu - masveidā ražotiem priekšmetiem, kurus eksponē kā mākslas darbus.

Dž.Naijs lepojās ar 2002.gadā veikto socioloģisko pētījumu rezultātiem 10 Eiropas valstīs. Tikai viena trešā daļa no respondentiem iebilst pret ASV kultūras izplatību savā zemē. Pārējie pozitīvi izturās pret amerikāņu masu kultūru, sasniegumiem zinātnē, izglītībā, politiskās brīvības nodrošināšanā. Tātad Eiropas „iekarošana” ir noritējusi sekmīgi. Eiropā ir panākta amerikāņiem izdevīga milzīga ideoloģiskā rezonanse.

Arī uzvara „aukstajā karā” bija ASV ideoloģisks panākums. ASV specdienestu organizētā ideoloģiskā darbība sekmīgi noritēja arī pēc sociālisma sistēmas sabrukuma, kad ASV ietekmes zonā nonāca Austrumeiropa un citas teritorijas. Ne velti Z.Bžezinskis minētajā 1997.gada 24.oktobra publikācijā atklāti raksta par ASV patiesajām interesēm: „Eiropas paplašināšana un NATO valstu skaita pieaugums atbilst amerikāņu politikas īslaicīgajām un ilglaicīgajām interesēm. Eiropa ar tās arvien plašākajām robežām veicinās amerikāņu ietekmes pieaugumu, bet tajā pašā laikā tas nenovedīs pie tik lielas Eiropas integrētības politiskajā ziņā, lai tā varētu izaicināt ASV ģeopolitiski svarīgos jautājumos.” Tātad ES integrācijas dziļumam un vērienam ir jābūt tik apjomīgam, lai tas kalpotu , jeņķu” interesēm, bet nevis eiropiešu saliedētības velmēm. Saskaņā ar ASV plāniem ES nekad nedrīkst būt pilnīgi patstāvīgs ģeopolitiskais spēks.

ASV ideologi jau 20.gs. sākumā izprata garīgās kultūras perspektīvas ideoloģiskajā darbā. Viņi izprata, ka nevēlamu valstisko iekārtu, politisko sistēmu var sagraut ne tikai militāri un finansiāli (piemēram, ar tirdzniecību), bet arī ideoloģiski, sagraujot attiecīgās zemes kultūras un morāles pamatus. Respektīvi, tas, kas pārvalda garīgo kultūru, patiesībā pārvalda visu valsti. ASV stratēģi izprata, ka ideoloģiskās cīņas lauks ir garīgā kultūra, un garīgās kultūras reprezentanti var būt amerikāņu ideoloģijas galvenie realizētāji. Turklāt pašiem to neapzinoties. Turklāt neapzināti nonākot tādā situācijā, kad pret nacionālo īpatnību saglabāšanu vēršas paši attiecīgo nacionālo kultūru pārstāvji, bet nevis amerikāņi.

20.gs. sākumā amerikāņi ievēroja, ka visjaunāko laiku māksla var sekmēt ne tikai ideoloģisko efektu un reklamēt amerikāņu dzīves veidu, bet var dod arī peļņu. Jau kubisma periodā (10.gadi) amerikāņi inicēja mākslas tirdzniecību, uzpērkot eiropiešu kubisma autoru darbus un gūstot vēlāk milzīgu peļņu.

Saprotams, interese par modernistu mākslu bija mākslīgi uzpūsta. Kad, piemēram, sabruka PSRS Rietumos neviens vairs nepirka krievu avangardistu gleznas. Piemēram, 1990.gada 4.aprīlī Sotby izsolē netika pārdota neviena glezna, kuru autori bija Rodčenko, Ekstere, Maļevičs u.c. (skat.: ffeKopamueHoe uccKycmeo, 1991, 2).

Interesanti, ka 20.gs. 30.gados amerikāņu ideologi centās izveidot pašiem savu mākslu, ar kuru garīgi savaldzināt savu tautu un citas tautas, tādējādi radot reālu konkurenci Vecās pasaules, proti, eiropiešu mākslai. Šajā ziņā tika realizēts ASV prezidenta Ruzvelta t.s. „mākslas attīstības federālais projekts”. Tas lielā mērā bija kaut kas līdzīgs slavenajam Ļeņina „monumentālās mākslas propagandas plānam”, kura realizācijā 20.gadu sākumā Pēterburgā un Maskavā aktīvi iesaistījās latviešu izcelsmes tēlnieki Teodors Zaļkalns, Kārlis Zāle un citi.

Amerikāņu „projekts” izgāzās, jo, piemēram, glezniecībā t.s. reģionālisma stils faktiski bija naturālisma un deklaratīva patriotisma mistrojums Hitlera laika vācu glezniecības garā. Tika nolēmts balstīties uz eiropiešu, galvenokārt, franču autoriem. Tiesa, amerikāņi patstāvīgi radīja tādu stilistisko novirzienu kā abstrakto ekspresionismu, kura spilgts pārstāvis ir Daugavpilī dzimušais Marks Rotko. 1952.gadā uz Parīzi tika atvesti Džeksona Polloka darbi. Izstāde uz frančiem atstāja lielu iespaidu.

Eiropā savu ģeopolitisko mērķu sasniegšanai amerikāņi izvēlējās tā dēvētā kreisā spārna māksliniekus, kuri aizrāvās ar sociālisma idejām, principa „mākslu mākslai” ieviešanu un nostiprināšanu kultūrā, respektīvi, modernisma poētiku un stilistiku. Kreisā spārna mākslinieki publiski vērsās pret kapitālisma alkātību, buržuāzijas mietpilsoniskumu, buržuāzijas primitīvo gaumi, garīgo seklumu u.tml. Taču amerikāņu ideoloģiskajā stratēģijā pats noderīgākais bija tas, ka kreisā spārna mākslinieki bija saprotami un psiholoģiski tuvi jaunajam sociālajam fenomenam

- proletariātam. Tātad sabiedrības visplašākajām ļaužu masām. Turklāt kreisā spārna mākslienieki savā retorikā akcentēja brīvības jēdzienu. Protams, faktiski viņi dedzīgi runāja par radošo brīvību, taču viņu radošajai brīvībai bija tikai viens solis līdz politiskajai brīvībai.

Amerikāņu ideologi lieliski to saprata, un tāpēc viņi vispirms Rietumeiropas, bet vēlāk arī PSRS modernistus masu apziņā pārvērta par brīvības cīnītājiem un brīvības simboliem vispār. Tādēļ nav jābrīnās, ka savā laikā PSRS visi mākslinieki-disidenti bija abstrakcionisti. Viņi savus darbus radīja tajos stilistiskajos novirzienos, kurus neatzina padomju sociālistiskais reālisms, un amerikāņu speciālie dienesti to izmantoja un fetišēja. Rietumeiropā, piemēram, jau 20.-30.gados apzināti bremzēja mākslinieku pievēršanos figuratīvajai mākslai. Rietumeiropā valdīja galerijas, un tās finansiāli kontrolēja amerikāņi, kuri savukārt materiāli atbalstīja tikai abstrakto mākslu -brīvības simbolu.

Par amerikāņu ideoloģisko tarānu kļuva modernisti, kurus jau pirms II Pasaules kara atbalstīja ASV valdība, finansēja valdības pierunātie ASV miljonāri, kuri sāka celt arī izslavētos „mūsdienu mākslas” muzejus - amerikāņu kultūras propagandas citadeles.

1947.gadā tika izveidota ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde (CIP). Tās direktors Allens Dalless mākslu apvienoja ar politiku un finansu kapitālu amerikāņu mērķu sasniegšanā. 1953.gadā ASV prezidents R.Eizenhauers parakstīja rīkojumu par ASV Informācijas aģentūras izveidošanu. Tās uzdevums bija izlūkdarbība savā valstī un ārzemēs, kā arī ar mākslas un publicistikas palīdzību parādīt, ka ASV politika sasaucas ar brīvības ieviešanu, progresu un mieru. Aģentūrai vajadzēja sludināt cerības uz brīvu mākslu sociālisma zemēs.

Pēc II Pasaules kara ASV taktikā dominēja vēlēšanās PSRS iespiesties vispirms ar Rietumeiropas mākslu un tikai pēc tam ar pašu amerikāņu moderno mākslu. 1956.gada 26.oktobrī Maskavā atklāja Pikaso darbu izstādi, bet 1958.gadā Maskavā bija ASV mākslas izstāde.

Par zināmu uzvaru jeb etapu Eiropas „iekarošanā” var uzskatīt 1964.gadu, kad Venēcijas biennālē galveno balvu saņēma amerikāņu mākslinieks Roberts Raušenbergs.

Cits etaps sākās 1982.gadā pēc ASV prezidenta R.Reigana slavenās runas Lielbritānijas parlamentā. Runa bija zināms vēsturisks signāls Rietumu pretpadomju darbības jaunam posmam, kurš noslēdzās ar sociālisma sistēmas sabrukumu 1989.-1991.gadā.

Pēc R.Reigana runas 1983.un 1984. gadā ASV izveidoja un sāka dāsni finansēt veselu rindu jaunu struktūru. Tā, piemēram, National Endowment for Democracy, The International Republican Institute, National Democratic Institute for International Affairs, Center for International Private Enterprise, American Center for Intenational Labor Solidarity.

PSRS un citu sociālistisko valstu pastāvēšanas laikā minētās un citas amerikāņu organizācijas un fondi nevarēja darboties attiecīgo valstu teritorijā. Amerikāņu ideologiem labvēlīgāks stāvoklis radās 80.gadu otrajā pusē - „perestroikas” gados, kad nekavējoties tika atvērti dažādu ASV institūtu un fondu ofisi Krievijā, Ukrainā, Baltijas un citās republikās. Piemēram, National Institute for International Affairs Krievijā darbojās no 1989.gada un savā programmā vēlējās metodiski palīdzēt politiskajām partijām, sadarboties ar Augstākās Padomes deputātiem, sabiedriskajām organizācijām, vietējām pašvaldībām utt. Savukārt The International Republican Institute Krievijā strādāja no 1989.gada un vēlējās piedalīties politisko partiju veidošanā, nevalstisko organizāciju attīstībā, parlamentāriešu apmācībā, sieviešu politisko līderu sagatavošanā, vietējo pašvaldību darbībā, federālisma principa ieviešanā valstī.

Krievijas valsts iekšējā dzīvē amerikāņi relatīvi netraucēti varēja iejaukties līdz 2006.gadam, kad tika būtiski ierobežota ārvalstu struktūru darbība valstī. Pirmā pret amerikāņu iejaukšanos valsts dzīvē konstruktīvi vērsās Baltkrievija. Latvijā ar vietējās valdības morālo atbalstu legāli savu darbību izvērsa Sorosa fonds.

Pēc II Pasaules kara Eiropas „iekarošana” notika arī ekonomiskajā jomā. ASV 1947.gadā izstrādāja speciālu programmu t.s. Maršala plānu materiālās palīdzības sniegšanai karā izpostītajai Eiropai. Maršala plāns tika realizēts 1948.-1952.gadā, kad Eiropa saņēma no ASV 17 miljardus dolāru. No minētās summas Lielbritānija saņēma 23 %, Francija - 20 %, pārējo -Vācija, Itālija.

Maršala plāna realizāciju mūsdienās gan eiropiešu, gan amerikāņu speciālisti dēvē par ASV globālo ekspansiju. Piemēram, Rietumeiropas valstis iekārtas un materiālus iepirka ASV par tās Maršala plāna dolāriem. Nauda tātad ar uzviju atgriezās mājās. Amerikāņi pārdeva novecojušu

tehnoloģiju, un Eiropa nonāca tehnoloģiskajā atpalicībā no ASV, kas nav pilnā mērā pārvarēta vēl mūsdienās.

10. lekcija. Multikulturalisma reputācijā

Vienpusīgums un redzesloka šaurība - pazīstamas neirotisma iezīmes.

K.G.Jungs

Bet kopš astoņdesmitajiem gadiem un jo īpaši kopš Padomju Savienības sabrukuma un ES paplašināšanās Eiropa stājās pretī multikulturālajai nākotnei.

Tonijs Džads

Multikulturālismu var uzskatīt par jaunu sabiedriskās apziņas veidu, kurš strauji izplatās un nostiprinās mūsdienu pasaulē kopš 20.gs.otrās puses. Multikulturālisms jau tagad būtiski skar visas sabiedriskās apziņas formas - filosofiju, zinātni, morāli, reliģiju, mākslu, tiesisko un politisko apziņu. Katrā no šīm formām multikulturālisma jēdziens (koncepts) jau ieņemt stabilu stāvokli, jo bez tā objektīvi nav iespējams izprast un novērtēt visdažādākos procesus uz mūsu planētas.

Saprotams, multikulturālisma klātbūtne var psiholoģiski un produktīvi atsaukties uz interkulturālo komunikāciju. Mūsdienās palielinās starptautiskie sakari un dažāda rakstura starptautiskā integrācija. Savu lomu zaudē nacionālā valsts kā cilvēku kopdzīves vēsturiski organizatoriskā forma. Valsts - nācija, domājams, bija vēsturiski īslaicīgs pavērsiens cilvēces gaitā, - tā zaudē savu lomu un drīz izzudīs vispār. Polietniskums un kultūru daudzveidība kļūst par katras valsts galveno sastāvdaļu.

Multikulturālisms var palīdzēt valstīm organizēt dialogu starp civilizācijām šodienas apstākļos, kad priekšplānā izvirzās planetārais civilizāciju dialogs un nākas runāt par planetārās civilizācijas veidošanās iezīmēm.

Multikulturālisma pamatā ir princips par visu kultūru līdztiesību un vienlīdzību. Katrā sabiedriskās apziņas formā šis princips tiek iekļauts attiecīgajā saturiskajā kontekstā, rezultātā stimulējot jaunu pasaules uztveri un izpratni, metodoloģisko un metodisko pieeju, dzīves prakses taktiku un stratēģiju.

Citādāk sakot, multikulturālisma lakoniskais princips visam piešķir jaunu starojumu un visu aptver jaunā izgaismojumā. Multikulturālismu zinātnē ne reti mēdz dēvēt par jaunu metateoriju.

Multikulturālisma definīcijas pagaidām var izlasīt Rietumos izdotajā literatūrā.

Piemēram, pazīstamā socioloģijas vārdnīcā par multikulturālismu sauc kultūras plurālisma atzīšanu un akceptēšanu. Vārdnīcā teikts, ka multikulturālisms tiecas saglabāt kultūru daudzveidību. Piemēram, minoritāšu valodas (skat: The Harper Collins Dictionary of Sociology. London, 1991).

Pašlaik zinātniskā un sociāli politiskā izpratne par multikulturālismu turpina strauji papildināties ar jaunām atziņām, un pirms 10-15 gadiem Rietumos izdotajā literatūrā, protams, nevar atspoguļoties mūsdienu diskursa tematika un teorētiskie secinājumi.

Multikulturālisma jēdzienu pēdējā laikā visplašāk lieto sociokulturālās prakses trijās sfērās.

Pirmkārt, sabiedrības demogrāfiskajā reģistrācijā, kad ar multikulturālisma jēdzienu apzīmē statistiski krasi izteiktu polietnisku iedzīvotāju sastāvu.

Otrkārt, ideoloģiski politiskajā leksikā, kad ar multikulturālisma jēdzienu apzīmē noteiktu etnopolitisko pozīciju (proti, multikulturālismu), kuru ir nepieciešams realizēt, lai risinātu etniskās un kultūras problēmas valstī vai kādā tās reģionā. Multikulturālismu traktējot kā etnopolitisko pozīciju, priekšplānā tiek izvirzīta tā pamatprincipu ievērošana - visu kultūru vienlīdzības un līdztiesības nodrošināšana.

Treškārt, multikulturālisma jēdzienu lieto zinātniskajā literatūrā, ar to apriori apzīmējot gan attiecīgo parādību (proti, polietnisko, daudzkulturālo) kompleksu, gan instrumentālo (metodoloģisko/metodisko) pieeju šī kompleksa deskripcijā.

Visjaunākajā laikā zinātniskajās aprindās (piemēram, Krievijas) sastopama zināma polēmika par multikulturālisma jēdziena pielietojuma trešo sfēru. Respektīvi, nepastāv vienprātība par multikulturālisma metodoloģisko potenciālu un perspektīvām.

Šaubas rodas sakarā ar multikulturālisma satura nevienmērīgo izplatību un satura universāluma trūkumu. Iespējams, vietā ir atcerēties kādu psihologu novērojumu. Viņuprāt cilvēkiem vieglāk ir konstatēt atšķirības nekā noteikt kopīgo, jo tas prasa zināmu intelektuālo piepūli.

Iebildumi ir vairāki. Multikulturālisms vienādā mērā neattiecas uz visiem sabiedrības locekļiem un ar multikulturālisma terminu var raksturot tikai vienu cilvēces daļu; to daļu, kura ir daudzkulturāla.

Multikulturālisms nav kultūras universāla izpausme, bet tikai viens atsevišķs kultūras aspekts. Multikulturālisms tāpēc var kalpot tikai kā regulējošs instruments attiecīgi piemērotā laikā un telpā.

Atsakoties multikulturālismu atzīt par metodoloģiju, oponenti tātad atsaucās uz multikulturālisma priekšmeta fragmentāro iedabu. Oponenti netieši it kā liek pagaidīt līdz tam laikam, kad planētas visas ekumenes kļūs vienmērīgi daudzkulturālas.

Jebkura metodoloģija tik tiešām balstās uz racionālas izziņas universāli vienotu priekšmetu un tiek fiksēta kā sociāli aprobētu gnozeoloģisko noteikumu sistēma, kura atbilst īstenības iezīmēm un likumībām.

Tik tiešām uz planētas vēl ir saglabājušās etniski viendabīgas ekumenes (piemēram, Islande). Multikulturālismu joprojām daudzi neatzīst ne kā metodoloģiju, ne kā etnopolitikas regulējošu instrumentu.

Tā tas, piemēram, ir mūsdienu Latvijas politiskā augšslāņa vienā daļā. Multikulturālims alerģiju izraisa arī citu zemju patoloģiski nacionālistiski noskaņotajos iedzīvotājos.

Par multikulturālisma dzimteni uzskata Kanādu un ASV, kur 20.gs.70.gados sāka atmest priekšstatu par valsts sabiedrības etnisko un kultūras viendabību (par t.s. pārkausēšanas katla perspektīvām) un centās ieviest visu kultūru līdztiesības un vienlīdzības principu.

ASV visaktīvāk tam pievērsās universitātes (radot jaunus mācību kursus - „pasaules kultūru mozaīku”), prese un politiskā elite (radot jaunu etnisko un kulturoloģisko komplementārismu, kulturu plurālisma/dialoga retoriku).

Taču ASV multikulturālismam smagu triecienu deva tā saucamais reaktīvais multikulturālisms - identitātes (etniskās, kultūras, subkultūras, grupas, seksuālās, profesionālās, personīgo interešu, reliģisko u.c.) fetišizācija, kura 20.gs. 80.gados pārņēma gandrīz visu ASV sabiedrību, jo savas identitātes meklēšanai/fiksācijai pievērsās gan valstsvīri, biznesmeņi, gan prostitūtas, geji, transvestīti, narkomāni, rokeri, klaidoņi u.c.

Šo procesu plaši atspoguļoja prese, analizēja publicisti. Savas identitātes patrioti multikulturālismā saskatīja reālu ienaidnieku, jo multikulturālisms varot pārvērsties par unificējošu līdzekli, kad visas identitātes nonāk zem viena multikulturālisma “jumta”.

ASV multikulturālisms nekļuva par valsts etnopolitikas sastāvdaļu galvenokārt tāpēc, ka šajā valstī vienmēr centrālā problēma ir bijusi rasu sociālā līdztiesība.

Amerikāņu tautu vienmēr nodarbināja jautājums par balto cilvēku un afroamerikāņu tiesību vienlīdzību darba, sociālās nodrošināšanas, dzīves apstākļu ziņā. Šajā jomā

ASV ir gūti vērā ņemami panākumi, un afroamerikāņi jau strādā Baltajā namā, valdībā, komandē amerikāņu armiju, kļūst par ASV ārlietu ministru utt.

Amerikāņu sabiedrībā tāpat vienmēr ir dominējis individuālās brīvības un privātās iniciatīvas kults, un tāpēc multikulturālisms acīmredzot var maz palīdzēt, jo ir tendēts uz kolektīvo interešu prezentāciju un aizsardzību.

Kanādā pievērsties multikulturālismam piespieda pati dzīve. Kanāda vienmēr ir bijusi polietniska zeme. Tajā dzīvo divas lielas etniskās grupas (angļu un franču izcelsmes) un vietējās tautas (eskimosi, indiāņi), kā arī liels skaits emigrantu no visas pasaules.

Pēc II Pasaules kara Kanādā mājvietu atrada arī liels skaits latviešu emigrantu un viņu vidū LR Valsts prezidente V.Vīķe-Freiberga (dz.1937), kura multikulturālisma ģenēzi izjutusi uz saviem pleciem un tādēļ perfekti var novērtēt (protams, arī konkrēti īstenot dzīvē, izmantojot savu varu) tā piemērotību vai nepiemērotību Latvijas polietniskajā vidē.

20.gs. Kanādā ievērojami pieauga aborigēnu tautu un emigrantu īpatsvars kopējā iedzīvotāju kontingentā.

Piemēram, 1971.gadā 44 % bija britu izcelsmes, 28 % franču izcelsmes un 27% citas izcelsmes (minoritāšu) iedzīvotāji. Pirms simts gadiem šis procentuālais iedalījums bija pilnīgi savādāks.

Piemēram, 1871.gadā bija tikai 8 % citas izcelsmes iedzīvotāju.

No 20.gs. 60.gadiem Kanādas minoritātes arvien kategoriskāk tiecās iegūt līdztiesīgu stāvokli. Kanādas valdība detalizēti izpētīja visus apstākļus un 1971.gada 8.oktobrī pieņēma lēmumu valsts etnopolitikā turpmāk balstīties uz multikulturālisma koncepciju. Kanādas valdība oficiāli pasludināja vēlēšanos radīt taisnīgu sabiedrību, garantējot vienādas iespējas visiem valsts pilsoņiem jebkurā dzīves sfērā.

Valdības izvēli neatbalstīja vienīgi Kvebekas franču izcelsmes iedzīvotāji. Viņi baidījās, ka multikulturālisma koncepcijas realizācija var pilnīgi likvidēt tradicionālo valsts iedzīvotāju grupējumu divās daļās (franču un angļu), kurš priekš viņiem bija visizdevīgākais variants. Franču izcelsmes iedzīvotāji baidījās zaudēt savas privilēģijas.

Kanādā multikulturālisma koncepcijas praktiskā izpilde balstījās uz sekojošām tēzēm.

Pirmkārt, valstī oficiāls raksturs ir divām valodām - angļu un franču valodai.

Otrkārt, tiek noraidīta franču un angļu kultūras hegemonija.

Treškārt, visi valsts pilsoņi neatkarīgi no etniskās un kultūras izcelsmes tiek uzskatīti par vienas kanādiešu nācijas pārstāvjiem.

Kanādā multikulturālisma koncepciju nolēma realizēt individuālo cilvēktiesību līmenī, katram cilvēkam garantējot vienlīdzīgas tiesības un iespējas neatkarīgi no viņa rases, dzimtes, etniskās, reliģiskās, kultūras piederības.

Kanādas etnopolitikā nav runa par minoritāšu kolektīvajām tiesībām, kaut gan minoritāšu organizācijām tiek regulāri sniegta prāva materiālā palīdzība savas valodas un kultūras tradīciju saglabāšanai. Ar to nodarbojas valsts multikulturālisma ministrija, kas tika izveidota 1972.gadā un kuras pārstāvji 90.gadu otrajā pusē apmeklēja arī Rīgu un iepazinās ar Latvijas etnopolitikas reālijām.

20.gs. beigās multikulturālisms plašu atsaucību guva Rietumeiropā, Āzijā, Austrālijā, kā arī tādās starptautiskajās struktūrās kā ANO, JUNESCO, ES, sekmējot attiecīgi jaunas tiesiskās un politiskās nostādnes dokumentos, piemēram, par cilvēktiesībām, kultūru, izglītību, diskrimināciju, rasismu, toleranci, etniskajām minoritātēm.

Rietumos faktiski jau labu laiku multikulturālisms ir kļuvis par tā dēvētā nacionālā jautājuma risināšanas galveno/vienīgo idejisko bāzi. Multikulturālisms kā visaptverošs politiskais instruments valsts oficiālajā līmenī pašlaik funkcionē ne tikai Kanādā, bet arī Austrālijā, kur darbojas attiecīgās ministrijas un citas valsts iestādes. Kanādas valdība 1988.gadā pieņēma „Kanādas multikulturālisma aktu”. Tajā ir nosacīta multikulturālisma principu realizācija visās dzīves sfērās gan valsts, gan federālajā līmenī.

Rietumeiropas zemēs multikulturālisms visreālāk tiek īstenots izglītībā (interkulturālajā izglītībā kā izglītības un pedagoģijas jaunā tipā). Rietumos multikulturālisms ir guvis plašu pielietojumu arī tādās sfērās kā biznesa organizācija, tūrisma izglītība.

No Eiropas zemēm multikulturālisma problemātikai vispusīgi pievēršās Vācijas zinātnieki, politiķi, publicisti, reliģisko un sabiedrisko organizāciju ideologi.

Vācijā jēdzienu “multikulturāla sabiedrība” pirmo reizi lietoja 1988.gadā. Vācijā pašlaik dzīvo 7 miljoni cittautiešu un 74 miljoni vāciešu. Turklāt valstī ir konstatējama vācu sabiedrības novecošana, tādēļ nākas domāt par darbaspēka problēmu. Vācijā 2040.gadā vienam pensionāram izmaksas nodrošinās tikai viens strādājošais cilvēks (pašlaik 3 cilvēki). Lai to nepieļautu, vajadzēs uzņemt viesstrādniekus.

Apcerot multikulturālās sabiedrības jautājumus Vācijā, tās politiķi pirmajā vietā izvirza konstitūcijas prasību ievērošanu, jo tikai uz tās bāzes būs iespējama polietniskās sabiedrības integrācija un komunikācija.

Ja, piemēram, kāds Vācijā dzīvojošais musulmanis neatzīst konstitūcijā fiksēto sieviešu un vīriešu līdztiesību, tad viņam nav ko darīt Vācijā. Vācu politiķu pārliecībā kultūras brīvība nenozīmē kultūras vērtību nosacītību. Multikulturālisma koncepcijas realizācija nenozīmē atsacīšanos no Rietumu vērtībām. Multikulturālisma koncepcijas realizācijas laikā saglabājās bāzes vērtības - brīvība, solidaritāte, taisnīgums, katra cilvēka pašcieņa neatkarīgi no etniskās piederības.

Vācijā atsevišķi politiķi uzskata, ka multikulturālisms nav jauna koncepcija. Faktiski mūsdienās tiekot turpināta Apgaismības ideoloģija, primāru vērtību piešķirot atsevišķam indivīdam, bet nevis kolektīvam.

Multikulturālisma vēsturiskās perspektīvas lielā mērā nosaka Rietumu sabiedrības novecošana, pamatiedzīvotāju skaita samazināšanās un darbaspēka importa nepieciešamība. Rietumu sabiedrībā nerodas lielas ģimenes, jo Rietumu kultūra arvien vairāk ieslīgst hedonismā. Mātes laimes izjušanai sievietei pietiek ar vienu vai diviem bērniem. Trešais bērns vecākiem jau var traucēt izbaudīt dzīves jaukumus.

Speciālajā literatūrā publicētā statistika nav iepriecinoša. No 20 pasaules valstīm, kurās pašlaik ir viszemākais dzimstības līmenis, 18 valstis atrodas Eiropā.

2050.gadā no Eiropas iedzīvotājiem viena trešā daļa būs vecāka par 60 gadiem. Lai saglabātu darbaspējīgo cilvēku skaitu šodienas līmenī, līdz 2050.gadam Eiropā būs jāļauj ieceļot 169 miljoniem cilvēku no citiem kontinentiem. Savukārt, lai saglabātu pašreizējo stāvokli, kad Eiropā uz vienu pensionāru vidēji ir 4,8 strādājošie, līdz 2050.gadam būs jāļauj ieceļot 1,4 miljardiem cilvēku.

Faktiski masu migrācija Eiropā jau sākusies. ES valstīs 1999.gadā nelegāli ieceļoja vairāk kā pusmiljons cilvēku. Tas ir 10 reizes vairāk nekā 1993.gadā.

Ņemot vērā dzimstības straujo samazināšanos, Rietumu baltās rases cilvēki 2050.gadā būs tikai 1/10 daļa no planētas iedzīvotājiem (1960.g. bija lA daļa).

PSRS un citās sociālisma zemēs multikulturālisms tika noklusēts, jo attiecīgā sociāli ekonomiskā formācija balstījās uz internacionālisma principiem.

Internacionālisms ir tikai vienas šķiras, proletariāta, politika un neaptver visu sabiedrību. Pie tam internacionālismā saglabājās proletariāta vadošā loma un proletariāta diktatūra kā varas realizācijas forma. Internacionālisms ir politiskās varas līdzeklis.

Pēc sociālisma sabrukuma Austrumeiropā multikulturālismam vieni no pirmajiem/ pirmie pievērsās Latvijas zinātnieki, 1993.gada aprīlī Daugavpilī izveidojot privātu zinātnisko iestādi IU „Multinacionālās kultūras centrs” (MKC, kopš 2002.g. - SIA „Multikulturālisma centrs”) un sadarbībā ar Rietumu speciālistiem Latvijā organizējot zinātniskos pasākumus un gatavojot publikācijas, kā arī veicinot multikulturālisma izplatību Igaunijā, Krievijā, Lietuvā.

MKC apgādā “A.K.A.” 1996.gadā 1000 eksemplāru lielā metienā tika izdota pirmā grāmata latviešu valodā par multikulturālismu (Krievijā pirmā grāmata izdota 2002.g. 300 eksemplāru lielā metienā).

MKC labus panākumus guva interkulturālajā izglītībā; Latvijā ar MKC sadarbojās divas valsts vidusskolas; kopš 1994.gada MKC ir Interkulturālās izglītības starptautiskās asociācijas biedrs.

1997.gadā MKC apmeklēja LR Valsts prezidents G.Ulmanis.

No latviešu zinātniekiem multikulturālisma vēsturē vispazīstamākais ir jau iepriekš minētais Juris Draguns (MKC Starptautiskās padomes loceklis), kurš ir pasaulē viena no lielākajām autoritātēm kroskultūras psiholoģijā.

Mūsdienās multikulturālisma attīstību un sabiedrības attieksmi pret to acīmredzot ne tik daudz ietekmē notikumi kādā atsevišķā valstī vai valstu grupā, kā sociālkulturālās problēmas un tendences visas planētas mērogā. Kad Ziemeļamerikā 20.gs. 70.gados radās multikulturālisms, tā idejisko satvaru galvenokārt formēja reālie etnopolitiskie apstākļi ASV, Kanādā.

Tolaik savu maksimālo amplitūtu vēl nebija sasniegusi tā sauktā iedzīvotāju planetārā migrācija, kura 80.-90.gados lika daudzās zemēs pārskatīt vietējo likumdošanu migrācijas, izglītības, pilsoņtiesību jautājumos, lai optimizētu minoritāšu adaptāciju un integrāciju, kā arī ierobežotu migrāciju.

Tolaik pilnā mērā nebija izvērsusies ne globalizācija, ne antiglobalizācija, kura planētas iedzīvotāju apziņā saasināja jautājumu par valsts nacionālo, etnisko un kultūras identitāti, nacionālās suverenitātes un kultūru plurālisma apdraudētību, vienas pasaules daļas uzkundzēšanos pār visiem pārējiem.

Tolaik vēl pastāvēja aukstais karš starp divām sociāli ekonomiskajām formācijām un nebija sabrukusi sociālisma sistēma, kura mūsdienu pasaulē atdzīvināja nacionālisma un šovinisma instinktus, un cilvēce atkal sastapās ar genocīdu.

Tolaik starptautiskais terorisms vēl nebija “ikdienišķa” parādība, ko lielā mērā stimulē atsevišķu tautu vitālāko interešu ignorēšana un atsevišķu valstu ciniska uzdrošināšanās politiskos un ekonomiskos konfliktus risināt bruņotā veidā.

Tolaik neviens vēl neparedzēja civilizāciju konflikta iespējamību.

Var droši apgalvot, ka mūsdienās multikulturālisma principu realizācija sastopas ar daudz komplicētāku un nelabvēlīgāku sociālkulturālo kontektu nekā pirms 35-40 gadiem. Turklāt šim kontekstam piemīt planetāri globāla autoritāte, jo minētās tendences un problēmas aptver visas zemes un attiecas uz visiem zemeslodes iedzīvotājiem.

Minēto tendenču un problēmu eksplikācijā ir skaidri vērojams iekšējās spriedzes pieaugums, kad starp ieinteresētajām pusēm (piemēram, nacionālisma un multikulturālisma adeptiem) dominē nevis kompromisa un dialoga meklējumi, bet saasinās atklāta konfrontācija un demonstratīva nepiekāpība, atsakoties pat objektīvi novērtēt reālos apstākļus un politiskās stūrgalvības nodarītos zaudējumus sabiedrības konsolidācijā un valsts stabilitātes nodrošināšanā, kā tas izpaužās mūsdienu Latvijā.

Analizējot multikulturālisma lomu pasaulē, noteikti nākas ņemt vērā kultūras dinamiku. Kultūras formas ir mainījušās vienmēr, taču pašlaik tās mainās ļoti strauji.

Piemēram, internets funkcionē burtiski tikai dažus gadus, taču jau paspējis būtiski izmainīt miljoniem cilvēku dzīves stilu, darbu, vispārējo informētību, komunikācijas formas un saturu.

Kā noskaidrots, visas pasaules antiglobālistu galvenais saziņas līdzeklis ir internets.

Mūsdienās planētas iedzīvotāju komunikatīvā un sociokulturālā vienotība iegūst arvien totālāku raksturu. Būtiska loma šajā ziņā ir arī masu kultūras industrijas invāzijai, aptverot ar saturiski un stilistiski maksimāli unificētu produkciju gandrīz visus iedzīvotāju slāņus un kardināli iejaucoties vietējās kultūras formu un tradīciju liktenī, mazinot tautu un atsevišķu indivīdu izvēles brīvību, kā arī mobilizējot sabiedrībā zināmus spēkus etnisko, nacionālo un kultūru plurālisma interešu aizsardzībai.

Ja mēs gribētu ieskicēt multikulturālisma piekritēja portretu, tad tajā vispirms nāktos izgaismot vienu aizspriedumu. Vispirms būtu runa par aizpriedumu, it kā multikulturālima piekritējs cenšas citiem uzspiest savu kultūru.

Tas ir maldīgs ieskats. Multikulturālisma piekritējs nekad necentīsies uzspiest citiem savas kultūras normas un vērtības. Multikulturālisma piekritējs centīsies iepazīties ar citu kultūru specifiskajām izpausmēm un cienīs arī citu velmi neuzspiest savu kultūru pārējiem.

Citiem vārdiem sakot, savas kultūras cieņa palīdz cienīt arī citas kultūras. Multikulturālisms nav iespējams bez savas kultūras cieņas. Tikai pilnā mērā cienot sevi, mēs pilnā mērā sākam cienīt arī citus. Kultūru līdztiesības un vienlīdzības principa realizācija pirmkārt un galvenokārt balstās uz cieņu, un multikulturālisms nekad nenozīmē vienas kultūras pārākumu pār citām kultūrām.

Dažkārt nākas sastapties arī ar otru aizspriedumu, velkot vienlīdzības zīmi starp multikulturālismu un kosmopolītismu. Tādai pieejai nav nekāda pamata. Kosmopolītisms ir universialitātes ideoloģija, ko nekādā gadījumā nevar teikt par multikulturālismu.

Cilvēka daba ir universāla. Taču tā ir dzīva un auglīga universalitāte. Šī universalitāte piemīt katram cilvēkam tik lielā mērā, cik lielā mērā viņam piemīt etniskā identitāte, reliģiskums, valoda, garīgā kultūra. Neviens cilvēks nevar būt abstrakti universiāls cilvēks, jo katrs cilvēks ir vienots ar savu izcelsmi, kultūru, valodu.

Kosmopolītisms ir bezdvēselisks un mākslīgs veidojums, jo nav sakņots nevienā tautā un eksistē bez tautas dvēseles. Kosmopolītisms ir abstrakts un neauglīgs, kā arī naidīgs patiesi dziļai un konstruktīvai universialitātei.

Piemēram, kosmopolītismam ir pilnīgi sveša tā universialitāte, kuru mākslinieks atklāj individuālajā. Visu laikmetu literāti un mākslinieki ir pievērsušies savas tautas, reliģijas, valodas, dzimtenes problemātikai, kura viņus garīgi baro, iedvesmo, bagātina iztēli, ierosina tēmas, sižetus.

Multikulturālisms netiecas panākt universialitāti un nivelēt visas kultūras saskaņā ar vienu mērauklu. Gluži pretēji: multikulturālisms vēlas saglabāt katras kultūras individualitāti, nodrošinot tai līdztiesīgu un vienlīdzīgu pastāvēšanu.

Bez šaubām, mūsu laikmetā valda divas tendences: universalizācijas un diferenciācijas tendence. Multikulturālisms attiecas uz otro tendenci, jo aizstāv kultūru daudzveidību un vēlās saglabāt katru kultūru.

Varētu pat teikt, ka multikulturālisms ir līderis diferenciācijas tendencē. Multikulturālisms nav vienots ar universializācijas tendenci. Gluži pretēji, tas tikai traucē tādiem procesiem kā globalizācija, tā dēvētās pasaules civilizācijas veidošanās.

2000.gada novembrī Baltijas Sociālo zinātņu institūts veica socioloģisko pētījumu “Ceļā uz pilsonisku sabiedrību”, vēloties noskaidrot iedzīvotāju viedokli par valsts nākotni. Tā rezultāti apliecina Latvijas iedzīvotāju attieksmi pret multikulturālismu.

Institūts aptaujāja 2009 cilvēkus saskaņā ar mūsdienu Latvijā klasiski iemīļoto cilvēku iedalījumu pilsoņos un nepilsoņos. Aptaujāja 1004 pilsoņus un 1005 nepilsoņus.

Latvijas socioloģijā pirmo reizi tika piedāvāti sekojošie izvēles varianti: 1) vienkopienas sabiedrība, 2) divkopienas sabiedrība un 3) kultūru daudzveidībai atvērta sabiedrība. Tātad faktiski runa ir par multikulturālu sabiedrību, jo zinātniekiem pietrūka drosmes lietot multikulturālisma jēdzienu.

Rezultāti bija negaidīti. Nākotnē vienkopienas sabiedrību atbalstīja 38 % pilsoņu un

13 % nepilsoņu, divkopienas sabiedrību atbalstīja 5 % pilsoņu un 14 % nepilsoņu, multikulturālu sabiedrību atbalstīja 44 % pilsoņu un 56 % nepilsoņu.

Tātad Latvijas iedzīvotāju lielākā daļa nākotnē savu zemi vēlas redzēt kā valsti ar multikulturālu sabiedrību. Tas attiecas arī uz pilsoņiem, kuru vairākums ir latvieši.

1999.gadā līdzīgs pētījums tika veikts Krievijā, lai noskaidrotu iedzīvotāju attieksmi pret savas valsts nākotni. No aptaujātajiem iedzīvotājiem 43 % Krieviju vēlas redzēt kā polietnisku valsti, 22 % - kā krievu tautas valsti.

Latvijā minētā pētījuma laikā uzdeva arī jautājumu par attieksmi pret migrāciju perspektīvā. Tas faktiski ir svarīgs jautājums, jo pēc iestāšanās ES Latvijā var ieceļot lielas iedzīvotāju masas no visas pasaules, kā arī Rietumeiropas valstis savus migrantus var novirzīt uz mūsu pusi. Tikai 6 % pilsoņu un 12 % nepilsoņu uzskata, ka būtu jāļauj Latvijā apmesties uz dzīvi ikvienam, kurš to vēlas.

Tātad Latvijas iedzīvotājiem nepatīk planetārā globālā migrācija un iespēja kādreiz dzīvot kopā ar kurdiem, turkiem, indiāņiem, āfrikāņiem un citiem ieceļotājiem no ES un pārējiem kontinentiem. Tātad Latvijas iedzīvotāji patiesībā nemaz neatbalsta mūsu drosmīgo sociologu fatālajās bailēs izkropļoto formulējumu “kultūru daudzveidībai atvērtu sabiedrību”.

Latvijas iedzīvotāji vēlas dzīvot tādā polietniskā sabiedrībā, kādā dzīvo pašlaik un neko vairāk. Viņi priekšroku dod, tā teikt, lokālajam multikulturālismam. Tas skan jocīgi, taču lokālā multikulturālisma piekritējiem efektīvākie sabiedrotie tādējādi pašlaik ir nacionālisti ar savu latviskās Latvijas lozungu, atbaidot migrantus no mūsu valsts.

ES ir jāpiedāvā sapnis, kas reālpolitiķiem liksies absurds.

R.Rorti

Eiropa no Dahauas līdz Solovkiem ir noklāta ar nometņu nāves metastāzēm.

Karls Šlēgels

Vai jūsu nācija var priekš mums izdarīt kaut ko tādu, ko nevar izdarīt laba kredītkarte?

Ulfs Hannercs

Eiropas Savienības vēsture sastāv no diviem sižetiem. Viens sižets, un tas mūs interesē visvairāk, ir par Eiropas vienotības idejas evolūciju aizvadītajos gadsimtos. Šajā sižetā dominē garīgais pacēlums, ticība eiropiešu labajai gribai, kā arī fanātiska ticība it kā utopiskai iecerei apvienot visas valstis vienā jaunā valstiskajā veidojumā - konfederācijā. Eiropas tautu un kultūru integrācija, no kā ir atkarīga ES nākotne, protams, cilvēces vēsturē ir unikāls projekts, tāpēc pret to izturās kā pret nereālu iedomu, absurdu eksperimentu un absurdu sapni.

Daudzi netic, ka vispār ir iespējams pārvarēt „mazo tautu narcismu” (Z.Freida apzīmējums), civilizētības un barbarisma, kristiānisma un pagānisma, kapitālisma un sociālisma „klasisko” iedalījumu eiropiešu vēsturiskajā atmiņā un ar to saistītās konsekvences īsto eiropiešu „rietumnieku” un pusmežonīgo eiropiešu „austrumnieku” attieksmē vienam pret otru bez politkorektuma uzspīlētā smaida. „Klasiskais” iedalījums var traucēt psiholoģiski neviltotu un dziļu eiropiešu integrāciju, bez kā ES nākotne nav iespējama.

Otrajā sižetā atspoguļojās ES izveides formālie fakti. Otrajā sižetā, protams, dominē gada skaitļi un datumi.

To uzskaitījumu parasti sāk ar 1950.gada 9.maiju, kas 1968.gadā tika pasludināta par ES konfederācijas dzimšanas dienu. Minētajā dienā Francijas valdība oficiāli ieteica dibināt Eiropā vienotu ogļu un tērauda tirgu. Franču priekšlikumu atbalstīja Vācija, Itālija, Nīderlande, Beļģija un Luksemburga. Eiropas Ogļu un Tērauda kopienas līgumu nosauktās valstis parakstīja 1951.gada aprīlī.

Tātad ES pamatā, kā šodien teiktu, bija kopīgs „biznesa plāns” jeb vācu kultūras antropologa Ulfa Hannerca iecienītās „labās kredītkartes” izvēle.

Labi ir zināms, ka dotais „biznesa plāns” ir tikai dziļāko un patieso kopienas izveidošanas motīvu formālais iegansts. Faktiski tolaik galvenais jautājums bija par Eiropas turpmāko attīstību tādā veidā, lai atkal neizceltos jauns Pasaules karš. Tāda bija eiropiešu un tās jauno saimmnieku amerikāņu pamatvēlēšanās. Lai Eiropas dzīvi ievirzītu, tā teikt, normālās sliedēs, pirmkārt un galvenokārt vajadzēja mazināt Francijas un Vācijas savstarpējo naidu, kā arī nepieļaut vāciešu bruņošanos, kas bija atkarīga no ogļu un tērauda ražošanas - centrālajiem resursiem tā laika militārajā rūpniecībā.

ES vēsturē svarīgs ir 1957.gada 25.marts, kad Romā tika parakstīts Eiropas Ekonomiskās kopienas līgums, lai valstis sadarbotos ne tikai ogļu un tērauda sfērā, bet arī citos ekonomiskajos virzienos. Turklāt tika paredzēta speciālu kopienas institūciju izveide (Eiropas Komisija u.c.) un izstrādāta procesuālā kārtība vajadzīgo lēmumu pieņemšanai. Romā tādējādi tika likti pamati tam valstiskajam formējumam, ko tagad sauc par ES konfederāciju.

Kopienas pirmā paplašināšana notika 1973.gadā, kad kopienai pievienojās Dānija, Lielbritānija un Īrija. 1981.gadā kopienā iestājās Grieķija, 1986.gadā - Spānija un Portugāle, 1995.gadā -Somija, Austrija un Zviedrija, 2004.gadā - 10 valstis (arī Latvija), 2007.gadā - Bulgārija un Rumānija.

Eiropas Parlamenta vēlēšanas pirmo reizi notika 1979.gada 7.- 10.junijā. 1992.gada 7.februārī Māstrihtā tika parakstīts līgums par kopienas pārveidošanu Eiropas Savienībā. Līgums stājās spēkā 1993.gada 1.novembrī.

Sižets par Eiropas vienotības ideju sākās krietni pirms minētā „biznesa plāna”, Romas un citiem līgumiem.

Eiropas vienotības ideju izvirzīja, apsprieda, pamatoja eiropiešu intelektuāļi, pārsvarā filosofi, vēsturnieki, kulturologi. Arī šodien diskursā par Eiropas integrācijas garīgajiem, kulturoloģiskajiem nosacījumiem un perspektīvām piedalās eiropiešu izcilākie domātāji, taču faktiski, teiksim, Eiropas filosofijā nekad nav pastāvējusi īpaša Eiropas vienotības tematika. Tam ir vairāki iemesli.

Viens no tiem - neskaidrības par Eiropas teritoriālo veselumu. Tā, piemēram, antīkajā sabiedrībā nebija stabils priekšstats par Eiropas robežām. Hēredots rakstīja, ka par Eiropu neviens cilvēks nezina, vai to visur apskalo okeāns, kāpēc to tā nosauca, kurš izvēlējās vārdu „Eiropa”

Jaunu pieeju Eiropas vienotības idejai savā laikā izvēlējās J.G.Herders. Viņš uz Eiropu lūkojās kā uz tautu daudzveidības vienotību. Viņa ieskatā Eiropa kļuva par eiropeisko tautu veselumu -atšķirību vienotību. Lai ilustrētu ar piemēru savu pamattēzi, Herders kritizē Romas impēriju, kurā voluntāri tika nojauktas sienas starp tautām un visi mākslīgi apvienoti vienā romiešu tautā. Tautu daudzveidība Herdera pārliecībā ir daudz lielāka bagātība nekā iespēja pasauli pārveidot saskaņā ar vienu unificētu ideālu. Herders rakstīja par Eiropas tautu raksturu dažādību. Tas esot labi redzams, salīdzinot tautas uz ziemeļiem no Alpiem un tautas uz dienvidiem no Alpiem. Herders Eiropas tautu saimē iekļāva slāvus, slāvu tautas.

Krievijas un Anglijas atstumšana no Eiropas izvērstāk sākās 18.-19.gs., kad Anglija kļuva par jūras lielvalsti, bet Krievija kļuva par milzīgu kontinentālu impēriju. Minētajā laikā Eiropas centrs kļuva Francija, kura sevi definēja par galveno Eiropas politiskās un kulturoloģiskās misijas realizētāju visā pasaulē.

Napoleona militārā darbība sašķēla Eiropu divās daļās - liberālā Francija un Anglija, neliberālā Prūsija, Austrija un Krievija.

19.gs. vidū situācija izmainījās un nācās analizēt Anglijas un Krievijas varenību, Francijas koloniālo attīstību, kas Francijai deva spēku un pašpārliecinātību, jo tā bija kļuvusi par koloniālo lielvalsti. Vācu ģeopolitiķi kala plānus par Vācijas varenību kopā ar Balkāniem.

Eiropa kā politiski ģeogrāfiska vienība jeb politiski kulturoloģiska ideja ilgu laiku (un arī tagad) dedzīgi konkurēja ar valsts un nācijas problemātiku. Valsts suverenitātes apdraudētība un nacionālās identitātes krīze lika novērsties no universiālistiskiem veidojumiem. Turklāt Eiropas intelektuāļu aprindās nekad nav aizmirsta koloniālisma pagātne, Pasaules karu izcelsmes avoti, pasaules imperiālisma sākotne. Eiropai tādējādi nav pamats pretendēt uz vispārīgām universiālistiskām refleksijām, un Eiropai nav tiesības pretendēt uz centra lomu pasaules jaunajā kārtībā. Rietumu intelektuāļi tādu centru tiecas saskatīt visur citur tikai ne Eiropā - Maskavā, Jeruzālemā, Kubā, Ķīnā u.c.

Zīmīgs ir tāds moments. Eiropas vienotības ideja vienmēr tiek formulēta nevis balstoties pašai uz sevi un saviem risinājumiem, bet konfrontācijā ar „citiem” - pretstatot sevi „citiem” Protams, visbiežāk Austrumiem. Eiropas vienotības ideja vienmēr sevī satur cīņu ar „aziātu draudiem”, „Austrumu barbariem”. Bez konfrontācijas Eiropa pati sevi nav spējīga definēt. Tā, piemēram, kad 1453.gadā Bizantija izbeidza pastāvēt, Eiropas identifikācija sākās no Spānijas līdz Konstantinopolei. Tas eiropiešiem bija svarīgi, jo tolaik nācās vērsties pret Osmaņu impēriju. 20.gs. tādi pazīstami eiropiešu intelektuāļi kā Hermans Hese, Hugo fon Hofmanstāls, Henrihs Mans rakstīja par „aziātiskajiem draudiem” sakarā ar I Pasaules kara rezultātiem un fašisma rašanos. Tātad vainīgi bija „citi” 1988.gadā Berlīnē kādā zinātniskajā polēmikā pat bija mēģinājums fašismu un staļinismu neuzskatīt par eiropeiskām parādībām. Tas, kas ir slikts, nav eiropeisks.

Vācu mūsdienu filosofs un sociologs Jirgens Hābermāss uzskata, ka saruna par Eiropas vienotību pilnā mērā sākās tikai 19.gadsimtā. Eiropas jauno laiku filosofija (Kants, Hēgelis) galvenokārt pievērsās planetāra rakstura dimensijām, vērtējot visas cilvēces dzīvi, pasaules problēmas, cilvēka brīvības un tiesību vispārējos aspektus. Viņu filosofijā eiropeiskā problemātika pastāvēja, taču tā nebija dominējošā. Piemēram, Imanuels Kants rakstīja par vispasaules pilsonību un pasaules valstu federāciju kā optimālāko formu cilvēka tiesību nodrošināšanā.

I.Kanta planetārās integrācijas priekšlikumi, filosofa ticība to realitātei, viņa humānistiskais patoss, saprotams, šodien atsaucās uz ES iespējamības argumentāciju. Bez šaubām, sarunā par ES viens no centrālajiem jautājumiem ir par konfederācijas izveidošanas reālajām iespējām, jo šajā projektā pārāk liela ir utopiskuma un reālas neiespējamības klātbūtne. Hēgelis ne velti par Eiropas tautām rakstīja, ka tās veido vienu ģimeni likumdošanas, izglītības un tikumības ziņā, taču reālajā darbībā valstis cenšas viena otrai nodarīt daudz kā ļauna. Hēgelis atzina cilvēces vienotības prioritāti, kas balstās uz apziņu par piederību vienai dzīvo radību sugai ar visiem kopīgu garīgo un fizisko satvaru.

Hēgeļa filosofiskajā sistēmā cilvēces vienotības apziņa bija arī zināms morālais kritērijs katram atsevišķam indivīdam un atsevišķai tautai. Cilvēces vienotības apziņa tāpēc var ietekmēt eiropiešu vienotību, un visas cilvēces kopapziņa var būt kritērijs eiropiešu savstarpējās attiecībās.

Hēgeļa pārliecībā cilvēces vienotība ir vispasaules vēstures attīstības objektīva tendence. Tas tika formulēts pirms 200 gadiem. Mēs tagad labi zinām, kādu līmeni pašlaik ir sasniegusi cilvēces vienotības tendence, jo uz katru no mums atsaucās globalizācija, planetārā dzīves uztvere, planetārais domāšanas veids.

Eiropas vēsturi var dēvēt arī par karu vēsturi, jo eiropiešu savstarpējie kari bija vienmēr un miera periodi ir reta parādība ne tikai Romas impērijas laikā, bet arī viduslaikos un Jaunajos laikos. ES nākotne būs atkarīga no vēlēšanās atzīt un nosodīt visus karus un visas koncentrācijas nometnes, un ne tikai karus Austrumeiropā, un ne tikai Solovkus.

19.gadsimtā un arī 20.gadsimtā dedzīgas runas par Eiropas vienotību tika teiktas pēc katra eiropiešu savstarpējā kara. Parasti tas notika t.s. miera konferencēs pēc kārtējā miera līguma noslēgšanas, patētiski aicinot turpmāk vairs nekad nekarot Eiropas vienai valstij ar otru. Tā, piemēram, 1849.gadā eiropiešu pacifistu kongresā franču rakstnieks Viktors Igo emocionāli prognozēja tāda laika pienākšanu, kad karš starp Parīzi un Londonu, Berlīni un Pēterburgu būs tik pat neiespējams un absurds kā karš starp Ruānu un Amjēnu. Rakstnieks paredzēja tādas dienas pienākšanu, kad francūži, krievi, itāļi, angļi, vācieši, kontinenta visas tautas būs sakausētas visaugstākajā vienotībā, nezaudējot katra savu savdabību un individualitāti. Viņš ieteica veidot Eiropas Savienotos Štatus. Viktors Igo atkal aicināja izveidot eiropeisku federāciju 1876.gadā, kad turki nežēlīgi apspieda serbu sacelšanos.

20.gs. sākumā pēc I Pasaules kara Eiropas apvienošanās ideju aktualizēja Čehoslovākijas pirmais prezidents Tomašs Masariks. Viņš jaunizveidotās mazās balkānu valstis apvienoja formulējumā „Jaunā Eiropa”. Savukārt austriešu grāfs Rihards Nikolass fon Kudenhove-Kalergi, fanātisks apvienotas Eiropas propagandists, 1923.gadā izdeva grāmatu „Pan-Eiropa” Viņa ideja bija sekojošā: tikai apvienota Eiropa var pretoties PSRS, ASV un Lielbritānijai. Viņš atzina, ka Eiropas hegemonijas laiks ir beidzies un vispār baltās rases laiks ir pagājis. 1923.gadā viņš dibināja Paneiropeisko savienību, kura darbojās arī mūsdienās (tās darbā piedalās arī Latvija). 1924.gadā tika publicēts paneiropeisma manifests, bet 1926.gadā Vīnē notika paneiropeistu kongress. Savukārt 1947.gadā grāfs dibināja Eiropas Parlamentāro savienību.

Pēc II Pasaules kara 1946.gadā Vinstons Čerčils ieteica Eiropai apvienoties un izveidot Eiropas Savienotos Štatus. Tas pavērs iespēju 400 milj. eiropiešu turpmāk dzīvot laimē, pārticībā un slavā. 1948.gadā Hāgā notika Eiropas kongress. Tajā ieteica veidot Eiropas Ģenerālos Štatus.

Eiropas vienotības un brīvības lozungus izmantoja arī fašistiskās Vācijas ideologi. Speciālajā literatūrā citē Ribentropa izteikumus par II Pasaules kara nepieciešamību. Karš, izrādās, notiek Eiropas vienotības un brīvības vārdā. Kara mērķis ir ilglaicīga miera radīšana Eiropas zemēs. Tas ir karš pret Eiropai svešu zemju - Anglijas un ASV - iejaukšanos eiropiešu dzīvē, vēloties nožņaugt tās ekonomiku. Ribentrops tāpēc deklarē prasību „Eiropu - eiropiešiem! ”

Saruna par Eiropas vienotību nav iedomājama bez tēmas par t.s. eiropeisko identitāti, proti, visiem eiropiešiem kopīgām dzīves vērtībām. Šajā ziņā prevalē divi viedokļi. Vieni uzskata, ka tādas universālas eiropeiskās vērtības jau pastāv, jo ir formējušās aizvadītajos gadsimtos. Otri uzskata, ka eiropeiskās identitātes veidošana ir visiem kopīgs nākotnes uzdevums un pašlaik vēl nav iespējams pilnā mērā runāt par tādām kopīgām vērtībām, kurām būtu integrējošā loma. Tas ir tāpēc, ka kristiānistiskās Eiropas koncepcija zaudē uzticību, nav pieņemams Apgaismības priekšlikums par eiropeiskās kultūras misiju pasaulē (proti, eiropocentrisma doktrīna), jo Eiropa pārāk uzbāzīgi tiek izvirzīta par vēsturiskās attīstības kritēriju, neļaujot iegūt autoritāti citiem attīstības variantiem.

Franču vēsturnieks un filosofs Remī Brags (Remi Brague) centās Eiropas fenomenu aplūkot no kultūras identitātes viedokļa un izvēlējās ekscentrisku ideju: Eiropas identitāte nav centrā, bet perifērijā, jo Eiropa vienmēr sevī uzsūc jaunus elementus no perifērijas, kā arī no kaimiņu kultūrām. Eiropeisko centru tāpēc vispār nav iespējams fiksēt. Eiropas vēsture liecina, ka tā dēvētais eiropeiskais fundaments nāca no citiem. Piemēram, romieši kultūru pārņēma no grieķiem, ticību - no jūdiem.

Tiesa, jau minētais Jirgens Hābermāss integrējošu bāzi saskata tādā potenciālā eiropeiskā nostādnē, kā citu savdabības atzīšana un cieņa jeb, kā saka pats filosofs, „diferenciju atzīšanā” (Annerkennung von Differenzen). Tātad par eiropeiskās identitātes pazīmi tiek izvirzīta toleranta izturēšanās pret citu tautu, kultūru. Prasme atzīt un cienīt citus var būt tipiski eiropeiska parādība. Šī prasme vienādā mērā var funkcionēt katrā Eiropas tautā, un tas var stimulēt eiropeiskās vienotības ideju.

Eiropeiskās identitātes „nomenklatūrā” iekļauj arī citas vērtības. Piemēram, sabiedriskās dzīves sekularizācija, uzticība nacionālo valstu darbībai; skepticisms attieksmē pret tirgus ekonomikas it kā visvarenību; kritiska izturēšanās pret tehnicismu, zinātniski tehnisko progresu; negatīva izturēšanās pret vardarbības visām formām; prasība ievērot cilvēktiesības; prasība valstij nodrošināt katra cilvēka drošību; naids pret totalitārajiem režīmiem, tautu genocīdu; sociālā taisnīguma izjūta; ideju un uzskatu plurālisma atzīšana.

Visnoteiktāk pagaidām var runāt par Eiropas ekonomisko vienotību. Piemēram, Z.Bžezinskis

2001.gada 11.decembrī intervijā vācu laikrakstam „Die Welt” norādīja, ka politiskajā un militārajā ziņā vienota Eiropa nepastāv. Viņš izteicās arī par Krievijas lomu Eiropas vienotības panākšanā. Krievijai esot jāpagriežas ar seju pret Rietumiem, un cita ceļa tai nav. Savukārt Rietumiem ir jāveicina Krievijas tuvināšanās. ASV ārpolitikas ideologs Roberts Kagans (Robert Kagan) grāmatā „Spēks un vājums: Eiropa un Amerika jaunas pasaules kārtības apstākļos” kritizē eiropiešus par nevēlēšanos nostiprināt savus militāros spēkus. Tas notiekot tāpēc, ka amerikāņu armija sargā visu pasauli.

Eiropas intelektuāļu ieskatus par ES nākotni var iedalīt četrās grupās.

Pirmajā grupā iederas tie, kuri paredz ES izjukšanu, jo pēc Francijas un Nīderlandes ES Konstitūcijas projektu neatbalstīs Dānija, Polija, Čehija, eiro ieviešana palielina inflāciju, un valstis var atgriezties pie savas „vecās” valūtas. ES attīstīties traucē milzīgās subsīdijas fermeriem, velme labi atpūsties un baudīt dzīvi, vājā zinātne un Eiropas intelektuālo spēku izklīšana pa visu pasauli, demogrāfiskā krīze. Ja tādās islama valstīs kā Somālija, Nigērija, Afganistāna, Jemena dzimstība ir attiecīgi 6,91, 6,83, 6,78, 6,75, tad Vācijā tā ir 1,2, Austrijā -

1,2, Itālijā - 1,2, Spānijā - 1,1. Eiropā maz strādā cilvēki vecāki par 60 gadiem. Piemēram, Francijā strādā tikai 7 %, Vācijā - 12%, taču ASV - 27%. Eiropā valsts nacionālais kopprodukts uz vienu cilvēku ir 25 reizes mazāks nekā ASV.

Otrās grupas pārstāvji tic, ka „čīkstot un pīkstot” ES tomēr turpina pastāvēt un „visu noved līdz galam”. Sastopams viedoklis, ka ES saglabāšanas labā ir jāpārvar divi fundamentāli vāji momenti.

Pirmkārt, ir jāpārvar eiropiešu mentalitātē konstatējamās instinktīvās noslieksmes uz birokrātisko totalitārismu, - tieksme strikti valdīt, reglamentēt un diktēt ir spēcīgāka nekā prasme saprātīgi vadīt, virzīt, koriģēt. ES diemžēl ir radīj usi milzīgu birokrātijas monstru ar kolosālu budžetu, saskaņā ar Briseles paraugiem klonētiem departamentiem katrā valstī, dokumentu tonnām, korupciju, lobismu.

Otrkārt, ES maniakālā vēlēšanās detalizēti reglamentēt katras dalībvalsts ekonomiku ir novedusi pie vispārējās stagnācijas, kas Rietumeiropas saimnieciskajā dzīvē sākās jau

20.gs.80.gados. ES stūrgalvīgi turpina konverģences politiku, taču kapitālistiskā ekonomika spēj funkcionēt tikai nonkonformisma un brīvas iniciatīvas apstākļos.

Trešajā grupā valda viedoklis par Eiropas Savienoto Valstu izveidošanu.

Ceturtajā grupā dominē scenārijs par Eiropas sadalīšanos divās daļās, un apvienojās tikai „vecās” Eiropas valstis. Ne velti pašlaik Eiropā ir populāras konferences un semināri ar tādiem nosaukumiem kā „Eiropa - zaudējusi pārliecību”, „Sapnis par Eiropu”.

Pēc 2006.gada septembra nemieriem Ungārijā gan ASV, gan Eiropas intelektuāļi uz Austrumeiropu palūkojās vērīgāk un acīmredzot arī objektīvāk. Austrumeiropas bijušās sociālistiskās valstis tiek analizētas kā viens veselums, kuram piemīt noteiktas kopīgās iezīmes.

Saprotams, tiek akcentētas negatīvās iezīmes un Austrumeiropas pilsoniskā impotence, kļūstot par nepārvaramu šķērsli Eiropas vienotības sasniegšanā.

Austrumeiropā gandrīz visās valstīs ir līdzīgas politiskās sistēmas, kad padomju laika bijušajiem nomenklatūras darbiniekiem opozīcijā ir nacionālliberāļi. Salīdzinot ar labējiem, kreisie daudz vēsāk izturās pret integrāciju ES un „nepiarē” draudus no Krievijas. „Austrumu bloka” visas valstis ir morāli un intelektuāli vājas, tās nepārtraukti satrīcina korupcijas un valsts izzagšanas skandāli. Nevienā valstī nav konsolidētas elites, un nevienā valstī sabiedrība neuzticās politiskajai varai - visur pastāv totāla varas un sabiedrības atrautība un sašķeltība. Visās valstīs jau 15 gadus nav patstāvīga iekšpolitika un ārpolitika, konkrētus norādījumus saņemot no ārpasaules (ASV, NATO, ES). Gandrīz visas valstis pazaudēja savu rūpniecību, ieguva lielu bezdarbu, augstu inflāciju, gudrāko un enerģiskāko cilvēku aizbraukšanu uz Rietumiem.

Savas politikas izgāšanos Austrumeiropā tagad ir spiesti konstatēt arī ASV intelektuāļi. Tā, piemēram, 2006.gada 8.oktobrī laikrakstā „The Washington Post” bija ievietots NATO ASV Komitejas (U.S. Committee on NATO) un Projekta „Pārejas perioda demokrātiskās valstis” (Project on Transitional Democracies) prezidenta Brjūsa Džeksona (Bruce P.Jackson) raksts ar virsrakstu „Mūsu izgāšanās eiropeiskajos Austrumos”. Runa, protams, būs par amerikāņu politisko interešu nepiepildīšanos, bet nevis par attiecīgo valstu tautu interesēm.

Publikācijas autors vispirms atsaucās uz amerikāņu valdības plāniem. Prezidents Bušs 2002.gadā Varšavā esot teicis vienu no savām vislabākajām runām. Tajā viņš stāstīja par brīvu un vienotu Eiropu no Baltijas jūras līdz Melnajai jūrai. Taču 2006.gada novembrī, kad Bušs un pārējie NATO sabiedrotie sapulcēsies Rīgā, prezidentam nāksies kritiski palūkoties uz sasniegto Eiropā. Karojot Irakā, amerikāņi nav spējuši veltīt vajadzīgo uzmanību Eiropai, un tajā tāpēc notiekot nelāgas lietas.

B.Džeksons uzskaita šīs nelāgās lietas. Viņš uzskaitījumu sāk ar „agresīvo Turciju”, kurā pieaug antiamerikānisks un antisemītisks noskaņojums. Turcija vienmēr esot bijusi „Eiropas slimākais cilvēks”, un tas izpaužas arī tagad.

Rakstā tiek komentēts stāvoklis arī citās teritorijās. Uz dienvidiem no Vīnes atrodas Horvātija, Maķedonija, Serbija, Melnkalne, Bosnija, Albānija un Kosova, kas integrēties Eiropā vēl nav spējīgas ekonomiskās atpalicības dēļ. ES un ASV nav neko panākušas Moldovā un Ukrainā. Pēc „Berlīnes mūra” krišanas jau pagājuši 17 gadi, bet ASV nav pratusi ieņemt konsekventu politiku attieksmē pret Ukrainu. Tā rezultātā, kā uzsver raksta autors, no Baltijas jūras līdz Melnajai jūrai ir vakuuma zona, kurā valda noziedzība, nestabilitāte un politisko elitu sīkumaini strīdi. Rietumi nav bijuši spējīgi „sakārtot” šīs zemes, tādējādi ASV un ES ir pārkāpusi savu pienākumu veidot Eiropu vienotu, brīvu un miermīlīgu.

Aizvadītajos dažos gados diskusija par Eiropas vienotību ir papildinājusies ar jaunu tematiku, proti, ir sācies diskurss par garīgās kultūras integrāciju. ES pastāvēšanas gados ir panākta augsta ekonomiskā integrācija. Taču ar to ir par maz, lai pilnā mērā realizētos Eiropas vienotības ideja. ES, Eiropa kopumā tagad ir sasniegusi to stadiju, kad vairs nevar ignorēt kultūras integrācijas faktoru.

Visiem ir skaidrs, ka kultūras integrācija ir nesalīdzināmi lielāks izaicinājums nekā ogļu un tērauda „biznesa plāns”. ES birokrātija acīmredzot ir nolēmusi kultūras integrāciju sākt ar eiropiešu pilsoniskās apziņas formēšanu. ES 2008.gadu ir pasludinājusi par kultūru dialoga gadu, pirmkārt un galvenokārt vēloties stiprināt eiropeiskās pilsonības apziņu. Par Eiropas kultūras integrāciju būs runa citā lekcijā.

Eiropa ir cēls kontinents, kas ir devis patvērumu visskaistākajām un apgaismotākajām tautām pasaulē.

Vinstons Cerčils

Aizliegts aizliegt!

Uzraksts uz sienas Parīzē 1968.g.

Nacionālistiskais ārprāts ir jāizskauž un tā vietu ir jāieņem patriotismam un kosmopolītismam.

Imanuels Kants

2004.gada septembrī Eiropas izglītības, apmācības, kultūras un daudzvalodības komisārs Jans Figels ierosināja 2008.gadu pasludināt par Eiropas kultūru dialoga gadu. Viņa priekšlikumu

2005.gada 5.oktobrī atbalstīja Eiropas Komisija, pieņemot attiecīgu lēmumu un ierosinot piešķirt 10 miljonus eiro no kopējā budžeta projektu finansēšanai kultūras, izglītības, jaunatnes, sporta un pilsonības sfērā.

Komisijas sēdē Jans Figels, iepazīstinot tās dalībniekus ar savu priekšlikumu, teica: „Pēdējo gadu laikā Eiropā ir notikušas nozīmīgas pārmaiņas: Eiropas Savienības vairākkārtēja paplašināšanās, lielāka mobilitāte, pateicoties vienotajam tirgum, kā arī iedzīvotāju biežāki braucieni uz citām pasaules valstīm un preču tirdzniecības paplašināšanās ar valstīm ārpus Eiropas. Līdz ar to eiropiešiem ir iespēja mijiedarboties ar dažādām kultūrām, valodām, etniskajām grupām un reliģijām gan kontinentā, gan ārpus tā. Kultūru dialogs tādējādi ir ļoti būtisks, lai nākotnē veidotu ciešākas saiknes gan Eiropas tautu, gan to kultūru starpā”.

ES struktūras par Eiropas kultūru dialoga gada galveno mērķi izvirza 1) sekmēt starpkultūru dialogu, kas palīdzētu visiem ES dzīvojošajiem cilvēkiem iegūt zināšanas un spējas dzīvot atvērtā un sarežģītā vidē, 2) izskaidrot visiem, cik nozīmīgi ir attīstīt aktīvu un pasaulei atvērtu Eiropas pilsonību, kas ievēro kultūru daudzveidību un ir pamatota uz kopīgām vērtībām.

2004.gada 26.novembrī Berlīnē Eiropas Komisijas prezidents Hosē Manuels Barrouzo savā runā konferencē ,A Soul for Europe” teica: „The EU has reached a stage of its history where its cultural dimension can no longer be ignored”.

Saprotams, ES birokrātija ir sākusi publiskot viedokli, kas Eiropas sabiedriskajā domā, intelektuāļu aprindās un radošajā inteliģencē jau tika formulēts daudz agrāk. Proti, ES ir sasniegusi tādu savas attīstības stadiju, kad turpmākā attīstība ir atkarīga no kultūras integrācijas. Ekonomiskā un juridiski tiesiskā integrācija bez kultūras nosacījumu respektēšanas ir kļuvusi bezperspektīva. ES nākotne tādējādi ir atkarīga no kultūras kopības izpratnes, atzīšanas, kopīgas kultūras veidošanas. ES var sasniegt tikai tad kaut ko, ja tai būs ambiciozāki mērķi - kultūras vienotības mērķi - par ekonomisko priekšrocību nodrošināšanu.

Arī minētā konference Berlīnē liecina par procesa aizsākumu krietni pirms 2004.gada. Par to runāja konferences dalībnieki, kuri uz otro pasākumu ar neparasto nosaukumu „A Soul for Europe” sapulcējās tajā pašā pilsētā 2006.gada 17.-19.novembrī. Otrajā konferencē piedalījās arī komisārs J.Figels, kurš iepazīstināja ar Eiropas kultūru dialoga gada programmu.

Tiem, kuri tagad pievēršas Eiropas kultūras integrācijas problemātikai, ir ļoti labi zināms, ka eiropiešus gaida ievērojami daudz grūtāks uzdevums nekā tas var likties, lūkojoties laukā pa Eiroparlamenta, Eirokomisijas un dalībvalstu institūciju logiem.

Eiropa šodien nav tāda, kad par tās vienotību tūlīt pēc II Pasaules kara filosofēja Monē, Šūmans, Čerčils, Ādenauers. Eiropa šodien ir migrantu kontinents. Pie tam migrantu ieplūšana Eiropā nav apturēta. Gluži pretēji. Piemēram, Spānijas valsts teritoriju katru dienu pārpludina simtiem un pat tūkstošiem laimes meklētāju no Āfrikas. No miljoniem migrantu nebūt visi ir spējīgi un vēlas adaptēties eiropeiskajā pasaulē. Muhamedāņu ideologi šodien atklāti sludina, ka islama ticīgie ir nosūtīti uz Eiropu, lai glābtu kristiešus no morālās degradācijas, izvirtības, homoseksuālisma sērgas, materiālisma kulta. Sarežģītā etnokulturālā un polireliģiskā situācija daudzās Eiropas zemēs aizvadītajos dažos gados vēl vairāk pasliktinājusies. Eiropā pilnā mērā ir izgāzusies politkorektuma stratēģija, Eiropā pilnā mērā ir izgāzies migrantu integrācijas projekts, un tagad nākas domāt par turpmākiem konstruktīviem pasākumiem. Eiropas vienotību būtiski iedragā dalībvalstu materiālās labklājības milzīgās atšķirības starp „vecajām” Rietumeiropas valstīm un bijušajām sociālisma zemēm. Tādēļ acīmredzot pareizs ir nodoms eiropiešiem vispirms izskaidrot un dot zināšanas par kultūru dialogu, kultūru plurālismu, dzīves nosacījumiem atvērtā un sarežģītā sabiedrībā un laikmetā vispār.

Saprotams, arī tas nav viegls uzdevums. Ieskati par kulturu dialoga perspektīvām organiski vienoti ar cilvēku, respektīvi, eiropiešu pasaules uzskatu vispār. Pie tam pasaules uzskats, kurš summējas no visdažādākajām konceptuālajām nostādnēm, laika gaitā arī ir mainījies. Zīmīgi, ka kopš 20.gs. sākuma cilvēces intelektuālā dzīve un tajā sasniegtie rezultāti ir tā virzījušies, ka radikāli ietekmējuši pasaules uzskata kulturoloģiskos aspektus. Tas visvairāk atspoguļojas cilvēka un kultūras sakarību izpratnē, stimulējot labāk uztvert un apgūt kultūru dialoga jēgu.

Kā liecina Jauno laiku filosofijas, mākslas, zinātnes vēsture, ļoti lielu (ne reti saka -revolucionāru) ietekmi uz cilvēku garīgo pasauli atstāja Nikolaja Kopernika (1473-1543) mācība par to, ka Zeme un Cilvēks nav Visuma centrs. Viņa darbi lika pamatus jaunām astronomiskām un fizikālām teorijām, bet galvenais - veicināja dabaszinātņu atbrīvošanos no teoloģijas ietekmes.

20.gs. sākumā uz pasaules uzskatu revolucionāru ietekmi atstāja Zigmunda Freida mācība. Z.Freids noskaidroja, ka cilvēka apziņu vada instinkti ar dzīvniecisku iedabu un tāpēc cilvēks nevar pretendēt uz augstākās būtnes statusu. Z.Freida teorijas atbalss pasaules intelektuālajā dzīvē šodien ir vispārzināma parādība.

Savukārt kopš 20.gs. otrās puses pasaules uzskatu būtiski sāka ietekmēt kultūru līdzvērtības ideja un atziņa, ka ne viena kultūra nevar sevi uzskatīt par cilvēces kultūras pirmsākumu, centru un dominējošo kultūru.

Kulturoloģijā sastopams viedoklis, ka kultūru līdzvērtības ideja faktiski ir salīdzināma ar tām revolucionārajām mācībām, kuras kardināli atsaucās uz cilvēku/eiropiešu pasaules uzskatu. Mūsdienās mēs sastopamies ar tādu pašu idejisko revolūciju, kā tas bija pēc iepazīšanās ar Kopernika, Freida koncepcijām. Tātad mūsdienās esam noteiktas kulturoloģiskās revolūcijas liecinieki.

Kulturologi domā, ka minētā kulturoloģiskā revolūcija kā pasaules uzskata transformatīva akcija negribīgi atspoguļosies sabiedriskajā apziņā. Revolucionāro ideju realizācija prasīs lielu piepūli, jo pārāk daudzi negribēs tik viegli un ātri atsacīties no savas kultūras pārākuma ambīcijām. Kulturoloģiskās revolūcijas rezultātā pārāk daudziem nāksies zaudēt sava pārākuma apziņu, kas katrā ziņā nevar būt viegls psiholoģiskais process.

Eiropocentrisms mūsdienās ir spiests samierināties un piekāpties, zaudējot paša definēto līdera lomu pasaules kultūru vēsturē. Taču mūsdienu pasaulē eiropocentrisma vietā rodas amerikanocentrisms un citi „centrismi”

Zinātniskajā literatūrā pašlaik debatē par kultūras attīstības pamattencēm 21. gadsimtā.

Tā, piemēram, nostiprinās secinājums, ka cilvēces apvienošanās nenotiks, balstoties uz humanitārajiem principiem, kā to savā laikā prognozēja filosofi atbilstoši savai Apgaismības utopiskajai ideoloģijai.

Jau 20.gs. izmainījās attieksme pret tā saucamo vēsturisko progresu. Kļuva skaidrs, ka morālajā un intelektuālajā ziņā progresa nav. Cilvēces vēstures gaitā pilnveidojās tehnika, bet tas nav saistīts ar cilvēku dzīves un cilvēku savstarpējo attiecību uzlabošanos. 20.gs. uzskatāmi atklāja līdz kādam postam var novest tehnikas progress koncentrācijas nometņu krematoriju, atombumbu, ķīmisko ieroču, pašvadības raķešu formā. Acīmredzot 21.gs. ļaudis pilnā mērā atsacīsies no Apgaismības filosofiskajām ilūzijām par cilvēces uzplaukumu, kuru var sekmēt izglītība, humānisms, bēdīgi slavenais lozungs par brālību, brīvību, vienlīdzību.

Mūsdienu sabiedrībai ir nācies konstatēt, ka filosofija ir pārstājusi būt absolūtās patiesības sinonīms. Jaunajos laikos valdīja pieņēmums, ka eksistē patiesība, kura nav atkarīga no cilvēka gribas. Vācu klasiskās filosofijas degpunktā bija absolūtās patiesības argumentācija.

Tagad dominē pieņēmums, ka tāda patiesība neeksistē, tāpēc pieaug katra indivīda atbildība par saviem vārdiem un darbiem. Nevar būt viena patiesība priekš visiem. Pastāv tikai individuālā sprieduma brīvība, kad katrs atbild par savu patiesību. Domājot par savu patiesību, cilvēkā notiek dialogs ar „citu”. Indivīds nevar pastāvēt bez „cita”, jo individuālā patiesība tiek noskaidrota dialogā ar „citu” Patiesības noskaidrošana ir indivīda darbības process; patiesība nav rezultāts, bet gan meklējumu process. Katram indivīdam turklāt ir jārēķinās, ka īstenība ir sašķelta, jo sastāv no unikāliem elementiem. Piemēram, katra kultūra, valoda, tauta ir unikāls lielums.

K.G.Jungs izpētīja, ka dažādām tautām ir vienāda mītu struktūra. Tātad dažādām tautām apziņa funkcionē vienādi. Tas savukārt nozīmē, ka etniskās un rasu atšķirības ir sekundāras, un cilvēku rīcību nosaka viņu individuālās īpašības un spējas.

Zinātnisko atziņu ietekmē 20.gs. tāpēc nacionālās un rases piederību kā argumentu privilēģiju iegūšanai un aizstāvēšanai pasludināja par arhaisku izpausmi un primitīvu instinktu. Gribas cerēt, ka etniskais un šķiriskais kritērijs 21.gs. funkcionēs tikai mikrosociālajā līmenī, bet multikulturālais un transnacionālais savukārt funkcionēs tikai makrosociālajā līmenī.

Mūsdienu kulturologi izsakās par sociālās diferenciācijas kardinālām izmaiņām 21.gs. sabiedrībā. Tajā nostiprināsies divi galvenie sociālie slāņi: 1) starptautiskā mēroga augsti kvalificētu speciālistu elite un 2) kalpotāju un strādnieku masa.

Tas galvenokārt notiks tāpēc, ka turpmāk palielināsies intelektuālā un materiālā darba intensitāte, kuru veicinās tehnoloģiskās specializācijas pieaugums un augstais līmenis. Nekvalificētu strādnieku skaits procentuāli samazināsies un strauji pieaugs kalpotāju - dažāda profila profesionāļu - skaits. Divu galveno sociālo slāņu procentuālās attiecības būs 10% (elite) + 90% (masa).

Radikāli vienkāršāka kļūs masu vidējā izglītība un pieaugs elitārās izglītības funkcijas. Elitāro augstskolu absolventu garīgajā pasaulē valdīs kosmopolītiska un multikulturāla orientācija, un šī internacionālā korporatīvā elite (10%) nosacīs kārtību uz planētas. Pārējo 90 procentu planētas iedzīvotāju kultūras līmenis noslīdēs. Šajā slānī virsroku gūs (faktiski jau gūst!) tradicionālisma, ekstrēmisma, nacionālisma tendences, nekādu interesi neizrādot par kultūru dialogu un garīgā plurālisma praksi vispār.

Minētā sociālā diferenciācija strukturāli atšķirsies no tā sabiedrības iedalījuma, kurš ilgus gadsimtus bija pierasts Jaunajos laikos. Tas tāpēc, ka 21.gs. sabiedrībā vēl vairāk izzudīs tradicionālie cilvēku sociālie statusi (šķiriskā izcelsme, rase, etniskā un reliģiskā piederība).

Par centrālajiem kritērijiem kļūst profesionālā kompetence, intelektuālā un morālā sfēra. Cilvēki dalīsies, ņemot vērā viņu izglītību, intelektuālo attīstību, morālo briedumu.

Tādos apstākļos svarīga ir ne tik daudz humanitārās kultūras klasisko paraugu zināšana, kā cilvēka psiholoģiskā mobilitāte, komunikabilitāte, sociālās adaptācijas spējas, kultūras tolerance, kura ietekmē kultūru dialoga perspektīvas kā lokālā, tā globālā mērogā.

Filosofijas futuroloģiskās reputācijas mazināšanās, planetāri globālās sociāli ekonomiskās tendences un minētā sociālā stratifikācija prasa jaunu intelektuālo interjēru - terminoloģisko un metodoloģisko instrumentāriju, jaunu globālisma analītiku un nākotnes prognozēšanas potenciālu. Par tādu interjēru kļūst kulturoloģija, kuras kulturoloģiskā diagnostika iegūst arvien lielāku sabiedrības uzticību.

Pirmkārt, mūsdienu kulturoloģija par savu aktuālāko uzdevumu atzīst dažādos laikmetos un sabiedrībās iegūtās pieredzes apkopošanu un analīzi. Par kulturoloģiskās izpētes priekšmetu kļūst cilvēku darbības specifiskās iemaņas, kā arī valstu un civilizāciju sociālās konsolidācijas principi un sociokulturālās organizācijas formas, kuras nodrošina attiecīgo sabiedrību kolektīvo esamību, pašidentifikāciju un regulāciju.

Otrkārt, kulturoloģisko pētījumu programmās liela uzmanība tiek pievērsta kultūru koeksistences mehānismu noskaidrojumam vēsturiskā skatījumā. Kulturoloģija cenšas sistematizēt un vispārināt informāciju par to, kādi faktori ietekmē kultūras atvērtību, pašizolāciju, agresivitāti un kādas likumsakarības šajā ziņā iespējams formulēt. Tas mūsdienu sabiedrībai sniedz plašas iespējas mācīties no cilvēces vēsturiskās pieredzes un kulturoloģijai paver ceļu zinātniski objektīvi prognozēt sociokulturālās attīstības procesu.

Tā, piemēram, kulturoloģiskajos pētījumos var analizēt konfrontācijas un nekonfrontācijas tipa sociālās solidaritātes paraugus, tādus kultūras identitātes manifestācijas veidus, kuri neaizvaino, neizaicina, nenoniecina citas kultūras, kultūru mijiedarbības korektās, galantās, taktiskās, tolerantās formas.

Kulturologu aprindās valda samērā liela vienprātība par to, ka kulturoloģijas sociālās perspektīvas 21.gs. realizēsies zinātnē, izglītībā, sabiedrības sociālās vadības praksē. Piemēram, tādā pasaules lielvalstī kā Krievija kulturoloģija ir jāstudē visiem studentiem, jo cilvēku dzīves labklājība un drošība turpmāk lielā mērā būs atkarīga no katra sabiedrības locekļa kulturoloģiskās kompetences.

Mūsdienu augsti attīstītajās valstīs jau tagad pievēršās kulturoloģiskai prognozēšanai, sociokulturālo seku izziņai, kā arī cilvēku socializācijas un inkulturācijas jaunu metožu aprobācijai.

Universalizācija un globalizācija automātiski veicina kultūras kategorijas prioritātes nostiprināšanos, jo kultūras kategorija ir cilvēku kopuma kritērijs un vienlaikus arī cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes kritērijs. Kultūras determinisms šodien ir kļuvusi par pašsaprotamu izpausmi.

Droši var apgalvot, ka jau pašlaik mūsdienu kulturoloģija labi orientējas 1) sociokulturālās attīstības likumsakarībās, 2) innovāciju rašanās un funkcionēšanas mehānismos, 3) sociokulturālās projektēšanas un regulēšanas metodēs un metodoloģijās, 4) sabiedrības sociālās pašregulācijas un pašorganizācijas vēsturiskajā pieredzē, 5) cilvēces sociokulturālā mantojuma uzkrāšanas, aizsardzības un translēšanas paņēmienos.

Mūsdienu sabiedriskajā apziņā un tajā skaitā eiropiešu apziņā liela loma ir politikai, kura nekad un nekur nav pārāk dedzīgi vēlējusies izmantot zinātnes sasniegumus. Turklāt mūsdienu vēsture virzās tā, ka arī sabiedrības prātus galvenokārt nodarbina politiskie jautājumi un garīgā kultūra nonāk perifērijā. Rietumeiropa, Austrumeiropa, Latvija šajā ziņā nav izņēmums.

Visjaunākajos laikos Eiropā, precīzāk - Rietumeiropā, ilgi dominēja asimetrija, kura sabiedriskajā apziņā novilka robežu starp „brīvo pasauli” un „ļaunuma impēriju”, kā savā laikā tika apzīmēta PSRS. Eiropeiskās identitātes mentālajās struktūrās organiski iekļāvās „mēs- viņi” dalījums. Rietumi arī pēc Berlīnes mūra sagraušanas turpina skatīties uz Austrumiem ar savādām acīm, lūkojoties kā uz nabadzīgiem radiniekiem, kuri fanātiski tiecas atdarināt bagātos radus un neslēpj milzīgo velmi ieņemt viņiem blakus siltu vietu. Savukārt Austrumeiropa uz Rietumeiropu šodien lūkojās kā uz vispārējās laimes, visu konfliktu un problēmu automātiskas atrisināšanas vietu. „Atgriešanās Eiropā” ir kļuvusi par ideoloģiski fatālu mierinājumu it kā atgriešanās varētu notikt bez pašu piepūles. Pie tam visi izliekas neredzam, ka „atgriešanās” ir kļuvusi par pazemojošu “privilēģiju”. Rietumeiropa pati nosaka, kurus vispirms „uzņemt Eiropā”, kurus vēlāk un kuriem likt vēl kādu nenoteiktu laiku pagaidīt.

ES ilgus gadus maldīgi cerēja, ka ekonomiskā integrācija atrisinās arī visas politiskās, ideoloģiskās un garīgās problēmas. Tāpēc ignorēja aktuālo jautājumu par ekskluzīvas eiropeiskās identitātes nepieciešamību, bet nevis atsevišķu identitāšu summu. Kamēr tāda visaptveroša identitāte netiks atrasta, kopīgu idejisko lojalitāti nav ko gaidīt.

Līdz tam laikam, kad dokumentos varēs fiksēt multikulturālo pilsonību „eiropietis”, vēl tālu, ja tā vispār nav utopija. Acīmredzot nekad neizveidosies kopējas mentālās robežas, bet būs tikai kopējā tirgus robežas. Fundamentālas lojalitātes nav, - var konstatēt tikai lokāli nacionālo lojalitāti.

Eiropai pašlaik visvairāk pietrūkst transnacionālas idejas, kuras spētu veikt integratīvas funkcijas. Kultūras daudzveidības demonstrēšana iegūst etnogrāfiski folkloristiskus vaibstus, un priekšgalā pašpārliecināti un bez jebkādiem kompleksiem soļo kultūras mantojuma un tūrisma mārketings.

Austrumeiropā un, protams, tajā skaitā arī Latvijā pēc sociālisma sistēmas sabrukuma ļoti ātri radās masu kultūras tirgus, kuram produkciju operatīvi un regulāri piegādā masu kultūras industrija. Tiecoties pēc iespējas ātrāk dzīvot tāpat kā Rietumos, Austrumeiropas iedzīvotāju visplašākie slāņi kopā ar savu inteliģenci nekritiski pārņēma Rietumu masu kultūras veidus, produkciju, masu kultūrai tipiskas darbības, uzvedības un saskarsmes formas.

Austrumeiropiešu pašu estētiskā gaume un mākslinieciskās kultūras vērtību izjūta izrādījās tik vāja un neizkopta, ka masu kultūras industrijas bizness nesastapās ne ar kādiem šķēršļiem. Saskaņā ar Rietumu paraugiem Austrumeiropas zemes pašas ātri iemanījās izgatavot attiecīgo masu produkciju. Tas, piemēram, Latvijā uzskatāmi atspoguļojās grāmatniecībā, kurā sāka dominēt masu literatūras žanri, tematika, grāmatu noformējums, reklāma utt. Arī „prestīžākie autori” tie paši, kuri Rietumos - aktieri, politiķi, biznesmeņi, advokāti, žurnālisti.

Masu kultūras invāzija sabiedrībā neveicina garīgumu, toleranci, kultūru plurālismu, kultūru dialogu, jo masu kultūras produkcijas galvenās idejiski saturiskās iezīmes ir agresivitāte, psiholoģiski un bruņoti konflikti, fantasmagorijas, mistika, seksuālās anomālijas.

13. lekcija. Migrācijā un demogrāfijā

Garīga kultura nespej sekot līdzi materialas civilizācijās skrējienam.

Sergejs Kapica

Rietumu valstu tautas ir sākušas izmirt, bet tāpēc „Rietumu mājas” istabas nepaliks tukšas.

Patriks Bjūkenens

Speciālajā literatūrā publicētā statistika nav iepriecinoša. No 20 pasaules valstīm, kurās pašlaik ir viszemākais dzimstības līmenis, 18 valstis atrodas Eiropā, kurā 2006.gadā fertilitātes koeficients (auglīguma, organisma spējas radīt pēcnācējus) bija zemāks par 2,1 (Eiropas Savienībā vidēji - 1,5).

Rietumu sabiedrības (balto cilvēku rases) novecošana, pamatiedzīvotāju skaita samazināšanās un darbaspēka importa nepieciešamība pašlaik ir aktuāla tēma. Rietumu sabiedrībā nerodas lielas ģimenes, jo Rietumu kultūra arvien vairāk ieslīgst hedonismā jeb, kā saka mūsdienu latvieši, -dzīves baudīšanā, savās idiotiskajās reklāmās iesakot ar baudu pat bankā ņemt hipotekāro kredītu. Mātes laimes izjušanai sievietei pietiek ar vienu vai diviem bērniem. Trešais bērns vecākiem jau var traucēt izbaudīt dzīves jaukumus, kas savādāk acīmredzot šķiet, teiksim, Nigērijas sievietēm, nebaidoties dzemdēt sešus bērnus. No Eiropas valstīm dzimstība nesamazinās vienīgi musulmaņu Albānijā. ANO dati par dzimstību vienai sievietei nav iepriecinoši:
Reģioni, valstis 1955 1975-1980 1995-2000 pasaulē 5,0 3,9 2,8 Mazattīstīti reģioni 6,2 4,6 3,1 Ķīna 6,2 3,3 1,8 Indija 6,0 4,8 3,3 Brazīlija 6,2 4,3 2,3 Nigērija 6,9 6,9 5,9
Latvijas Centrālā statistikas pārvalde ir publicējusi sekojošo informāciju par savas valsts iedzīvotāju dzimstības tendencēm:
Gads Summārais dzimstības koeficients 1995 1,27 1996 1,18 1997 1,13 1998 1,11 1999 1,18 2000 1,24 2001 1,21 2002 1,23 2003 1,29 2004 1,24 2005 1,31 2006 1,35
2050.gadā no Eiropas iedzīvotājiem viena trešā daļa būs vecāka par 60 gadiem. Lai saglabātu darbaspējīgo cilvēku skaitu šodienas līmenī, līdz 2050.gadam Eiropā būs jāļauj ieceļot 169 miljoni cilvēku no citiem kontinentiem. Savukārt, lai saglabātu pašreizējo stāvokli, kad Eiropā uz vienu pensionāru vidēji ir 4,8 strādājošie, līdz 2050.gadam būs jāļauj ieceļot 1,4 miljardi cilvēku. Tā, piemēram, Vācijā ir aprēķināts, ka 2040.gadā vienam pensionāram strādās tikai viens cilvēks (pašlaik - 3 cilvēki). Latvijā 2005.gadā Internetā portālā „Delfi” parādījās informācija, ka jau tagad vienam pensionāram strādā viens cilvēks.

ANO iedzīvotāju skaita (miljonos) statistika un prognoze ir sekojošā:
Teritorija 1950 2000 2050 Eiropa 547 727 631 Krievija 103 146 92 Ziemeļamerika 172 316 391 Japāna 84 127 101
Faktiski masu migrācija Eiropā jau sākusies pirms laba laika. ES valstīs 1999.gadā nelegāli ieceļoja vairāk kā pusmiljons cilvēku. Tas ir 10 reizes vairāk nekā 1993.gadā.

Tiesa, kopš 2002.gada ES ir samazinājusies legālā migrācija. Ja 2002.gadā tika saņemti 405 455 ieceļotāju iesniegumi, tad 2006.gadā saņēma 181 770 iesniegumus. Tā, piemēram, Igaunija

2002.gadā saņēma 10 iesniegumus, 2006.gadā - 5 iesniegumus (ES vismazāk). Salīdzinājumam ar pārējām Baltijas valstīm: Lietuva attiecīgi 365 un 150, Latvija - 25 un 10. Visvairāk iesniegumus saņēma Liebritānija- attiecīgi 103 080 un 27 850 iesniegumus.

Protams, var atcerēties, ka cilvēces viena daļa vienmēr ir klejojusi no vienas vietas uz otru vietu. Bībelē ir klejojošais gans Ābels un zemkopis Kains, kurš nogalina Ābelu un pats kļūst par mūžīgo klejotāju.

Nav noliedzams, ka vispār pret cilvēces vēsturi var izturēties kā pret cilšu un tautu migrācijas vēsturi. Vienā laikmetā migrācija bija izteiktāka, citā - mazāk izteikta. Pastāvēja migrācijas trīs tipi.

Viens tips, kad senatnē migrāciju veicināja spēcīgu sociāli politisko sistēmu (valstu) ekspansija. Piemēram, senā Ēģipte ietekmēja Tuvo Austrumu iedzīvotāju migrāciju. Asīrija un Persija veicināja migrāciju Fenīķijā, Aizkaukāzā, Mazāzijā, Grieķijā. Romas impērijas laikā migrācija nemitīgi notika valsts perifērijā.

Otrs tips, kad migrācija notika klejotāju cilšu un tautību haotiskās attīstības rezultātā, jo bija vāja sociālā organizācija, politiskā sistēma. Piemēram, mongoļu, manžūru migrācija Ķīnā, “lielā tautu” staigāšana Eirāzijā 4.-6.gadsimtā, mongoļu iebrukums Krievzemē 12.gadsimtā.

Trešais tips, kad 19.un 20.gs. migrācija sakrita ar pilsoniskās sabiedrības veidošanos un nacionālo valstu rašanos. Pilsoniskās sabiedrības koncepts nostiprināja ideju par indivīda tiesībām brīvi izvēlēties dzīves vietu. Savukārt valstis, ieviešot pilsonības institūtu, radīja jēdzienus “emigrācija”, “imigrācija”, “migrants” u.tml.

Slavena ir nēģeru aizvešana verdzībā no Āfrikas uz Ameriku. 16.gs. aizveda 900 000, 17.gs. -3,75 milj., 18.gs. - 8 milj. Vergu tirdzniecība tika aizliegta 1815.gadā.

Slavena ir arī eiropiešu aizceļošana uz Jauno pasauli - Ameriku. Interesanti, kā būtu attīstījusies Eiropa, ja nebūtu šīs migrācijas! 1846.-1890.g. Eiropu atstāja gadā vidēji 377 000 cilvēki. 1891.-1910.gadā viņu skaits ievērojami palielinājās - 911 000 cilvēki.

Tātad agrāk Eiropa bija migrācijas avots, bet tagad - migrācijas mērķis. Eiropā līdz I Pasaules karam cenas bija lielākas, bet algas bija mazākas nekā ASV. 19.gs. vidū Eiropā vidējā alga bija 35-55 % no tās algas, kuru saņēma ASV. Tas veicināja savdabīgu kustību: preces uz Eiropu, cilvēki uz ASV.

Starptautiskā Darba organizācija ir aprēķinājusi, ka no 1846.gada līdz 1924.gadam no Eiropas aizbrauca 50 miljoni cilvēku. 1846.-1924.g. Zviedrija zaudēja 22% iedzīvotāju, Anglija - 41%. Minētās organizācijas speciālisti uzskata, ka eiropiešu aizceļošana veicināja dzīves līmeņa izlīdzināšanos Eiropā, ASV, Austrālijā.

Pēc II Pasaules kara eiropiešu aizbraucēju skaits uz ASV samazinājās: 1901.-1910.g. uz ASV aizbrauca 8 miljoni, 1961.-1970.g. - 1,1 miljons, 1981.-1990.g. - 0,8 miljoni. Pasaules bankas speciālisti atzīst, ka eiropieši emigrē tikai tad, ja ienākumi ir četras reizes mazāki par iztikas minimumu.

Ņemot vērā dzimstības straujo samazināšanos, Rietumu baltās rases cilvēki 2050.gadā būs tikai 1/10 daļa no planētas iedzīvotājiem (1960.g. bija lA daļa).

1825.gadā uz planētas dzīvoja 1 miljards cilvēku. Tāds planētas iedzīvotāju skaits tika sasniegts tūkstošiem gadu ilgā laikā. 1925.gadā uz planētas dzīvoja jau 2 miljardi, 1976.gadā - 4 miljardi, 1990.gadā - 5,3 miljardi, 2000.gadā - 6 miljardi, 2006.gadā - 6, 4 miljardi cilvēku. Pašlaik 4-5 dienās uz planētas piedzimst 1 miljons cilvēku.

Daudzus gadsimtus (7.-18. gs.) Eiropas iedzīvotāju skaits nekad nepārsniedza 180 miljonus. Taču no 1800.gada līdz 1914.gadam tas pieauga līdz 460 miljoniem. To nevarēja nepamanīt, un Eiropas intelektuāļu reakcijā dominēja satraukums par ^demogrāfisko sprādzienu”. Tā seku terminoloģiskajos apzīmējumos sāka skanēt tādas konstatācijas kā „masu sabiedrība”, „masu cilvēks”, „masu kultūra”, „kultūras bojāeja”, „kultūras noriets”, „vēstures gals”. Dažādu apokaliptisko prognožu izvirzīšana neapsīka visu 20. gs., jo iedzīvotāju skaits turpināja ātri pieaugt ne tikai Eiropā, bet uz visas planētas.

Mūsdienu zinātne, izmantojot demogrāfijas, sinergētikas, statistiskās fizikas, sistemoloģijas un citu eksakto un sociālo zinātņu metodes, izvirzījusi koncepciju par demogrāfisko pāreju, ko pirmo reizi pārdzīvo cilvēce savas pastāvēšanas vairāku miljonu gadu laikā un par kura vēsturisko liecinieku liktenis unikāli ir lēmis būt arī katram no mums. Viens no interesantās un oriģinālās koncepcijas adeptiem ir pazīstamais krievu fiziķis profesors Sergejs Kapica (dz.1928), kurš jau vairākus gadu desmitus Krievijas TV vada arī Latvijā iecienīto populārzinātnisko pārraidi „Acīmredzamais neticamais”.

Demogrāfiskā pāreja sākās 20. gs. vidū un turpināsies 90 gadus līdz 2050.gadam. Demogrāfiskās pārejas beigās planētas iedzīvotāju skaits nostabilizēsies noteiktā līmenī (12 miljardi), kad kultūrā atkal sāks dominēt kvalitātes, bet nevis kvantitātes kritēriji. Minētās koncepcijas autori konstatējuši, ka pasaules attīstītākajās valstīs demogrāfiskā pāreja jau notikusi un citas valstis atpaliek par 50 gadiem, - tajās iedzīvotāju skaits turpina pieaugt. ANO informācija par iedzīvotāju skaita pieaugumu pasaulē komentārus neprasa:
Gads Iedzīvotāju skaits miljardos 1960 3, 021 2000 6, 070 2005 6, 498 2010 6, 965 2025 8, 585 2050 12,753
Eiropa par migrantu subkontinentu kļuva saskaņā ar pašu eiropiešu gribu, kas izpaudās vairākās konkrētās formās.

Pirmkārt, migrāciju ietekmēja koloniālās sistēmas sabrukums un eiropiešu lēmums atļaut metropolēs (resp., savās valstīs Eiropā) dzīvot bijušo koloniju iedzīvotājiem. Piemēram, alžīrieši, kuri dzimuši pirms Alžīrijas neatkarības pasludināšanas, skaitās Francijas pilsoņi.

Otrkārt, migrāciju ietekmēja viesstrādnieku uzaicināšana un atļauja pie viesstrādniekiem ierasties un dzīvot ģimenes locekļiem un radiem. Tā rezultātā Eiropā ieceļoja liels skaits cilvēku, no kuriem tikai apmēram 50% strādā.

Treškārt, migrāciju būtiski ietekmēja eiropiešu kaislība būt par pasaules cilvēktiesību aizstāvjiem, dodot patvērumu politiskajiem un ekonomiskajiem bēgļiem.

No Eiropā dzīvojošajiem turkiem 80%, no bijušajiem dienvidslāviem 76% dzīvo Vācijā, no Eiropā dzīvojošajiem tunisiešiem 86%, no marokāņiem un alžīriešiem 61% dzīvo Francijā. Vācijā, Francijā, Lielbritānija dzīvo vairāk kā 10 miljoni musulmaņu. 1969.gadā Vācijā bija 3 mošejas, 20.gs. 90.gadu vidū - 1,5 tūkstoši.

Eiropas valstis antimigrācijas politiku sāka realizēt tikai no 20.gs. 90.gadu vidus. No 1987.gada līdz 1992.gadam oficiālo patvēruma meklētāju iesniegumu (asylum application) skaits ES turpināja strauji pieaugt: no apm. 180 tūkstošiem (1987.g.) līdz apm. 690 tūkstošiem (1992.g.). No 1992.gada līdz 1996.gadam legālo patvēruma meklētāju skaits katru gadu samazinājās, taču no 1997.gada atkal katru gadu turpināja palielināties līdz 2002.gadam. Kā jau tika minēts, tas samazinājās pēc 2002.gada.

Pašlaik ES izstrādā „Zaļo grāmatu” (Green Paper on Asylum) - Eiropai kopēju sistēmu „darbā” ar patvēruma meklētājiem. Faktiski tātad ES tiek izstrādāta kopēja migrācijas politika un tās realizācijas mehānismi, veidojot vienotu bēgļu aizsardzības telpu. „Zaļo grāmatu” aizsāka veidot 1999.gadā un paredzēts sagatavot līdz 2010.gada beigām. Tajā būs formulēta kopīga patvēruma procedūra, patvēruma meklētāju uzņemšanas nosacījumi (pieeja darba tirgum, aizsardzība), vienots patvēruma meklētāja statuss, kā arī cilvēku īpašās vajadzības un noteikta rīcība gadījumos, ja patvēruma meklētājam aizsardzība nav vajadzīga. „Zaļās grāmatas” sagatavošanas laikā ir izteikts priekšlikums veidot speciālu iestādi visas ES mērogā, uzlabot Eiropas Bēgļu fonda darbību. Domāts tiek arī par to, kā sniegt palīdzību tām valstīm, no kurām Eiropā visvairāk ierodas patvēruma meklētāji. Sastopams priekšlikums patvēruma meklētājus vienmērīgi izvietot pa visām ES dalībvalstīm. Tāpat nākas risināt jautājumus par cīņu pret nelegālo migrāciju un cilvēku kotrabandu.

ES jau 2004.gadā tika sagatavots ziņojums par to, kā migrantu pieņemšanas juridiskā bāze (proti, migrācijas juridiskie aizliegumi) samazina nelegālo migrāciju. Katra dalībvalsts savādāk regulē migrantu plūsmu savā zemē, nosakot īpašas kvotas darbaspēka tirgum gan visā valstī, gan atsevišķos tās reģionos. Tā, piemēram, Vācijā no 2000.gada augusta ir ieviesta Zaļo karšu sistēma, īpaši orientējoties uz informācijas tehnoloģiju (IT) speciālistu vervēšanu. Sistēma ļāva

2000.-2005.g. savervēt apm. 20 tūkstošus IT speciālistus. Saskaņā ar sistēmu pretendentam ir atļauts Vācijā palikt maksimālais piecus gadus, un šajā laikā viņam ir tiesības ņemt līdzi ģimenes locekļus. Pretendentam nav atļauts lūgt pastāvīgo uzturēšanās atļauju.

Savukārt Lielbritānijā 2000.gada janvārī tika uzsākta Augsti kvalificēto migrantu programma. Pretendentiem palīdz atrast darbu, viņi var būt pašnodarbinātie vienu gadu. Vēlāk viņiem ir tiesības saņemt pastāvīgo uzturēšanās atļauju, ja ir ievēroti imigrācijas kritēriji: izglītības kvalifikācija, darba pieredze, iepriekšējie ienākumi, sasniegumi profesijā.

Aizvadītajos gados arī nelegālajiem bēgļiem Eiropā kļuva grūtāk dzīvot nekā, piemēram, ASV, kura turpina sevi propagandēt kā atvērtu kultūru. Eiropas valstīs turpretī pieauga nacionālās valsts propaganda. Pret migrantiem sabiedrība visasāk noskaņota ir Austrijā, Vācijā, Itālijā, Šveicē, bet Norvēģija vispār slēdza savas robežas.

Lielbritānijas ministrs Džeks Strouss 2001.gadā ierosināja izveidot „starptautiskās protekcijas zonas”, kurās varētu uzturēties tie cilvēki, kuri vēlas atstāt savu dzimteni. Par viņu jaunajām mītnes zemēm varētu kļūt speciālas nometnes Turcijā, Albānijā, Ukrainā, Irānā, Irakā, Kurdistānā, Somālijā, Marokā. Minēto ierosinājumu apsprieda Eiropas ministri Stokholmā

2001.gadā. Ierosinājums neguva atbalstu. Kā zināms, ES pagaidām nav vienotas migrācijas politikas.

Migrācija ir saistīta ar noteiktām metodoloģiskajām problēmām. Migrantam pārcelšanās uz jaunu mītnes zemi ir viņa interešu jautājums. Sociologiem, kulturologiem un citiem zinātniekiem

- vērtību jautājums; proti, dažādu kultūru vērtību konfrontācijas iespējas migrācijas rezultātā. Savukārt politiķiem migrācija ir etnopolitikas efektivitātes, budžeta sadales, likumdošanas jautājums.

Valstis, kuras uzņem migrantus, var iedalīt vairākās grupās.

Pirmkārt, protekcionistiskā tipa valstīs, kuras vēlas aizsargāt politiskos un ekonomiskos bēgļus.

Otrkārt, reālistiskās pieejas tipa valstīs, kuras nevēlas būt protekcionistiskas, bet nevēlās arī pilnīgi slēgt savas robežas, uzņemot patvēruma meklētājus savu reālo iespēju apjomā.

Treškārt, pašpārliecinātās apziņas tipa valstīs, kuras paļaujas uz savas kultūras integratīvajām spējām un tāpēc migrācijai nepiegriež lielu uzmanību.

19.gadsimtā migrācija uz Jauno pasauli bija brīvās teritorijas un telpas aizņemšana. Migrēja uz neattīstītām zemēm. 20.gadsimtā un tagad migrē pretējā virzienā - no neattīstītajām zemēm uz ekonomiski augsti attīstītām valstīm. Tas tāpēc, ka, piemēram, 1960.-1990.g. plaisa starp bagātajām un nabadzīgajām valstīm palielinājās par 45 procentiem. Daudzās zemēs valda politiskā nestabilitāte, kā arī migrācijas organizēšana kā bizness.

Viens no migrācijas iemesliem ir informācijas pieejamība par dzīvi, respektīvi, par labāku dzīvi citās zemēs. Agrākos laikos cilvēki Āfrikā, Āzijā varēja neko nezināt par dzīves līmeni Eiropā, ASV. Informācijas pieejamība mūsdienās sekmē nespeciālistu, nekvalitatīva darbaspēka, laimes meklētāju migrāciju.

Attieksmi pret migrantiem nosaka galvenokārt trīs faktori: 1) starpnacionālās attiecības (attiecības starp valstīm), 2) starpetniskās attiecības un 3) sociāli ekonomiskie apstākļi.

Attieksme pret migrantiem vienmēr ir atkarīga no valstī kopumā valdošās atmosfēras sabiedrībā. Negatīva attieksme būs, piemēram, tad, ja sabiedrībā dominē nestabilitātes izjūta (materiālā labklājība, karjera biznesā, politikā, pārvaldē iespējama tikai negodīgā ceļā), perspektīvas trūkums.

Attieksmi pret migrantiem ietekmē arī kultūras tipu dažādība (reliģiskā, vēsturiskā), attiecīgo kultūras tipu pārstāvju mentalitātes ekspresivitātes pakāpe.

Nākas ņemt vērā, ka ksenofobija (bailes no svešā, citādā) var solidarizēt cilvēkus. Padomju laikā viens otru atbalstīja tie cilvēki, kuri ienīda buržuāziju, inteliģenci, garīdzniekus. Mūsdienās par svešo un citādo var kļūt etniski, sociāli un ideoloģiski savādāki cilvēki, kurus ar mediju un polittehnoloģiju palīdzību ksenofobijas ideologi var pārvērst par pretinieku „sintētisku kompleksu”.

Pastāv vairāki ksenofobijas veidi.

Pirmkārt, instingtīvā ksenofobija, kas cilvēkam, sociumam faktiski piemīt, tā teikt, automātiski, aizsargājot savu unikalitāti (katrs cilvēks ir unikāla būtne, katrs etnoss ir unikāla parādība).

Otrkārt, ideoloģiskā ksenofobija, kas balstās uz apzinātu etniskā naida kurināšanu.

Visas valstis ir radušās migrācijas rezultātā vai bijušas vēsturiski saistītas ar migrāciju. Ar laiku ienācēji sāk sevi uzskatīt par autohtonu etnosu (attiecīgajā teritorijā dzīvo no laika gala). Jo kultūra attīstās intensīvāk, jo vieglāka ir asimilācija/adaptācija. Ja vietējā kultūrā dominē arhaiski modeļi (etnogrāfiskums, folkloristiskums, pagānisms), tad ksenofobija pret migrantiem ir izteiktāka.

Pēc dažām dienām mūsu valsts izbeigs savu pastāvēšanu kā neatkarīga un suverena valsts.

Vaclavs Klauss

Es uzskatu, ka pēc iestāšanās Latvijas visu iedzīvotāju - gan pensionāru, gan strādājošo- ienākumi pieaugs straujāk nekā cenas.

ES komisārs Ferhoigens

Eiroskepticisms radās pēc ES izveidošanas un pieder to parādību klasei, kuras pašas par sevi nevar pastāvēt un faktiski ir radušās kā pretstats un idejiska opozīcija kādai citai parādībai. Tāpat kā, piemēram, ateisms nevar pastāvēt bez reliģijas, antiglobālisti nevar pastāvēt bez globālisma eiroskeptiķi nevar pastāvēt bez eirooptimistiem jeb eirofiliem - ES kaismīgiem patriotiem un ES realitātes slavētājiem. Tādējādi eiroskepticisma virzību (tematiku, darbības formas u.tml.) nosaka ES attīstības process un tās aktuālās norises, pret kurām ir nolēmuši vērsties eiroskeptiķi.

Eiroskeptiķu identitāte balstās gan uz klaju noliegumu, gan uz nesaudzīgu kritiku. Eirofili uzskata, ka pašlaik ES valda integrācija, - tātad atsevišķu patstāvīgu valstu iekļaušanās konfederācijā. Eiroskeptiķi uzskata, ka pašlaik ES valda konsolidācija, - tātad atsevišķu patstāvīgu valstu apvienošanās jaunā valstī, brīvprātīgi atsakoties no savas valstiskās suverenitātes, kā to raksturoja (skat. epigrāfu) Čehijas prezidents, eiroskeptiķu neformālais līderis Vaclavs Klauss.

Eiroskeptiķus var iedalīt, ņemot vērā nolieguma vai kritikas tematisko ievirzi. Piemēram, atsevišķā grupā iederas ekonomisko aspektu apšaubītāji. Citā grupā iederas tie, kuru argumentācija saistīta ar eiropiešu garīgās kultūras integrācijas perspektīvām. Tādā ES dalībvalstī kā Latvija publiskajā sfērā ir sastapti ekonomisko trūkumu skeptiski analizētāji. Acimredzot tas tāpēc, ka mūsdienās latvieši maz interesējās par kultūru un valsts sabiedrībā valda totāla kulturoloģiskā nekompetence vispār.

Eiroskeptiķus vēl var iedalīt tajos cilvēkos, kuri ar ES kritikas palīdzību vēlas iegūt varu savā valstī vai ES struktūrās (t.s. Eiroparlamentā, Eirokomisijā u.c.), un tajos cilvēkos (galvenokārt tie ir intelektuāļi), kuri patiešām neatzīst jaunās konfederācijas rašanos.

Eiropā pie tādiem intelektuāļiem pieder Čehijas prezidents ekonomikas zinātņu doktors Vaclavs Klauss. Viņš Prāgas laikrakstā ,.Lidovu Noviny” 2004.gada 14.februārī publicēja rakstu „Kāpēc es neesmu „eiropeists”” V.Klauss, pamatojot savu eiroskepticismu, balstās uz ekonomisko argumentāciju un raksta par eirofilu ekonomiskās argumentācijas aplamībām. Tā, piemēram, eirofili nepamatoti sludina, ka saimnieciskā darbība kontinenta mērogā ir daudz izdevīgāka nekā saimnieciskā darbība atsevišķas valsts mērogā. Nepamatoti tiek propagandēts, ka politiski centralizēta un vienota transnacionālā ekonomiskā telpa ir izdevīgāka biznesam nekā atsevišķas valsts attiecīgā telpa. Aplami mēģina iestāstīt, ka pasaules tirgū konkurē tikai reģioni un starpnacionālās apvienības, bet nevis atsevišķas kompānijas. V.Klausa pārliecībā tamlīdzīgu argumentāciju ir viegli atspēkot. Viņš uzskata, ka eirofilu ekonomiskā argumentācija vispār var funkcionēt tikai tirgus liberalizācijas, darbaspēka, preču brīvas plūsmas nepieciešamības pamatojumam, bet nevis Eiropas politiskās, sociālās, tiesiskās unifikācijas pamatojumam. Raksta autors atgādina, ka sākotnēji bija ideja veidot Eiropas ekonomisko savienību, bet nevis vienotu supervalsti. Arī komunisma celtniecības krahs daudzus pārliecināja par ekonomiskās centralizācijas un vienvadības novešanu strupceļā. Vaclavs Klauss rakstā kritiski izsakās par politiskās un ideoloģiskās unifikācijas izpausmēm Eiropas Savienībā.

Jau no paša sākuma eiroskeptiķi visvairāk un visaktīvākie bija Šveicē, Norvēģijā, Lielbritānijā, Dānijā un bijušajās sociālisma zemēs Polijā, Ungārijā, Čehijā, Slovākijā. Eiroskeptiķu lielākie politiskie panākumi ir Norvēģijas un Šveices neiestāšanās ES, eiro neieviešana vai eiro ieviešanas aizkavēšana atsevišķās ES dalībvalstīs. Eiropas Parlamentā ir ievēlēti apmēram 20 eiroskeptiķi no Dānijas, Nīderlandes, Francijas, Lielbritānijas. 2006.gada februārī tika nodibināta Eiropas Eirokritisko partiju apvienība, kuras darbā ir iesaistījušies arī Latvijas eiroskeptiķi.

Valda pamatots uzskats, ka eiroskeptiķiem nav savas ideoloģijas. Konstatējams ir tikai skaļš „Nē!” pret visām ES iniciatīvām. Gandrīz katrā valstī darbojas politiskās partijas, kurām var būt eiroskepticiska attieksme atsevišķos jautājumos. Piemēram, Francijā „Tautas fronte” kategoriski iebilst pret Turcijas uzņemšanu ES, Francijas Komunistiskā partija iebilst pret kapitāla un preču brīvu kustību vispār. Eiroskepticisms ir raksturīgs Lielbritānijas Konservatīvajai partijai.

Aizvadītajā laikā (2006.-2007.g.) medijos un speciālajā literatūrā nācās bieži sastapties ar atziņu, ka ES ir iestājusies dziļa krīze (t.s. strukturālā krīze) un Eiropas politikā ievērojami pieaug eiroskepticisms kā noteikta konceptuālā tendence. Cilvēki ir spiesti atzīt, ka pievienošanās ES integrācijas projektam nedod neko vērtīgu un labu. Krīzi sekmē sabiedrības („tautas”) atrautība no lēmumu pieņemšanas. Visiem ir skaidri redzams, ka ES vadošās struktūras ir pārņēmis protekcionisms un lobēšana, kā arī nav sveša korupcija. ES 27 valstīs dzīvo apmēram 500 miljonu iedzīvotāju. ES iestāžu darbinieku skaits ir apmēram 100 tūkstoši ierēdņu, kuri jau ir „saražojuši” apmēram 24 000 dokumentu, kas var piepildīt lielas pilsētas bibliotēkas visus plauktus. Par dziļās krīzes formālo sākumu kļuva ES Konstitūcijas projekta izgāšanās referendumos Francijā un Nīderlandē 2004.gadā.

Pirms nelabvēlīgā balsojuma Francijā un Nīderlandē Konstitūcijas projektu jau bija atbalstījušas 15 valstis, tajā skaitā Spānija un Luksemburga referendumos. Latvijas parlaments Konstitūcijas projektu 2005.gada 12.maijā apstiprināja apm. 10 minūtēs bez debatēm par gandrīz 1000 lapu biezo foliantu. No pārējām 10 valstīm referendumu gatavojās organizēt 6 valstis -Lielbritānija, Čehija, Dānija, Polija, Īrija, Portugāle. No iecerēm visur atsacījās pēc notikumiem abās „dumbīgajās” valstīs.

Eiropas Komisijas visjaunākie socioloģiskie pētījumi liecina, ka „vecajās” valstīs dalību ES pozitīvi atbalsta tikai 48 % iedzīvotāju, Jaunajās” - 43 % iedzīvotāju. Latvijā 2007.gada februārī dalību ES pozitīvi vērtēja 28,4 %, negatīvi - 25,4 %. 2006.gadā no ES 25 dalībvalstīm Latvijas iedzīvotāji bija viskeptiskāk noskaņoti pret savas valsts iestāšanos konfederācijā. Iestāšanos pozitīvi atbalstīja tikai 29 % iedzīvotāju. Skeptiskuma ziņā pēc viņiem sekoja Austrijas (atbalsta - 31 %) un Lielbritānijas (atbalsta - 33 %) iedzīvotāji.

Aizvadītajos dažos gados par eiroskeptiķu līderi kļuva Polija. Ultrakonservatīvie brāļi Kačinski (viens ir valsts prezidents, bet otrs - valsts valdības vadītājs) nerespektēja ES birokrātu plānus. Prezidents Lehs Kačinskis ES Konstitūciju nosauca par mirušu, kas nepakļaujas reanimācijai. Poļi tāpat kā citu valstu daudzi iedzīvotāji vēlas dzīvot ievērojami mazāk integrētā Eiropā nekā to paredzēja Konstitūcijas projekts. 2006.gada martā eiroskeptiķu „korim” radikāli pievienojās Slovākija, kuras finansu ministrs kritiski izteicās pret ES nodokļu politiku.

Latvijā pašlaik darbojās politiskā partija „Eiroskeptiķi”, kura 2006.gadā nesekmīgi piedalījās Saeimas vēlēšanās (6.saraksts).

Kā jau tika minēts, Latvijas eiroskeptiķi pamatā pievēršas ekonomiskajai problemātikai. Piemēram, viņi atzīst par mītu atziņu, ka ES nav alternatīvas: ja neiestāsimies ES, tad atkal nonāksim Krievijas interešu sfērā vai „izolācijā” Savā laikā Latvija iestājās Eiropas Ekonomiskajā zonā, taču varēja iestāties Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijā (EBTA), kā to gudri izdarīja Lihtenšteina, Norvēģija, Islande, Šveice.

2006.gadā mūsu eiroskeptiķi sakarā ar Saeimas vēlēšanām bija īpaši aktīvi, publikai plaši un detalizēti izklāstot savus uzskatus. Divos gados (kopš 2004.g.) esot piepildījies eiroskeptiķu brīdinājums: ES politikas dēļ krasi palielinājās cenas pārtikas un pirmās nepieciešamības precēm. Pieauga degvielas cenas un noziedzība. Katru gadu mūsu valsts preču importā iegulda vairāk kā 3 miljardus latu, maksā ES biedru naudu vairāk kā 100 miljonus latu, Latvijas muita ieskaita ES budžetā vairāk kā vienu miljonu latu katru mēnesi. No 2007.gada līdz 2013.gadam Latvijai būs pieejama ES fondu nauda 2,8 miljardi latu. Minēto septiņu gadu laikā Latvija samaksās par ES precēm (tiekot ievestas bez muitas) apmēram 28 miljardus latu, samaksās ES biedru naudu apmēram 1 miljardu latu, atdos milzīgas summas no ievedmuitas uz robežas ar Krieviju un Baltkrieviju. Latvijas valdošā kliķe ir piekritusi minētajā laikā saņemt apmēram piecas reizes mazāk naudas uz vienu iedzīvotāju nekā pēc iestāšanās ES saņēma Grieķija, Portugāle, Īrija, bet atbalsts Latvijas zemniekiem ir sešas reizes mazāks nekā, teiksim, Nīderlandē. Kā raksta mūsu eiroskeptiķi, eirooptimistiskās latviešu kangaru partijas nespēj aizstāvēt Latvijas intereses.

Latvijas eiroskeptiķiem ir sava mājas lapa Internetā (www.eiroskeptiki.lv), kas tiek regulāri papildināta ar jauniem materiāliem. Mājas lapas iekārtojums strukturāli balstās uz daudzām pastāvīgām rubrikām: Eiropas parlaments, ES militarizācija, ES Konstitūcija, Krievija un ES, Irakas okupācija, Demogrāfiskā politika, Ģeopolitiskie aspekti, Kodolieroči Latvijā, Prezidentes stūrītis, Valsts suverenitāte, „Dienas” metodes u.c.

Piemēram, rubrikā „Kodolieroči Latvijā” aprakstītas protesta akcijas dažādās Eiropas valstīs pret ASV karabāzēm Itālijā, Islandē, Turcijā, stāstīts par NATO jūrnieku nekulturālo uzvedību Ventspilī 2004.g. oktobrī, NATO jūrnieku zādzībām Rīgā 2003.g. maijā.

Rubrikā „Ģeopolitiskie aspekti”, piemēram, salīdzinātas ES un PSRS ambīcijas valdīt pasaulē, analizētas Krievijas un Vācijas attiecības, Venucuēlas pretošanās ASV ģeopolitiskajam spiedienam, Islandes atsacīšanās iestāties ES.

Rubrikā „Prezidentes stūrītis”, piemēram, iepazīstama diskusija par V.Vīķes-Freibergas reālajām iespējām kļūt par ANO ģenerālsekretāru, stāstīts par viņas necieņas izrādīšanu pret tautu pie Brīvības pieminekļa 2006.gada 25.martā, par KNAB veikto pārbaudi sakarā ar prezidentes vīra darījumiem ar zemes gabalu Dubultos, aprakstīts incidents ar helikopteru un prezidentes bērniem, kritizētas prezidentes biežās ārzemju vizītes par nodokļu maksātāju naudu, kritizēta prezidentes sarakste ar jauniešiem, neatbildot uz viņu jautājumiem, nosodīta prezidentes latviešu tautas interešu nodošana vispār.

Runājot par laikraksta „Diena” metodēm, pastāstīts par laikrakstā publicētajiem meliem un krāpšanos valsts uzņēmuma „Diena” privatizācijā, nepatiesas informācijas publicēšanu sakarā ar Latvijas ieroskeptiķu viedokli atsevišķos jautājumos utt.

20.gs. beigās attieksmē pret ES pakāpeniski nostiprinājās jauna tendence, respektīvi, tieksme uz ES lūkoties ne tikai kā uz ekonomiskās sadarbības fenomenu, bet plašāk kā uz eiropeisko kultūru koalīciju un konverģenci vispār, kuras garīgi strukturālais mērķis un arī rezultāts būtu cilvēces vēsturē līdz šim nebijis valstiskais veidojums. Pakāpeniski kļuva skaidrs, ka ekonomiskā integrācija ir tikai zināma sākuma stadija kopumā daudz plašākam un dziļākam vēsturiskajam procesam - visas kultūras transformācijai. Kā jau tika minēts vienā no iepriekšējām lekcijām, pašlaik ir skaidrs, ka ekonomiskā integrācija turpmāk ir jāskata visas kultūras integrācijas kontekstā. Eiropā tagad ir saprasts, ka Eiropas saliedēšanā, spēku veicināšanā un konkurences spēju palielināšanā planetārā mērogā vienīgais ceļš ES nākotnē ir kultūra. Arī t.s Eirokomisija un citas ES struktūras ir sapratušas, ka krīzi pēc Konstitūcijas projekta izgāšanās nākas saistīt nevis tikai ar ekonomisko problemātiku, bet kultūru.

Diskurss par Eiropas garīgo konsolidāciju 20.gs. 90.gados vispirms aizsākās ar reliģisko konfesiju pārstāvju ierosināto tēmu par ētisko konsensusu. Reliģiskos darbiniekus arī var uzskatīt par eiroskeptiķiem, jo ES darbība virzās sekularizācijas gultnē, turpinot Rietumiem ierasto attālināšanos no reliģijas.

Saprotams, reliģiskie darbinieki varbūt vislabāk saprot un tāpēc uzskata, ka bez ētiskā konsensusa ES projekts zaudē jēgu, jo Eiropai pietrūkst sirds un dvēsele, un Eiropa iegūs cilvēcisku seju tikai tad, kad tā uzņemsies atbildību par cilvēkiem katrā valstī jeb kurā situācijā.

ES katra valsts ir nacionālā valsts - sava valoda, sava saimnieciskā dzīve, sava māksla un literatūra, savs vēsturiskais mantojums utt. Tas nevar sekmēt vienotību, jo katra valsts ir vitāli ieinteresēta saglabāt savu identitāti. Vienotību var sekmēt tikai vienota pašapziņa, vienoti morāli ētiskie principi, kopīgas garīgās vērtības, - tātad - kultūra. ES pagaidām balstās tikai uz pragmātiskiem mērķiem apvienoties. Taču pragmātika visu nevar panākt, pragmātiskai darbībai ir noteiktas iespēju robežas. Visu var panākt, pragmātiku sakausējot ar dvēseli, - tātad materiālo kultūru ar garīgo kultūru.

Ētiskā konsensusa fani” savā laikā daudz rakstīja par Eiropas sašķeltību no demokrātijas viedokļa. Eiropa pa īstam demokrātiska faktiski kļuva tikai pēc II Pasaules kara. Turklāt demokrātiska bija tikai Eiropas viena daļa - Lielbritānija, Šveice, Francija, Zviedrija un citas Rietumeiropas „vecās” valstis. Kā zināms, „aukstā kara” laikā Rietumeiropa bija atkarīga no ASV, Austrumeiropa bija atkarīga no PSRS. Tā rezultātā patiesībā Eiropas, proti, ES paplašināšana ir ekspansija: Eiropas „veco” valstu vērtību, normu, tradīciju uzspiešana citām valstīm. Turklāt Austrumeiropas no Rietumeiropas vēsture būtiski atšķiras ne tikai 20.gadsimtā, bet prakstiski jau daudz senāk. Jau no Romas impērijas laikiem Austrumeiropa ir „barbaru” dzīves un kultūras telpa.

Rietumeiropa sevi uzskata par misionāriem, jo Austrumeiropa ir joprojām atpalikusi teritorija. Arī pati Austrumeiropa ir kļuvusi mazohistiska, piekrītot „vecāko brāļu” teiktajam par atpalicību. Austrumeiropiešu pašapziņa tādējādi būtiski atšķiras no rietumeiropiešu pašapziņas. Pie tam daudzi austrumeiropieši savā vēsturē pirmo reizi sastopas ar mazohismu. Piemēram, ungāri vēl nesen (20.gs.pirmajā pusē) bija lepni un teica „Ārpus Ungārijas nav dzīve!”. Poļi sevi lepni salīdzināja ar angļiem - „mēs un angļi”, bet nevis - „poļi kā angļi”. Tādējādi Eiropas telpas unifikācija, izmantojot liberālisma principus (demokrātija, pilsoniskā sabiedrība) patiesībā nav demokrātisks process: pastāv elitārais misionāru „klubs” un „otrās šķiras” eiropieši ar savu specifisko nepilnvērtības sajūtu, priekš kuriem Eiropa ir kļuvusi par privilēģiju (kā zināms, ES realizē noteiktus uzņemšanas noteikumus).

2007.gada 10.maijā Briselē tika publicēts „Eiropas Kopienu komisijas paziņojums Eiropas Parlamentam, Padomei, Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai par Eiropas darba kārtību kultūrai augošas globalizācijas apstākļos” (šeit un turpmāk tiek citēts ES algoto latviešu valodas tulku sagatavotais teksts, kas var neatbilst latviešu literārās valodas normām). Tātad runa ir par kultūras lomu globalizācijas laikmetā.

14 lapas plašais dokuments sākās ar „Deniss de Ružemons (Denis de Rougemont)” epigrāfu: „Kultūra ir visu sapņu un darba tiekšanās pilnveidot cilvēci. Kultūra saistās ar paradoksālu paktu,

- daudzveidībai jākļūst par vienotības principu, atšķirībām nav jāšķir, bet gan arvien vairāk jābagātina kultūra. Eiropa vai nu ir kultūra, vai nu nav”.

Protams, paziņojuma mērķis nav noskaidrot „Eiropa vai nu ir kultūra, vai nu nav”, jo nav gribēts metaforiski pamurgot par mēnesserdzīgi smalku konstrukciju „Eiropa ir kultūra”, kas varētu lieliski iederēties kādā pseidofilosofiskā, bet pretenciozā traktātā. Paziņojuma mērķis ir akcentēt kultūras lomu Eiropas Savienības pastāvēšanas kontekstā. Tāpēc tekstā jau pašā sākumā ir norādīts: „Pat vēl pirms tam, kad Eiropa tika apvienota ekonomiskā līmenī, vai pirms to saistīja ar ekonomiskām interesēm un tirdzniecību, tā saistījās ar kultūru, kas vieno visas Eiropas valstis. Māksla, literatūra, mūzika ir Eiropas vienojošā saikne”. Pie tam tagad izrādās, ka „Eiropas Savienības oriģinalitātes un panākumu pamatā ir tās spēja cienīt dalībvalstu dažādo un savstarpēji saistīto vēsturi, valodas un kultūru, vienlaikus veidojot vienotu izpratni un noteikumus, kas ir nodrošinājuši mieru, stabilitāti, labklājību un solidaritāti, un līdz ar to arī jaunrades spēju un ārkārtīgi bagātu kultūras mantojumu, kas pēc vairākām paplašināšanās kārtam ir tikai vēl vairāk ieguvis. Šādā vienojošā daudzveidībā Eiropas projekta pamatā ir cieņa pret kultūras un valodu daudzveidību un kopīga kultūras mantojuma veicināšana. Vairāk kā jebkad tas ir kļuvis aktuāli augošas globalizācijas apstākļos”.

Tie eiroskeptiķi, kuri ES likteni saista ar Eiropas tautu kultūras integrāciju, konsolidāciju, konverģenci, eiropiešu vienotas pašapziņas veidošanos, tagad var būt zināmā mērā gandarīti, jo „dalībvalstu sabiedrības daudzveidība” ir „ierosinājis jautājumus par Eiropas identitāti un spēju nodrošināt saliedētu starpkultūru sabiedrību”. Un tas nekas, ka latviešu valodā „starpkultūru sabiedrība” ir agrāk nedzirdēts formulējums, jo mēs ļoti labi saprotam, ka faktiski ir domāta „daudzkulturāla sabiedrība”, „multikulturāla sabiedrība”.

Skaidrs ir arī tas, ka kultūras vienotības jomā eiroskeptiķiem vēl ļoti ilgi, kā saka, pavērsies darba lauks, jo kaut vai tikai kardinālo atšķirību likvidēšana starp Rietumu „civilizēto” un Austrumu „barbaru” pašapziņu ir vairāku paaudžu dzīves ilgs process.

Turklāt pagaidām nav skaidrs, uz ko var balstīties vienotā pašapziņa. Vieni saka, ka uz politisko un pilsonisko lojalitāti. Citi priekšroku dod kristiānismam, garīgās kultūras poētiskajai un stilistiskajai kopībai, morāli tikumiskās orientācijas sakritībai u.tml.

No 2000.gada oktobra eiroskeptiķiem paveras jaunas perspektīvas - kritizēt un noliegt 18.oktobrī Lisabonā ES dalībvalstu valdību vadītāju apstiprināto t.s. „Līgumu par reformām”, kura oficiālais nosaukums latviski iztulkots sekojoši: „Līguma projekts par izmaiņām Līgumā par Eiropas Savienību un Līgumā par Eiropas Kopienas dibināšanu”. „Līgumu par reformām” nolemts parakstīt 2007.gada decembrī, un pēc tam tas jāratificē katrai dalībvalstij līdz 2008.gada beigām. „Līgums” stāsies spēkā pirms Eiroparlamenta vēlēšanām 2009.gada jūnijā.

Runa ir par dokumentu, kas nomaina ES Konstitūcijas projektu, no kā izlemts atsacīties. Jaunā priekšraksta mērķis ir ES uzlabot demokrātiju, attaisnot Eiropas iedzīvotāju cerības - panākt eiroierēdņu augstu atbildību, darba atklātību un pārredzamību. Jau līdz šim eiroskeptiķi ir nepārtraukti apšaubījuši demokrātijas līmeni ES vadības struktūrās un maz ticams, ka nebūs iemesla to darīt arī turpmāk.

Ja viņi patiesi joprojām butu diža tauta, viņi tā nesuminatu mani.

Šarls de Golls

Kā brīnišķu sarkanu dziju savās sirdīs mēs aužam, Staļin, mūsu brāli un Tēvs, tavu vārdu.

Valdis Lukss

Domās kavējos galvenokārt Eiropā, Eiropas slavas atdzimšanā.

Vinstons Cerčils

Par Eiropas narcismu visspilgtāk, protams, liecina eiropocentrisma pastāvēšana, kad gadsimtiem ilgi eiropiešu ideologi savu kultūru propagandē kā cilvēces augstāko sasniegumu un paraugu pārējai pasaulei. Faktiski eiropocentrisms nemaz nevar pastāvēt bez pārspīlētas uzmanības pievēršanas Eiropai kā noteiktam kulturoloģiskajam supermodelim. Eiropocentrisms nav radies citos kontinentos, - to izdomāja un virza tikai paši eiropieši, daudz nebēdājot par iemantoto narcistisko reputāciju citās civilizācijās. Visjaunākajā laikā eiropiešiem ir pavērušās jaunas iespējas tīkamajānarcisma diskursā - Eiropas Savienības pašslavināšana.

ES „piāra” struktūru nosacīti var iedalīt divos segmentos: 1) tieša un apzināti organizēta ES slavināšana, 2) demagoģiski aksiomātisko konstrukciju lietošana, kā rezultātā ES tiek „piarēta” it kā netieši un neapzināti. Saprotams, abu segmentu mērķis ir viens - slavinoši atklāt un akcentēt ES pozitīvās vērtības. Atšķirība starp abiem segmentiem izpaužās, tā teikt, tehnoloģiskajā ziņā. Pirmajā segmentā pašslavināšanās netiek slēpta un maskēta. Otrajā segmentā (to vispirms apskatīsim) pašslavināšanās ir aizplīvurota, izmantojot manipulācijas paņēmienus.

Par demagoģiski aksiomātiskajām konstrukcijām es dēvēju ideoloģiskos veidojumus, kuri balstās uz tādu idejisko materiālu, ko nākas pieņemt un akceptēt par patiesību bez jebkādām iebildēm. Tātad demagoģiski aksiomātiskās konstrukcijas cilvēkos izslēdz nepieciešamību pārbaudīt attiecīgo veidojumu objektivitāti. Minētajām konstrukcijām piemīt aksiomātiskā autoritāte un noteikta mitoloģiskā vara. Tas no vienas puses. No otras puses tajā pašā laikā katram ir skaidrs, ka minētās aksiomātiskās konstrukcijas ir sava veida demagoģija - cenšanās uzspiest vēlamo viedokli manipulāciju rezultātā.

Par demagoģiski aksiomātiskām konstrukcijām, piemēram, var uzskatīt veidojumus, kuri balstās uz tādām tirādēm kā „valsts intereses”, „tautas intereses”, „nācijas intereses”, „partijas intereses”, „cilvēka intereses”. Teiksim, mūsdienu Latvijā valdošās kliķes darbībā viss notiek nevis savtīgos nolūkos, bet gan, protams, latviešu tautas interešu labā. Ideoloģijā plaši tiek izmantotas tēzes par valsts, tautas, nācijas interešu ievērošanas nepieciešamību, pret ko praktiski ir neiespējami atklāti iebilst, ja nevēlas nonākt „tautas nodevēju”, „kangaru” kategorijā. Augstskolas ideoloģijā populāra var būt aizbildināšanās ar „studentu interesēm”, kā vārdā var censties realizēt kaut kādus pārkārtojumus studiju procesā, studiju apmaksas un kredītu jautājumos. Biznesā sastopama ir aizbildināšanās ar „firmas interesēm”.

Eiropas Savienības „piārā” manuprāt visiecienītākās ir divas demagoģiski aksiomātiskās konstrukcijas: 1) reģionālās politikas un 2) subsidiaritātes principa propagandēšana.

ES darbībā reģionālā politika ieņem svarīgu vietu. Reģionālās politikas subjekti ir komūnas, pilsētas, pilsētu rajoni, dalībvalstu atsevišķi reģioni un vietējās pašvaldības, proti, teritoriāli administratīvie veidojumi, kas ir zemāk par nacionālo/valsts līmeni.

ES no 1994.gada funkcionē Reģionu komiteja. Tā savā darbībā vadās no trim cēliem un tipiski „piāriskiem” principiem: 1) subsidiaritātes (respektīvi, neuzņemas uzdevumus, kurus var paveikt dalībvalsts, reģionālā vai vietējā administrācija) 2) proksimitātes (respektīvi, tuvība katram pilsonim), 3) līdzdalības (respektīvi, projektos ES sadarbojas ar nacionālo, reģionālo un vietējo varu).

ES investīciju konkrēti adresāti ir reģioni. No ES budžeta katru gadu vismaz viena trešā daļa tiek novirzīta uz reģionālo sfēru. Tamlīdzīgas politikas mērķis ir nodrošināt reģionu ekonomisko un sociālo patstāvību. Galvenais finansiālais mehānisms ir strukturālie fondi - Eiropas reģionālās attīstības fonds, Eiropas sociālais fonds u.c.

Reģionālo projektu finansēšanā tiek ievērota noteikta kārtība, vispirms atbalstot pieteikumus prioritārajos virzienos, pēc tam cenšoties palīdzēt atpalikušajiem reģioniem, rūpnieciskās krīzes reģioniem utt. Eksistē arī patstāvīgas reģionālās programmas. Reģioni savas attīstības plānošanā var piesaistīt partnerus: zinātniski pētnieciskās iestādes, mācību iestādes, valsts departamentus, dabas aizsardzības organizācijas, citu valstu reģionus utt.

Katrā dalībvalstī var būt sava reģionālās politikas specifika un tradīcijas, reģionālo politiku realizējot un kontrolējot savādāk. Tā, piemēram, Grieķijā valda priekšstats par reģionālās varas nekompetenci, tāpēc viss ir pakļauts lielai centralizācijai. Spānijā reģioni ir relatīvi patstāvīgi un profesionāli spēcīgi, tomēr valsts centrālā aparāta ambīcijas ir ļoti lielas, tiecoties visu nosacīt „centrā” Saskaņā ar Vācijas konstitūciju par reģionu attīstību atbild vietējā vara. Tiek uzskatīts, ka Vācijā ir vislabākā reģionālā politika un prakse Eiropas Savienībā. Savukārt Itālija un Zviedrija kopš 20.gs. 90.gadu sākuma ir daudz panākusi savu reģionu izaugsmē, ieguldot līdzekļus infrastruktūras, lauksaimniecības attīstībā (Itālijā) un stimulējot spēcīgu biznesa kompāniju radīšanu vājos reģionos (Zviedrijā).

Austrumeiropas valstīs reģionālā politika ir ļoti aktuāla, kaut gan tiek daudz kritizēta par „centru” nevēlēšanos atbalstīt atsevišķus reģionus. Piemēram, Latvijā tas attiecas uz Latgali, kurā savukārt līdz šim vislabāk ir veicies Rēzeknei, jo tās Saeimas deputāti pašaizliedzīgāk vienmēr rūpējās par savas pilsētas labklājību (piem., salīdzinot ar deputātiem no Daugavpils).

Latvijā ar reģionālo attīstību nodarbojās Reģionālās attīstības un pašvaldību lietu ministrija. Tās ministra pienākumos ir trīs prioritātes: 1) „Nacionālais attīstības plāns 2007-2013”, 2) administratīvi teritoriālā reforma, kura Latvijā nesteidzīgi turpinās no Latvijas Tautas frontes pusmēnessērdzīgo „ģeogrāfu” perioda (1988.g.), vēl padomju laikā ar putām uz lūpām kvēli iesakot tūlīt atgriezties pie „ulmaņlaiku” iedalījuma, 3) reģionālā reforma, kā rezultātā tiktu izveidotas 5 reģionālās pašvaldības - Vidzemes, Zemgales, Kurzemes, Latgales un Rīgas - un pret ko nelokāmā opozīcijā ir Latvijas Lielo pilsētu asociācija.

Latvijā ar reģionālajām lietām nodarbojās vesela rinda dažādu institūciju: Valsts reģionālās attīstības aģentūra, Centrālā finanšu un līgumu aģentūra, Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra, Tūrisma attīstības valsts aģentūra u.c.

Subsidiaritātes princips balstās uz noteiktu pieeju varas sadalījumā starp dalībniekiem, kuri atrodās varas piramīdas dažādos līmeņos. Eiropas Savienības apstākļos minētā principa realizācija praktiski nozīmē, ka vara tiek nodrošināta pēc iespējas viszemākajā līmenī tad, kad tas ir mērķtiecīgi. Varas visaugstākais/ eiropeiskais/transnacionālais līmenis funkcionē kā papildus līmenis attiecībā pret nacionālo/ valsts līmeni. Tā, piemēram, dažādu projektu finansēšana ES līmenī papildina, bet nevis aizstāj atsevišķas valsts resursus.

ES subsidiaritātes principu ieviesa 1992.gadā, sagatavojot Māstrihtas līgumu. Tā 5.pantā ir teikts: „Savienība pastāv savu pilnvaru robežās, kuras nosaka šis Līgums un tajā noteiktie Savienības mērķi. Tajās sfērās, kuras neietilpst tās izņēmuma kompetencēs, Savienība rīkojās atbilstoši Subsidiaritātes principam, ja paredzemā apjoma rezultātus un darbības mērķus nevar sasniegt pietiekamā mērā valstu locekļi, bet var sasniegt Savienība. Savienības neviena darbība nevar iet tālāk par to, kas ir nepieciešams šī Līguma mērķu sasniegšanai”.

ES tagad lepojas, ka subsidiaritātes princips paver iespēju katram darīt savu darbu bez „centra” iejaukšanās un kontroles. Katra dalībvalsts paliek relatīvi patstāvīga. Tas norādīts arī tajos dokumentos, kurus dalībvalstis akceptēja 2007.gada 19.oktobrī Lisabonā, nolemjot atsacīties no ES Konstitūcijas pieņemšanas un tās vietā sastādīt jaunus dokumentus. Tajā skaitā „Deklarāciju attiecībā uz kompetenču robežām”, kurā lasāms: „Ja kādā konkrētā jomā Līgumi piešķir Savienībai kompetenci, kas ir kopīga ar dalībvalstīm, dalībvalstis īsteno savu kompetenci tad, ja Savienība nav īstenojusi savu kompetenci vai ir nolēmusi tās īstenošanu pārtraukt. Pēdējā no minētajām situācijām rodas, ja attiecīgās ES iestādes nolemj atcelt leģislatīvu aktu, jo īpaši lai labāk nodrošinātu, ka tiek nemainīgi ievēroti subsidiaritātes un proporcionalitātes principi”.

Subsidiaritātes principa autori ir katoļu garīdznieki ar Pāvestu Piju XI priekšgalā. 1931.gadā viņš rakstīja par to, ka cilvēkiem nedrīkst atņemt un nodot sabiedrībai to darbu, ko viņi paši var izdarīt saviem spēkiem. Tas attiecas arī uz sabiedrības dažādām institūcijām, kuru iespējas ir maksimāli jāizmanto, bet nevis viss jānodod varenāku institūciju pārziņā.

ES subsidiaritātes principa ieviešanā liela loma bija tā laika (20.gs. 90.g.) Eiropas komisijas priekšsēdētājam Ž.Deloram. Viņš centās formulēt, kādos gadījumos ES „centrs” var vai nevar rīkoties neatkarīgi no dalībvalstīm. Subsidiaritātes principa ieviešanu dedzīgi atbalstīja Lielbritānija, kura vēlējās maksimāli saglabāt savu patstāvību.

ES atklātā un nepārprotamā slavināšana visuzskatāmāk atspoguļojās publikācijās - grāmatās un rakstos periodikā. Šajā ziņā kā viens no spilgtākajiem piemēriem ir mināms vēsturnieks Tonijs Džads (Tony Judt) un viņa grāmata „Pēc kara. Eiropas vēsture pēc 1945.gada”, kas angļu valodā iznāca 2005.gadā (latviešu val. 2007.g.). Grāmata ir uzrakstīta no amerikāņu ģeopolitisko interešu viedokļa, pie reizes slavējot eiropiešu panākumus: „21.gs. priekšvakarā Eiropa ir ideāls paraugs starptautiskajai labdarībai, Eiropa ir atdarināšanas paraugs visu kontinentu iedzīvotājiem”.

Tā, piemēram, Rietumos ir sastopamas publikācijas, izsakot prognozi par Eiropas valdīšanu

21.gadsimtā. Eiropa esot miera un demokrātijas pasaule, kura radīs jaunu eiropeisko gadsimtu uz visas planētas. Saprotams, lasot tamlīdzīgas tirādes, rodas jautājums, kā to eiropieši realizēs dzīvē. Izrādās, ļoti vienkārši. Eiropa/ES vispār ir divu sākotņu sintēze: 1) brīvības donamiskuma (rodas no liberālisma) un 2) labklājības (rodas no sociālās demokrātijas). Eiropas modelis būs paraugs tik ilgi, cik ilgi cilvēce tieksies pēc bagātības un katra cilvēka ikdienas vajadzības -labas veselības un labas barības, vēloties būt labi paēdušiem.

2004.gadā futurologs un Eiropas komisijas bijušā priekšsēdētāja R.Prodi padomnieks amerikānis Džeremijs Rifkins (Jeremy Rifkin) izdeva grāmatu „Eiropas sapnis” (The European Dream). Tajā nepārtraukti atkārtots, ka ES tiecas nevis pēc hegemonijas pasaulē, bet pēc harmonijas. ES varot pretendēt uz morālā līdera lomu, ņemot vērā cilvēka prāta attīstības patreizējo stadiju. ES ir valdība bez centra, pilsoniska sabiedrība, kā arī „otrā Apgaismība”. Un vispār „Eiropas sapnis ir gaismas stars tumsā (..) Eiropa ved mūs uz dzīves daudzveidīgu bagātību, stabilitāti, universālām cilvēciskām tiesībām, dabas aizsardzību, miera nostiprināšanu”.

Vācu filosofs un sociologs Jirgens Hābermāss (Jurgen Habermas) savās publikācijās mēdz pozitīvi izteikties par ES prasmi veidot tādu valstiski politisko kārtību, kad valdīšana notiek bez nacionālās valsts klātbūtnes. Viņš slavē eiropiešu sociālās aizsardzības sistēmu kā paraugmodeli visai pasaulei. ES tagad esot jāatrisina sekojošā problēma: jāaizsargā pasaules kārtība un miers, balstoties uz starptautisko likumdošanu.

Ne tikai vācu, bet arī franču autoru publikācijās var lasīt par eiropeizāciju kā jaunas politikas izstrādi, ES radīto jauno pasaules kārtību, ES pirmo reizi izdomāto kopdzīves formulu, kura var kalpot kā modelis visas pasaules tautām.

ES slavināšana, saprotams, nenotiek pilnīgi bez jebkāda iemesla. Eiropas intelektuāļu aprindās tiek atzīti vismaz trīs iemesli. Pirmkārt, kopīgas valūtas (eiro) savienības izveidošana; otrkārt, Vācijas apvienoša un, treškārt, ES ekspansija Austrumeiropā (bijušo sociālistisko valstu pievienošana). Minētie panākumi var būt reāls pamats, lai atklāti slavinātu ES ieguldījumu. Taču tajā pašā laikā minētos panākumus var viegli apšaubīt, un tas arī tiek darīts daudzās publikācijās.

Tā, piemēram, eiro ieviešana nepalielināja ekonomisko attīstību, investīciju pieaugumu, preču sortimenta palielināšanos, kā cerēja jaunās valūtas „fani”. ES ekonomiskā attīstība pēc eiro ieviešanas pirmos piecus gadus noslīdēja no 2,4 % līdz 2,1 %. Aizvadītajos trijos gados ir neliels pieaugums, bet mazāks nekā ekonomiskais piegums bija 80.gados. 2000.gadā, priecājoties par eiro spožo nākotni, Lisabonas sanāksmē „eirobirokrāti” solīja turpmākajos 10 gados radīt „pašu zinātniskāko, konkurētspējīgāko un dinamiskāko ekonomisko sistēmu pasaulē”. Protams, eiro ir kļuvusi par starptautiski atzītu valūtu, apsteidzot dolāru. Tomēr eiro izjūt ASV hipotekāro krīzi

2007.gadā.

Vācijas stāvoklis pēc apvienošanās ir samērā pretrunīgs. Tiesa, vācieši ir kļuvuši pašpārliecinātāki un tagad viņu armijas vienības piedalās militārās operācijas ārzemēs. Vācija pagaidām vēl nevar sevi uzskatīt par līderi Eiropā. 1998.-2006.g. tiek dēvēti par nabadzības gadiem, kad nepieauga algas. Apvienošanās prasīja triljonu dolāru, un tikai no 2006.gada pieauga ekonomiskā attīstība.

Austrumeiropas pievienošana ES ir saistīta ar veselu virkni problēmu. Jaunajās dalībvalstīs attīstības tempi ir ievērojami straujāki nekā „vecajās” dalībvalstīs. Politiskā pievienošanās notika viegli, bet bez entuziasma, jo ne visur referendumos piedalījās vairāk kā 50 % no iedzīvotājiem.

Eiropas „abu pušu” formālā unifikācija bez šaubām ir vēsturisks notikums, taču ir skaidrs, ka, piemēram, ES Konstitūcijas projekta izstrādē pilnīgi ignorēja Austrumeiropas valstu intereses. „Vecās” valstis izjūt paniskas bailes no austrumeiropiešu darbaspēka ieplūšanas viņu zemēs.

Apšaubot ES slavināšanas pamatotību, daudzās publikācijās tiek runāts par ES institucionālajām realitātēm - nedemokrātiskumu un birokrātismu, kas saēd ES „organismu” un iedragā eiropiešu uzticību. Šajā sakarā ES dēvē pat par demokrātijas karikatūru, jo tās parlamentam nav likumdošanas iniciatīvas tiesības, parlamentā nav pārstāvētas dalībvalstīs valdošās politiskās partijas, parlamenta vēlēšanās nepiedalās 50 % no elektorāta. ES likumprojektus izstrādā Eiropas Komisija - nevēlēts izpildvars orgāns, kas faktiski ir ļoti neloģiski, jo likumdošanas iniciatīva ir birokrātiem/ierēdņiem. Turklāt ES viss tiek apspriests t.s. diplomātiskajā līmenī - slepeni bez nacionālo valstu parlamentu līdzdalības. Tātad fakstiski ES birokrātija ir panākusi to, ka principā iekšpolitiski jautājumi tiek risināti ar tādām metodēm (diplomātiskām), ar kādām tradicionāli risina ārpolitikas un militāros jautājumus, par ko parlamenta kontrole parasti ir ļoti vāja. ES birokrātija ir atbrīvojusies no tautas deleģēto pārstāvju (parlamenta deputātu) līdzdalības valstisku lietu risināšanā, kas, saprotams, nevar būt slavējama un pārējai pasaulei ieteicma parādība. Ne velti tāpēc var novērot, ka ES nav politiskās cīņas un dominē paklausīga vienprātība - vienbalsīgs koris sammitos. Tas ir panākts, eiropiešos neintralizējot tautas gribu, izskaužot demokrātiskuma garu un paralizējot politisko iztēli. ES struktūra ir kļuvusi izteikti imperiālistiska, balstoties uz spēka un korporatīvas vienošanās politiku, kā arī ES var uzskatīt par „brīvprātīgu imperiālismu”, pievienojot jaunas teritorijas.

Ievadlekcija. Eiropas portrets: realais un iluzorais

Eiropa- bet tā taču ir šausmīga un svēta lieta.

F.Dostojevskis

Galvenā eiropeiskā slimība, kuru mēs neapdomīgi pārņemam, ir tendence panākt vidusmēra cilvēka uzvaru visās cilvēciskās esamības sfērās.

Udo Ulbergs

Bībelē nav minēta Eiropa. Bībelē nav minēta arī Eirāzija, kā pašlaik jau vairāk nekā simts gadus faktiski sauc kontinentu saskaņā ar slavenā austriešu ģeologa Eduarda Zusa (Sues, 18311914) Zemes virsmas sistēmisko analīzi fundamentālajā darbā „Zemes piere” („Das Antlitz der Erne”, 1883-1888), kad vienā kontinentālā veselumā apvieno teritoriju no Urāliem uz rietumiem (Eiropu) un teritoriju no Urāliem uz austrumiem (Āziju). Tātad stingri ģeogrāfiskā nozīmē Eiropa nevar pretentēt uz kontinenta godu. Var pretendēt tikai metaforiskajā formā un vēsturiski ierastajā toponīmiskajā formā, kas acīmredzot tradicionāli turpināsies līdz „pasaules galam”.

Antīkās kultūras mantojuma speciālisti ir konstatējuši, ka vissenākais teksts, kurā ir sastopams vārds „Eiropa”, ir Hēsioda poēma „Par dievu izcelsmi” („Teogonija”). Hēsiods (8.-7.gs.p.m.ē.), kā zināms, ir vēsturiski pirmais un tātad vissenākais sengrieķu dzejnieks, kura uzvārds ir saglabājies līdz mūsdienām. Hēsioda poēmā par Eiropu sauc vienu no Okeāna meitām. Tātad Eiropa ir mitoloģiskā tēla vārds.

Toponīmiskajā nozīmē vārds „Eiropa” vissenāk ir sastopams Homēra himnā par Apolonu. Apolons Parnasā izvēlējās vietu jaunam templim un solīja, ka ļaudis to apmeklēs gan no Peloponesas, gan no Eiropas un jūras apskalotajām salām. Zinātnieki uzskata, ka himna ir sacerēta ne vēlāk kā 7.gs. beigās pirms mūsu ēras. Homēra himnas komentāros par toponīmu „Eiropa” ir teikts, ka autors nav domājis Eiropas kontinentu, bet gan Grieķijas Balkānu daļu uz ziemeļiem no Peloponesas. Sastopams pieņēmums, ka grieķu vārds „eiropa” ir pārņemts no finīķiešu valodas, kurā tas nozīmē „vakarzeme”

Homēra laikā grieķi Zemi uzskatīja par milzīgu apli, gar kura malu tek Okeāns - Visuma robeža. Pie tam Okeāns nav ne jūra, ne okeāns, bet gan upe. Milzīgā apļa centrā atradās Delfi, ap to - Grieķija, līdzās - Egejas jūra, bet tālāk ir neaptverama telpa, pa kuru daudzus gadus klīda Odisejs.

Pēcāk sengrieķu ģeogrāfiskie priekšstati izmainījās. Savējā kļuva Vidusjūra, par kuras krastos sastopamajām valstīm viņiem bija stabilas zināšanas. Piemēram, viņi zināja, ka rietumos ir Karfagēna - skarba pilsēta, kurā dieviem mēdz upurēt cilvēkus un kas vispār bija bīstams kaimiņš, bieži kļūstot par ienaidnieku. Sengrieķi zināja par dienvidos vareno Ēģipti, kuras cari labprāt savās ostās ielaida grieķu tirgotājus un savā armijā nebaidījās ļaut dienēt grieķu karavīriem. Uz austrumiem no Vidusjūras atradās Finīķija, Asīrija, Babilona, Mīdija, Persija. Tās bija zemes, kuras nepārtraukti nodarbinātas ar savstarpējiem kariem. No grieķiem uz ziemeļiem bija Skitija - stepju un mežu plašumi, pa kuriem klejoja mežonīgie skiti.

Sengrieķu ģeogrāfijā pusi pasaules aizņēma Āzija, vienu ceturto daļu - Eiropa, otru ceturto daļu - Āfrika, kuru sākumā dēvēja par Līviju. Sengrieķi zināja, ka tālumā atrodas pasakainas zemes un tautas, līdz kurām viņi pagaidām nebija nokļuvuši. Sengrieķi uzskatīja, ka šīs zemes ir bagātas, bet tautas ir mežonīgas. Rietumeiropiešu apziņā visos laikmetos aktuālajam priekšstatam par mežonīgajiem kaimiņiem (barbariem) ir ļoti sena izcelsme.

Pēc Homēra par Eiropu dramaturģiskajos sacerējumos ieminās Pindars un Eshils. Par Eiropu kā par kontinentu raksta slavenais sengrieķu vēsturnieks Hēredots (ap 484. - starp 431.- 425. g.p.m.ē.). Viņš žēlojās, ka Eiropā neviens cilvēks nezina, vai Eiropu apskalo jūra, kāpēc Eiropu tā nosauca un ko nozīmē šis vārds. Hēredots stāsta mītu par finīķiešu cara Agenora meitas Eiropas nolaupīšanu.

Antīkajā laikmetā ģeogrāfiski telpiskajos priekšstatos dominēja Vidusjūras pasaule. Tā tas bija gan sengrieķiem, gan romiešiem, kuru impērijā ietilpa zemes Vidusjūras krastos. Vidusjūras pasaule sašķēlās pēc Bizantijas izveidošanās 4.gadsimtā, kad nākas runāt par latīniskās Rietumeiropas sākumu.

Vidusjūras pasaules dalīšanās turpinājās 7.gadsimtā, kad sākās arābu varenības laikmets. Arābi iekaroja Sīriju, Persiju, Palestīnu, Ēģipti, Ziemeļāfriku, Albāniju, Armēniju, Grūzijas zināmu daļu. 8.gs. sākumā arābi pakļāva gandrīz visu Spāniju. Arābu un islama ekspansijas rezultātā Eiropa kļuva par kristiāniskās pasaules sinonīmu. Vidusjūras un vispār jūras vietā lielā mērā nostiprinājās sauszemes orientācija, kas arī būs svarīga, kā redzēsim vēlāk, ģeopolitiskajos risinājumos. Konstatēts, ka apzīmējums „eiropeiskā civilizācija” pirmo reizi lietots 1766.gadā franču garīdznieka Bodo sacerējumā par Francijas uzdevumiem Ziemeļamerikā.

Eiropas ģeogrāfiskās refleksijas vienmēr ir saskārušās ar zināmām pikantām problēmām. Tas tāpēc, ka Eiropa nav kontinents klasiskā izpratnē, jo austrumu robežu neapskalo jūra. Eiropieši vienmēr bija apraduši, ka austrumu robeža ir neskaidra un virzās gar barbaru teritoriju.

Eiropas jēdziens nav tikai ģeogrāfisks apzīmējums. Tam vienmēr ir bijis arī vēsturisks, politisks, kulturoloģisks, reliģisks zemteksts, jo vārds „Eiropa” daudzus gadsimtus ir asociējies, piemēram, ar demokrātiskumu, kristiānisma antropocentrisko orientāciju, zinātniski tehnisko progresu, eiropeiskās civilizācijas identitāti Jaunajos laikos un citām parādībām.

Vairāk nekā 2 gadu tūkstošus Eiropa bija zemes no Gibraltāra rietumos līdz Donas upei austrumos. Tāds priekšstats par Eiropu pastāvēja no 6.gs.p.m.ē. līdz 18.gs., kad austrumu robežu pārvietoja līdz Urāliem.

Interese par Eiropas austrumu robežu aktivizējās Krievijas cara Pētera I laikā. Viņš apzināti un mērķtiecīgi Krieviju tuvināja Eiropai un tādējādi uzņēmās atbildību par Eiropas austrumu robežu. Eiropieši pret to neiebilda, un krievu vēsturniekam un Urālu rūpniecības organizētajam Vasilijam Tatiščevam (1686-1750) atļāva Eiropas austrumu robežu novilkt pa Urālu upi, Kaspijas jūru un Kaukāzu.

Sengrieķu mitoloģijā ir sastopama Eiropa - finīķiešu cara Agenora meita. Eiropas tēls mitoloģijā tika saistīts ar visa kosmosa - zemes, debess un pazemes - apvienošanos. Viņas vārds nozīmēja „platacainā”, kas bija Mēness epitets. Eiropas „biogrāfijā” svarīgs notikums ir viņas nolaupīšana.

Eiropu iemīlēja Zevs, kurš pārvērtās par baltu vērsi, uz savas muguras uzsēdināja Eiropu, pārpeldēja jūru un apmetās Krētas salā, kur Eiropa viņam dzemdēja trīs dēlus - Minosu, Sarpedonu un Radamanfu. Vēlāk Eiropa kļuva par Krētas cara Asterija sievu, un abi audzināja Zeva dēlus.

Mīts par finīķiešu cara Agenora meitas Eiropas nolaupīšanu jau no antīkā laikmeta daudzus gadsimtus ir vilinājis visdažādāko tautu tēlnieku un gleznotāju iztēli, un mūsdienās ir pazīstams liels skaits darbu ar Eiropas nolaupīšanas sižetu.

No antīkās mākslas ar Eiropas nolaupīšanas ainu ir saglabājušās vāzes, romiešu mozaīkas, Pompejas freskas. Eiropas nolaupīšanas mīts atspoguļojās viduslaiku mākslā; piemēram, Ovidija darbu ilustrācijās. Eiropas nolaupīšanas romantiskajam sižetam pievērsās A.Dīrers, Rafaels, Ticiāns, J.Basano, Dž.Vazari, P.Veronēze, J.Tintoreto, Rembrants, J.Jordans, A.Vatto.

Sižetu neaizmirsa arī 20.gadsimtā. Piemēram, Maskavā slavenajā Tretjakova galerijā var apskatīt Aleksandra Serova 1910.gadā gleznoto darbu. Visbiežāk gleznās vērsis ir balts. Serova gleznā versis ir sarkans.

Eiropa, salīdzinot ar citiem kontinentiem, vienmēr ir funkcionējusi kā retoriska figūra un sekmējusi zināmu filosofisko diskursu, kad refleksiju objekts ir viss kontinents kā vienots garīgais komplekss un relatīvi noslēgts vēstures un kultūras fenomens. Turklāt filosofi, ne tikai pašas Eiropas, bet visjaunākajos laikos arī Amerikas, vienmēr ir mīlējuši par Eiropu izteikties asprātīgi, ekstravaganti, aforistiski, metaforiski romantiski, sarkastiski un eshatoloģiski, prognozējot, varētu teikt, mazohistiskā paštīksmē Eiropas norietu, galu.

Eiropa par filosofiskā diskursa atsevišķu objektu kļuva galvenokārt no 19.gadsimta, sasniedzot kulmināciju 20.gadsimtā.

Eiropas, precīzāk - Rietumeiropas, vēsturi un nākotnes izredzes dziļi un pesimistiski analizēja vācu kulturologs Osvalds Špenglers (1880-1936) savā slavenajā divsējumu grāmatā „Der Untergang des Abendlandes” („Vakarzemes noriets”; grāmatas nosaukumu tradicionāli tulko „Eiropas noriets”; 1918, 1922).

Viņaprāt Rietumeiropas kultūras pamatā bija grieķu dvēsele un romiešu intelekts. Tā, piemēram, savā laikā romieši neiekaroja pasauli. Romieši sev ieguva to, kas gatavā veidā un kā neskārts laupījums brīvi gulēja priekš katra interesenta. Roma ieguva savu varenību tāpēc, ka Senie Austrumi atsacījās no gatavā un brīvā laupījuma. Senie Austrumi tādējādi atsacījās no savas ārējās pašapliecināšanās iespējām, par ko vienmēr bija norūpējušies romieši.

O.Špenglera koncepcijā centrālā tēze attiecas uz Rietumeiropas nākotni - faktiski Rietumeiropas kultūras norietu un pārtapšanu civilizācijas fāzē.

Vācu zinātnieks kultūras jēdzienu pretstatīja civilizācijas jēdzienam. Kultūra viņa ieskatā bija viss garīgais, kad cilvēka enerģija ir pievērsta radošai darbībai un cilvēka darbības galvenais mērķis ir garīgais gandarījums. Civilizācija turpretī ir viss materiālais, kad priekšplānā ir ārēji pragmātiskā darbība. Civilizācija ir katras kultūras neizbēgams liktenis. Pāreja no kultūras uz civilizāciju antīkajā sabiedrībā notika 4.gadsimtā, Rietumu sabiedrībā - 19.gadsimtā.

Osvalds Špenglers mīlēja atkārtot: „Kultūras cilvēkam enerģija ir vērsta uz sevi, civilizācijas cilvēkam - uz ārieni”. Šī doma nosaka Rietumeiropas nākotni, ko neviens un nekas nevar grozīt. Rietumeiropieši var izvērst pesimistisku filosofiju un liriku, taču neko izmainīt nav iespējams. Rietumeiropas dzīve noriet un izsīkst tāpat kā kādreiz tas notika ar Romu imperatora Cēzara laikā. Par izcilu glezniecību un mūziku rietumeiropiešiem vairs nav ko sapņot, arhitektūriskās iespējas izsīka jau pirms gadiem simts. O.Špenglers formulē tipiski postmodernistisku prognozi: „..arhitektūras, drāmas, glezniecības sfērā nav vairs ko iekarot”, jo viss jau ir pateikts (1.d., 14.nod.). Kā zināms, 20.gs. beigās postmodernisma „klasikā” ietilpst viedoklis, ka literatūrā viss jau ir uzrakstīts un tāpēc mūsdienu autors var tikai citēt priekšgājējus, bet savukārt kultūra var balstīties tikai uz simulakriem - atdarinājumiem.

Pret kultūru un empīrisko pasauli vispār O.Špenglers izturējās kā pret dzīvu organismu. Sastopamas ziedošas un novecojušas kultūras, tautas, valodas, patiesības, dievi, ainavas tāpat kā ir jauni un veci ozoli, ziedi, zari un lapas. Taču nav novecojusi cilvēce. Katrai kultūrai ir savas jaunas izteiksmes iespējas, kas uzplaukst, nobriest, novīst un nekad neatkārtojas. Katra kultūra iziet cilvēka dzīves etapus. Katrai kultūrai ir sava bērnība, jaunība, briedums un vecums. Vispasaules vēstures visas parādības atklājās divos aspektos: pirmkārt, kultūras dzīves plūsmas un, otrkārt, attiecībās starp kultūrām. Eiropa kādreiz bija ziedoša pļava. Tagad Eiropa ir pārvērtusies par izkaltušu herbāriju, jo pašpārliecinošā augstprātībā atsacījās sevī uzsūkt jaunu garīgo orientieru dzīvinošo mitrumu (O.Špenglera darba 1.daļas tulkotāja un komentētāja izcilā filosofa Karena Svasjana formulējums).

Osvalda Špenglera fundamentālā „kultūras morfoloģija” atstāja milzīgu ietekmi uz Rietumu intelektuālajiem risinājumiem 20.gadsimtā. Kad Špenglers pastaigājās pa Švābingu, studenti sauca: „Lūk, iet Eiropas noriets!”

Vērtējot ekstravagantos izteikumus par Eiropas likteni 20.gadsimtā, noteikti jāņem vērā laikmeta (īpaši 20.gs. sākuma) centrālais eshatoloģiskais mīts par pasaules pārveidošanos ar bojāejas un sabrukuma starpniecību. Saskaņā ar šo mītu viss pastāvošais ir jānoved līdz pilnīgam sairumam, izšķīšanai, izkūpēšanai, izkušanai tik ilgi, kamēr viss vecais pārvēršas pilnīgā haosā un putekļos. Tikai pēc tam var domāt par jaunu vērtību radīšanu. Pastāvošās realitātes apzināta sagraušana pirms jaunas pasaules celtniecības bija sava veida kultūras stratēģija visos avangardistiskajos filosofiskajos un mākslas virzienos 20.gadsimtā.

Eiropiešus (un ne tikai viņus) par superetnosu dēvēja slavenais krievu vēsturnieks Ļevs Gumiļovs (1912-1992). Par superetnosu viņš sauca etnosu grupu, kura ir vienlaicīgi radusies noteiktā reģionā un kuru vieno ekonomiskie, ideoloģiskie, politiskie sakari, bet kas neizslēdz militāros konfliktus starp superetnosa atsevišķiem etnosiem. Eiropieši ir tipisks superetnoss, jo ir pieraduši savā starpā nežēlīgi karot (ne tikai I un II Pasaules kara gados) un tajā pašā laikā nepārtraukti ir prātojuši par savu izredzēto vienotību, kopīgo identitāti un integrāciju, tagad pirmo reizi cilvēces vēsturē mēģinot radīt jaunu valstisko formu - konfederāciju.

Ļeva Gumiļova novērojumi un secinājumi var būt aktuāli unikālās konfederācijas organizēšanas procesā. Tā, piemēram, interesants ir jautājums, kāpēc superetnoss var sadzīvot savā vidē, bet nevar sadzīvot ar citiem superetnosiem. Savā laikā franču bruņinieki nevarēja satikt ar arābiem, grieķiem, ķeltiem, lietuviešiem, polovciešiem.

Krievu zinātnieka ieskatā svarīgs ir valodas jautājums. Piemēram, 12.gs. „kristīgajā pasaulē” lietoja daudzas valodas: franču, provansāliešu, kastīliešu, galīciešu, basku, bretoņu, toskāniešu, neapolitāniešu, sakšu, norvēģu, vācu, dāņu, zviedru, poļu, čehu, ungāru u.c. Savukārt „musulmaņu pasaulē” lietoja arābu, persiešu, turku, sīriešu, kurdu valodu. Tātad valodu atšķirības netraucē superetnosa iekšējo sadarbību. Arī ekonomika senāk netraucēja, jo superetnosā bija izplatīts patriarhālais dzīves veids.

Ļevs Gumiļovs jautā, vai superetnosā rodas „kultūras aplis” - ideoloģiskā kopība? Vai superetnosā funkcionē viena ideoloģiskā koncepcija? Atbilde ir noliedzoša, jo visu nosaka dabas spēki, bet nevis cilvēki - koncepciju autori. Ļ.Gumiļovs katra etnosa kultūras identitāti organiski saista ar dzīves vietas dabas un ģeogrāfiskajiem apstākļiem. Jauns etnoss var rasties, atdaloties no pamatetnosa un pārceļoties uz dzīvi citur. Piemēram, amerikāņi - anglosakši, kreoli - spāņu konkistadori, būri - vācu, holandiešu, franču zemnieki.

Eiropas etniskā vēsture vienmēr ir bijusi ļoti dinamiska, polietniski un multikulturāli raiba un no zinātniskās analīzes viedokļa - komplicēta. Etniskā un kultūras daudzveidība Eiropā ir pastāvējusi vienmēr. Mainījās vienīgi attieksme pret šo daudzveidību.

Etniski raibs bija Senās Grieķijas iedzīvotāju sastāvs. Tas pats sakāms par Romas impēriju, kuras provinces ļaudis, tātad - barbari, vispirms emancipējās, bet pēc tam iespiedās centra struktūrās. Impērijas augstākajā varas orgānā Senātā iekļuva spāņi, galli. Pat imperātori un viņu sievas nāca no provinces - Spānijas, Āfrikas, Sīrijas.

Tiek uzskatīts, ka Eiropā relatīva etniskā stabilitāte iestājās tikai 19.gadsimtā nacionālo valstu konsolidācijas rezultātā un zināmā mērā saglabājās līdz I Pasaules karam, kad pēc Vācijas, Austroungārijas, Krievijas impērijas sabrukuma atkal sākās ievērojamas etniskās transformācijas.

Protams, īpaši slavena Rietumeiropa kļuva pēc II Pasaules kara, strauji pārvēršoties par migrantu kontinentu, kā 20.gs. beigās sāka dēvēt Eiropu. Tāpēc nākas konstatēt, ka ekstravangantajās refleksijās par Eiropu atsevišķu tēmu veido eiropiešu superetnosa raksturojumi.

Visjaunākajā periodā priekšstatus par Eiropas superetnosu intriģējoši koriģē lingvistikas un etnoģenētikas zinātniskie sasniegumi, ar vien dziļāk un dziļāk spējot analizēt cilvēku izcelšanos un atbildēt uz visbūtiskākajiem jautājumiem par eiropiešu etnisko izcelsmi un sastāvu, kas neapšaubāmi tūlīt iegūst politisko nokrāsu. Politiskās kaislības ap etnoģenēzes problemātiku Eiropā patiesībā aizsākās jau 19.gs., kad zinātne sāka interesēties par t.s. indoeiropeisko kultūru, indoeiropeisko valodu saimi, eiropiešu ārisko izcelsmi.

Piemēram, ilgu laiku līdz pat šodienai Rietumeiropā valdīja ieskats par austrumeiropiešu un sevišķi krievu mongoloīdo, neārisko izcelsmi un ģenētisko saistību ar tatāriem, mongoļiem un citiem tipiskiem aziātu etnosiem. Kā zināms, politiskie secinājumi bija primitīvi: krievi un citi austrumeiropieši nav ieskaitāmi īstajos āriskajos eiropiešos. Un tā domāja ne tikai vācu nacisti.

Visjaunākie lingvistiskie un etnoģenētiskie pētījumi ir atklājuši gluži pretēju ainu: Eiropas iedzīvotāju lielai daļai ir spilgti izteiktas vīriešu mongoloīdās ģenētiskās saknes. Piemēram, Ziemeļeiropa (somi, igauņi, daļēji arī latvieši, lietuvieši) ļoti spēcīgi ir izjutusi Sibīrijas ģenētisko ietekmi (somiem un igauņiem vīriešu dzimtes senči 52,4 % nāk no Dienvidsibīrijas un Austrumsibīrijas; zviedriem, norvēģiem - nedaudz mazāk procentu).

Tagad ir noskaidrots, ka eiropeīdās un mongoloīdās rases kontakti Eirāzijā bija nesimetriski: sievietes pārvietojās galvenokārt no rietumiem uz austrumiem, bet vīrieši - abos virzienos (zinātne to pagaidām pilnā mērā neprot izskaidrot). Savukārt Eiropas „visāriskākais” etnoss ģermāņi nāk no Āzijas un pirms uzbrukuma Romas impērijai sākumā ir klejojuši Ķīnas pierobežā, tāpēc viņu vīriešu dzimtes hromosomas ir mazāk radniecīgas ar āriešu hromosomām nekā krievu vīriešu dzimtes hromosomas.

Par āriešu izcelsmes areālu tagad nākas uzskatīt Dienvidkrievijas stepju rajonus un mūsdienu Austrumukrainu - teritoriju apmēram starp Dņepru un Volgu. Jo tālāk no šī areāla, jo mazāk var sastapt vīriešu hromosomas ārisko variantu (R 1 a (Hg3, Eu19, M17).

Tādējādi secinājumi priekš rietumeiropiešiem ir „satriecoši”: 1) Eiropā āriskā ģenētiskā ietekme virzījās no austrumiem uz rietumiem, bet nevis pretēji, kā uzskatīja līdz šim; 2) pati āriskākā tauta ir krievi; 3) eiropeiskās jeb, kā tagad moderni teikt, indoeiropeiskās kultūras „autori” nav tikai rietumeiropieši.

Eiropas pikantās ambiciozitātes uzskatāms apliecinājums ir tā saucamā eiropocentrisma dogma, kuru pamatoti atzīst par vienu no Eiropas grandiozākajiem mītiem (plašāk skat. turpmāk attiecīgajā lekcijā).

Par eiropocentrismu sauc filosofiski kulturoloģisku un ideoloģisku uzskatu, ka Eiropa ir visas cilvēces kultūras avots un centrs.

Tas, protams, ir mīts, jo tamlīdzīgs uzskats pilnā mērā neatbilst vēsturiskajai patiesībai un par to spilgti liecina pasaules kultūru mantojums. Piemēram, Ķīnas, Indijas, Ēģiptes, Amerikas kultūras mantojums.

Mīts nostiprinājās koloniālisma laikmetā, un tam pirmkārt un galvenokārt bija ideoloģiskā funkcija, jo eiropiešu iekarotājiem vajadzēja attaisnot savu bruņoto klātbūtni daudzās vietās uz Zemes. Tolaik tika sludināts viedoklis, ka Eiropas kultūra ir vienīgā kultūra uz Zemes, kura savā attīstībā ir veikusi pareizo ceļu (proti, noteiktā secībā izgājusi sociāli ekonomiskās formācijas: pirmatnējās kopienas iekārta - verdzības iekārta - feodālisma iekārta - kapitālisma iekārta), ko nākas noiet arī citu kontinentu kultūrām.

Saprotams, eiropocentrismu idejiski un morāli spēcināja daudzi reālie panākumi. Piemēram, Krusta kari, t.s. Lielie ģeogrāfiskie atklājumi (K.Kolumbs, Vasko de Gama), Atdzimšanas laikmets, kad eiropiešu tehniskie, zinātniskie, mākslinieciskie, politiskie risinājumi it kā pavēra milzīgas perspektīvas visas planētas iedzīvotājiem.

Tomēr ar laiku eiropocentrisms kļuva par zināmu kritēriju Austrumu kultūrām, palīdzot akcentēt un argumentēt Austrumu (arī Āfrikas, Amerikas) novirzīšanos, atpalicību un arhaizāciju no cilvēces vēstures maģistrālā (proti, eiropeiskā) ceļa. Par Austrumu kultūru arhaizāciju un atpalicību savā laikā rakstīja pat tādi Rietumeiropas domātāji kā Herders, Hēgelis, kas, protams, liecina par eiropocentrisma dziļo ietemi uz eiropiešu pašapziņu.

Nākas atgādināt, ka eiropocentrisma ideoloģija ir aktuāla arī mūsdienās un īpaši Austrumeiropā, kur sabiedrības plaši slāņi tic, ka Rietumeiropas kultūra ir augstākais un pareizākais sasniegums un zināma veida ideāls, pēc kura austrumeiropiešiem ir jātiecās. Tiesa, austrumeiropiešu eiropocentrisko patosu lielā mērā ietekmē naivā un obskurantiskā spītība tādējādi „atriebties” krievu kultūrai, kura asociējās ar „sociālisma un komunisma celtniecības” periodu nesenajā pagātnē. Patiesībā pašlaik notikumi attīstās tā, ka krievu kultūras loma Rietumu civilizācijas turpmākajā liktenī var izrādīties ļoti vitāla un organiski konstruktīva. Tagad Rietumu intelektuāļi izsakās par Krieviju kā par ,jauno Tibetu” - cilvēces cerību (plašāk par to būs runa citās lekcijās).

Eiropocentrisms uzplauka 19.gadsimtā t.s. liberālās utopijas sakarā, kad eiropieši jūsmoja par savu sociāli filosofisko „atklājumu” - cilvēku dzīves labklājība un progress ir atkarīgs no tirgus ekonomijas un demokrātijas vienotības un stabilitātes. Tātad atliek tikai ieviest brīvo tirgu un demokrātisko iekārtu, lai sabiedrībā viss risinātos pareizi un pozitīvi, visi cilvēki dzīvotu pārticībā un laimē. Kā zināms, aizvadītajos gados liberālās demokrātijas ideālu rietumeiropieši kopā ar amerikāņiem tiecās „uzpotēt” arī Austrumeiropas postsociālisma politiskajai un saimnieciskajai dzīvei. Praktiskie „panākumi” ir zināmi, jo plaisa starp nabadzīgajiem un jaunbagātniekiem joprojām kļūst platāka un disproporcionālāka.

Arābu, ķīniešu, krievu un citu kultūru pārstāvji pret eiropocentrismu vienmēr izturējās nievājoši ne tikai minētās liberālās utopijas vēsturiskās aplamības dēļ, bet arī tādēļ, ka tamlīdzīga hipertrofēta ideoloģija var liecināt par šīs superambiciozās ideoloģijas autoru intelektuālo krīzi un pagrimumu (par to ne reti būs runa turpmākajās lekcijās).

Eiropocentrisms balstās uz vairākiem faktoriem, respektīvi - pseidofaktoriem.

Pirmkārt, reliģisko faktoru. Eiropocentrisma apoloģēti sludina, ka kristiānisms vienmēr ir nosacījis Rietumu kultūru. Kā zināms, kristiānisms neradās Eiropā un to neizveidoja eiropieši. Rietumeiropas tautu kultūru vēsturē milzīga loma ir bijusi ne tikai kristiānismam, bet arī jūdaismam, islamam.

Otrkārt, kultūrģenētisko faktoru, balstoties uz tēzi-leģendu par Rietumu kultūras ģenētisko saistību ar antīko kultūru. Senā Grieķija bija organiski vienota ar Austrumu kultūras sistēmu un nebija Rietumu sastāvdaļa. Senās Grieķijas kultūras mantinieki bija barbaru Rietumeiropa (Roma), pareizticīgo civilizācija (Bizantija). Bet pats jocīgākais ir tas, ka Rietumi antīko kultūru vispār „pazaudēja” kādus 1000 gadus, pēcāk antīkās kultūras mantojumu pārņēma no arābiem un tikai pēc tam sekoja Renesanse.

Treškārt, evolucionisma faktoru, kas savukārt balstās uz darvinismu. Saskaņā ar minēto faktoru, Rietumi esot nogājuši pareizo attīstības ceļu no pirmatnējās kopienas uz vergturu iekārtu, pēc tam uz feodālismu un kapitālismu. Tas ir ceļš, kuru esot jāiziet visām kultūrām, ja tās grib būt pilnvērtīgas un progresīvas. Tādējādi tiek apzināti ignorēts tas, ka Romas impēriju sagrāva barbari, kuri izveidoja feodālismu. Barbari nepazina verdzības iekārtu. Viņi tikai paši kļuva par vergiem, ja romiešiem izdevās viņus sagūstīt. Vēl lielākas pretrunas (faktiski -metodoloģiskais strupceļš) atklājās tad, ja evolucionisma „pareizo attīstības ceļu” mēģina piemērot Ķīnas, Indijas kultūras vēsturei, kas šajā ziņā radikāli atšķiras no Rietumu pieredzes.

Jautajumi atkārtojumam (ieskaitei)

1. Eiropocentrisma raksturojums 2. Eiropocentrisma mūsdienu tendences 3. Eiropas mentālā karte 4. Eiropas integrācijas ideja un tās perspektīvas 5. Ģeopolitikas rašanās 6. Ģeopolitikas teorijas 7. Transatlantisms 8. Mondiālisms un tā mūsdienu piemēri 9. ASV ģeopolitika 10 .Eirāzisms senāk un tagad
11.Ģeopolitika mūsdienu Krievijā

12.Eiropas narcisms

13.Ģeopolitika un globalizācija

14.ES organizatoriskā attīstība

15.„Eiropas nolaupīšana”

16.ASV mesiāniskums

17.Kultūra kā ģeopolitikas instruments

18.Ģeopolitika un migrācija

19.Eiropas demogrāfiskās problēmas

20.Kultūras identitātes problēmas Eiropā

21.Austrumeiropas un Rietumeiropas attiecības

22.Latvija un Eiropas ģeopolitika

23.Eiroskepticisms

24.Eiropas integrācija un sabiedriskās attiecības 25.Sabiedrisko attiecību attīstības specifika Eiropā

26.Multikulturālisms Eiropā

27.Nacionālisms Eiropā

28.Pasaules ģeopolitiskā kārtība 21.gs.

29.Baltijas valstis un ES

30.Krievija un ES

Literatūra

Baltijas jūras valstis un Eiropas nākotne. R., 2003.

Eiropas Savienība: integrācijas procesu apskats. R., 2000.

Eiropas Savienība: kopā, bet atšķirīgi. R., 2001.

Eiropas integrācija un Latvijas tautsaimniecība. R., 1999.

Jaunā Eiropas Savienība - 25 valstu kopiena. Cerības, iespējas, šaubas. R., 2003.

Sils J. Eiropas Savienība - draugs vai drauds? R., 2002.

Kapustāns J. Latvijas iestāšanās Eiropas Savienībā. R., 2003.

Kule M. Eirodzīve. R., 2006.

Priedītis A. Spīdolas telpa. Apceres par kultūru. R., 2007. (www.spidolastelpa.narod.ru) Priedītis A. Himēriskuma nesaulē. Kulturoloģiskas esejas un studijas. R., 2001.

(www. spi dol astelpa. narod. ru)

Priedītis A. Kultūru dialogs: interkulturālās komunikācijas vēsture un teorija. R., 2006. Hamels-Kizovs R. Hanza. R., 2003.

Dažds T. Pēc kara. Eiropas vēsture pēc 1945.gada. R., 2007.

Šulca O. Latvijas ekonomiskā integrācija Eiropas Savienībā. R., 1996.

Šūmans R. Eiropai. R., 2000.

Fušē M. Eiropas republika. R., 2003.

Eiropu meklējot. Dialogi. R., 2005.

Latvijas eiropeiskajos krustceļos. R., 2005.

Eiropas idejas Latvijā. R., 2003.

Deksnis E. Eiropas Savienība: mīti un īstenība. R., 2000.

Eiropas Savienība. R., 2002.

Downs R.M., Stea D. Maps in Minds. Reflections on Cognitive Mapping. N.Y., 1977. Neumann I.B. Russia and the Idea of Europe. London, 1996.

Johnson L.R. Central Europe: Enemies, Neighbors, Friends. N.Y.-Oxford, 1996.

Berlin I. The Crooked Timber of Humanity: Chapters in the History of Ideas. London: John Murray, 1990.

Buchanan P.J. The Death of the West. N.Y., 2002.

Nye J.S. Soft Power: The Means to Success in World Politics. N.Y.: Public Affairs, 2004. Wallerstein I. The Curve of American Power.- New Left Review. No 40. July-August 2006. P.77-94.

The Construction of Cognitive Maps. Dortrecht, 1996.

Mapping the Global Future. Report of the National Intelligence Council‘s 2020 Project.

(www. cia. gov/nic/NIC globaltrend2020.html)

Blanning T.C.W. The Oxford history of modern Europe. Oxford, 2000.

Glover J. Humanity: a moral history of the twentieth century. London, 1999.

Gillingham J. European integration, 1950-2003: superstate or new market economy? Cambridge, 2003.

raiic.iep X. rpa^gaHe, Ha^HH, pecny6^HKa - EBpona h My^bTHKy^bTypHoe o6^ecrao. -HenpHKOCHOBeHHMH 3anac, 2002, N° 5.

BaTTHMO fl*. EBponencKHH goM. - OTenecTBeHHMe 3anncKH, 2003, N° 6.

MansBHH B. Hama EBpona h^h «Hama» h EBpona? (www.russ.ru) fl*agaH H. noxn^eHHe EBpa3HH. (www.russ.ru)

fly0HH B. 3anag, ^paHH^a, oco6mh nyTb: CHMBO^HKa «gpyroro» b no^HTHHecKon MH^o^orHH Pocchh.- HenpHKOCHOBeHHMH 3anac, 2001, N° 3.

Bbi30B ^. HapogHMe HMnepna^HCTM. - BpeMH HOBOCTeft, 13 MapT 2007 r.

KepHu P. ^na^orn o EBpone. M., 2002.

ffly6apT B. EBpona u gyma BocroKa. M., 2000.

Eopko ro.A. Ot eBponeHCKoft ugeu - k eguHoft EBpone. M., 2003.

Xo6c6ayM ^^oxa KpaHHocreft. Kopotkuh gBa^Tbift BeK (1914-1991). M., 2004.

^yMaH H. B^acTb. M., 2001.

KaHTop B.K. OeHOMeH pyccKoro eBponeft^. M., 1999.

By^b^ H3o6peTaa BocroHHyro EBpony: KapTa ^uBHIU3a^uu b co3HaHHH ^^oxu npocBe^eHHH. M., 2003.

MegBegeB A. noxu^eHue EBponM. Hacrb 1-2. Cn6.: Xygo*:ecTBeHHa bo^h, 1999, 2000. TpeHHH HHTe^pa^ua u ugeHTuHHocTb: Poccua KaK hobmh 3anag. M.: EBpona, 2006. Xaycxo$ep K. O reono^uTuKe. M., 2001.

HcaeB B.A. reono.mTUKa. M., 2005.

raa^aeB K.C. BBegeHue b reono^uTUKy. M., 2001.

Mopo-,3,e$ap*e O. BBegeHue b reono^uTUKy. M., 1996.

^aHH^eBCKHH H.fl. Poccua u EBpona. M., 1991. reono^uTUKu u reocTpaTeru. XpecToMarua. Cn6., 2003.

HapTOB A.A. reono^uTuKa. Yne6HuK By3oB. M., 2003.

^yKHH B. Me*gy no^rocaMu.- BecTHuK EBponM, 2002, N° 7-8.

^yKHH B. HcTopunecKaa gpaMa pyccKoro eBponeu3Ma. - BecTHuK EBponM, 2002, N° 4. Th\omh|)ob A.B. TeHb Bu^coHa Hag EBponoH.- Gazeta.Ru. 13 MapT 2006 r.

He^ua O^bru CegaKoBoft 2 geK. 2004 r. (www.polit.ru/lectures/2004/12/20/sedakova.html) Mup BoKpyr Poccuu: 2017. KoHTypM Hega^oKoro 6ygy^ero. M., 2007.

MroHK^ep X. EBpona KaK no^uTunecKaa ugea. - HenpuKocHoBeHHMH 3anac, 2003, N° 4. ^eSe^HK A. Hey^oBuMMe o6^ue MenTbi. OnacHocTu u o^ugaHua eBponeftcKoft ugeHTuHHocTu.- HenpuKocHoBeHHMH 3anac, 2004, N° 2.

Bep.uiH H. EBponeHcKoe eguHcTBo u npeBpaTHocTu ero cygb6M.- HenpuKocHoBeHHMH 3anac,

2002, tfa 1.

LUeHK O.B. MeHTa^bHMe KapTM: KoHcTpyupoBaHue reorpa^unecKoro npocTpaHcTBa b EBpone ot ^^oxu npocBe^eHua go Hamux gHeft. - HoBoe ^uTepaTypHoe o6o3peHue, 2001, N° 52 Bax EBpona c ne^oBenecKuM .iu^m, u^u ^TUHecKUH KoHceHcyc b EBpone. - BecTHuK EBponM, 2002, N° 7-8.

PaSaHOBHH E.r. Ot AraaHTuKu go Ypa^a (k npegucTopuu Bonpoca). - HoBoe ^uTepaTypHoe o6o3peHue, 2001, N° 52.

KaraHCKHH B. Poccua no-eBpa3uftcKu. (www.russ.ru)

MoTpoma^OBa H.B. Hgeu eguHoft EBponM: ^moco^cKue Tpagu^uu u coBpeMHHocTb. -BonpocM ^u^oco^uu, 2004, N° 7-8.

HaS «MarKaa» cu^a u aMepuKaHo-eBponeftcKue oTHomeHua. - CBo6ogHaa MMc^b-XX1, 2004, 10.

KaraH P. Cu^a u c^a6ocTb.- OTenecTBeHHbie 3anucKu, 2003, N° 6.

rome M. CTo^KHoBeHue ^uBu^u3a^uH hukto He KoHTpo^upyeT. - BecTHuK EBponM, 2004, N°

11.

EbroKeHeH n. CMepTb 3anaga. Pe^epar KHuru. - BecTHuK EBponM, 2004, N° 11. rpiiHS.iaT ^.-A. HMMu^pa^uoHHMe c^Hapuu g^a crapero^eft EBponM. - OTenecTBeHHbie 3anucKu, 2004, N° 4.

Kanima C.n. Poct Hace^eHua 3eM^u u 6ygy^ee ^uBu^u3a^uu. - O6^ecTBeHHbie HayKu u coBpeMHHocTb, 2003, N° 3.

XacceMep O. KoH^e^^ua. - BecTHuK EBponM, 2007, N° 19-20.

^^ohcoh n. Eo^bHoft KoHTuHeHT. (www.inosmi.ru/translation/220563.html)

^eppnga ^., XaSepMac M. Hame o6HoB^eHue noc^e bohhm: BTopoe po^geHue EBponM. -OTenecTBeHHMe 3anucKu, 2003, N° 6.

^/KeKCOH B. Ham npoBai Ha eBponeHcKoM BocToKe. (www.inosmi.ru/translation/230322.html) UeB^B ro. BeHrepKa: Bupyc EBpoBocToKa. (www.russ.ru)

Taxepa A. Hana^o KoH^pom^HH Me^gy 3anagoM h ocra^bHbiM MHpoM. (www.inosmi.ru/translation/229185.html)

KoraH A. CfflA: c KeM BoeBaTb, Koro 6oaTbca paHbme? (www.russ.ru) AHgepcoH n. H3o6pa*aa EBpony. HacTb 1-3. (www.russ.ru) ropbeB fl. r^o6-a^b-^^nxag. (www.russ.ru)

Saturs

Priekšvārds

Ievadlekcija. Eiropas portrets: reālais un iluzorais

I.lekcija. Ģeopolitika: izpratne, klasiķi, koncepcijas

2.lekcija. Pasaules ģeopolitiskā kārtība 21.gs.: planetārās perspektīvas

3.lekcija. Pasaules ģeopolitiskā kārtība 21.gs.: Eiropas izredzes

4.lekcija. Pasaules ģeopolitiskā kārtība 21.gs.: ASV stratēģija

5. lekcija. Eiropas mentālā karte

6.lekcija. Krievija un Eiropa: robežkultūru pašapziņa

7.lekcija. Krievija un Eiropa: kopdzīves varianti

8. lekcija. Eiropocentrisms

9. lekcija. Eiropas „iekarošana”

10.lekcija. Multikulturālisma reputācija

II.lekcija. Eiropas vienotības ideja 12.lekcija. Kultūras integrācijas sapnis 13.lekcija. Migrācija un demogrāfija 14.lekcija. Eiroskepticisms

15.lekcija. Eiropas narcisms jeb ES „piāra” struktūra Jautājumi atkārtojumam (ieskaitei)

Literatūra

Content

Priedītis Arturs Eiropas studijas

1. lekcija. Ģeopolitika: izpratne, klasiķi, koncepcijas

2. lekcija. Pasaules ģeopolitiska kartība 21.gs.: planetaras perspektīvas

5.lekcija. Eiropas mentālā karte

6. lekcija. Krievija un Eiropa: robežkulturu pašapziņa

7.lekcija. Krievija un Eiropa: kopdzīves varianti

8.lekcija. Eiropocentrisms

9. lekcija. Eiropas “iekarošana”

10. lekcija. Multikulturalisma reputācijā

13. lekcija. Migrācijā un demogrāfijā

Ievadlekcija. Eiropas portrets: realais un iluzorais

Jautajumi atkārtojumam (ieskaitei)

Literatūra

Saturs