Priedītis Arturs

Ievads kulturologijā.

Arturs Priedītis

Ievads kulturologijā.

Kultūras teorija un Kultūras vēsture

SATURS

Priekšvārds…………………………………………………………………………..

Ievads. Kulturoloģija mūsdienu intelektuālā tendence

Pirmā dala. KULTŪRAS TEORIJA…………………………………………….

1. Kultūras pētniecības virzieni

1.1.    Evolucionisms…………………………………………………….

1.2.    Funkcionālisms…………………………………………………..

1.3.    Psihoanalīze………………………………………………………..

1.4.    Fenomenoloģija…………………………………………………..

1.5.    Socioloģija……………………………………………………………

1.6.    Strukturālisms…………………………………………………….

1.7.    Poststrukturālisms……………………………………………..

1.8.    Semiotika……………………………………………………………..

2.         Kultūras jēdziens …………………………………………………………..

2.1.    Kultūras jēdziena universialitāte………………………

2.2.    Kultūras izpratne līdz XIX gadsimtam…………….

2.3.    Kultūras jēdziens XIX un XX gadsimtā……………

2.4.    Kultūras ontoloģija……………………………………………..

3.         Kultūru tipoloģija…………………………………………………………..

3.1.    Materiālā un garīgā kultūra……………………………….

3.2.    Elitārā un masu kultūra……………………………………..

3.3.    Etniskā un nacionālā kultūra…………………………….

4.         Kultūras struktūra…………………………………………………………..

4.1.    Kultūras koncepti un konstantes………………………

4.2.    Kultūras valoda…………………………………………………..

4.3.    Kultūras stratifikācija…………………………………………

4.4.    Daba un kultūra………………………………………………….

4.5.    Reliģija un kultūra………………………………………………

4.6.    Zinātne un kultūra……………………………………………..

4.7.    Māksla un kultūra……………………………………………….

5.         Kultūras funkcijas ……………………………………………………..

5.1.    Socializācija un inkulturācija……………………….

5.2.    Adaptācija un akulturācija…………………………….

5.3.    Asimilācija un integrācija……………………………..

5.4.    Normas un vērtības……………………………………….

6.         Kultūras dinamika……………………………………………………..

6.1.    Kultūras dinamika, procesi un ģenēze …

6.2.    Kultūras modernizācija…………………………………

6.3.    Kultūras globalizācija…………………………………….

6.4.    Kultūras fundamentālisms……………………………

6.5.    Kultūra un civilizācija……………………………………

Otrā dala. KULTŪRAS VĒSTURE…………………………………………

7. Kultūras vēstures pētniecība

7.1.     Kultūras vēstures priekšmets………………………..

7.2.    Kultūras vēstures metodoloģija…………………….

7.3.    Kultūru vēsturiskā tipoloģija ………………………..

8.         Kultūras vēstures koncepcijas …………………………………..

8.1.    Lineārās attīstības koncepcija……………………….

8.2.     Cikliskuma teorija………………………………………….

8.3.    Paradigmu arhitektonika………………………………

9.         Pasaules kultūru vēsturiskais mantojums .

9.1.    Pirmatnējās sabiedrības garīgā virzība ….

9.2.    Seno Austrumu kultūras……………………………….

9.3.    Antīkā kultūra…………………………………………………

9.4.    Eiropas viduslaiku kultūra …………………………..

9.5.     Renesanse ………………………………………………………

9.6.   Jauno laiku kultūra…………………………………………

9.7.    Kultūra XX gadsimtā……………………………………..

Kulturoloģijas terminu vārdnīca…………………………………………..

Speciālā literatūra ………………………………………………………………….

Personu rādītājs………………………………………………………………………

PRIEKŠVĀRDS

Šī grāmata ietilpst Multikulturālisma centra apgāda “A.K.A.” kolekcijā “Kulturoloģija”.

Kolekcijā “Kulturoloģija” 2000. gadā iznāca grāmata “Latvijas kultūras vēsture. No vissenākajiem laikiem līdz mūsdienām”.

Kolekcijas mērķis ir publicēt darbus, kas sniegtu noteiktu ieskatu par kultūras teoriju un kultūras vēsturi, galveno uzmanību veltot Latvijas kultūras mantojumam.

Grāmata “Ievads kulturoloģijā” sastāv no divām daļām. Pirmā daļa ir veltīta kultūras teorijai. Otrajā daļā ir runa par kultūras vēstures pētniecības teorētiskajiem un metodoloģiskajiem jautājumiem, kā arī sniegts koncentrēts pārskats par pasaules kultūru vēsturi. Pēc tam seko kulturoloģijas terminu vārdnīca, speciālās literatūras saraksts un personu rādītājs.

Gatavojot grāmatu “Ievads kulturoloģijā”, nācās ņemt vērā to, ka latviešu valodā ir maz darbu gan par kultūras teoriju, gan par pasaules kultūru vēsturi.

Grāmatas teksts tāpēc veidots, lai spētu noderēt visiem interesentiem un ne tikai pasniedzējiem, studentiem un vecāko klašu skolēniem, kuri vidusskolā apgūst mācību priekšmetu ar nosaukumu “Kultūras vēsture”.

Žanra ziņā šī grāmata iederas mācību līdzekļu kategorijā.

Citās valodās, īpaši krievu valodā, par kulturoloģiju tagad ir pieejama samērā plaša literatūra.

Tā, piemēram, Krievijas Federācijas visās augstskolās ir obligāts studiju priekšmets “Kulturoloģija”.

Krievijā (un arī Baltkrievijā) ir publicēta virkne mācību grāmatu, enciklopēdiju, vārdnīcu, kā arī, protams, monogrāfiju un rakstu krājumu.

Krievijā iznāk vairāki speciālie žurnāli kulturoloģijā. Ne reti kulturoloģijai atsevišķas nodaļas ir filosofijas, socioloģijas, vēstures zinātniskajā periodikā.

Latvijā kulturoloģijai ir veltīti tādi izdevumi kā “Kentaurs XXI” un “Kultūra un Vārds”.

Par kultūras teoriju zinātne interesējas galvenokārt tikai no XIX gadsimta beigām. Vēl īsāka ir kulturoloģijas zinātniskā vēsture apmēram tikai 20 gadi XX gadsimta beigās un mūsu gadsimta sākumā.

Tomēr jau tagad kulturoloģijā ir paveikts ļoti daudz, radot iespēju dažādiem secinājumiem, rezumējumiem, kopsavilkumiem, perspektīvā aktuālu problēmu formulējumiem.

Kultūra ir dinamisks process. Bez noteiktas dinamikas nevar pastāvēt arī kulturoloģija.

Pat vairāk. Kulturoloģiskajai domai ir jāapsteidz laiks, lai sabiedrībai sniegtu kompetentas rekomendācijas un zinātniki prognozētu cilvēces nākotni.

Šajā grāmatā priekšroka ir dota tai vielai (zinātniskajām koncepcijām un terminiem), kas var būt aktuāla mūsdienās un var labāk palīdzēt izprast kultūras virzību tādā multikulturālā zemē kā Latvija.

Pašlaik ir konstatējama tendence pasaules kultūru mantojumu pārskatīt no mūsdienu zinātnes viedokļa, kad pirmajā vietā izvirzās analītiski koncentrēts vispārinājums par principiāli svarīgākajām idejiskajām parādībām attiecīgajā kultūras periodā.

Pašlaik populāra ir velme kultūras vēsturisko materiālu interpretēt tādās kategorijās kā civilizācija, paradigma, kultūras koncepts.

Analītiski koncentrētos vispārinājumus acīmredzot stimulē pasaules globālistikas intelektuālā atmosfēra, kad šodienas cilvēks grib ne tik daudz iedziļināties gadu tūkstošos uzkrātajā informatīvajā konkrētikā, kā aptvert un zināt tās kultūras likumsakarības, kuras viņam var palīdzēt eksistēt mūsdienu komplicētajā vidē, kurā pie tam arvien straujāk sāk dominēt planetārais pasaules uztveres un analīzes veids.

Ievads KULTUROLOĢIJA MŪSDIENU INTELEKTUĀLĀ TENDENCE

Tāpat ka ražošanā ari zinātnē instrumentu maiņa ir galēja rīcība, ko izvēlas patiesas nepieciešamības gadījumā.

Tomass Kūns

Tā izveidojies, ka Latvija ir cieši saistīta ar kultūras teorijas attīstības svarīgākajiem notikumiem.

Latvija ir cieši saistīta ar vitālākajām un perspektīvākajām intelektuālajām strāvām XX gadsimtā un, cerams, šajā ziņā savu stāvokli saglabās arī XXI gadsimtā.

XXgadsimtā Latvijas vārds bija vienots ar tādiem humanitāro zinātņu metodoloģiskajiem virzieniem kā strukturālisms un semiotika. Latvijā uz zinātniskajiem pasākumiem pulcējās pasaulē izcili šo metodoloģisko virzienu teorētiķi.

Tas notika tāpēc, ka Rēzeknē ir dzimis viens no lielākajiem literatūrzinātnes reformatoriem Jurijs Tiņanovs.

Viņš ar saviem domubiedriem (no kuriem vairāki biogrāfiski arī ir saistīti ar Latviju) XX gadsimta 10.-20. gados Krievijā izveidoja tā saucamo formālo skolu, kas balstījās uz jaunu zinātnisko pieeju literatūras un mākslas izpētē. Literatūra un māksla tika analizēta laikmeta kultūras kontekstā.

Pēc II Pasaules kara formālās skolas teorētiskais mantojums bija svarīga idejiskā bāze strukturālisma un semiotikas attīstībā.

Rēzeknē no 1982. gada regulāri reizi divos gados notiek zinātniskā konference “Tiņanova lasījumi”. Tajos ir piedalījušies daudzi humanitāro zinātņu korifeji. Viņi ir devuši lielu ieguldījumu kulturoloģisko ideju ģenēzē.

Rīgā iznāca visā pasaulē labi pazīstamie “Tiņanova lasījumu krājumi”.

Sastopama atziņa, ka XXI gadsimtā humanitāro zinātņu grupā līdera pozīcijas ieņems kulturoloģija.

Tagad ir zināms, ka jēdzienu “kulturoloģija” pirmais lietoja Rīgā dzimušais Nobela prēmijas laureāts ķīmijā Vilhelms Ostvalds.

V. Ostvalds ir viens no fizikālās ķīmijas pamatlicējiem. Nobela prēmiju viņš saņēma 1909. gadā.

V. Ostvalds studēja Tērbatas universitātē. 1881.-1887. gadā viņš bija Rīgas Politehnikuma profesors. No 1887. gada viņš dzīvoja Leipcigā un daudz pievērsās arī filosofijai un literatūrai.

Par Vilhelma Ostvalda filosofisko un literāro mantojumu zinātne sāka plašāk interesēties tikai XX gadsimta 70. gados.

Vilhelma Ostvalda pārliecībā ar kultūras izpēti ir jānodarbojas atsevišķai zinātnei.

Viņš kultūru dēvēja par dažādu faktoru kopumu, kas kalpo cilvēces sociālajam progresam. Tāpēc esot mērķtiecīgi radīt jaunu zinātni, pētot kultūras reālos procesus.

1915.  gadā rakstā “Zinātņu sistēma” un “Izglītības teorijas principi” V. Ostvalds uzskaita XX gadsimtā aktuālas zinātnes, pirmo reizi minot arī kulturoloģiju jeb zinātni par civilizācijām (Kulturologie).

Interesanti, ka J. Tiņanova un V. Ostvalda risinājumus nosacīja viens un tas pats zinātniskais patoss. Proti, velme skaidri un precīzi aprakstīt attiecīgā pētnieciskā objekta struktūru un struktūras elementu sakarības.

J. Tiņanovs aicināja literatūru atzīt par analītiski konkrētu studiju priekšmetu. V. Ostvalds aicināja kultūru atzīt par speciālas izpētes cienīgu priekšmetu.

Zīmīgi, ka līdzīgs ir arī abu izcilo domātāju konceptuālo ideju liktenis. Gan J. Tiņanova (formālās skolas), gan V. Ostvalda idejas aktualizējās tikai pēc gadu desmitiem, kad zināniskajā domā sāka virmot starpdisciplinārā pieeja un akadēmiskajā vidē iezaigojās kompleksais skatījums.

Latviju ar kulturoloģijas ģenēzi saista ne tikai V. Ostvalds, J. Tiņanovs un “Tiņanova lasījumi”.

Latvijā 1764.-1769. g. ir dzīvojis un strādājis vācu filosofs Johans Gotfrīds Herders. Viņš bija pirmais, kas pret kultūru sāka izturēties kā pret zinātniski konceptuālu fenomenu. Pateicoties J.G. Herderam, Eiropas intelektuālajā pasaulē sākās pilnīgi jauna kultūras izpratne.

Rietumos terminu “culturology” pirmais 1949. gadā lietoja amerikāņu antropologs Leslijs Vaits (White), kuru tradicionāli uzskata par kulturoloģijas dibinātāju.

Viņa grāmata “Zinātne par kultūru” (1949) radīja jaunu pavērsienu humanitārajās zinātnēs.

L. Vaits grāmatā pamatoja kultūrai veltītas speciālas zinātnes kulturoloģijas nepieciešamību, noteica kulturoloģijas priekšmetu un ierosināja galveno pētniecisko metodi sistēmisko pieeju.

Mūsdienās kulturoloģiju uzskata par starpdisciplinārās zinātniskās izziņas veidu.

Kulturoloģija ir sociālās un humanitārās informācijas un interpretācijas integrāla izpausme. Kulturoloģijā zināšanas pirmkārt un galvenokārt ir iegūtas, pateicoties starpdisciplinārajai integritātei.

Kulturoloģijas ģenēze sasaucas ar laikmeta vispārējo intelektuālo tonalitāti.

PSRS jau XX gadsimta 60. gados parādījās zinātniskie darbi, kuros vēsture, sociālie un mākslinieciskie fenomeni tika traktēti strukturālā un semiotiskā rakursā, un teorētiski abstraktās kategorijās.

Tie bija darbi, kuru vēriens un skatījuma dziļums ievērojami pārsniedza tolaik pierasto pētniecisko līmeni un tradicionālos (t.i., marksisma) metodoloģiskos kanonus.

Tie bija darbi katrs ar savu tematiku un pētniecisko pieeju, taču reizē tos apvienoja kaut kas kopīgs.

Kopīgais bija kultūras kulturoloģiskā interpretācija. Autori, katrs rakstot par savu problēmu loku, galu galā orientējās uz kultūras teorētisko izpratni, kas ir kulturoloģijas pamatmērķis.

Tolaik kulturoloģija kļuva par tādu kā intelektuālo modi, intelektuālo tendenci, kas turklāt asociējās ar relatīvi brīvi un zinātniski oriģināli domājošas inteliģences profesionālo konsolidāciju, profesionālo brālību, kurā XX gadsimta beigās spilgtākās autoritātes bija J. Lotmans, V. Ivanovs, M. Mamardašvili, D. Lihačovs, M. Gasparovs, L. Gumilovs, G. Pomerancs, S. Averincevs, M. Čudakova, A. Losevs, V. Šklovskis, M. Bahtins u.c.

“Tiņanova lasījumi” un “Tiņanova lasījumu krājumi” kluva par vienu no šīs intelektuālās tendences reālijām.

Kulturoloģija neeksitēja vientulībā. Starpdisciplinārā pieeja bija raksturīga XX gadsimta zinātnē, kad radās gēnu inženierija, bioķīmija, tehniskā fizika, ekopsihopedagoģija, sociālā psiholoģija, ekonomiskā ģeogrāfija, ekoloģija u.c. tipiski integrālas disciplīnas.

Sastopams viedoklis, ka kulturoloģija ir starpdisciplināra metateorija.

Pētot kultūru un tādējādi maksimāli iedzilinoties tautu garīgajā pasaulē, var atklāt cilvēces pastāvēšanas vēsturiskos mehānismus, cilvēka esamības visdzilākos psiholoģiskos slāņus, cilvēka gara izpausmes nosacījumus tādās sfērās kā mitoloģija, reliģija, māksla, zinātne, politika, ekonomika u.c.

Kulturoloģija kā starpdisciplināra metateorija var palīdzēt evristiski vispusīgi atspoguļot jebkuru pasaules ainu.

Piešķirot kulturoloģijai metateorijas statusu, gribot negribot nākas runāt par kulturoloģijas kundzību, kulturoloģijas diktatūru un centrismu (kulturocentrismu), kas var nostiprināties XXI gadsimtā.

Kulturocentrisma perspektīvas ne visi atzīst. Tie, kuri apšauba kulturoloģijas diktatūras iespējamību, atsaucas uz kulturoloģijas idejisko plurālismu.

Proti, kulturoloģija nav idejiski un konceptuāli vienota. Kulturoloģija mākslīgi summējas no dažādām teorijām, zinātniskajām skolām, atsevišķiem zinātniekiem, no kuriem katrs kultūrā cenšas saskatīt kaut ko savu un pasludināt to par primāro.

Kulturoloģijas juridiskā aprobācija aizsākās Krievijā XX gadsimta beigās, ieviešot kulturoloģijas kursu augstskolās, gatavojot speciālistus kulturoloģijā un apstiprinot kulturoloģisko zinātņu specialitātes.

1995. gadā Krievijas Federācijas Zinātnes ministrija oficiāli noteica sekojošas zinātnisko darbinieku specialitātes: (1) kultūras teorija, (2) vēsturiskā kulturoloģija, (3) muzejzinātne, vēstures un kultūras objektu konservācija un restaurācija, (4) lietišķā kulturoloģija, kas nodarbojas ar kultūras procesa prognozēšanas, projektēšanas un vadīšanas principiem un tehnoloģijām.

No 1995. gada Krievijā sāka piešķirt kulturoloģijas zinātņu kandidāta un kulturoloģijas zinātņu doktora grādu minētajās četrās specialitātēs.

Krievijā augstākajā izglītībā specialitātes “kulturoloģija” valsts standarts tika izstrādāts 1992. gadā.

Atšķirībā no zinātnisko darbinieku specialitātēm kulturoloģijas zinātnēs, augstākajā profesionālajā izglītībā specialitāte “kulturoloģija” Krievijā attiecas tikai uz kultūras teoriju un kultūras vēsturi, tādējādi orientējoties uz kadru sagatavošanu zinātniski pētnieciskajām un mācību iestādēm.

Krievijā no 1992.gada vispārizglītojošais kurss “Kulturoloģija” ir obligāts visās augstskolās.

Kulturoloģija kopā ar socioloģiju, politoloģiju un tiesībzinātnēm ietilpst obligātajā humanitāro un sociāli ekonomisko studiju priekšmetu ciklā katrā augstākajā mācību iestādē.

Krievijā licenci par tiesībām gatavot speciālistus kulturoloģijā 1991.-1992. gadā pirmās ieguva tādas augstskolas kā Maskavas Valsts Pedagoģiskā universitāte, Krievijas Valsts Humanitārā universitāte, Sanktpēterburgas Valsts universitāte, Rostovas Valsts universitāte.

Krievijā kulturoloģijas attīstībā lielu ieguldījumu deva viena no pirmajām privātajām augstskolām Krievijas Atklātā universitāte, kur jau 1990. gadā sāka organizēt fakultāti un katedras kulturoloģijā.

1995. gadā, izmantojot Krievijas Atklātās universitātes Kulturoloģijas fakultātes bāzi, Maskavas Valsts Kultūras universitātē izveidoja Kulturoloģijas Augstāko skolu, kas Krievijā tolaik bija vienīgā mācību iestāde, kurā gatavoja speciālistus visās kulturoloģijas zinātņu disciplīnās.

Pirmo diplomēto kulturologu izlaidums Krievijā bija 1995. gadā.

XXI  gadsimta sākumā Krievijā ar kulturoloģiju nodarbojas daudzi zinātniski pētnieciskie institūti, kuru darbību koordinē un kontrolē Krievijas Zinātņu akadēmijas Krievijas Kulturoloģijas institūts, mācību metodiskās apvienības, zinātniski metodiskās padomes, Valsts atestācijas komisija utt.

Termins “kulturoloģija” XX gadsimta beigās nostiprinājies galvenokārt Krievijā un krievu valodā, jo citās zemēs zinātņu klasifikācijā tiek reti izmantots.

Tas lielā mērā ir saistīts ar kultūras definējumu, jo pastāv diezgan liela atšķirība starp kultūras izpratnes tradīciju Krievijā un, piemēram, Rietumu zemēs.

Krievu sabiedriskajā domā kultūra pamatā asociējas ar māksliniecisko un tautas apgaismības darbību un problemātiku.

Rietumos kultūra turpretī tiek interpretēta kā sociāli etnogrāfisks fenomens.

Tā tas ir zinātnē, jo Eiropā un Amerikā ar kultūras pētniecību nodarbojas sociālā antropoloģija un kultūras antropoloģija, kas Krievijas zinātņu klasifikācijā varētu būt kaut kas radniecisks etnogrāfijai, etnopsiholoģijai, etnosocioloģijai.

Rietumos antropoloģija nodarbojas ar sabiedrības un cilvēka salīdzinošo analīzi.

Antropoloģija ar kultūras termina starpniecību akcentē trīs momentus: a) sabiedrības un cilvēka, tā teikt, kulturālo izveidi, b) sabiedrības un cilvēka paražu, tradīciju, normu, institūtu kompleksu un c) dabas un kultūras mijiedarbību.

Sociālā antropoloģija izmanto socioloģijas metodiskās konstrukcijas. Kultūras antropoloģija izmanto vēstures un psiholoģijas zinātniski metodisko pieredzi.

Gan sociālajā, gan kultūras antropoloģijā dominē empīriski un faktoloģiski aprakstošā pieeja.

Antropoloģija galvenokārt apstrādā etnogrāfisko materiālu: apraksta un sistematizē, vēsturiski un tipoloģiski salīdzina.

Pirmajā brīdī varētu likties, ka kulturoloģijas priekšmets ir atkarīgs no kultūras definīcijas: kā definājam kultūru, tā formulējam kulturoloģijas priekšmetu.

Patiesībā tā tas nav. Kultūras definējumā valda liela daudzveidība. Ne velti kulturocentrisma oponenti ironizē, ka katrs kulturologs mīl izstrādāt savu kultūras definīciju un līdz vispārējai vienprātībai vēl tālu.

Kulturoloģijai tāpēc nākas precīzi un stingri norobežot savu priekšmetu, galvenokārt, protams, balstoties uz attiecīgo kultūras definīciju.

Jaunākajā speciālajā literatūrā kulturoloģijas priekšmets ir cilvēku vēsturiski sociālā pieredze, atlasot, akumulējot un pielietojot tādas darbības un savstarpējās mijiedarbības formas, kurām piemīt utilitārā efektivitāte un kuras tieši un netieši nodrošina cilvēciskās esamības kolektīvo raksturu, sabiedrības sociālo konsolidāciju, un galu galā nostiprinās dažādās normās, vērtībās, kodeksos, tradīcijās, konceptos, paradigmās u.tml.

Cilvēku vēsturiski sociālā pieredze realizējas relatīvi mainīgās sistēmās, kas kalpo par regulatīvām nostādnēm noteiktiem sociālajiem kolektīviem. Pie tādām sistēmām pieder paražas, likumi, morāle, tikumība, mode, etiķete u.c.

Cilvēku vēsturiski sociālā pieredze materializējas dažādās tehnoloģijās, metodēs un metodoloģijās, koncepcijās un teorijās, doktrīnās un ideoloģijās, mākslinieciskajos stilos un virzienos, un citos cilvēku darbības rezultātos, apmierinot gan cilvēku kolektīvās, gan atsevišķa indivīda prasības un intereses.

Cilvēku vēsturiski sociālā pieredze ir galvenais saturs laužu komunikācijā, izstrādājot komunikācijas valodu, žanrus un simboliskos kodus.

Cilvēku vēsturiski sociālā pieredze ir saturiskā un metodiskā bāze jebkura cilvēka socializācijā un inkulturācijā.

Cilvēku vēsturiski sociālā pieredze reflektējoši un interpretējoši atspogulojas mitoloģijā, folklorā, filosofijā, mākslā, literatūrā, reliģijā, zinātnē, kā arī tiek pārmantota no paaudzes uz paaudzi tradīciju, vērtību orientācijas, eksistenciālo priekšstatu veidā.

Cilvēku vēsturiski sociālā pieredze raksturo lokāli konkrēto sabiedrību un ir tās identitātes centrālais kritērijs, kā arī tipoloģiski efektīvākais kritērijs dažādu lokālo sabiedrību salīdzinājumā.

Cilvēku vēsturiski sociālā pieredze ir tas, ko kulturoloģija uzskata par kultūru un tātad arī par savu priekšmetu.

Kulturoloģijas priekšmets ir cilvēku vēsturiski sociālā pieredze, kas var izpausties dažādos (tajā skaitā iepriekš minētajos) aspektos.

Kulturoloģiskās izziņas perspektīvas ir milzīgas. Kulturoloģija zinātniski var apgūt kultūru no kultūras struktūras, dinamiskuma, transformācijas, ģenēzes, selekcijas, akumulācijas, sistēmiskuma, funkcionalitātes, semantiskuma, konvencionālo un individuālo refleksiju un interpretāciju viedokla.

Kulturoloģija var integratīvi summēties no tādu zinātnes nozaru rezultātiem kā vēsture, literatūrzinātne, mākslas zinātne, semiotika, socioloģija, psiholoģija, pedagoģija, lingvistika, mūzikoloģija u.c.

Nākas novērot, ka jaunākajā periodā (no XX gs. 60. gadiem) arī minētās zinātņu nozares sākušas arvien biežāk un mērķtiecīgāk savu pētniecisko priekšmetu analizēt visas kultūras (respektīvi, arī citu zinātnes nozaru) dimensijās, bet ne tikai savas specifiskās problemātikas kontekstā.

Tā, piemēram, literatūrzinātne arvien konstruktīvāk sākusi izmantot kultūras teorijas un vēstures, psiholoģijas, lingvistikas, semiotikas, socioloģijas metodiku un iegūtos rezultātus.

Taču tajā pašā laikā literatūrzinātne saglabā savu profesionāli specifisko skatījumu uz vēsturi, kultūru, valodu utt.

Ne reti literatūrzinātnieks nemaz nevar iztikt bez plašāka kulturoloģiskā skatījuma. Aktuāli tas ir tādos gadījumos, ja literatūrzinātnieks ir pievērsies tādam rakstniekam, kurš pats ir tiecies izjusto un pārdomāto vielu samērot visas kultūras robežlīnijās.

Tā, piemēram, bez zināma kulturoloģiskā skatījuma nav iespējams pamatīgāk iepazīt un izprast Raiņa garīgo mantojumu, jo Rainis vienmēr visu gribēja redzēt kultūras procesa kopsakarībās.

Kulturoloģijā var konstatēt trīs kulturoloģiskās izziņas virzienus: (1) filosofisko,

(2)     vēsturisko un (3) teorētisko.

Kulturoloģiju tāpēc mēdz iedalīt (1) kultūras filosofijā, (2) kultūras vēsturē un

(3)     kultūras teorijā.

Minētais iedalījums daļēji (nav aplūkota kultūras filosofija) atspoguļojas arī šajā grāmatā.

Par kultūras filosofijas statusu kulturoloģijā domas dalās.

Jaunākajā periodā nostiprinās viedoklis, ka kultūras filosofija optimālāk ieklaujas filosofijā, bet nevis kulturoloģijā.

Kultūras filosofija pamatā meditē par kultūras metafizisko būtību un kultūru kā pasaules uzskata formēšanās faktoru, ar ko organiski ir vienota filosofija.

Kultūras filosofiju interesē jautājumi, (1) kāds spēks kultūru pārvērš noteiktā veselumā pretstatā atsevišķām kultūras parādībām un (2) kāda ir kultūras jēga. Termins “kulturoloģija” etimoloģiski sastāv no divām dalām: cultura un logos. Terminā var fiksēt divas nozīmes: zināšanas par kultūru (culture) un kultūras teoriju (logos).

Tāpēc par kulturoloģijas galveno uzdevumu uzskata teorētiski vispārinātu zināšanu iegūšanu:

-         kultūras kodu un komunikācijas izpēte,

-         sociokulturālās dinamikas problemātika,

-         kultūras kā sistēmiska fenomena analīze,

-         kultūras mentālā satura izpēte,

-         strukturālo sakarību tipi kultūrā,

-         kultūru tipoloģijas jautājumi.

Kulturoloģijā var izmantot visdažādākās metodes: vēsturiski salīdzinošo, evolūcijas, morfoloģisko, tipoloģisko, strukturāli funkcionālo, semiotisko, strukturālo, sistēmisko u.c.

Viena no perspektīvākajām metodēm kulturoloģijā ir sistēmiskā pieeja, kas sniedz gan bagātu empīrisko materiālu, gan strukturāli sistēmisku kopainu.

Izplatīts ir samērā vienprātīgs viedoklis, ka kultūra ir izteikti sistēmisks veidojums, un kultūra ne tikai balstās uz sistēmiski integratīvo principu, bet arī pati var būt integrācijas avots, integrācijas faktors.

Mūsdienu Latvijā šī kultūras īpašība ir aktuāla valsts polietniskās sabiedrības konsolidācijas jeb integrācijas aspektā, kad kultūra klūst par dažādo etnosu saliedēšanas avotu.

Kulturoloģijā var sastapt arī deskriptīvi klasificējošo metodi, kas ir populāra Rietumu antropoloģijā, aprakstot kultūras elementus un to īpašības, bet nevis pašu kultūru kā sistēmu.

Kulturoloģisks pētījums parasti sākās ar humanitārās problemātikas reducēšanu izvēlētajā materiālā: hipotētisku kultūras likumsakarību, kultūras elementu sakarību, kultūras parādību tipoloģiskās līdzības fiksāciju u.tml.

Kulturoloģiskā pētījumā pieteiktā problemātika vienmēr tiek teorētiski apgūta, jo tieši ar to kulturoloģija atšķiras no citām zinātnēm.

Kulturoloģijas specifika izpaužas, analīzēto materiālu teorētiski izskaidrojot un formulējot teorētiskos secinājumus.

Kulturoloģiskā pētījumā noteikti ir jāietilpst salīdzinājumiem, kad attiecīgo vienas kultūras materiālu salīdzina ar citām kultūrām.

Salīdzinājumi var būt kā sinhroniski (vienā noteiktā laikā pastāvošās parādības), tā diahroniski (dažādos laika periodos pastāvošās parādības).

Tā, piemēram, mūsdienās ir vilinoši salīdzināt kultūras parādības tā saucamajos pārejas laikmetos, kad kultūrā notiek radikālas izmaiņas un rodas kultūras jauna paradigma vispār, kā tas konstatējams XIX-XX gs. mijā un XX-XXI gs. mijā.

Salīdzinājumos atklājas kulturoloģijas starpdisciplinārā iedaba.

Salīdzinot kā sinhronistiski, tā diahronistiski kultūras fenomenus, kulturoloģija atsaucās uz filosofiju, vēsturi, socioloģiju u.c. zinātnēm, bez kā nav iespējama pilnvērtīga attiecīgā materiāla izpratne.

Kulturoloģija tiecas par kultūru noskaidrot pašu galveno.

Kulturoloģija tiecas noskaidrot kultūras vitālākos mehānismus, centrālās tendences, paradigmas, likumības.

Piemēram, aplūkojot kultūru parējas laikmetos, kulturoloģija akcentē idejisko polarizāciju. Pārejas laikmetos dažādu koncepciju un teoriju, stilu un apziņas formu polarizācija klūst par kultūras tipisku pazīmi.

Mūsdienās kulturoloģijas popularitāti un autoritāti veicina visā pasaulē sakāpinātā interese par cilvēka personiskās un kolektīvās dzīves regulāciju jeb, citiem vārdiem sakot, sakāpinātā interese par kultūras potenciālajām iespējām postindustriālajā multikulturālajā sabiedrībā, kad planetāri globālo procesu (finansiālo, ekonomisko, migrācijas, drošības u.c.) rezultātā priekšplānā izvirzās jautājumi

(1)   par cilvēka adaptāciju valodas, tautības, kultūras, reliģijas ziņā raibajā sociumā,

(2)    etniskās un kultūras identitātes saglabāšanu, (3) dažādu civilizāciju un kultūru ambīcijām un koeksistenci kodolieroču un informācijas laikmetā.

Kultūrā meklē tādu kā glābiņu un tādu kā astroloģisko prognozi cilvēces liktenim.

Kultūras potenciālo iespēju izmantošana praktiski nav iespējama bez elementārām zināšanām par kultūras funkcionēšanas likumībām, tādēl mūsdienās kulturoloģija klūst par svarīgu izglītības komponentu.

Kulturoloģijas nozīme pieaug tādās zemēs kā Latvija, kur pēc sociālisma iekārtas sabrukuma iestājās ekonomiskā un kultūras krīze, un sākās masveidīga cilvēku atrautība no kultūras, zaudējot kultūras kompetenci un sociālo adekvātumu no vienas puses un izjūtot stihiski sakāpinātu interesi par t.s. nacionālās identitātes saglabāšanu, kas savukārt stimulē ksenofobiju, rusofobiju, kultūras šovinismu.

Latvijā pie tam kultūras krīzi saasināja Rietumu “makdonaldiskās” masu kultūras invāzija, morāli un profesionāli nesagatavota kadru maiņa, valsts kultūras politikas trūkums un ideoloģiskās deformācijas (politiski deklarētā oficiālā orientācija uz “Eiropas kultūru”) , demonstratīvā atsacīšanās no XX gadsimta kultūras mantojuma un “Austrumu” (Krievijas) kultūras (tajā skaitā arī kulturoloģijas).

Kulturoloģiskās zināšanas mūsdienās nepieciešamas ne tikai jaunajai paaudzei kā vismasveidīgākais instruments skolēnu un studentu socializācijā un inkulturācijā.

Kulturoloģiskās zināšanas var izrādīties noderīgas arī vidējai un vecākajai paaudzei, kurās, piemēram, ir konstatējama vissakāpinātākā interese par “nacionālo identitāti” un kuras visvairāk izceļas ar tolerances trūkumu.

Kulturoloģiskajai izglītībai var būt dažādi uzdevumi.

No mūsdienu dzīves viedokļa svarīgi ir akcentēt tādus jautājumus kā (1) kultūras translācijas likumības no vienas paaudzes uz otru paaudzi, (2) kultūras kompetences parametri, (3) kultūras integratīvie faktori, (4) kultūrģenēze un kultūras procesa dinamika, (5) kultūra un civilizācija, (6) kultūru tipoloģija, (7) masu kultūra un citas subkultūras, (8) pasaules un etniskās kultūras vēsturiskās attīstības tendences, (9) sociokulturālā adaptācija, organizācija un komunikācija, (10) kultūras identitāte un pašidentifikācija.

Kulturoloģija tāpat kā, piemēram, filosofija, ģeogrāfija, matemātika katram cilvēkam var sniegt elementāri stabilas zināšanas konkrētā zināšanu jomā un var noderēt katram cilvēkam viņa garīgajā un praktiskajā dzīvē.

Pirmā daļa Kultūras teorija

Jo tālāk, jo māksla arvien vairāk klust zinātniska, bet zinātne mākslinieciskāka; izšķīrušās kalna pakājē, tās kādreiz sastapsies virsotnē.

Gustavs Flobērs

1.          KULTURAS PETNIECIBAS virzieni

.

1.1.              Evolucionisms

Kultūra kā patstāvīga sabiedriskās dzīves parādība pirmo reizi tika interpretēta

XVIII      gadsimtā Apgaismības laikmetā.

Eiropā lietotajās valodās kultūras jēdziens līdz XVIII gadsimtam pārsvarā tika lietots ar priedēkli “agri” zemkopības (agriculture,) sakarā vai raksturojot valodas un uzvedības līmeni, respektīvi, valodas kultūru un uzvedības kultūru.

Apgaismības ideologi ar franču filosofu Ž.Ž. Ruso priekšgalā izvirzīja tēzi par dabas un kultūras attiecībām.

Viņu pārliecībā kultūras izaugsme kāpina cilvēku atrautību no dabas, kā arī cilvēku morālo samaitātību.

Tautas ar augstu kultūru zaudē savu dabiskumu un esot daudz nedabiskākas nekā pirmatnējās barbaru tautas.

Apgaismības laikmeta vācu filosofi J.G. Herders un V. Humbolts akcentēja atziņu, ka kultūra ir cilvēku uzkundzēšanās dabai, ko cilvēki realizē ar zinātnes un amatniecības palīdzību.

Kultūras izaugsmi veicina cilvēciskais prāts un apgaismības ideju realizācija. No apgaismības idejām populārs bija aicinājums izglītot tautas masas.

J.G. Herders 1764.-1769. gadā dzīvoja Rīgā un bija Domskolas skolotājs un mācītājs.

J.G. Herdera un citu Apgaismības pārstāvju sociālā pozīcija iedrošināja vācbaltus pievērsties latviešu zemnieku izglītošanai skolu dibināšanai un literatūras izdošanai, kas bija viens no būtiskākajiem faktoriem latviešu nacionālās kultūras izaugsmē.

V. Humbolts tautas kultūru uzlūkoja kā garīgo veselumu, kura specifiskākā pazīme ir valoda.

Viņš rakstīja, ka valoda ir ne tikai katras tautas nacionālā gara forma, bet arī saturiski radošais faktors.

Valodas struktūrā atspoguļojas attiecīgās tautas pasaules uztveres īpatnības un uzvedības stereotipi.

Kultūras pētniecībā vēsturiski pirmais virziens jeb konceptuālā pamatsistēma (paradigma) radās, balstoties uz evolūcijas jēdzienu un koncentrējoties evolucionisma virzienā, kas Rietumu kultūras antropoloģijā bija izplatīts XIX un XX gadsimtā.

Evolūciju atzina jau antīkajā filosofijā, ticot dzīvās un nedzīvās dabas pārvērtībām saskaņā ar to iekšējās attīstības programmu.

Evolūcijas teorijas nostiprināšanos kavēja reliģiski kreatīvā dogma par tā visa nemainību, kas ir radies Dieva gribas rezultātā.

XIX gadsimtā evolūcijas jēdzienu sāka attiecināt arī uz sociālajām parādībām un kultūru. Sāka nostiprināties viedoklis, ka arī cilvēku sabiedrībā atbalsojas evolūcijas principi un sabiedrības evolūcijas analīzei ir plašas zinātniskās perspektīvas.

1836. gadā Hopenhāgenas Senatnes nacionālā muzeja fondu glabātājs arheologs Kristians Tomsens ar reālu arheoloģisko materiālu pierādīja, ka ir pastāvējis akmens, bronzas un dzelzs laikmets jeb, citiem vārdiem sakot, cilvēces vēsturē ir konstatējama konkrēta kultūras evolūcija.

No Eiropas zemēm par evolūcijas problemātiku jaunajos laikos vienmēr aktīvi interesējušies ir angļu zinātnieki.

Pasaulē plaši pazīstama ir angļu dabaszinātnieka Čarlza Darvina mācība darvinisms par sugu izcelšanos dabiskās izlases veidā. Darvinisma pamatā ir evolūcijas teorija.

Kultūras izpētē evolucionisma virziena pamatlicēji arī ir angļu sociologs Herberts Spensers un etnogrāfs Eduards Barnets Tailors.

Lielu atzinību ieguva E.B. Tailora zinātniekie uzskati. Viņa fundamentālā grāmata “Pirmatnējā kultūra” (1871) arī mūsdienās sastopama ikviena kulturologa bibliotēkā.

Rietumu zinātnes vēsturē E.B. Tailoru atzīst par kultūras antropoloģijas pamatlicēju. 1881. gadā E.B. Tailors publicēja grāmatu “Antropoloģija. Ievads cilvēka un civilizācijas pētniecībā”.

E.B. Tailors visdedzīgāk vēlējās atklāt kultūras attīstības likumsakarības, kas viņaprāt nodrošina kultūras evolūciju kā objektīvu procesu.

Kultūras evolūcija E.B. Tailora pārliecībā bija vēsturiski dabisku notikumu virkne.

E.B. Tailors tāpat kā citi viņa kolēģi savas zinātniski teorētiskās konstrukcijas veidoja, balstoties uz etnogrāfisko materiālu par t.s.pirmatnējām un kultūras ziņā maz attīstītajām tautām.

Etnogrāfiskais materiāls demonstrēja ne tikai cilvēka fizisko pilnveidošanos, bet arī garīgo izaugsmi amatnieciskās un radoši tēlojošās kompetences pilnveidošanos, kā arī etniskās savdabības.

XIX gadsimta vidū etnogrāfiskā problemātika saauga ar cilvēka un sabiedrības problemātiku, tādēļ etnogrāfiju sāka dēvēt par cilvēkzinātni antropoloģiju.

Analizējot etnogrāfisko materiālu, E.B. Tailors centās rekonstruēt cilvēces kultūras attīstības galvenos etapus.

Tādi bija trīs: (1) mežonības etaps, (2) barbarisma etaps un (3) civilizācijas etaps.

Dotās rekonstrukcijas argumentācijā izšķirošā loma bija dažādu kultūras parādību tipoloģiskajai līdzībai. Zinātnieks novēroja vienas un tās pašas kultūras parādības pastāvēšanas laika ziņā un etniski atškirīgās kultūrās.

Nākas uzsvērt, ka E.B. Tailora novērojumiem bija liela zinātniski metodiskā nozīme. No viņa analītiskajiem risinājumiem izkristalizējās tipoloģiski salīdzinošā metode, bez kuras tagad ir grūti iedomāties humanitārās zinātnes.

Kultūra rodas tās pašorganizācijas rezultātā un sadalās vairākās sfērās, no kurām katra attīstās patstāvīgi.

Tādējādi eksistē vairākas neatkarīgas evolūcijas līnijas: materiālā kultūra, garīgā kultūra, reliģija.

E.B. Tailors uzskatīja, ka materiālā kultūra rodas no garīgās kultūras.

Savu viedokli par evolūcijas teorijas lomu kultūras izpētē E.B. Tailors detalizēti izklāstīja grāmatas “Pirmatnēja kultūra” otrajā nodaļā.

Cilvēces vēsture ir daļa no dabas vēstures. Cilvēki ir viens otram līdzīgi. Līdzīgi ir viņu dzīves apstākļi.

Cilvēce ir vienots veselums, un vienotu veselumu veido arī cilvēces kultūra tās attīstības noteiktos etapos.

Katrs etaps ir zināms posms kultūras pakāpeniskajā attīstībā.

Katrs etaps ir saistīts ne tikai ar kultūras pagātni, bet var atsaukties arī kultūras nākotnē.

Visas tautas un visas kultūras ir ievītas kopējā evolūcijas joslā.

Kultūras evolūcijas pamatīpašība ir pakāpeniskums, bet nevis lēcienveidīgums. Evolucionisma principus E.B. Tailors piemēroja cilvēces kultūrai. Tajā pašā laikā viņš nenoliedza atsevišķo tautu kultūras īpatnības.

Angļu slavenais etnogrāfs saprata, ka kultūras evolūcija nav imanents process, bet gan realizējas organiskā vienotībā ar vispārējo vēsturisko gaitu un patiesībā ir vispārējās vēsturiskās mijiedarbības rezultāts.

Kādas atsevišķas kultūras evolūcija nenotiek izolēti un atrauti no pārējām kultūrām, bet gan mijietekmē ar citām kultūrām.

Kultūras sakari ir kultūras evolūcijas faktors.

E.B.Tailora koncepcijā ietilpa arī tēzes par kultūras progresu un degradāciju. Zinātnieka galvenais mērķis bija aplūkot un pierādīt cilvēces kultūras progresu. Katra izmaiņa kultūrā reizē ir kvalitatīva izmaiņa līdzšinējās formas un satura pilnveidojums.

E.B. Tailors nosauca un ilustrēja ar piemēriem evolucionisma klasiskās idejas:

-         kultūras attīstība ir analoģiska dabas parādību un bioloģisko fenomenu attīstībai,

-         cilvēki ir psihiski vienoti,

-         sabiedrības un kultūras tendence pāriet no vienkāršām izpausmēm uz arvien sarežģītākām,

-         kultūras dinamikas pamatā ir sociokultūrālo attiecību komplicētības pieaugums,

-         kultūras attīstību var ietekmēt ārējie apstākļi (daba, iekarojumi, cita kultūra).

XX gadsimta 60. gados, salīdzinot ar E.B. Tailora izstrādāto tā saucamo klasisko evolucionismu, Rietumu antropoloģijā radās neoevolucionisms, kas realizējas kultūras zinātniskajā pētniecībā arī mūsdienās.

Neoevolucionisma galvenā atšķirība no klasiskā evolucionisma ir tā, ka tiek izmantoti arī citu kultūras pētniecības virzienu (piemēram, funkcionālisma un psihoanalīzes) metodika.

Neoevolucionisma pārstāvji atzīst, ka pārmaiņas kultūrā izraisa cilvēka adaptācija apkārtējā vidē. Adaptācijas efektivitāti nosaka cilvēka sociokulturālo funkciju diferenciācijas un specializācijas līmenis.

Sastopamas universāla rakstura pārmaiņas, kas funkcionē plašākā kultūras areālā, un lokālas vienai kultūrai piemītošas pārmaiņas.

Par neoevolucionisma idejisko un organizatorisko centru XX gadsimta vidū kļuva Kolumbijas un Mičigānas universitāte ASV, un lielākā autoritāte antropologu aprindās bija Leslijs Vaits.

L. Vaita teorētiskie uzskati veidojās antievolucionisma vidē, kāda pastāvēja amerikāņu universitātēs XX gadsimta sākumā.

Evolucionisma oponenti sludināja viedokli, ka evolucijas teorija ir piemērota tikai dabaszinātnēs un naivi ir to izmantot kultūras antropoloģijā.

L. Vaits vispirms tāpēc centās pierādīt evolūcijas teorijas lietderību.

Viņaprāt kultūrai evolūcija piemīt tāpat kā bioloģiskajiem organismiem, viena forma izaug no otras formas.

Ne viena kultūras stadija nerodas pati no sevis, bet gan attīstās, balstoties uz iepriekšējo stadiju.

L. Vaits to atzina par galveno principu, ko nākas ievērot ikvienam pagātnes pētniekam.

Leslijs Vaits ievēroja, ka kultūras procesu novērtējumā un interpretācijā valda zināms juceklis. Viņš tāpēc kultūrā nošķīra trīs atsevišķus procesus un katru no tiem ieteica aprakstīt savādāk:

1)    hronoloģiskais process, kad laika ziņā secīgi viens pēc otra seko atsevišķi

notikumi; šo procesu apraksta vēsture;

2)     formālais process, kad notikumi atspoguļojas strukturālajā, funkcionālajā aspektā

un nav saistīti ar laiku; šo procesu apraksta, piemēram, etnogrāfija;

3)     formāli hronoloģiskais process, kad notikumi atspoguļojas pēctecīgā formas

mainībā; šo procesu apraksta evolucionisma piekritēji.

L. Vaits pasvītroja, ka evolucionisma pieeja nav saistīta ar unikālām izpausmēm, bet gan ar vispārējām īpašībām. Evolucionisma pārstāvis tiecas noskaidrot kultūras parādību attīstības vispārējos nosacījumus.

XX gadsimta otrajā pusē neoevolucionisma zinātniskā autoritāte pieauga pēc t.s. modernizācijas koncepcijas ieviešanas.

Saskaņā ar modernizācijas koncepciju mūsdienu sabiedrības izmanto tādus sociokulturālos mehānismus jeb modernizācijas paņēmienus, kas garantē zināmu augšupeju un priekšrocības, salīdzinot ar tām sabiedrībām, kuras neizmanto modernizācijas paņēmienus.

Rezultatīvākie modernizācijas paņēmieni ir zinātniski augstvērtīgas tehnoloģijas un ražotnes, demokrātiska politiskā iekārta, tiesiskuma nodrošināšana, cilvēka sociālā statusa atkarība no viņa enerģiskuma, talanta, profesionalitātes, sociālās dzīves demitoloģizācija un deideoloģizācija, universiālistisks pasaules uzskats.

Neoevolucionisms minētos modernizācijas paņēmienus atzīst par kultūras vispārējās evolūcijas faktoriem, bez kuru respektēšanas nav iespējams progress.

1.2.             Funkcionālisms

XX gadsimta sākumā kultūras pētniecībā strauji nostiprinājās funkcionālisms. Evolucionisms, kas līdz tam faktiski bija vienīgais kultūras pētniecības virziens, zaudēja dominējošo stāvokli.

Fukcionālismā centrālais ir funkcijas jēdziens.

Funkcijas jēdzienu zinātne aktīvi sāka lietot XIX gadsimta beigās sociālo procesu aplūkojumā.

Sabiedrība tika uzlūkota kā zināms organisms, kas sastāv no atsevišķiem orgāniem, kuri savukārt veic noteiktas funkcijas.

Funkcijas jēdziena zinātniskā vēsture uzskatāmi iesākās socioloģijā.

Franču sociologs un filosofs Emils Durkheims par funkciju dēvēja dotās parādības atbilstību sociālās sistēmas prasībām. Viņš aicināja precīzi nošķirt attiecīgās parādības reālās funkcijas no apziņā iztēlotajām un idealizētajām funkcijām.

Uz humanitārajām zinātnēm lielu ietekmi atstāja E. Durkheima filosofiski antropoloģiskā koncepcija.

Viņš cilvēkā saskatīja divas iedabas.

Cilvēkā mijiedarbojās un cīnās individuālā un sociālā sākotne.

Individuālā sākotne reprezentē cilvēka biopsiholoģisko dabu, kas izpaužas impulsos, prasībās u.tml.

Cilvēkā sociālā sākotne ir saistīta ar sabiedrības diktētajiem noteikumiem, vērtībām, normām, simboliem u.tml.

Abas sākotnes nevar viena bez otras eksistēt.

Otrās, sociālās, sākotnes funkcija ir regulēt individuālo sākotni, jo bez tā cilvēka prasības var kļūt neierobežotas, agresīvas vai pat sasniegt graujošus apmērus.

XIX   un XX gadsimta mijā funkcijas jēdzienu savā terminoloģiskajā aparātā iekļāva arī citas zinātnes.

Antropoloģijā funkcijas jēdziena aktualitāti pārliecinoši pamatoja angļu antropologs Broņislavs MaHnovskis.

Viņš par funkciju dēvēja, pirmkārt, to lomu, ko kultūras sistēmā izpilda attiecīgā sociālā parādība paražas, reliģija, ornaments, apģērbs u.c.

Otrkārt, par funkciju viņš dēvēja sociālo parādību savstarpējo sakarību veidu.

B. Maļinovskis tātad funkcionālu statusu piešķīra gan atsevišķiem kultūras elementiem, gan to strukturāli sistēmiskajām īpašībām. Katrs kultūras elements apmierina noteiktas bioloģiskās vai kultūras prasības un tāpēc izpilda attiecīgās funkcijas.

Savādāk funkcijas jēdzienu definēja B. Maļinovska laikabiedrs un kolēģis angļu antropologs Alfrēds Radklifs-Brauns.

Viņš nepiekrita tam, ka katrs kultūras fenomens veic kādu funkciju.

Viņa pārliecībā funkcijas jēdzienam ir jākalpo kā metodoloģiskajam instrumentam un jāpalīdz kultūras studijās izvirzīt darba hipotēzes, lai produktīvāk tiktu galā ar formulēto problēmu.

Fukcijas jēdzienā primārā ir metodoloģiskā kapacitāte, bet nevis iespēja automātiski piešķirt funkciju katram kultūras elementam.

B. Maļinovski un A. Radklifu-Braunu uzskata par funkcionālisma virziena pamatlicējiem kultūras pētniecībā.

Abu zinātnieku darbība pieder tai zinātņu sfērai, ko Rietumos klasificē kā sociālo antropoloģiju.

Viņi radīja tādus mūsdienu kulturoloģijā populārus terminus kā sociālā struktūra, sociālā organizācija, integrācija.

Taču pats galvenais ir tas, ka B. Maļinovskis un citi sociālie antropologi radikāli izmainīja attieksmi pret kultūru kā zinātnisku problēmu.

Viņi panāca to, ka uz kultūru sāka lūkoties kā uz fundamentālu, harmoniski sabalansētu cilvēku vajadzībām un prasībām atbilstošu sistēmu, kurā katram elementam piemīt viena vai vairākas funkcijas.

B. Maļinovskis savus teorētiskos uzskatus rezumēja grāmatā “Kultūras zinātniskā teorija”, kas iznāca pēc viņa nāves 1944. gadā.

Grāmatā speciāla nodaļa ir veltīta kultūras funkcionālajai analīzei.

Viņa skaidrojumā kultūra ir jāvērtē kā līdzeklis zināmu rezultātu sasniegšanā. Uz kultūru tāpēc ir jālūkojās no instrumentālā un funkcionālā viedokļa. Nepieciešams precīzi fiksēt formas un funkcijas robežas, kā arī formas un funkcijas sakarības.

Zinātnē par kultūru vislielākās grūtības sagādā parādību identifikācijas kritēriju izvēle.

Kā raksta B. Maļinovskis, kultūrā viegli ir identificēt, tā teikt, ar roku sataustāmas parādības.

Taču kultūra nesastāv tikai no empīriskiem fenomeniem. Kultūrā ir arī t.s garīgā daļa idejas, ticējumi, morāles principi u.tml.

Zinātnei ir visgrūtāk izvēlēties objektīvu pieeju kultūras garīgajai daļai, kas nematerializējās nevienā empīriskā formā.

Angļu sociālo antropologu dibinātais funkcionālisms XX gadsimta 50. gados ieinteresēja amerikāņu sociologus, kuri radīja t.s. strukturālo funkcionālismu socioloģijā.

Mūsdienās nevar runāt par funkcionālismu kā relatīvi patstāvīgu kultūras pētniecisko virzienu.

Funkcionālā pieeja tagad tiek uzskatīta par vispārzinātnisko metodi.

1.3.             Psihoanalīze

Psihoanalīzes pētnieciskā virziena rašanās pamatoti asociējas ar slavenā austriešu psihoterapeita Zigmunda Freida vārdu. XX gadsimtā humanitārajā pasaulē Zigmunds Freids bija viena no vispopulārākajām personībām.

Z. Freids radīja jaunu mācību psihoanalīzi par cilvēka psihes neapzinātiem procesiem un to nozīmi dažādu psihisko traucējumu izskaidrošanā. 1896. gadā viņš pirmo reizi lietoja jēdzienu “psihoanalīze”.

Austriešu zinātnieks cilvēka psihi iedalīja trīs līmeņos: 1) Es, 2) bezapziņa jeb Tas un 3) Virs-Es.

Oriģinālais šajā iedalījumā ir bezapziņas atklāšana. Z. Freids pirmais atklāja un novērtēja bezapziņas lomu cilvēka psihē.

Par bezapziņas satura klātbūtni cilvēka psihē bija zināms jau agrāk. Dominēja uzskats, ka šis saturs eksistē cilvēka apziņā un pēc tam tiek izstumts no apziņas.

Z. Freids pierādīja, ka bezapziņas saturs cilvēka dvēselē eksistē kā pastāvīgs un no apziņas neatkarīgs lielums. Bezapziņa ir dabisks bezpersonisks fenomens, kurā iemiesojas cilvēka visas pirmatnējās dziņas.

Tās var grupēt divās daļās: 1) seksuālās dziņas (Z. Freida terminoloģijā libido) un 2) nāves jeb graušanas dziņas.

Z. Freids mīlēja metaforiski tēlainu stilu un bezapziņu uzrunāja skeptiski neintrālā personvārdā “Tas”. Bezapziņa kā melns bezdibenis mutuļojot zem apziņas plānās kārtas.

Cilvēka dzīve patiesībā esot cīņa starp “Es” racionālajām tieksmēm un “Tas” neprātīgo spēku.

Z. Freids “Es”un “Tas” savstarpējās attiecības metaforiski salīdzina ar zirgu un jātnieku, kurš nav spējīgs apturēt zirga stūrgalvīgi izvēlēto ceļu un tāpēc ir spiests izlikties, ka zirgs turpina gaitu jātniekam vajadzīgajā virzienā.

Tāpat notiekot ar cilvēku, kurš ir spiests izlikties, ka nepakļaujas bezapziņai.

Pakļaut “Tas” destruktīvo spēku var vienīgi cilvēka saprāts un kultūra.

Turklāt kultūrai ir jārīkojās viltīgi, jo atklātā cīņā fiziski “Tas” stihiju pakļaut nav iespējams.

Z. Freida rekomendācijā kultūrai ir jāizmanto tāds līdzeklis kā sublimācija.

Par sublimāciju Z. Freids dēvēja “Tas” seksuāli bioloģisko enerģiju, ko kultūrai ir jānovirza nevis tiešajā bioloģiskajā gultnē (seksuālo dziņu apmierināšanai un pēcnācēju radīšanai), bet gan prāta un kultūras ideālu sasniegšanai.

īstenojot sublimāciju, “Tas” primitīvās dziņas pārvēršas mākslinieciskajās un intelektuālajās dziņās.

“Es” rīcību nosaka realitātes princips. “Tas” vadās tikai no baudas principa.

Pie tam bezapziņas saturs aktīvi iejaucās cilvēka dzīvē. Kā raksta Z. Freids, tā esot tikai ilūzija, ka cilvēka dzīvē noteicošā loma ir vienīgi “Es” līmenim.

Lai pilnīgāk vadītu “Tas” enerģiju, kultūrai ir jāiefiltrējās bezapziņas sfērā.

Faktiski tas nozīmē, ka kultūrai ir jākļūst par cilvēka bezapziņas sastāvdaļu. Tikai tādā veidā kultūra spēs pilnā mērā vadīt cilvēku.

Kultūra, iefiltrējoties bezapziņā, iegūst bezapziņas nostādni, ko Z. Freids dēvēja par Virs-Es.

Virs-Es kļūst par cilvēka garīgās dzīves valdnieku un palīdz cilvēkam saglabāt, tā teikt, kultūras cilvēka īpašības, bet nevis pārvērsties par libido marioneti.

Z. Freida psihoanalītiskajā konstrukcijā cilvēku no vienas puses apņem dabiskās stihijas, bet no otras puses kultūras prasības.

Z. Freids apkopoja vairākas likumsakarības.

Pirmkārt, starp kultūras prasībām un dabiskajām stihijām pastāv zināma pakārtotība. Ja, piemēram, kultūra izvirza pārāk augstas prasības, cilvēks var sākt nepakļauties un dumpoties.

Otrkārt, kultūra var bloķēt dabiskos instinktus un mazināt agresivitāti, taču tajā pašā laikā tas var apdraudēt cilvēka veselību un izraisīt neirozi.

Treškārt, starp cilvēka dabisko psihisko stihiju un kultūras normām, seksualitāti un socializāciju, pašaizsardzības agresivitāti un sabiedrības puritānismu ir jāpastāv noteiktai sabalansētībai.

Par cilvēka dvēseles izziņas svarīgu avotu Z. Freids pasludināja sapņus. Sapņu analīze ir labākais veids, kā iegūt informāciju par cilvēka visdziļākajām velmēm.

Z. Freids un viņa mācības piekritēji lielu uzmanību veltīja cilvēka sapņu un neapzināto domu analīzei, cilvēka interesēm par erotiku, seksu, nāvi, kā arī bērnībā gūtās emocionālās pieredzes atbalsīm pieaugušā cilvēka garīgajā dzīvē.

Z. Freids visu laiku tiecās savu mācību piemērot filosofisko un kultūras parādību izskaidrošanai. Viņš iedziļinājās mākslas radīšanas un mākslas darba uztveres būtiskākajās psiholoģiskajās problēmās.

Tādējādi gan Z. Freida, gan viņa sekotāju darbības rezultātā psihoanalīzes filosofiskā un kulturoloģiskā interpretācija pakāpeniski koncentrējās patstāvīgā metodoloģiskajā virzienā freidismā.

Z. Freids savos darbos, piemēram, no psihoanalīzes viedokļa pievērsās tādām tēmām kā Dostojevskis un tēva nogalināšana, Leonardo da Vinči bērnības atmiņas, halucinācijas un sapņi Šekspīra, Gētes, Hofmaņa daiļradē u.c.

Z. Freids sacerēja darbus par t.s kultūras psiholoģiju, masu psiholoģiju, pirmatnējo kultūru un reliģiju, valsts vadoņu psiholoģiju.

Z. Freida novērojumi un skaidrojumi nav zaudējuši aktualitāti.

Tā, piemēram, arī mūsdienās ir respektējama atziņa par mākslas kompensācijas un katarses funkciju, ļaujot atbrīvoties no garīgās saspringtības.

Z. Freida pārliecībā kultūra vispār izpilda savdabīgu psihoterapeitisko funkciju, nostājoties uz robežas starp veselību un neirozi.

Otrs zinātnieks, kurš devis lielu ieguldījumu psihoanalīzes izmantošanā, pētot kultūru, ir šveiciešu psihiatrs Karls Gustavs Jungs.

K.G.Jungs radīja t.s.analītiskās psiholoģijas skolu un bija Z. Freida mācības turpinātājs.

Tajā pašā laikā K.G. Jungs kritizēja Z. Freida “panseksuālismu”, cenšoties īpaši akcentēt seksuālo dziņu lomu cilvēka dzīvē un kultūrā.

K.G. Jungs tāpat kā Z. Freids pievērsās bezapziņas funkcijām. Viņš atzina individuālās bezapziņas klātbūtni cilvēka psihē.

Taču K.G. Jungs uzskatīja, ka līdzās individuālajai bezapziņai eksistē vēl dziļāks slānis kolektīvā bezapziņa, kas balstās uz cilvēku kopējo pieredzi un ir ieprogrammēta smadzeņu struktūrās.

Zinātnieks novēroja, ka viņa pacienti sapņos redz simbolus, kas caurvij visu cilvēces kultūru, taču attiecīgie pacienti faktiski nevarēja neko zināt par šiem simboliem.

K.G. Jungs tāpēc secināja, ka cilvēkos ir iedzimts zināms visiem kopējs kolektīvās bezapziņas materiāls.

K.G. Junga koncepcijas centrā bija kolektīvās bezapziņas fenomens un kolektīvās bezapziņas izpausmes kultūrā.

To pieredzi, ko sevī koncentrē kolektīvā bezapziņa, viņš nosauca par kultūras arhetipiem.

Kultūras arhetipi balstās uz vispārcilvēciskajā psihē sastopamiem sākotnējiem priekšstatiem par pasauli. Šie priekšstati atspoguļojas mītos, ticējumos, sapņos, literatūras, mākslas darbos un cilvēka garīgās darbības citās sfērās.

Kultūras arhetipu loma ir milzīga.

Pirmkārt, kultūras arhetipi, ietekmējot fantāziju un radošo iztēli, veicina dažādu sižetu un motīvu, mītu un pasaku atkārtošanos un tā saucamo mūžīgo tēmu un tēlu veidošanos pasaules kultūrās.

Otrkārt, ar kultūras arhetipiem ir saistīta kultūras nacionālā specifika un tautas dvēseles īpatnības.

Saskaņā ar K.G. Junga viedokli kultūras arhetipi nav reducējami ar kultūrā sastopamiem noteiktiem tēliem, sižetiem, simboliem.

Proti, kultūras arhetipi nav noteikti tēli, bet gan zināms fundamentāls pārdzīvojums un cilvēciskās psihes tendence, kas nav saistīta ar noteiktu priekšmetiskumu, bez kā kultūrā nav iespējams tēls.

Arhetips ir psihiskā jēga, tā teikt, tīrā veidā. Turklāt arhetips ir pirmatnējā psihiskā jēga, kas neredzāmi un netieši organizē un vada mūsu dvēseles dzīvi.

No kultūras arhetipiem K.G. Jungs principiāli vissvarīgāko lomu piešķīra mītiem, kuri vienmēr kardināli ietekmē cilvēka dzīvi un kultūru.

Mitoloģisko arhetipu psihiskās funkcijas izjūt arī mūsdienu cilvēks. Galvenokārt mitoloģiskie arhetipi cilvēkā stimulē vienotības atskarsmi ar cilvēciskās esamības pirmsākumiem. Savukārt reliģiozās izcelsmes mītus var uzskatīt par mentālās terapijas veidu cilvēces saskarsmē ar badu, karu, slimībām, vecumu, nāvi.

Tāpat kā Z. Freids arī K.G. Jungs cilvēkiem, īpaši zinātnes un tehnikas progresa varenības pārņemtajiem eiropiešiem, neieteica lepoties ar prāta un gribas neatkarību un visspēcību. Cilvēks nebūt nav savas garīgās dzīves noteicējs.

Tos spēkus, kuru pakļautībā atrodas cilvēks, K.G. Jungs sauca par dvēseles dēmoniem.

Ja Z. Freida koncepcijā starp cilvēku un kultūru valda nemitīgas pretrunas un pretrunu cīņa, tad G. Junga uzskatu sistēmā dominē savādāka pieeja.

Viņa ieskatā arhaiski dēmoniskā bezapziņa tomēr var ar kultūru sadzīvot saskaņā un mierā. Lai to panāktu, dvēseles dēmoni ir jāpieradina paklausīgi kalpot kultūrai.

Cilvēka aicinājums nav ignorēt bezapziņas spēkus. Cilvēka aicinājums ir bezapziņas spēkiem atrast adekvātu kultūras simbolisko izpausmi.

Pie tam nav jāaizmirst, ka arhetipi ir dzīves vitālākais spēks. Arhetipi cilvēkiem sniedz iedvesmu un ir radošās enerģijas avots.

K.G. Jungs ir pārliecināts, ka kultūras simboli pasargā cilvēkus no tiešas saskarsmes ar tādiem dvēseles dēmoniem kā, piemēram, nāves šausmas, varas ambiciozie kārdinājumi.

Šajā ziņā plašas perspektīvas paveras reliģiski ticīgajiem cilvēkiem.

K.G. Junga darbos “Dievs” un “sātans” ir cilvēka psihes spēki arhetipi, kuri ir simboliski interpretēti attiecīgajos kultūras tēlos. Bez šo kultūras tēlu starpniecības cilvēkam būtu grūti tikt galā ar savām problēmām.

K.G. Jungs proponēja kultūras dialoģiskuma funkciju. Kultūras uzdevums ir nevis cīnīties ar bezapziņas spēkiem, bet gan veicināt dialogu ar dvēseles dēmoniem, lai panāktu cilvēka dvēseles vienotību.

Nodrošinot kultūras dialoģiskumu, vienmēr nākas ņemt vērā to, ka arhetipu simboliskie tēli ar laiku mainās un to vietā tiek izstrādāti jauni garīgie risinājumi. Kultūras uzdevums tāpēc ir rūpēties, lai kultūras simbolu maiņa noritētu savlaicīgi un atmirstošo simbolu bezspēcība arī cilvēkos neizraisītu bezspēcību un apātiju. Kultūrai nepārtraukti ir jāpalīdz saglabāt cilvēku dzīves jēgu.

1.4.            Fenomenoloģija

Fenomenoloģija ir viens no XX gadsimta filosofijas virzieniem.

Fenomenoloģija aplūko apziņas problēmas: apziņas pašvērtību un apziņas aprakstīšanas tehnoloģiju.

Ņemot vērā apziņas tēliem piemītošo intencionalitāti (noslieksmi izmantot priekšmetus, objektus), fenomenoloģijai nākas aplūkot ārējās pasaules tematiku kultūru.

XX gadsimtā t.s. kultūras fenomenoloģija kļuva par vienu no populārākajiem un idejiski oriģinālākajiem kultūras pētniecības virzieniem.

Fenomenoloģijas pamatlicējs ir vācu filosofs Edmunds Huserls.

Viņa filosofiskās mācības centrā ir cilvēks kā vēsturiski konkrēts un dinamisks fenomens ar savu apziņu un pašapziņu, kultūras kontekstā notiekošo darbību un uzvedību.

Tāda pieeja pavēra jaunas iespējas kultūras pētniecībā. Saskaņā ar jauno fenomenoloģisko pieeju kultūru varēja uzlūkot ne tikai kā dotās sabiedrības (cilts, tautas, rases) izpausmi cilvēku psiholoģijā un paražās, bet gan kā ikviena indivīda būtības un esamības globālu problēmu.

Fenomeloģija kāpināja atsevišķa cilvēka statusu kultūrā un kultūras pētniecībā nostiprināja antropoloģiskos aspektus.

Fenomenoloģija aktivizēja filosofijas pievēršanos kultūrai. Kultūra kļuva par filosofisko refleksiju priekšmetu.

Pateicoties fenomenoloģijas attīstībai, nostiprinājās priekšstats par kultūru kā par ideāli humānistisku faktoru cilvēces vēsturē.

Fenomenoloģija jeb fenomenoloģiskais filosofēšanas stils (tā savu pieeju dēvēja E. Huserls) XX gadsimtā plaši atspoguļojās arī ētikā, estētikā, socioloģijā, literatūrzinātnē, mākslas zinātnē, valodniecībā, pedagoģijā un citās zinātņu disciplīnās.

Fenomenoloģiskais filosofēšanas stils ietekmēja eksistenciālisma, postmodernisma filosofiskos virzienus.

Sastopams viedoklis, ka minētais filosofēšanas stils lielā mērā ir veicinājis arī kulturoloģijas attīstību, jo kopēja ir vispārējā kulturoloģiskā ievirze.

Pievēršoties cilvēka apziņas dažādu veidu un formu analīzei, fenomenoloģiskā diskursa centrā ir kulturoloģiskā problemātika un kulturoloģijas priekšmets kultūra kā cilvēka dzīves jēgas un vērtību pasaule.

Fenomenoloģija kultūras pētniecībai atklāja jaunas zinātniskās perspektīvas, kā arī lielā mērā kāpināja kulturoloģiskās izziņas un zināšanu integratīvo raksturu, par ko bija runa ievadā.

Fenomenoloģija palīdzēja kulturoloģijai pārvērsties par intelektuālo tendenci.

Pateicoties fenomenoloģijai, pirmkārt, nav nepieciešams kultūru iedalīt materiālajā un garīgajā kultūrā.

Otrkārt, sabiedriskās parādības nav nepieciešams grupēt sociālajās parādībās un kultūras parādībās.

Tas tāpēc, ka ar kultūru tiek saistītas visas cilvēciskās apziņas reālijas neatkarīgi no to kvalitātes, pozitīvās vai negatīvās, konstruktīvās vai destruktīvās orientācijas un funkcijas.

Kultūra vairs netiek vērtēta tādās dihotomiskās kategorijās kā patiess un nepatiess, īsts un neīsts, godīgs un negodīgs, racionāls un irracionāls, masveidīgs un elitārs, triviāls un unikāls, ikdienišķs un transcendentāls utt.

Saskaņā ar kultūras fenomenoloģiju visas kategorijas vienādā mērā ir atzīstamas par cilvēces kultūras aktuāliem komponentiem.

Fenomenoloģija, priekšplānā izvirzot cilvēka apziņas problemātiku, palīdzēja atsacīties no kultūras t.s. ārējo faktoru analīzes. Respektīvi, no ekonomisko, politisko, ideoloģisko, administratīvo faktoru analīzes, kas vienmēr mudināja kultūru traktēt kā otršķirīgu un kaut kam augstākam un svarīgākam pakārtotu sfēru.

Fenomenoloģiskajā skatījumā kultūra ir cilvēka apziņā nonākušās jebkuras parādības (sociālās, politiskās, ekonomiskās, mākslinieciskās, reliģiskās, ideoloģiskās, psiholoģiskās, zinātniskās, dabas, vēsturiskās u.c.) vispārējs aspekts.

No tiem zinātniekiem, kuri turpināja E. Huserla fenomenoloģisko doktrīnu, XX gadsimtā slavens kļuva vācu filosofs Martins Heidegers. Viņa analītiski dziļie un daudzpusīgie darbi atstāja autoritatīvu ietekmi uz mūsdienu humanitārajām zinātnēm.

M. Heidegers galvenokārt pievērsās eiropeiskās kultūras krīzei un izstrādāja t.s. tehniskās civilizācijas koncepciju.

M. Heidegera filosofiskais patoss bija tendēts uz to, lai pievērstu uzmanību cilvēka un kultūras esamības būtībai un jēgai.

Uz kultūru filosofs lūkojās no esamības problemātikas viedokļa.

Viņaprāt eiropeiskajā gara dzīvē jau no antīkā laikmeta ir iesakņojies tāds metafiziskais domāšanas un pasaules uztveres veids, kas orientēts uz zinātnes un tehnikas progresa palielināšanu un kas regulāri izraisa visdažādākās krīzes.

Eiropeiskajā kultūrā krīzes var būt sekojošās: eksistences jēgas zaudēšana, cilvēka garīgās dzīves primitivizācija, mākslas komercializācija, masu kultūras uzplaukums, izglītības scientizācija, tehnicisma kults.

M. Heidegers mīlēja atgādināt, ka tehnika ir cilvēka pašrealizācijas līdzeklis.

Taču tehnika rada ne tikai savu tehnikas pasauli. Tehnika ir spējīga sev pakļaut esamības visu telpu. Tehnicisma loģika sāk izskaidrot cilvēka eksistences jēgu, cilvēka skatījumu uz sevi un uz savu vēsturi un kultūru. Tehnicisms sāk nomākt visa laikmeta apziņu.

Tas notiek tāpēc, ka daudzi nepareizi izprot tehnikas jēgu.

M. Heidegers atzina, ka svarīgākais uzdevums ir pareizi izprast un bez fetišizācijas pamatot tehnikas jēgu un perspektīvas kultūrā.

M. Heidegera filosofijā tehnika ir organiski vienota ar cilvēka esamību un esamības radošo atklāsmi, bet nevis ar pragmātiski instrumentālo darbību.

Fenomenoloģijas idejas un stils lielu ietekmi atstāja, piemēram, uz tādu spilgtu eksistenciālisma filosofijas pārstāvi kā vācu zinātnieku Karlu Jaspersu.

K. Jaspersa priekšstatus par kultūru un kultūras pētniecību nosacīja kristiānisma reliģiskā mācība.

Kultūras rašanās un turpmākais liktenis pamatā ir atkarīgs no transcendentālām izpausmēm un tieši ir vienots ar Dievu.

Gnozeoloģijā K. Jaspers priekšroku deva mistiskajai atklāsmei, ar kuru nevar sacensties filosofiskie prātojumi.

Savukārt kultūras izpratnei neder empīriskās un intelektuālās metodes. Zinātne ir pārāk racionālistiska, lai spētu tuvoties kultūras transcendentālajai pamatnei.

K. Jaspers kultūru definēja kā cilvēku dzīves nodrošināšanai nepieciešamu formu kopumu institūtu, priekšstatu, ticējumu u.c.

Kultūru izveidoja cilvēks, jo cilvēks iemācījās izmantot cilvēciskā gara radītos sasniegumus. Cilvēks spēja izveidot kultūru tāpēc, ka vispusīgi apdāvināts bija pirmcilvēks.

Cilvēka dzīves mērķis ir personiskā neatkarība. To spēj nodrošināt cilvēka saskarsme ar esamības transcendentālām vērtībām, kas piemīt tikai patiesi īstai un augstai kultūrai.

1.5.             Socioloģija

Socioloģijas pētnieciskais priekšmets tradicionāli ir sociālās parādības sociālo parādību rašanās un funkcionēšanas mehānismi.

Sociālajās parādībās ietilpst tipiski subjektīvas izpausmes idejas, vērtības, ticējumi u.c., kas savukārt atbalsojās relatīvi plašākā vidē jeb, precīzāk sakot, kultūrā. Sociologi tāpēc savu pētniecisko darbību var veikt kultūras kontekstā.

Vieni no pirmajiem, kas plaši un mērķtiecīgi pievērsās kultūras materiālam, bija sociologi un patiesībā socioloģijas radītāji franču zinātnieks Emils Dirkems, vācu zinātnieki Alfreds Vēbers un Makss Vēbers, itāļu zinātnieks Vilfredo Pareto.

Tā, piemēram, M. Vēbers nav sarakstījis ne vienu speciālu darbu par kultūru, taču kultūras analīze viņa zinātniskajā biogrāfijā ieņēma vadošās pozīcijas.

Tas lielā mērā attiecas arī uz pārējiem minētajiem sociologiem, kuri kultūras pētniecībā iedibināja socioloģisko virzienu.

Socioloģijas pamatlicēji vadījās no tēzes, ka sociālos procesus var izskaidrot un prognozēt. Neskatoties uz to, ka ne reti sociālajiem procesiem piemīt irracionalitāte, zinātne tomēr ir spējīga vadīt vēstures gaitu vēlamajā virzienā.

Tādi sociologi kā M. Vēbers un V. Pareto pārsvarā iedziļinājās eiropeiskās kultūras perspektīvās, salīdzinot ar citu civilizāciju nākotnes izredzēm.

E. Dirkems sabiedrību uzlūkoja kā indivīdu mijiedarbības rezultātu un apziņas faktu kopumu.

Tajā pašā laikā sabiedrība funkcionē kā patstāvīgs fenomens, kas ir spējīgs ietekmēt indivīdu.

Viņa pārliecībā cilvēkam piemīt divas iedabas.

Viena ir biopsiholoģiskā jeb individuālā iedaba, kas izpaužas impulsos, iegribās, prasībās u.tml.

Otra ir sociālā iedaba, ko nosaka sabiedrības diktētie noteikumi, normas, vērtības u.tml.

Abas cilvēka iedabas ir savstarpēji saistītas un viena bez otras nevar eksistēt. Sabiedrība apvienojas no indivīdiem, kuru dzīvi savukārt nosaka sabiedrība, argumentējot, regulējot un kontrolējot cilvēka biopsiholoģiskās prasības.

E. Dirkems sāka lietot tādus mūsdienās labi pazīstamus jēdzienus kā kolektīvā apziņa un kolektīvā psiholoģija.

M. Vēbers uz cilvēku lūkojās kā uz kultūras izlolotu būtni. Viņš no vienas puses lūkojās uz cilvēku kā dzīvei nesagatavotu būtni, bet no otras puses kā radošu būtni, jo nesagatavotība atraisa radošo potenciālu.

Lai aizstātu savu nesagatavotību, nekompetenci un kompensētu attiecīgo spēju trūkumu, cilvēks izveido kultūru. Kultūra kļūst instruments, lai piemērotos dabai un pakļautu dabu. Ar kultūras palīdzību cilvēks iekaro un labiekārto savu vidi, liek tai sev kalpot.

M. Vēbera koncepcijā cilvēka sociālās rīcības specifika neizpaužas tajā apstāklī, ka šo rīcību no ārpuses diktē sabiedrība.

Cilvēka sociālās rīcības specifika izpaužas tajā ziņā, ka cilvēks subjektīvi saprot sociālo parādību jēgu.

M. Vēbers, ņemot vērā sociālo parādību subjektīvo momentu, savu mācību dēvēja par saprotošo socioloģiju.

Viņš norādīja, ka vienmēr starp reālo sociālo darbību reālā vidē eksistē subjektīvais moments cilvēka subjektīvā interpretācija, kas patiesībā nosaka visu sociālo parādību konstituējošo būtību.

Šajā sakarā nozīmīgs ir M. Vēbera secinājums par sabiedrību.

Sabiedrību nevar uzskatīt par dabas turpinājumu un objektīvu realitāti. Sabiedrību nevar pētīt ar dabaszinātniskajām metodēm.

Sabiedrība ir cilvēku radīts mākslīgs lielums un cilvēku darbības rezultāts jeb kultūras produkts.

M. Vēbera ieskatā sabiedrība un sociālās parādības tāpēc ir jāpētī kā kultūras produkti.

Pētnieciskās intereses ir jābūt ne tikai par sociālo parādību subjektīvajiem momentiem, bet arī par idejām, tendencēm, uzskatiem, viedokļiem, pasaules tēliem, kas viss kopā ietilpst kultūrā.

Savu teorētisko konstrukciju ilustrācijai M. Vēbers galvenokārt izvēlējās materiālu no reliģiju vēstures.

Tā, piemēram, grāmatā “Protestantisma ētika un kapitālisma gars” (19041905) viņš grandiozā vērienā centās pierādīt reliģisko mācību lomu kapitālisma ģenēzē.

M.Vēbers pievērsās reliģijas integratīvajām funkcijām reliģijas spējai panākt sabiedrības konsolidāciju.

Viņš apzināti atsacījās skaidrot reliģijas būtību, jo to neesot iespējams zinātniski korekti aprakstīt.

M. Vēbers iedziļinājās cilvēku psiholoģiskajā motivācijā un reliģijas sociālajās funkcijās. Viņš vadījās no hipotēzes, ka dažādās sabiedrībās reliģijai ir atšķirīgas funkcijas.

Uz reliģiju M. Vēbers lūkojās kā uz cilvēku komunikācijas sistēmu. Šajā sistēmā dominē komunikācijas sakaru emocionālais tips, tāpēc reliģija ir spējīga vienot sabiedrības locekļus, kas īpaši vērojams ikdienišķi sadzīviskajos apstākļos.

M. Vēbers arhīvos un bibliotēkās izpētīja statistisko materiālu, sākot no XIV gadsimta. Viņš senajiem dokumentiem pievērsās tāpēc, ka ievēroja interesantu faktu. Proti, protestanti ir finansiāli bagātāki nekā katolicisma pārstāvji (M. Vēbers pirmo reizi to ievēroja Bādenes pilsētas statistikā).

Zinātnieks izvirzīja hipotēzi par kauzālām sakarībām starp reliģisko audzināšanu mājās un baznīcā un profesijas izvēli un profesionālo izaugsmi.

M. Vēbers tiecās atbildēt uz jautājumu, vai konfesionālais gars ietekmē profesijas izvēli un kādas garīgās īpašības veicināja kapitālisma attīstību.

M. Vēbers izmantoja tādus jēdzienus kā kapitālistiskā kultūra un kapitālistiskais gars.

Piemēram, kapitālistisko garu caurstrāvo devīze par katru cenu izpildīt saimnieciskās normas: racionāli saimniekot, palielināt ražošanas apjomu un peļņu. Devīzes izpilde ir motivēts un neizbēgams profesionālais pienākums.

M. Vēbers vēsturiski salīdzināja tradicionālistisko un kapitālistisko attieksmi pret naudu.

Saskaņā ar tradicionālistiskajiem priekšstatiem nauda nav pašmērķis un necienīgi ir pārvērst dzīvi par naudas pelnīšanu.

Kapitālistiskajā attieksmē naudas pelnīšana tiek atzīta par ētiski attaisnojamu rīcību, un nauda kapitālistiskajā kultūrā iegūst prioritāru nozīmi.

Minētais salīdzinājums vācu sociologam bija vajadzīgs, lai hronoloģiski precīzāk konstatētu un izprastu kapitālistisko normu aizsākumus.

Kapitālistiskā gara aktivizēšanos M. Vēbers saskata reizē ar Reformācijas aizsākumiem tādos protestantisma atzaros kā kalvinismā un luterismā.

Protestantisma reliģiskā ideoloģija netieši inspirēja kapitālistiskās kultūras elementu rašanos un kapitālistiskajai sabiedrībai tipisku ētisko normu nostiprināšanos.

Protestantisma reliģiskajās mācībās pret cilvēku izturas, kā rakstīja M. Vēbers, patētiski necilvēciski.

Protestantismā cilvēka esamība ir iepriekš noteikta. Dievs ir ierādījis cilvēkam viņa vietu, un cilvēka pienākums ir paklausīgi dzīvot viņam atvēlētajā vietā un par to pateikties Dievam. Cilvēks pats savā dzīvē neko nevar izmainīt bez Dieva gribas.

Katolicismā cilvēka dzīve sastāv no divām daļām: īstā dzīve un neīstā dzīve.

īstā dzīve ir reliģiskā dzīve baznīcā, gatavojot savu dvēseli mūžīgai dzīvei.

Neīstā dzīve ir laicīgā dzīve, kas ir sekundāra, maznozīmīga. Par daudz nododoties laicīgajai dzīvei, var aizmirst Dievu un zaudēt iespēju glābt savu dvēseli.

Protestantismā ir pretēji. Piemēram, kalvinismā arī laicīgā dzīve ir svēta, un arī laicīgajā dzīvē ir jātiecas kalpot Dievam un jācenšas visiem spēkiem strādāt, lai izpildītu Dieva dotos baušļus un ietu pa dvēseles glābšanas ceļu. Darbs ir katra svēts pienākums, darbs ir katra dvēseles glābiņš.

Tātad ir jātiecās nemitīgi palielināt ražošanu un iegūt arvien lielāku peļņu, kas ir kapitālistiskās kultūras jēga.

M. Vēbers apkopoja Reformācijas sekas. Tās izpaudās divējādi.

Pirmkārt, praktiski mazinājās baznīcas, mācītāju, rituālu nepieciešamība.

Otrkārt, ideoloģiski notika pasaules atburšana, kā M. Vēbers dēvēja, piemēram, lūgšanas maģiskuma izzušanu.

Reformācijas rezultātā pasaule kļuva vienkāršāka, saprotamāka, racionālāka.

Makss Vēbers savās grāmatās pierādīja, ka socioloģijai uz pasauli pētnieciski ir jālūkojās no visas kultūras viedokļa. Socioloģija nedrīkst ignorēt kultūru, jo tas paver iespēju izskaidrot pat tādas globālas norises kā sociāli ekonomiskās formācijas rašanos, ko uzskatāmi demontrēja pats M. Vēbers, fundamentāli analizējot kapitālisma izveidi.

Mūža lielāko daļu ASV dzīvojošais krievu sociologs Pitirims Sorokins sabiedrību un kultūru traktēja kā vienotu veselumu. Balstoties uz šo ideju, viņš izstrādāja mācību par sociokulturālo dinamiku.

P. Sorokins sociokulturālo mijiedarbību uzskatīja par savdabīgu matrici, kuras katra iedaļa vienlaicīgi gan kaut ko izsaka, gan pati tiek nosacīta. Tāpēc katra indivīda nozīmi var izprast vienīgi šīs matrices informatīvajā kontekstā, respektējot atsevišķas parādības un parādību sakarības.

Krievu sociologs izteicās par triādi indivīdu, sabiedrību un kultūru.

Šajā triādē cilvēks piedalās kā mijiedarbības subjekts, sabiedrība kā indivīdu kopums ar tam raksturīgajām sociokulturālajām attiecībām un procesiem.

Triādē kultūra asociējas kā vērtību un normu kopums, un vērtību un normu reprezentantu kopums, objektivizējot un socializējot dažādas nostādnes.

Cilvēces vēsturi P.Sorokins interpretēja kā sociokulturālo supersistēmu maiņu.

Katra supersistēma bija relatīvi vienota un katrā no tām valdīja noteiktas vērtības un normas.

Vēsturiskais process nebija pakāpeniski secīgs, bet gan ciklisks un ar kvalitatīvām novirzēm. P.Sorokins tāpēc sociokulturālo vēsturi sauca par ciklisku fluktuāciju.

P. Sorokins kultūras tipoloģiski iedalīja trijās grupās:

1)    jutekliskā tipa kultūras, kurām piemīt jutekliski empīriska pasaules uztvere;

2)    ideacionālā tipa kultūras, kuras ciena transcendentālas vērtības (Dievu, Absolūto

garu u.tml.);

3)    ideālistiskā tipa kultūras, kurās pastāv harmonija starp jūtām un prātu, ticību

un zinātni, intuīciju un empīriju u.tml.

Katra tipa kultūru savdabība atklājas mākslā, filosofijā, zinātnē, reliģijā, sabiedrisko attiecību struktūrā.

Katra tipa kultūrās radikālu pārmaiņu un vispār kultūras tipa maiņas satelīti ir kari, revolūcijas, krīzes.

Savu ideju argumentācijai P. Sorokins izmantoja Eiropas kultūru vēsturi.

Jutekliskā tipa kultūras bija grieķu un romiešu kultūra no III gs.p.m.ē. līdz IV mūsu ēras gadsimtam, kā arī Rietumu kultūras pēc Atdzimšanas līdz mūsdienām.

Ideacionālā tipa kultūra Eiropā pastāvēja VI-XIII gadsimtā, bet ideālistiskā tipa kultūra bija Atdzimšanas laikmeta kultūra.

P. Sorokins mūsdienu kultūrā saskatīja krīzi.

Krīzes galvenās izpausmes ir absolūta ideāla (respektīvi, Dieva) trūkums un nespēja atvairīt jutekliskās baudas un materiālistiskās patērēšanas kārdinājumus.

Krīzes iemesli ir materiālistiskās ideoloģijas un eksperimentālās zinātnes izplatība, vājinot garīgo vērtību lomu cilvēku dzīvē.

P. Sorokins rezultatīvi pievērsās arī pašlaik aktuālajām sociālās mobilitātes un sociālās stratifikācijas teorijām.

Ar sociālās mobilitātes jēdzienu viņš apzīmēja, piemēram, atsevišķu cilvēku un cilvēku grupu virzību no zemāka sociālā slāņa uz augstāku sociālo slāni attiecīgajā sabiedrībā. Tā ir sociālās mobilitātes vertikālā izpausme.

Sabiedrībā var būt arī sociālās mobilitātes horizontālā izpausme, kad, piemēram, cilvēks maina darbavietu.

Sociālās mobilitātes teorija izskaidro sabiedrības atvērtību vai noslēgtību, kā arī sabiedrībā pastāvošo demokrātiju un brīvību.

Sociālās stratifikācijas teorija izskaidro sabiedrības sastāvu no dažādu sabiedrisko slāņu viedokļa. Galvenais kritērijs tādā izskaidrojumā ir izglītība, materiālā nodrošinātība, etniskā un partejiskā piederība utt.

1.6.             Strukturālisms

Strukturālisms kā konceptuāla pamatsistēma radās XX gadsimta sākumā un humanitārajās zinātnēs popularitātes virsotnes sasniedza 60. gados.

70.-80. gados tas transformējās poststrukturālismā.

Strukturālisma idejas pirmo reizi formulētas valodniecības atzarā, ko tagad zinātnē pazīst ar nosaukumu lingvistiskais strukturālisms.

Par lingvistiskā strukturālisma pamatlicēju uzskata Šveices zinātnieku Ferdinandu de Sosīru.

Ženēvas universitātē 1906.-1911. gadā viņš lasīja lekciju kursu vispārējā valodniecībā, iesakot pilnīgi jaunu attieksmi valodas analīzē.

Tā, piemēram, F. de Sosīrs pamatoja diahronijas un sinhronijas, sintagmātikas un paradigmatikas principu perspektīvas, kas pilnā mērā attaisnojās mūsdienu zinātnē.

Kolēģi pret F. de Sosīra jauno pieeju izturējās vienaldzīgi, un tāpēc zinātniekam nebija vēlēšanās lekciju materiālus apkopot publikācijā.

1916.  gadā F. de Sosīra bijušie studenti publicēja lekciju konspektus, un F. de Sosīra teorētiskie uzskati humanitāro zinātņu aprindās ātri ieguva atsaucību.

Lekcijās F. de Sosīrs nelietoja ne struktūras, ne strukturālisma jēdzienu. Valodu viņš uzskatīja par zīmju sistēmu, kas attēlo jēdzienus.

Zināmu laiku struktūras un sitēmas jēdzienus lietoja sinonīmiski.

Analizējot valodu, F. de Sosīrs sistēmas jēdzienā iekļāva to saturu, ko pēc viņa lingvisti, literatūrzinātnieki, etnologi iekļāva struktūras jēdzienā. Proti, struktūra apzīmē tādu veselumu, kas ir pretstats parastam elementu sakārtojumam un ko veido savstarpēji saistītas parādības. Struktūrā katra parādība ir atkarīga no pārējām parādībām un var eksistēt tikai savstarpējā saistībā.

Par F. de Sosīra triumfa un “strukturālisma ēras” sākumu uzskata 1928. gadu, kad Hāgā notika I Starptautiskais lingvistu kongress.

Kongresā krievu zinātnieki Sergejs Karcevskis, Nikolajs Trubeckojs un Romans Jākobsons referēja par valodas fonoloģisko sistēmu strukturālajām likumībām.

Referātos F. de Sosīra sistēmiskā valodas definīcija tika ieteikta arī atsevišķu valodas sfēru (fonoloģijas) pētīšanai.

No 1928. gada zinātnes terminoloģijā sāka dominēt struktūras un strukturālisma jēdzieni.

Literatūrzinātnē struktūras jēdzienu viens no pirmajiem lietoja Jurijs Tiņanovs. 1921. gadā publicēja viņa rakstu “Bloks un Heine”, un tajā bija runa par Aleksandra Bloka dzejas emocionālo struktūru.

J. Tiņanovs kopā ar Viktoru Šklovski, Borisu Eihenbaumu bija viens no formālās skolas pārstāvjiem Krievijā XX gadsimta 10.-20. gados.

Formālās skolas nostādnes pielietoja valodniecībā, literatūrzinātnē, folkloristikā, mākslas zinātnē, psiholoģijā.

Strukturālisma attīstībā formālā skola ir zināms starpposms pēc F. de Sosīra slavenajām lekcijām līdz Hāgas kongresam.

Formālās skolas metodoloģiski teorētiskais mantojums ir arī viens no konceptuāli teorētiskajiem pamatavotiem kulturoloģijas ģenēzē XX gadsimta beigās.

Formālā skola literāro daiļdarbu traktēja kā sistēmu, kas sastāv no diviem blokiem: 1) materiāla un 2) paņēmieniem.

Par materiālu dēvēja vielu, ko autors saņem un izmanto gatavā veidā vārdus, skaņas, vēstījuma fabulu, dzīvē novērotus tēlus, notikumus utt.

Par paņēmienu sauca formas līdzekļus, kurus izmanto materiāla sakārtojumā, lai panāktu maksimālo estētisko efektu.

Formālās skolas zinātniskie atklājumi izpaudās strukturāli sistēmiskajā pieejā, aplūkojot gan atsevišķus daiļdarba elementus un to pakārtotības un hierarhijas attiecības, gan atsevišķu daiļdarbu elementu un literatūras žanru vēsturisko evolūciju.

Svarīga nozīme bija, piemēram, J. Tiņanova atziņai, ka daiļdarbs nav tikai atsevišķu elementu summa, bet ir dinamisks veselums. Daiļdarbā starp elementiem nevalda statistiska vienlīdzība un sakārtotība, bet gan dinamiskas saistības un integrācijas funkcijas.

J. Tiņanovs katra elementa lomu sistēmā dēvēja par dotā elementa konstruktīvo funkciju. Katram elementam konstruktīvā funkcija var būt ne tikai savā sistēmā, bet arī plašākā mērogā. J. Tiņanovs to ilustrēja ar poētiskās valodas analīzi. Valoda nav tikai viena daiļdarba prerogatīva.

Formālā skola savā teorētiskajā pilnveidojumā pakāpeniski arvien vairāk un vairāk pievērsās literatūrai kā noteiktai sistēmai kultūrā un poētiski literārās transformācijas saistīja ar izmaiņām kultūrā vispār.

Šajā ziņā, piemēram, raksturīgas bija V. Šklovska tēzes par mākslinieciskā teksta komunikatīvajām funkcijām.

Par formālās skolas, tā teikt, kulturoloģiskās izaugsmes kulmināciju visuzskatāmāk liecina J. Tiņanova darbs “Par literāro evolūciju” (1927) un kopā ar R. Jākobsonu sagatavotās deviņas programmātiskās tēzes ar virsrakstu “Literatūras un valodas izpētes problēmas” (1928).

Abos tekstos literatūra tiek uzlūkota kultūras kontekstā.

XX gadsimta 20. gados strukturālisma pieeja atspoguļojās arī folkloristu darbos. Strukturālisma klasikā ietilpst, piemēram, krievu zinātnieka Vladimira Propa monogrāfija “Pasakas morfoloģija” (1928).

V. Props par pasaku analīzes galveno mērķi izvirzīja teksta struktūras invarianto elementu un to funkciju konstatāciju.

Aplūkojot sižetiski kompozicionālo struktūru burvju pasakās, V. Props pasaku uzbūvē izdalīja invariantos elementus un pēc tam iedziļinājās to mākslinieciskajā loģikā.

Zinātnieks pierādīja, ka burvju pasakās specifiskais (invariantais) ir personāža darbības funkcijas, kas nekad nemainās un kuru secība vienmēr fiksēta pastāvīgi noteiktā kārtībā.

Speciālajā literatūrā lasāma norāde, ka pirmais (un vienīgais) sevi par strukturālistu sauca franču filosofs un etnologs Klods Levi-Stross.

Viņš nodevās pirmatnējo sabiedrību dzīves un kultūras, mitoloģijas un folkloras pētniecībai, izmantojot moderno strukturālisma un semiotikas terminoloģiju.

Rietumos K. Levi-Strosu dēvē par strukturālās antropoloģijas pamatlicēju.

1958.   gadā viņš publicēja apjomīgu grāmatu “Strukturālā antropoloģija”.

Pateicoties K. Levi-Strosa metodoloģiskajām aktivitātēm un vispāratzītajiem panākumiem, strukturālisms kļuva patstāvīgs zinātniskais virziens.

K. Levi-Stross piedāvāja prāta un jūtu integrāciju, ko viņš nosauca par superracionālismu.

Cilvēku dabas universālisms izpaužas zemapziņā, kuru iepazīstot var iegūt objektīvas zināšanas par cilvēku. Zemapziņā jeb prātā var konstatēt strukturālos modeļus, kas raksturo ne tikai attiecīgo cilvēku, bet arī kultūru, kuras pārstāvis ir dotais cilvēks.

K. Levi-Stross ticēja, ka viņa metode var pāraugt jaunā zinātnē strukturālajā antropoloģijā.

Vispamatīgāk viņš to pierādīja savos pētījumos par mītu un folkloras struktūru.

K. Levi-Stross tāpat kā V. Props centās izstrādāt mītu un folkloras strukturālo tipoloģiju.

K. Levi-Stross bija dedzīgi pārliecināts, ka mītiskā apziņa ir adekvāta tam, ko viņš nosauca par “prāta anatomiju”. Mītiskās apziņas izpēte var palīdzēt labāk izprast cilvēka darbību kultūru.

Mītiskā domāšana ir spējīga vispārināt, klasificēt un analizēt. K. Levi-Stross tāpēc rakstīja par mītu “zinātniskumu”.

Mītiskajā loģikā iecienītas ir binārās opozīcijas. Piemēram, debess-zeme, dienanakts, kreisais-labais.

Bināro opozīciju atsegšanu un interpretāciju K. Levi-Stross pasludināja par vienu no galvenajiem strukturālās antropoloģijas mērķiem.

Bināro opozīciju kompleksa iztirzājums atklāj mītu metaforisko būtību, jo mītiskā domāšana principā ir tēlaini nosacīta. Mītu tēlu idejiskā jēga tāpēc ir daudzveidīga un faktiski bezgalīga.

Skrupulozi iedziļinoties Amērikas indiāņu mītos, K. Levi-Stross secināja, ka visi indiāņi kādreiz ir piederējuši vienai kultūrai.

Amērikas idiāņu pagātni zinātnieks terminoloģiski un instrumentāli modelēja, izvēloties mītu un mūzikas strukturālos salīdzinājumus. Viņš vadījās no pieņēmuma, ka mīti un mūzika universāli līdzīgi atspoguļo zemapziņas struktūru.

Strukturālisma evristiskās iespējas kultūras pētniecībā XX gadsimtā demonstrēja franču filosofs Mišels Pols Fuko.

Viņš galvenokārt pievērsās Eiropas zinātnes un kultūras vēsturei, to modelējot no intelektuālo un radošo uzskatu maiņas viedokļa.

M.P. Fuko grāmatu ietekmē pupulāri kļuva tādi jēdzieni kā zināšanu arheoloģija, epistēma, kultūras fundamentālie kodi, diskurss, diskursīvā prakse, polimorfisms.

Ar minēto un citu oriģinālu jēdzienu palīdzību franču zinātnieks klasificēja kultūras vēsturi atsevišķos relatīvi neatkarīgos un noslēgtos laikmetos, no kuriem katram piemīt īpašas uzskatu, domāšanas veida, zināšanu formas.

M.P. Fuko pētīja intelektuāli mainīgās struktūras, kas nosaka uzskatu, teorijas, zinātnes funkcionēšanas apstākļus katrā vēsturiskajā laikmetā.

Vēsturiski mainīgās struktūras viņš sauca par vēsturiskajām aprioritātēm, laikmetus par epistēmām, bet pašu pētniecisko darbību par zināšanu arheoloģiju.

Viņa pārliecībā atsevišķa epistēma eksistēja Renesanses XVI gadsimtā, Klasicisma laikmetā XVII-XVIII gadsimtā, kā arī mūsdienās, sākot no XVIII gadsimta beigām.

Par kultūras fundamentāliem kodiem M.P. Fuko dēvēja izteiksmes un uztveres formas, kas pārvalda valodu, interpretācijas shēmas, informācijas apmaiņu, vērtību hierarhiju, empīrisko kārtību un orientāciju cilvēka rīcībai.

Strukturālisma autoritāti nostiprināja arī franču esejists Rolans Barts.

Viņš savās grāmatās, eleganti izmantojot ne tikai strukturālisma, bet arī semiotikas, poststrukturālisma terminoloģiju, aplūkoja masu sadzīves kultūru, modi, daiļliteratūru, fotomākslu.

XX  gadsimta 70. gados lielu popularitāti ieguva jēdziens “Teksts” R. Barta oriģinālajā traktējumā.

Lai radītu jauna tipa daiļradi un atbrīvotu valodu no sociālās angažētības (sabiedrības uzspiestā satura), R. Barts izsludināja “autora nāvi” un Teksta diktatūru, mudinot atsacīties no jēdziena “daiļdarbs”.

Tekstā izpaužas ne tikai autora doma un griba. Jebkurā Tekstā lasītājs var atrast sev vajadzīgo domu un kodu daudzumu, domu un kodu rotaļu, kas savukārt viņam var sagādāt baudu un ļaut justies brīvām no sociokulturālās determinētības.

Pēc II Pasaules kara strukturālisma iespējas kultūras pētniecībā plaši izmantoja PSRS zinātnieki, no kuriem starptautiski pazīstams kļuva literatūrzinātnieks Jurijs Lotmans.

J. Lotmana un viņa dibinātās t.s. Tartu-Maskavas skolas darbību tradicionāli attiecina uz semiotisko virzienu kultūras pētniecībā, kurā strukturālisms figurē kā idejiskais avots un zināms tramplīns pārejai uz semiotisko metodi.

Tā, piemēram, J. Lotmans 1961. gadā publicēja rakstu par strukturālisma priekšrocībām māklas darba izpētē. Rakstā bija formulētas strukturālisma metodes priekšrocības.

Strukturālisma viens no pamatprincipiem esot atsacīšanās mehāniski uzskaitīt mākslas darba pazīmes. Mākslas darbs nav pazīmju summa, bet funkcionējoša sistēma un struktūra. Pētījumā nav jāuzskaita pazīmes, bet gan jāveido pazīmju sakarību modelis.

J. Lotmans akcentē, ka katra struktūra ir elementu organisks veselums, kas ir būvēts saskaņā ar attiecīgo sistēmisko tipu.

70. gados J. Lotmans publicēja virkni teorētisko apceru, kuros no strukturālisma, semiotikas, informācijas teorijas viedokļa uzlūkoja visu kultūru un ne tikai literatūru, mākslu.

Viņš kultūru definēja kā daudzfaktoru semiotisko mehānismu. Kultūras visu elementu apzinājums stingrā loģiskā kārtībā nav iespējams. Taču tas neizslēdz to, ka kultūrai organiski nepiemīt pašapziņa. Respektīvi, kultūra uz sevi lūkojas kā uz noteiktu veselumu un maksimāli sakārtotu fenomenu.

Vienā no rakstiem J. Lotmans runā par kultūru kā informāciju. Kultūra nav informācijas “noliktava”, bet gan ļoti sarežģīti organizēts mehānisms, kas glabā informāciju, rada jaunu informāciju, saņem jaunu informāciju, pastāvīgi izstrādā informācijas glabāšanas un pārraides jaunas formas un tehnoloģijas.

J. Lotmans saka, ka kultūra ir noteiktā veidā organizēta zīmju sistēma. Kultūras specifiska iezīme ir organizācijas faktors, nosakot sistēmas ierobežojumus un izmantošanu.

Kultūra ir pakļauta zīmju sistēmas strukturālajām likumībām un tādēļ uz kultūru var lūkoties kā uz valodu vispārsemiotiskajā izpratnē.

Kultūra, izmantojot valodu, kļūst par noteiktu zīmju sistēmu. Kultūra ir pakļauta tiem pašiem konstruktīvajiem likumiem, kuriem ir pakļautas arī citas semiotiskās sistēmas.

1.7.            Poststrukturālisms

Poststrukturālisms (neostrukturālisms) radās strukturālisma krīzes rezultātā XX gadsimta 70. gados un turpina pastāvēt arī mūsdienās.

Poststrukturālisms aizsākās un spilgti izpaudās Francijā, kur 1968. gadā notika studentu un arodbiedrību nemieri.

Nemieri bija vērsti pret inteliģences un valdošā virslāņa garīgo stagnāciju, kas bremzēja sabiedrības attīstību.

Nemieru laikā deklarētajās prasībās skaidri atspoguļojās antiscientisks un antiakadēmisks sabiedrības noskaņojums un naids pret zinātni, kas neesot spējīga izskaidrot sava laika cilvēku garīgās velmes.

Kritizējot zinātni un zinātnes atrautību no reālās īstenības, nemieru ideologi kariķēja strukturālismu ar lozungu “Struktūras neiziet ielās”.

Strukturālisma krīzi izraisīja dehumanizācijas izpausmes.

Strukturālisms, abstrakti modelējot sistēmiski strukturālas kultūras parādības un perfekti iedziļinoties atsevišķās struktūrās un strukturālajās sakarībās, zaudēja saikni ar cilvēcisko faktoru cilvēka psiholoģiju un kultūras psiholoģiskajiem aspektiem.

Poststrukturālisms tāpēc centrā izvirza nevis struktūras jēdzienu, bet struktūras kontekstu.

Kultūra tiek uzlūkota kā valodiska un tekstuāla darbība.

Teksts tiek aplūkots, respektējot autora apziņas izpausmes, kā arī pētnieka (interpretācijas autora) garīgo pieredzi.

Poststrukturālisms apzināti vairās no zinātniskā objektīvisma ideāliem, nebaidoties patiesību meklēt absurdās situācijās un domas pēkšņos haotiskos uzliesmojumos.

Visdažādākā rakstura autorefleksijas un kultūras tekstu pašradīšanas stihija ir poststrukturālistu analīzes tīkamākais objekts.

Poststrukturālisti ar gandarījumu demonstrē valodas kalpošanu varai un atkarību no varas kolektīvajiem subjektiem.

Poststrukturālisms pirmkārt interesējās par kultūras parādību vides unikālumu un neatzīst kultūras tekstu imanentu analīzi.

Poststrukturālistiskajā diskursā priekšroka tiek dota margināliem, irracionāliem, voluntāriem elementiem, kurus strukturālisms parasti atstāja novārtā, jo šie elementi neiederējās dihotomiskajos strukturālajos segmentos.

Poststrukturālisms kultūrā akcentē varas un pakļautības attiecības.

Vara ir griba dominēt un griba panākt ikviena kultūras komponenta strukturālo sakārtotību un stabilitāti.

Vara realizējas jebkurā kultūras izpausmē, sākot no valsts politikas un beidzot ar viselementārāko kultūras komunikācijas situāciju.

Rietumu zemēs valda uzskats, ka poststrukturālisms ilustrē zināmu krīzi un evristisko sastingumu.

Idejiskās attīstības trūkumu ir izraisījusi mūsdienu paradigmas jeb epistēmas ontoloģiskā un gnozeoloģiskā izsmeltība, un nespēja ieteikt autoritatīvas konceptuālās pamatsistēmas.

Poststrukturālisms faktiski nav izstrādājis oriģinālas zinātniskās metodes, un poststrukturālisma instrumentāli pētnieciskajā arsenālā valda diezgan izteikta eklektika, izmantojot gan strukturālās lingvistikas un strukturālisma, gan semiotikas un psihoanalīzes terminoloģisko aparātu un modelēšanas shēmas.

Jāņem vērā arī tas, ka poststrukturālistu publikāciju galvenie žanri ir eseja, etīde, refleksiju konspektīva fiksācija u.tml., kas parasti nesekmē teorētiski sistēmisku sakārtotību un autora uzskatu loģisku pārskatāmību.

Poststrukturālisti aizraujas ar filosofisko un kulturoloģisko jēdzienu metaforistisko etimoloģiju. Viņiem nav sveša kultūras (filosofijas, daiļliteratūras) mākslinieciskā transskripcija. Viņi neslēpj, ka mūsdienu kultūras vieta ir starp logosu un mītu, zinātni un mākslu.

Par poststrukturālisma spilgtākajiem reprezentantiem uzskata franču pārstāvjus Žanu-Fransuā Liotāru, R. Bartu, Žaku Derridu, M.P. Fuko, Jūliju Kristevu.

Poststrukturālisms cilvēkā vispirms akcentē subjektīvās intences. Piemēram, cilvēka pastiprināto vēlēšanos nodibināt un realizēt sociālos kontaktus, kas ir sociālās un kultūras esamības pamats.

Uz apziņu poststrukturālisti lūkojās kā uz cilvēka nemitīgas kaut kā vēlēšanās haotisku plūsmu. Cilvēks nepārtraukti vēlas kaut ko noskaidrot, uzzināt, uzdot jautājumus apkārtējai videi.

Kultūras tekstos poststrukturālistus galvenokārt interesē tas, kam ir intuitīva sākotne un kas nav pakļauts noteiktai strukturālai un sistēmiskai sakārtotībai.

Lai tekstā atklātu intuitīvo, nesistēmisko un marginālo slāni, Ž. Derrida iesacīja lietot dekonstrukcijas jēdzienu, proti, iesacīja tekstu izjaukt, dekonstruēt.

Ž. Derridas un citu poststrukturālistu ieskatā teksts un tā pētnieks figurē kā vienota sistēma. Teksts iedarbojas uz pētnieku, un arī pētnieks esot spējīgs iedarboties uz tekstu.

Poststrukturālisti tiecās nostiprināt kritiskās refleksijas autoritāti. Viņuprāt kritiskai analīzei var visu pakļaut, un kritiskā interpretācija var pārvērsties kultūras dzinējspēkā.

1.8.             Semiotika

Semiotika ir patstāvīga zinātne, kuras pirmās idejas formulētas XIX gadsimta beigās. Viens no semiotikas pamatlicējiem ir amerikāņu filosofs Čarlzs Sanders Pīrss.

Semiotika strauji uzplauka XX gadsimta 50. gados, sevī mērķtiecīgi koncentrējot strukturālās lingvistikas, kibernētikas un informācijas teorijas sasniegumus.

Semiotika ir būtiski ietekmējusi daudzas zinātnes un tajā skaitā arī kulturoloģiju, sekmējot atsevišķa kultūras pētniecības virziena rašanos.

Semiotika ir zinātne par zīmēm un zīmju sistēmām. Semiotikas priekšmets ir tāda rīcība un komunikācija, kurā figurē zīmes.

Semiotika sastāv no trim relatīvi patstāvīgām disciplīnām:

1)     sintaktikas, kas analizē zīmju rašanos un sakarības;

2)     semantikas, kas skaidro attiecības starp zīmēm un apzīmētajiem objektiem;

3)     pragmatikas, kas pievēršas zīmju un to lietotāju attiecībām un zīmju lietošanas noteikumiem.

Par zīmi dēvē valodiskās informācijas minimālas vienības, kas piedalās komunikācijas procesā.

Zīme analogi aizvieto citu objektu parādību, īpašību, priekšmetu, jēdzienu, darbību.

Zīme ir svarīgs kultūras līdzeklis, jo ar tās palīdzību fiksē un vērtē jebkuru informāciju. Bez zīmēm nav iespēja informācijas apmaiņa, informācijas uzkrāšana un glabāšana.

Objektu, kuru reprezentē zīme, semiotikā sauc par denotātu. Zīme ir attiecīgā objekta jeb denotāta nosaukums.

Informāciju, ko paziņo zīme, sauc par denotāta jēdzienu (saturu, jēgu).

Semiotikā valda uzskats, ka zīme var reprezentēt ne tikai konkrētu objektu, bet arī vispārpieņemtu priekšstatu par objektu vai objektu grupu.

Semiotikā tāpat valda uzskats, ka objekts var dabā vispār neeksistēt un zīme var reprezentēt abstraktas izpausmes.

Funkcionēšanas procesā zīme var iegūt papildjēgu, ko dēvē par zīmes konotāciju.

Tā, piemēram, mūsdienu pasaulē vārds “zaļais” nozīmē ne tikai zaļo krāsu, bet arī saistību ar dabas aizsardzību. Vārds “zilais” turpretī asociējas ar homoseksuālismu.

Zīmei var būt arī ekspresīvā jēga, izsakot emocionālo pārdzīvojumu, noskaņojumu, jūtas.

Zīmju konotācijas parasti ir cieši vienotas ar kultūras atsevišķiem segmentiem subkultūrām. Piemēram, zīmju specifisks lietojums bieži ir raksturīgs t.s. jaunatnes kultūrā, cietumos, noteiktā profesionālajā vidē , radot argo, žargonus un slengus.

Zīme objektu vienmēr atspoguļo metaforiski, to tipoloģiski unificējot, fenomenālu objektu pievienojot kopējai grupai, objektu vienkāršojot un izkropļojot.

Zīme nav tas pats, kas attiecīgais objekts. Tāpēc zīmju metaforiskā iedaba ir sekmējusi dažādu filosofisko attieksmi.

Vieni kritizē zīmes par to metaforiskumu un neatbilstību īstenībai. Otri absolutizē zīmju lomu pasaules atspoguļošanā. Trešie pievēršas zīmju funkcionēšanas kontekstam, kā to, piemēram, praktizē poststrukturālisms.

Zīme var būt ne tikai zīmju sistēmas (piemēram, valodas) elements, bet arī zīmju secības teksta elements.

Jaunāko laiku zinātne lielā mērā interesējas par zīmēm no tekstu viedokļa.

Ņemot vērā pētniecisko priekšmetu, semiotiku var iedalīt vairākos virzienos.

Pirmkārt, valodas un literatūras semiotika.

Otrkārt, tēlotājas mākslas, mūzikas, kino, arhitektūras, paražu un rituālu semiotika.

Treškārt, dzīvnieku un cilvēka organisma bioloģisko sistēmu komunikācijas semiotika.

Ceturtkārt, kultūras semiotika, kas relatīvi patstāvīgi konstituējās XX gadsimta beigās un sevī azartiski ietver iepriekš minēto virzienu pētniecisko priekšmetu.

Kultūras semiotika kultūru traktē kā semiotisko fenomenu zīmju sistēmu un tekstu kopumu.

Pētot kultūru, uzmanības lokā ir sabiedrībā izmantotās zīmju sistēmas gan verbālajā, gan neverbālajā komunikācijā.

Jaunākajā periodā tāpēc ir izplatīts tāds jēdziens kā semiotiskā kultūra, ko visplašākajā nozīmē J. Lotmans dēvēja par semiosfēru. Ar jēdzienu “semiosfēra” viņš apzīmēja zīmju funkcionalitāti vispār.

Jebkurš informācijas translācijas process nav iespējams bez zīmēm. Tāpēc var iebilst, ka zīmju sistēmu un tekstu klātbūne nespēj atklāt kultūras specifiku, kas ir kultūras pētniecības mērķis. Zīmju klātbūtne informācijas procesā nav pietiekams pamats kultūras būtības izskaidrojumam.

Semiotiskajā kultūrā ietilpst visu zīmju komplekss (verbālais, žestu, ikoniskais, tēlainais, formalizējošais) un visi attiecīgajā kultūrā sagatavotie teksti.

Semiotiskajā kultūrā ietilpst arī visi procesi, kas saistīti ar zīmju darbību, proti, kultūras tekstu interpretācija, kultūras informācijas translācija, socializācijas un komunikācijas semiotiskie aspekti.

Semiotiskajā kultūrā ietilpst institucionālās formas, kas reglamentē visus semiotiskos procesus.

Semiotiskās kultūras pētniecība tādējādi ir aktuāla visās trijās semiotikas disciplīnās sintaktikā, semantikā un pragmatikā.

Sintaktika pēta kultūru t.s. kultūras valodu līmenī. Semantika iedziļinās zīmju satura problemātikā, bet pragmatika apskata kultūras valodu funkcionēšanas praksi.

Semiotiskajā pieejā valodas iedala vairākās grupās:

1)     etnisko grupu lietotās dabiskās valodas, kas vēsturiski radušās cilvēku kolektīvos;

2)     metavalodas, kas tiek lietotas, piemēram, zinātnē dabisko un mākslīgo valodu

aprakstīšanai (deskripcijai);

3)     mākslīgās valodas, kas tiek izstrādātas tehnikas vadīšanai;

4)     t.s sekundārās valodas jeb sekundārās modelējošās sistēmas, kas radušās uz

dabisko valodu bāzes un ir t.s. kultūras valodas.

Par kultūras valodu sauc tādu kultūras objektu kopumu komunikācijas un translācijas procesā, kam piemīt jebkuros apstākļos nemainīga invarianta iekšējā struktūra, tieši (formalizēti) vai netieši (metaforiski) rašanās apstākļi, izpratnes un lietošanas konvencionālie noteikumi.

Kultūras valodas var atšķirt pēc to lietotāju piederības un lietošanas sfēras.

Tā, piemēram, sastopamas ir tādas kultūras valodas kā mākslas valoda, zinātnes valoda, datorspeciālistu slengs, franču valoda, noziedznieku argo, žestu valoda, universālā programmēšanas valoda “BASIC”, frizūru valoda, makijāža valoda, politiķu valoda, modes valoda, diplomātu valoda u.c.

Kultūras valoda veidojas un funkcionē tikai noteiktos kolektīvos un visu tā pārstāvju konvencionālās vienošanās rezultātā.

Katrā kultūras valodā ir stingri reglamentēts zīmju skaits (alfabēts, leksika) un to lietošanas noteikumi (gramatika, sintakse).

Kultūras valodas reglamentācija ierobežo daudzveidīgās īstenības un pasaules uztveres atspoguļošanu. Tāpēc kultūras valodas izmanto ne tikai formalizāciju (tiešu atspoguļošanu), bet arī metaforizāciju (atspoguļošanu pārnestā nozīmē).

Tas savukārt izraisa kultūras valodu izpratnes problēmas. Komunikācijas procesā apmainoties ar zīmēm, gribot negribot var rasties sākotnējā satura deformācijas.

Kultūras pētniecībā tāpēc kultūras valodas mēdz dēvēt par simboliskiem kompleksiem un simboliskām formām, kuras visprecīzāk var izprast un novērtēt tikai attiecīgās lokālās kultūras līmenī. Piemēram, datorspeciālistu slengu nākas analizēt, respektējot angļu valodas semantiku, datorspeciālistu izglītības saturu, kibernētikas terminoloģiju u.tml.

Izmantojot semiotiku, XX gadsimta beigās tika izvirzīta tēze par poliglotismu kā kultūras svarīgu īpašību.

Katrai kultūrai piemīt daudzi informācijas apmaiņas un kultūras valodu (semiotisko sistēmu) funkcionēšanas kanāli. Kultūra nevar pastāvēt, ja tai ir tikai viens kultūras valodas funkcionēšanas kanāls. Piemēram, tikai dabiskās valodas lietošanas kanāls.

Kultūras pētnieki, atbalstot minēto tēzi, XX gadsimta beigās aktīvi pievērsās tā dēvētās kultūras daudzbalsības demonstrācijai.

Zinātniskajās aprindās ievērību guva t.s Tartu-Maskavas semiotiskā skola J. Lotmana vadībā, ar entuziasmu salīdzinot dažādas kultūras valodas (sekundārās modelējošās sistēmas) plašā kultūras kontekstā. Tartu universitāte regulāri izdeva zinātnisko rakstu krājumu “Darbi par zīmju sistēmām” (1964-1992).

Tā, piemēram, tika publicēti darbi par valodisko un mākslinieciski tēlojošo zīmju sistēmu sakarībām bērnu zīmējumos, ikonās, baroka arhitektūrā un literatūrā, krievu klasiskajā dzejā un prozā.

XX gadsimta 70.-80. gados atsevišķa tēma bija semiotisko sistēmu vienotība ar cilvēka smadzeņu pusložu funkcionālo asimetriju. Pētījumi šajā jomā deva iespēju uz kultūru lūkoties no principiāli jauna redzespunkta.

1990. gadā Rīgā latviešu valodā iznāca Tartu un Maskavas semiotiskās skolas ievērojamā zinātnieka Vjačeslava Ivanova grāmata “Pāris un nepāris. Smadzeņu asimetrija un zīmju sistēmu dinamika” (Maskavā kr.val. iznāca 1978. g.).

Starptautisko ievērību guva J. Lotmana kultūras semiotiskie pētījumi. Tajos konkrēta empīriskā materiāla analīze mijas ar metodoloģiskām rekomendācijām un teorētiski vispārinošiem secinājumiem.

Tā, piemēram, vienā no savām pēdējām monogrāfijām J. Lotmans apskata krievu muižniecības sadzīvi un tradīcijas kā semiotisko sistēmu jeb kultūras valodu nomenklatūru.

Vispirms viņš apskata sociālo slāņu hierarhiju un savstarpējo pakārtotību, ko nosacīja cilvēka ieņemtais amats valsts dienestā. Bez amata krievu muižniekam sabiedrībā nebija nekāda reputācija.

Ievērojot dienesta pakāpi, goda mielastos apkalpoja viesus. Pirmajiem ēdienus un dzērienus pasniedza visaugstākajām amatpersonām un pēc tam pārējiem amatu kārtībā.

Nozīmības ziņā otra kultūras valoda bija ordeņi ordeņu semiotiskā sistēma. Ordenis bija apbalvojums kā noteikta zīme, un ordeņu ieviešana faktiski bija īstenības semiotizācijas uzskatāms piemērs.

Tālāk seko tādas kultūras valodas kā mundieri, muižnieku dižciltīgās ievērojamības sistēma, “krievu dendisms” apģērbs, sadzīves manieres, politiskā liberālisma demonstrēšana.

J. Lotmans secināja, ka muižnieki sadzīvē bieži rīkojās un izteicās saskaņā ar literārajiem tekstiem un teatrālajiem uzvedumiem, kas tāpat liecināja par dzīves semiotizāciju.

J. Lotmans kultūrā jeb semiosfērā akcentēja ne tikai nozīmību (signifikanci) un komunikāciju, bet arī dinamiskumu.

Viņaprāt kultūras dinamiskums izpaužas divās formās: 1) evolūcijā un 2) sprādzienā.

Katru jaunu virzienu, metodi, katru jaunu pieeju, koncepciju u.tml. viņš dēvēja par sprādzienu, jo tas nebija paredzēts.

Sprādzienus kultūras dinamiskumā galvenokārt izraisa atsevišķi autori. Evolūcija turpretī ir kolektīva darba produkts, kurā atsevišķa autora loma ātri kļūst sekundāra.

2.          KULTURAS JĒDZIENS

.

2.1.             Kulturas jedziena universialitate

Mūsdienās kultūras jēdzienu uzskata par vienu no vissarežģītākajiem jēdzieniem humanitāro zinātņu ciklā.

Pirmkārt, gandrīz katrā zinātņu disciplīnā un pētnieciskajā virzienā sastopama specifiska attieksme pret kultūru, tajā akcentējot tikai zināmus aspektus.

Otrkārt, ar kultūras jēdzienu nākas apzīmēt ļoti komplicētas parādības, un nepastāv vienprātība par šo parādību atlases principiem un kritērijiem.

Treškārt, joprojām vērojamas individuālistiskas ambīcijas kultūras traktējumā, katram autoram cenšoties izstrādāt un rekomendēt savu kultūras definīciju, kura zinātniskajā un populārzinātniskajā vidē nostiprinās atkarībā no autora personības reputācijas.

Tā, piemēram, latviešu sabiedrībā mēdz vērīgi ieklausīties Zentas Mauriņas katrā vārdā un tajā skaitā arī viņas daudzajās kultūras definīcijās. Gandrīz katrā esejā viņa ir aforistiski izsacījusies par kultūru, ne reti uzsverot kādu jaunu momentu kultūrā.

Līdzīga aina konstatējama arī J. Lotmana zinātniskajā mantojumā. Viņa formulējumi par kultūras specifiku ir laika gaitā mainījušies sakarā ar teorētiski konceptuālajām izmaiņām zinātnieka darbībā. J. Lotmana uzskati virzījās no strukturālās izpratnes uz semiotisko skatījumu.

Kultūras definīcijas izstrādi apgrūtina arī vārda “kultūra” valodiskā izcelsme un vēsture.

Eiropas valodās vārds “kultūra” ir cēlies no latīņu lietvārda “cultum”, kas savukārt radies no latīņu darbības vārda “colere”.

Latīņu vārds “colere” bija daudznozīmīgs. Ar šo vārdu apzīmēja kultivēšanu, apdzīvošanu, aizgādniecību, pielūgšanu, attīstību, audzināšanu, izglītošanu.

Minētā latīņu vārda atsevišķas nozīmes transformējās patstāvīgos jēdzienos. Piemēram, “apdzīvošana” ar latīņu vārda “colonus” starpniecību pārtapa vārdā “kolonija”. No vārda “pielūgšana” ar “cultus” starpniecību radās “kults”.

Angļu, franču un citās valodās vārds “cultum” sākotnēji apzīmēja attīstīšanu, kalpošanu, kultivēšanu, dzīvnieku un augu audzēšanu.

Piemēram, mūsdienu spāņu valodas vārdnīcās vārds “cultum” apzīmē apgaismošanu, kultūru, attīstību, garīgās dzīves bagātināšanos un pilnveidošanos. Bet vārds “cultivo” apzīmē apstrādāšanu, kultivēšanu, kultūru, augu u.c. kultūru audzēšanu.

Izsekojot vārda “cultura” etimoloģijai, nostiprinājies viedoklis par metaforisko faktoru jēdziena “kultūra” lietojumā.

Rakstītie avoti liecina, ka ilgus gadsimtus ar vārdu “cultura” saprata audzēšanu agrikulturālā aspektā. Taču ar laiku vārdu “cultura” attiecināja ne tikai uz dabas procesiem, bet arī sāka metaforiski attiecināt uz cilvēka attīstību audzināšanu un izglītošanu.

Ilustrējot tamlīdzīgu vārda “cultura” etimoloģisko evolūciju un it kā zināmu pārejas laikmetu šajā evolūcijā, parasti atsaucas uz angļu filosofa Frensisa Bekona izteikumiem par “prāta kultūru un mēslošanu”.

Metaforiskā faktora lingvistiskais rezultāts, iespējams, bija sekojošais. Metafora “prāta kultūra” ar laiku acīmredzot kļuva tik pierasta, ka zaudēja savu metaforisko iedabu. Vārdus “prāta kultūra” sāka lietot tiešā nozīmē, raksturojot cilvēka intelektuālo attīstību.

Savukārt vārdu “kultūra” sāka piemērot vispārējā stāvokļa atspoguļošanai izaugsmes un pilveidošanās pakāpes novērtējumā vispār. Vēsturiski pirmajā laikā ar vārdu “cultura” raksturoja individuālās izpausmes kāda auga vai dzīvnieka audzēšanu.

Uzskata, ka vārda “kultūra” universializācija sākās XVIII un XIX gadsimta mijā.

Tas ir arī periods, kad sākās kultūras definīciju daudzpusība, kas turpinās līdz mūsdienām.

XVIII   un XIX gadsimta mijā sākās arī civilizācijas jēdziena popularitātes ēra, terminoloģiski raksturojot sabiedrības morālās, tiesiskās, sociālās, pilsoniskās, tehnoloģiskās attīstības līmeni.

Zināmu laiku kultūras un civilizācijas jēdzienus uztvēra kā sinonīmus. Civilizācijas jēdziens cēlies no latīņu vārdiem “civis” (pilsonis) un “civilis” (pilsonisks), un tāpat kā vārds “cultura” piedzīvoja radikālas etimoloģiskās izmaiņas.

Valodnieki ir konstatējuši, ka mūsdienu eiropeiskajās valodās vārdu “kultūra” joprojām lieto vairākās nozīmēs:

1)    intelektuālās un mākslinieciskās jaunrades (piemēram, kino, teātra, literatūras, tēlotājas mākslas, mūzikas, arhitektūras u.c.) apzīmēšanai;

2)     estētiskās un intelektuālās attīstības vispārējā procesa apzīmēšanai (piemēram, latviešu kultūras attīstība);

3)     sabiedrības vispārējās attīstības līmeņa apzīmēšanai (piemēram, latviešu zemnieku kultūra);

4)     raksturojot kādas sabiedrības dzīves veidu noteiktā vēsturiskajā periodā (piemēram, akmens, bronzas un dzelzs laikmeta kultūra);

5)     raksturojot atsevišķa indivīda uzvedību un izturēšanos pret apkārtējo vidi (piemēram, nekulturāla rīcība koncerta laikā).

Sastopams viedoklis, ka kultūras definīciju daudzpusību izraisījusi tāda garīgās dzīves tendence kā zināšanu teoretizācija un mūsdienu zinātnes augstās metodoloģiskās prasības.

Šī tendence īpaši spilgti izpaudās XX gadsimtā, kas bija ļoti bagāts ar visdažādākajiem metodoloģiskajiem pieteikumiem un eksperimentiem.

Mūsdienu zinātnē dominē prakse iegūto zināšanu saturā fiksēt arī metodiskos paņēmienus un attiecīgās metodes terminoloģiju. Katras metodes un terminoloģiskā aparāta reprezentanti automātiski papildina kultūras definīciju skaitu.

Tā, piemēram, semiotikas klātbūtne neapšaubāmi ir saglabājusies, kultūru definējot kā informāciju un semiotisko mehānismu (J. Lotmans). Psihoanalīzes ietekme nosacījusi apgalvojumu, ka kultūra ir subjektīvo psihisko stāvokļu projekcija (Z. Freids).

Zīmīgi, ka XX gadsimtā kultūras definīciju daudzpusība kļuva pat par patstāvīgu pētniecisko tēmu. No tiem zinātniekiem, kurus ieintriģēja šī tēma, slaveni ir amerikāņu antropologi Alfreds Luiss Krobers un Klaids Klakhons.

1952. gadā viņi izdeva grāmatu “Kultūra: koncepciju un definīciju kritisks pārskats”. Tajā tipoloģiski analizētas 164 kultūras definīcijas.

Pēc grāmatas iznākšanas kultūras definīciju kolekcionēšana un sistematizācija turpinājās. Pēc abu zinātnieku nāves 1963. gadā iznāca minētās grāmatas papildināts izdevums. Tajā analizētas 257 kultūras definīcijas.

K. Klakhons un A.L. Krobers kultūras definīcijas iedalīja sešās pamatgrupās, no kurām dažas dalās apakšgrupās.

1.  pamatgrupā ietilpst aprakstošās definīcijas. Šī tipa definīcijās ir minēts tas viss, kas ietilpst kultūrā. Piemēram, tipisks ir uzskaitījums, ka kultūra veidojas no zināšanām, ticējumiem, paražām, mākslas, morāles, tiesiskajām normām utt.

2. pamatgrupā tipoloģizētas definīcijas, kurās pasvītrots vēsturiskā mantojuma faktors. Piemēram, apgalvojumi, ka kultūra balstās uz uzskatu un darbības iemaņu mantojumu.

3.  pamatgrupā apvienotas tā dēvētās normatīvās definīcijas. Tās iedalītas divās apakšgrupās.

Pirmās apakšgrupas definīcijās galvenā ideja ir dzīves veids, proti, attiecīgās sabiedrības kultūra ir šīs sabiedrības dzīves veids.

Otrās apakšgrupas definīcijās valda vērtības un normas. Piemēram, tipiski ir spriedumi, ka kultūra ir tajā sastopamo garīgo un morālo vērtību un normu kopums.

4.  pamatgrupā koncentrētas psiholoģiskās definīcijas, pievēršoties cilvēka adaptācijai (prasmju un iemaņu apguvei) apkārtējā vidē.

Psiholoģiskās definīcijas ir samērā daudzveidīgas, tāpēc tās iedalītas četrās apakšgrupās.

Pirmajā apakšgrupā ir formulējumi par kultūru kā par procesu, kurā cilvēks piemērojas dzīvot dotajos ārējos apstākļos.

Otrajā apakšgrupā runa ir par tās sociālās informācijas apguvi, kas cilvēkam nav dota piedzimstot.

Trešajā apakšgrupā runa ir par sabiedrības kultūrai raksturīgo paradumu formēšanos.

Ceturtajā apakšgrupā abi zinātnieki iekļāva specifiski psiholoģisku attieksmi pret kultūru, kad definīcijās lietoti tādi termini kā sublimācija, psihiskā reakcija, impulsi u.tml.

5. pamatgrupa veltīta t.s. strukturālajām definīcijām. To centrā ir kultūras strukturālā organizācija.

6. pamatgrupā iekļautajās definīcijās kultūra ir skaidrota no izcelsmes viedokļa. Materiāls ir precizēts četrās apakšgrupās.

Pirmajā apakšgrupā kultūra tiek dēvēta kā mākslīgo objektu (artefaktu) sfēra, kuru cilvēki radījuši vai modificējuši.

Otrajā apakšgrupā kultūrā galvenās ir cilvēka idejas un intelektuālās spējas.

Trešajā apakšgrupā ir uzsvērta simbolu un simbolizācijas loma kultūrā.

Ceturtajā apakšgrupā apvienotajās definīcijās priekšroka ir dota asprātīgai reducēšanai. Šajā apakšgrupā, piemēram, tipisks ir cilvēku un dzīvnieku salīdzinājums, respektīvi, kultūra ir tas, kas cilvēkus atšķir no dzīvniekiem; kultūra ir tas, kas sastopams vienīgi starp cilvēkiem.

Kultūras definīciju daudzpusība ir ietekmējusi kultūras teorētisko interpretāciju un kultūras atsevišķu aspektu skaidrojumu.

Piemēram, definīciju daudzpusība lielā mērā ir atbalsojusies kultūru tipoloģijā, kura tāpat mēdz būt sazarota un daudzpusīga. XX gadsimtā kultūru tipoloģijā uzskatāmi atspoguļojās zināšanu teoretizācija un metodoloģiskā daudzveidība.

XX  un XXI gadsimta mijā vērojama kultūras globalizācijas tendence, kad zināmā vienprātībā par kultūru sāk dēvēt pilnīgi visu cilvēciskās esamības sfēru pretstatā bioloģiskajām sistēmām.

Kultūras robežas tādējādi iegūst maksimāli iespējamās dimensijas un aktualitāti zaudē perspektīvas zinātniski fetišizēt atsevišķus kultūras elementus.

2.2.  Kulturas izpratne līdz XIX gadsimtam

Kultūras jēdziens ir sastopams seno romiešu filosofu un literātu darbos.

Antīkajos tekstos kultūras jēdziens lietots, lai aicinātu kultivēt cilvēka prātu un dvēseli.

Piemēram, Cicerons filosofiju slavēja kā gara un prāta kultūru, kas auglīgi apstrādā un spēcina cilvēka domāšanas spējas.

Senās Romas rakstnieks Marks Porcijs Katons sacerēja traktātu “Agrikultūra”.

Viņš deva konkrētus padomus zemes kopšanai. Darba rezultāti esot atkarīgi ne tikai no zemes apstrādes kvalitātes, bet arī no zemkopja emocionālās attieksmes pret zemi.

Zemkopim uz savu zemi ir jāraugās ar mīlestību, jo citādi nekas neizaugs un nebūs kultūra.

Antīkajā zinātnē un arī viduslaikos kultūra vēl nekļuva par patstāvīgu pētniecisko objektu.

Kultūra bija pasaules izjūta, bet nevis konceptuāla nostādne un intelektuālu refleksiju objekts.

Antīkajā pasaulē cilvēka dzīves idejiskais saturs koncentrējās ap kosmosa un haosa jēdzienu.

Cilvēks sevi uzlūkoja kā kosmosa daļu. Kosmoss asociējās ar attīstību un kārtību.

Antīkajā laikmetā cilvēka pilnveidošanās ideāls bija morāli cēla individualitāte.

Cilvēka audzināšanas un izglītības mērķis bija iegūt saprātīgas spriešanas spējas un estētiskās jūtas, kas deva mēra un taisnīguma izjūtu.

Latīņu valodā sacīja “humanitas”, un tas nozīmēja to pašu, ko mums izsaka vārdi “kulturāls cilvēks”.

Antīkā laikmeta cilvēka priekšstatos nepastāvēja dalījums daba-kultūra. Tolaik eksistēja dalījums daba-kosmoss, daba-haoss.

Viduslaikos kristiānisma kontekstā dominēja cilvēka nepārtraukta velme garīgi pilnveidoties, lai nekristu grēkā.

Pār cilvēku un pasauli valda Dievs. Viss ir atkarīgs no Dieva gribas.

Viduslaiku cilvēka dzīvē zināšanas asociējās ar grāmatu un vissvarīgāko no tām Bībeli.

Par izglītības un audzināšanas svarīgāko līdzekli kļuva grāmata un grāmatu studēšana.

Cilvēka intelektuālā dzīve ieguva grāmatniecisku veidolu. Izlasīto grāmatu tematika un daudzums kļuva par cilvēka personības kritēriju.

Vācu jurists un vēsturnieks Samuels Pufendorfs viens no pirmajiem kultūras jēdzienu lietoja mūsdienu izpratnē.

Viņa ieskatā kultūra ir sabiedriska cilvēka darbības rezultāts. Viņš kultūras cilvēku pretstatīja pirmatnēji dabiskajam dabā dzīvojošajam cilvēkam.

Kultūra vispār esot kaut kas pretējs dabas tumšajai stihijai un dabas neapvaldītajam spēkam. Kultūra liecinot par izglītotību un audzinātību.

Rietumeiropā kultūras zinātniskā apguve sākās tikai XVIII gadsimtā Dž. Viko, J.F. Herdera, Ž.Ž. Ruso, G.V.F. Hēgek, I. Kanta, D. Didro un citu domātāju filosofiskajās studijās.

Vācu valodnieks Johans Kristofs Adelungs 1782. gadā izdeva grāmatu “Cilvēka dzimtes kultūras vēstures pieredze”.

Uzskata, ka viņš bija viens no pirmajiem, kas pret kultūru izturējās kā pret zinātnisko materiālu.

J.K. Adelungs un citi tā laika zinātnieki galvenokārt centās atklāt kultūras vēstures un kultūras progresa likumsakarības.

Savas atziņas viņi hipotētiski rezumēja dažādos teorētiskajos modeļos. Piemēram, kultūras attīstības cikliskajā un lineārajā modelī (plašāk skat. 8.1., 8.2.).

Cikliskās teorijas piekritēji kultūras vēsturē saskatīja relatīvi noslēgtus laikmetus, kas iedalās vairākos etapos.

Tāds princips esot sastopams visu kultūru attīstībā. Laikmeta beigas nozīmē arī kultūras bojāeju, un vispār kultūras virzībai esot noslēgts un pabeigts raksturs.

Kultūras liktenis ir prognozējams. Beidzoties vienam kultūras laikmetam jeb ciklam, sākas jauns laikmets, kurā viss atkārtojas no jauna.

Tā, piemēram, itāļu filosofs Dž. Viko izstrādāja kultūras attīstības ciklisko modeli. Par to interese saglabājās arī XIX un XX gadsimtā. Uz Dž. Viko darbiem atsaucās arī citi kultūras filosofi un kultūras vēsturnieki.

Dž. Viko rakstīja par katras nācijas trim attīstības laikmetiem:

a)     dievišķo laikmetu, kad vēl nav nodibināta valsts un pār cilvēkiem valda mīti

un autoritātes;

b)     heroisko laikmetu, kad jau eksistē aristokrātiskās pārvaldes formas un ir augsta

mitoloģiskā un reliģiskā apziņa, pieejami ir tehniskie izgudrojumi;

c)     humānistisko laikmetu, kad ir radusies zinātne un uz cilvēku dzīvi atsaucās

demokrātiskuma principi un tehniskais progress.

Dž. Viko domāja, ka katrs laikmets noslēdzas ar krīzi un sabrukumu, bet laikmetu maiņas dzinējspēks ir ļaužu masas.

Kultūras attīstības lineārā modeļa piekritēji bija franču filosofi Ž.Ž. Ruso un

D.    Didro.

Viņi kultūras gaitu modelēja kā mērķtiecīgu un secīgu taisnvirziena kustību, kurā no vienkāršām formām attīstās sarežģītākas formas un no zemākā pāriet uz augstāko.

Lineārajā modelī kultūras process ir neatgriezenisks un ieprogrammēts, un nav paredzēta lejupslīde iepriekšējā kvalitātē.

Saskaņā ar lineāro modeli kultūrā ir tikai progress.

Kultūras progresa tempa palielināšana ir atkarīga no cilvēku vitalitātes un gribas.

Ž.Ž. Ruso un D. Didro tomēr paredzēja zināmas novirzes kultūras lineārajā modelī.

Viņi par taisnvirziena maģistrāli pasludināja civilizāciju, no kuras progresīvā ceļa var novirzīties atsevišķas kultūras.

Kultūru novirzei mēdzot būt vairāki iemesli. Piemēram, atkrišana iepriekšējā attīstības līmenī, sava īpatna virziena izvēlēšanās, asimilēšanās augstāk attīstītā kultūrā.

Mūsdienās par pirmajiem Rietumeiropas kultūras filosofiem un kultūras antropologiem atzīst vācu zinātniekus J.F. Herderu un Johannu Georgu Adamu Forsteru.

J.G.A. Fosters piedalījās slavenā angļu ceļotāja kapteiņa Džeimsa Kuka otrajā ekspedīcijā apkārt pasaulei (1772-1775).

Viņš savus novērojumus fiksēja ceļojuma dienasgrāmatā. Viņš raksturoja dažādu cilšu un tautu kultūru, kā arī centās teorētiski vispārināt empīriskos novērojumus.

J.G.A. Forsters un J.F. Herders kultūras jēdzienu pirmie lietoja arī daudzskaitlī.

Mēdz uzskatīt, ka tas izraisīja veselu apvērsumu eiropiešu priekšstatos par sevi un pārējo pasauli.

Abi zinātnieki atklāja, ka nepieciešams ir zināt ne tikai par savu kultūru, bet arī par citām kultūrām.

Pie tam zināšanas par citām kultūrām var palīdzēt labāk izprast savu kultūru.

Informācijas vākšanai un sistematizēšanai par savu un citām kultūrām ir jābūt antropoloģijas galvenajam mērķim.

J.F. Herders izplānoja fundamentālu antropoloģijas programmu.

Tās pamatkomponenti bija 1) kultūru un tautu detalizēta aprakstīšana, 2) kultūru analīze, lai priekš cilvēkiem noskaidrotu alternatīvus paraugus dabas diktēto apstākļu pārvarēšanai, 3) savas kultūras iepazīšana, iepazīstot citas kultūras.

J.F. Herders kultūru definēja kā cilvēka gara radošo darbību, piemērojoties dzīvei dotajā vidē un nodrošinot sev optimālus apstākļus.

Viņš akcentēja cilvēces un cilvēciskās iedabas kopību, diferencēti traktēja dabas un kultūras cilvēciskos aspektus.

Tolaik bija izplatīti elementāri priekštati par dabas un cilvēka sinkrētisko vienotību. J.F. Herders šajā ziņā ieteica radikālas korekcijas.

J.F. Herders uzskatīja, ka kultūras galvenās sastāvdaļas ir valoda, zinātne, amats, māksla, ģimene, valsts, reliģija. Šo sastāvdaļu mijiedarbība esot kultūras attīstības būtiskākais faktors.

Pateicoties J.F. Herdera un citu zinātnieku publikācijām, kultūras jēdziens nostiprinājās eiropeiskā cilvēka apziņā.

Kopš XVIII gadsimta kultūra faktiski kļuva par sava veida arhetipu, jo gribot negribot iedarbojās uz katra cilvēka pašvērtību un apkārtējās vides interpretāciju.

G.V.F. Hēgek filosofijā kultūra ir pasaules gara realizācijas produkts.

Pasaules gars sevi realizē tautu liktenī, iemiesojoties zinātnē, tehnikā, reliģijā, mākslā, sabiedrības un valsts pastāvēšanas formās.

Pasaules gars nepilda ne atsevišķu individu, ne atsevišķu spēcīgu līderu gribu. Pasaules gars īsteno vispārīgos mērķus.

Vācu filosofa panloģiskās un transcendentālās idejas stimulēja pasaules kultūras vienotība un attīstības loģika. Tātad tas materiāls, kas ir kopīgs uz mūsu planētas sastopamajām kultūrām.

G.V.F. Hēgek pārliecībā pasaules kultūras pieredze liecina, ka attīstību nosaka ne tikai individuālā griba, bet arī tieši nedefinētas universālās likumsakarības un apslēptā loģika.

Savukārt ar šo apslēpto loģiku var tikties pēc tam, kad visu kultūras parādību daudzveidība iepazīta kā pašatverošs veselums.

G.V.F. Hēgeh filosofiskajā sistēmā šis pašatverošais veselums ir pasaules gars, un kultūras saturu nosaka pasaules gars. Kultūras absolūtā vērtība izpaužas domāšanas formu kopībā.

I. Kants pasauli iedalīja dabas pasaulē un brīvības pasaulē.

īsti cilvēciskā pasaule ir brīvības pasaule, kurā ietilpst kultūra.

Dabas pasauli un brīvības pasauli savieno skaistais.

Estētiskās parādības I. Kanta pārliecībā ir augstākais kultūras sasniegums. Cilvēks ir atkarīgs no ārējās pasaules. Brīvību cilvēks iegūst ar kultūras palīdzību. I. Kanta koncepcijā kultūra pirmkārt un galvenokārt ir morāle un morālais pienākums, ko viņš dēvēja par kategorisko imperatīvu.

2.3.   Kulturas jedziens XIX un XX gadsimta

XIX un daļēji arī XX gadsimtā lielā mērā saglabājās vēsturisko un etnogrāfisko aspektu izšķirošā loma kultūras izskaidrojumos, kā tas aizsākās XVIII gadsimtā Apgaismības laikmetā.

Kultūras definīcijās atspoguļojās kultūrvēsturiskās refleksijas. Pētniecisko patosu nosacīja kultūru salīdzinājumu evristiskās perspektīvas un publiskā pārskatamība, bet nevis teorētiski abstraktie meklējumi.

XIX un XX gadsimtā priekšroka tika dota t.s pirmatnējo un primitīvo kultūru, bet nevis attiecīgi savu kultūru izpētei.

Valdīja priekšstats, ka pirmatnējā sākotnē meklējami izskaidrojumi jaunāko laiku kultūrai.

Minētajos gadsimtos tāpēc dominēja eksotiska viela Austrālijas, Amerikas, Āfrikas, Āzijas pamatiedzīvotāju mitoloģiskais, folkloras un etnogrāfiskais materiāls.

Minētajos gadsimtos nostiprinājās tāda kultūras pētniecības organizatoriskā forma kā zinātniskā ekspedīcija.

Jau 1768. gadā skotu filosofs Ādams Fergusons vēsturi iedalīja trīs stadijās: mežonības, barbarisma un civilizācijas.

No tiem zinātniekiem, kuri XIX gadsimtā turpināja meklēt objektīvu apstiprinājumu šīs tēzes pareizībai, panākumus guva amerikāņu etnogrāfs Luiss Henrijs Morgans.

Viņš tāpat kā Ā. Fergusons cilvēces izaugsmē saskatīja mežonības, barbarisma un civilizācijas pakāpi. Pāreju no zemākās pakāpes uz augstāko pakāpi nodrošina materiālās ražošanas pilnveidošanās.

L.H. Morgans tāpat kā viņa laikabiedrs angļu ekonomists Kārlis Markss un citi

XIX    gadsimta zinātnieki pielietoja materiālistisko metodi sabiedrības un kultūras izpratnē.

Saskaņā ar materiālistisko metodi kultūra ir pakļauta sabiedrībā pastāvošajām ražošanas attiecībām, ražošanas līdzekļu īpašuma veidiem un šķiru cīņai.

Senākajiem laikiem pievērsās arī angļu etnogrāfs Eduards Barnets Tailors. Kā jau tika minēts, viņa grāmata “Pirmatnējā kultūra” (1871) ietilpst kulturoloģiskās literatūras klasikā. Ar viņa proponēto kultūras definīciju turpina polemizēt arī mūsdienās.

Grāmatas teksts sākas ar kultūras definīciju no etnogrāfijas viedokļa.

Sinonīmiski ir lietots kultūras un civilizācijas jēdziens.

Kultūra jeb civilizācija veidojas kā veselums no zināšanām, ticējumiem, mākslas, tikumības, likumiem, paražām un citām spējām un ieradumiem, ko cilvēks ir apguvis kā sabiedrības loceklis.

Kultūras parādības ir ērts materiāls cilvēka domu un darbības likumu izpētei.

Kultūras atsevišķa attīstības pakāpe ir jāuzlūko par tādu stadiju, kurā ir ietvērta pagātnes pieredze un nākotnes potences.

Angļu etnogrāfs kultūru iedalīja materiālajā kultūrā un garīgajā kultūrā.

Garīgā kultūra ir primārā, jo ar tās starpniecību veidojas materiālā kultūra.

E.       B. Tailora kultūras definīcija ir garīgās kultūras definīcija. Vēsturiskajām likumsakarībām ilustratīvo izskaidrojumu viņš izvēlējās garīgās kultūras piemēros.

XXgadsimtā saglabājās interese par pirmatnējām kultūrām un kultūru vēsturisko tipoloģiju, taču reizē ievērojami pieauga teorētiskās prasības.

Zinātniskā doma saprata, ka kultūras specifikas noskaidrojumā nepietiek tikai ar vēsturiskajām retrospekcijām un pamatīgāk nākas iedziļināties kultūras sinhroniskajos slāņos.

Tā, piemēram, L.Vaita zinātniskajā orientācijā priekšplānā bija jautājums kas ir kultūra? Viens no viņa nopelniem ir kultūras jēdziena jaunas koncepcijas radīšana.

1959.  gadā viņš publicēja plašu rakstu “Kultūras jēdziens”. Ievadā viņš ironizē par kultūras definīciju daudzveidību, kas tolaik spilgti izpaudās antropoloģijā un citās zinātņu disciplīnās, atsakoties no E.B. Tailora definīcijas sekmētās vienprātības XIX gs. beigās un XX gs. sākumā.

L. Vaits kultūras būtību saskatīja vienīgi cilvēkam piemītošajā spējā piešķirt noteiktu simbolisko nozīmi domām, darbībai un priekšmetiem, kā arī uztvert simboliskās izpausmes.

Simboliskā jēga var būt idejām, ticējumiem, attieksmei, jūtām, uzvedībai, paražām, institūtiem, tiesiskajām normām, mākslas darbiem, valodai, darba instrumentiem, tehnoloģiskajām iekārtām, ornamentiem, saimniecības priekšmetiem u.c.

Simboliskās parādības un to sakarības pieder psiholoģijas sfērai un kultūras sfērai, ar ko nodarbojas kulturoloģijas zinātne.

L. Vaits uzskatīja, ka kultūra izpaužas reālās objektīvi eksistējošās parādībās. Viņš krasi nošķīra cilvēka uzvedību (psiholoģiju) no kultūras.

L. Vaits centās pārvarēt antropoloģijā izplatīto viedokli, ka materiālie priekšmeti neietilpst kultūrā, jo kultūrā it kā varot ietilpt tikai garīgās izpausmes idejas un abstrakcijas.

Amerikāņu zinātnieks simbolizāciju vērtēja kā ideju, attiecību, darbību un priekšmetu vispārējo faktoru, ar kā palīdzību formējas īpašs konteksts kultūras konteksts.

Jebkura izpausme atklājas tikai noteiktā kontekstā, un jebkura izpausme tajā skaitā var atklāties arī kultūras kontekstā.

Kultūrā ietilpst tādas simboliskās izpausmes kā 1) idejas un attiecības, 2) darbība un 3) materiālie objekti.

Savukārt kultūra laika un telpas dimensijās eksistē 1) cilvēka organismā (idejas, ticējumi, emocijas, attiecības), 2) cilvēku sociālās mijiedarbības procesos un 3) materiālajos objektos (cirvjos, fabrikās, māla traukos u.c.), kas atrodas cilvēku sociālās mijiedarbības modeļu zonā.

Katram kultūras elementam piemīt divi aspekti subjektīvais un objektīvais. Piemēram, cirvis ir objektīvi eksistējošs priekšmets, kurā reizē atspoguļojas arī subjektīvais moments (ideja, formas stilistika u.tml.).

Rezumējot L. Vaita pieeju, nākas teikt, ka kultūrā ietilpst tas, kas ir atkarīgs no simbolizācijas jeb, citiem vārdiem sakot, cilvēka mentālās apstrādes, cilvēka garīgās klātbūtnes, attiecīgo izpausmi iekļaujot specifiskā kontekstā kultūrā.

XXgadsimtā uz kultūras teoriju ļoti lielu ietekmi atstāja vācu zinātnieka Osvalda Špenglera konceptuāli oriģinālais un grandiozais darbs divos sējumos “Rietumzemes bojāeja” (1918-1922).

Autora pamatmērķis, kā viņš pats sacīja, bija sagatavot pasaules vēstures morfoloģijas aprakstu atbilstoši noteiktai konceptuālajai pieejai un kultūras izpratnei.

O. Špenglera pozīcija par kultūras jēdzienu izvērsta pirmajā sējumā.

Viņš bija pārliecināts, ka kultūras interpretācijai ir jāvirzās reizē ar cilvēces vēstures būtības un iekšējo formu meklējumiem.

Uz vēsturi ir jālūkojās kā uz plānveidīgi būvētu un ar dziļu strukturālo jēgu apveltītu organismu.

Kultūra ir šī organisma gars un garīgi vienojošais faktors, bet pasaules vēsture organismu vispārējā biogrāfija.

Antīkās vai kādas citas kultūras vēsture ir morfoloģiski precīza līdzība kāda cilvēka vai dzīvnieka, koka vai zieda mikrovēsturei.

O. Špenglera filosofiskajos prātojumos kultūra ir gars, kas piedzimst, sasniedz noteiktu kulmināciju un beigās iet bojā. Kultūra izdzīvo tās pašas vecuma stadijas, kādas ir konstatējamas cilvēka mūžā. Kultūras mūža ilgums ir 1000 gadu.

Kultūras bojāeja vācu zinātnieka koncepcijā nozīmē kultūras transformāciju civilizācijā formālā un bezdvēseliskā fenomenā. O. Špenglera uzskatos kultūra un civilizācija ir nepārvarāma antinomija.

Pasaules vēsturē O. Špenglers saskatīja astoņas noslēgtas, patstāvīgas un dažkārt paralēli pastāvošas kultūras: ēģiptiešu, indiešu, babiloniešu, maģisko (arābu un bizantiešu), ķīniešu, apollonisko (grieķu), faustisko (rietumeiropiešu) un maiju kultūru.

Kultūras jēdziena teorētiski imanentai analīzei XX gadsimtā produktīvi pievērsās angļu antropologs Broņislavs MaHnovskis.

Pēc B. Maļinovska nāves 1944. gadā ASV iznāca viņa grāmata “Kultūras zinātniskā teorija”. Kultūras teorētiķu aprindās grāmatai ir liela autoritāte.

B. MaHnovskis atbildē uz jautājumu “kas ir kultūra” iesaka uz kultūru vispirms paraudzīties no zināmas distances. Tad atklāsies, ka kultūra ir vienots veselums,

kas sastāv no ražošanas instrumentiem un patēriņa priekšmetiem, dažādu sabiedrisko institūtu nostādnēm, cilvēciskās domas un amatiem, ticējumiem un paražām.

Kultūra ir cilvēka radīta sekundāra esamības vide. Tā ir mākslīgi radīta vide, kuras pastāvēšanai ir nepieciešama organizācija, regulācija un pašatjaunošanās.

Savukārt šīs vides organizācijas, regulācijas un pašatjaunošanās līmenis rada jaunu dzīves kvalitāti, kas ir atkarīga no dotās sabiedrības kultūras līmeņa.

Attiecīgā dzīves kvalitāte var stimulēt jaunas prasības mākslīgi radītās vides jaunas formas, proti, jaunu kultūras līmeni.

Var stimulēt arī nepieciešamību saglabāt un turpināt mākslīgi radītās vides iepriekšējās formas kultūras tradīcijas.

B. Maļinovskis definējoši rezumē, ka kultūra ir vienots veselums, kas sastāv daļēji no autonomiem un daļēji no savstarpēji saskaņotiem institūtiem. Katras kultūras veselumu un pašpietiekamību nodrošina tas, ka kultūra kalpo visa spektra bāzes, instrumentālo un integratīvo prasību nodrošināšanai. Kultūra ir cilvēku radīts fenomens, un funkcionāli kalpo cilvēka bioloģisko, fizisko un garīgo prasību apmierināšanai.

Arī vācu filosofa Ernsta Kasīrera kultūras koncepcija XX gadsimtā ir atstājusi lielu ietekmi uz zinātni.

Ja, piemēram, G.V.F. Hēgelis kultūras jēdzienu interpretēja kā transcendentālu garu, Z. Freids kā cilvēka bezapziņas sfēru, B. Maļinovskis kā cilvēka prasību izpildes funkcionālo veselumu, tad E. Kasīrers akcentēja cilvēka funkciju radīt sev mākslīgu apkārtējo pasauli, realitātes apzīmējot ar noteiktiem simboliem. Valoda, reliģija, zinātne, māksla, mīti pieder simboliskai sistēmai, bez kuras cilvēks nevar dzīvot. Šī simboliskā sistēma ir cilvēka dzīves specifiskākā īpašība un neatņemama sastāvdaļa.

Formas un satura ziņā, kā arī attīstības dinamiskuma ziņā ir dažādas simboliskās sistēmas. Turklāt cilvēkam piemīt tieksme arvien vairāk un vairāk sarežģīt simbolisko sistēmu, kas atsaucas uz dažādu kultūru dialogu.

Savus uzskatus E. Kasīrers apkopojā monumentālā darbā “Simbolisko formu filosofija”, kas trijos sējumos iznāca Berlīnē 1923.-1929. gadā.

Savdabīgi kultūras jēdzienu izskaidroja krievu vēsturnieks Levs Gumiļovs.

Viņa pētniecisko interešu centrā bija tādi etniskie procesi kā etnoģenēze, migrācija, asimilācija, adaptācija, etnosa un dabas, etnosa un ģeogrāfijas sakarības.

Viņš par etnosa attīstības un tādējādi arī etnosa kultūras galveno dzinējspēku atzina pasionaritāti kādas etnosa daļas (parasti ļoti nelielas) kaislību aktīvi, drosmīgi un pašaizliedzīgi darboties visa pārējā etnosa labā. Pasionāro cilvēku pretstats ir garīgi pasīvo, apātisko un gļēvo ļaužu masa.

Ļ Gumiļovs etnosa un tā kultūras vēsturē saskatīja tiešas analoģijas ar cilvēka mūžu. Etnosi un to kultūras dzīvo 1500 gadus, un to liktenis ir atkarīgs no pasionārās enerģijas koncentrācijas.

2.4.Kulturas ontoloģija

Mūsdienās samērā vienprātīgi nostiprinās sekojoša kultūras definīcija.

Kultūra ir cilvēciskās darbības, uzvedības un saskarsmes superbioloģisko programmu sistēma, kas nodrošina sociālās dzīves pastāvēšanu un pilnveidošanos.

Darbības, uzvedības un saskarsmes superbioloģiskās (t.i., virs-, pārbioloģiskās) programmas dinamiski izpaužas zināšanu, normu, iemaņu, ideālu, paraugu, ideju, hipotēžu, ticējumu, mērķu, vērtību jomā un kopumā veido vēsturiski uzkrātu sociālo pieredzi.

Kultūra ne tikai glabā un translē sociālo pieredzi, bet arī ģenerē darbības, uzvedības un saskarsmes jaunas programmas, kas cilvēku aktivitātes rezultātā izmaina sabiedrības reālo dzīvi.

Mūsdienu kultūras ontoloģiskajā (esamības, būtības) koncepcijā uzskatāmi rezumējas kultūras jēdziena vēsturiskā virzība.

Kultūras definīcijā vēsturiski zināmu laiku (piem., XVIII-XIX gs.) tika iekļauti cilvēka darbības rezultāti radītās parādības.

Tagad kultūras jēdzienā teorētiski ekstrapolē cilvēka aktivitātes formas darbību, uzvedību un saskarsmi.

Pateicoties cilvēka aktivitātei, rodas pāri dabai stāvoša cilvēciskās esamības sfēra kultūra, kas ir mākslīgi radīta un pretstats dabai un dabiskajam.

Kultūras jēdziena vēsturiskajos aizsākumos bija arī tāds posms, kad vārdu “kultūra” saistīja tikai ar dabu un zemes apstrādāšanu.

Šo pirmatnējo posmu nomainīja laiks, kad kultūras jēdzienu sāka attiecināt arī uz cilvēku un tāpēc nācās pārvarēt pretstatu kultūra-daba. Kultūra tika pretstatīta dabai.

Pēc tam tika precizētas kultūras un sabiedrības attiecības. Respektīvi, nostiprinājās priekšstats, ka kultūra ir sabiedrības sociālās dzīves īpašs aspekts.

Vispār kultūras un sabiedrības sakarību interpretācija ir viena no galvenajām problēmām kultūras teorijā.

Starp sabiedrību un kultūru pastāv organiska mijiedarbība.

Kultūra nav tas pats, kas sabiedrības dzīve, bet ir sabiedriskās dzīves specifiska izpausme.

Kultūra izpaužas sabiedriskās dzīves visās jomās, un nav tāda sabiedriskās dzīves fenomena, kas nebūtu saistīts ar kultūru.

Kultūra sabiedrībā ir tas pats, kas ģenētiskie kodi bioloģiskajos organismos, nodrošinot to funkcionēšanas daudzveidību.

Kultūras “ģenētiskie kodi” ir cilvēciskās darbības, uzvedības un saskarsmes superbioloģiskās programmas, kas apkopo sociālo pieredzi un nosaka cilvēka katru soli sabiedriskajā dzīvē.

Tādējādi faktiski var teikt, ka cilvēka esamību nosaka ne tikai bioloģiskie, ģenētiskie kodi, bet arī superbioloģiskie kultūras kodi.

Kultūras kodi realizējas noteiktās zīmju jeb semiotiskajās sistēmās.

Semiotisko sistēmu veidi un realizācija var būt visdažādākā.

Piemēram, bērns atdarina vecāku un skolotāju sociālo pieredzi. Amata māceklis cenšas visu darīt tāpat kā viņa meistars.

Loti svarīga kultūras sastāvdaļa (semiotiskā sistēma) ir valoda.

Ar valodas palīdzību fiksē iegūto sociālo pieredzi, kā arī rada jaunu sociālo pieredzi, kas notiek komunikācijas procesā.

Valodas struktūra rekomendē noteiktu pasaules tēlu un pasaules objektu analīzi un sintēzi.

Valoda apliecina cilvēka emocionālo un vērtējošo attieksmi pret apkārtējo vidi.

Līdzās dabiskajām valodām liela loma ir mākslas un zinātnes valodai, veidojot atsevišķas semiotiskās sistēmas sabiedrības attīstības nodrošināšanai.

Sociālā pieredze apkopojās arī cilvēka radītajos priekšmetos, kuriem var būt semiotiskas funkcijas.

Darba rīki, tehnika, sadzīves priekšmeti, saražotā produkcija un citi t.s. materiālās kultūras objekti arī sevī ietver semiotisko nozīmi, jo tajos ir iemiesotas idejas, darbības paņēmieni, tehnoloģiskie risinājumi un cita veida sociālā pieredze.

No diahroniskuma (t.i., parādību attīstības secības) viedokļa darbības, uzvedības un saskarsmes programmas var iedalīt trijās grupās.

Pirmkārt, tā dēvētās reliktās programmas, kurās iemiesojas kultūras mantojums, sākot no vissenākajiem laikiem, kad cilvēku darbību, uzvedību un saskarsmi nosacīja, piemēram, pagānisma ticējumi un rīcības stereotipi.

Relikto programmu jeb apziņas arhetipu analīzei pievērsās tādi zinātnieki kā Z. Freids, K.G.Jungs.

Otrkārt, attiecīgā laika aktuālās programmas, kas nodrošina šodienas dažāda tipa sabiedrību pastāvēšanu; piemēram, kultūras virzību mūsdienu multietniskajā un postindustriālajā sabiedrībā.

Treškārt, futuroloģiski orientētas programmas, kas var kļūt aktuālas tuvākajā vai tālākajā nākotnē un izmainīt sabiedrības dzīvi; piemēram, zinātnes izstrādātās jaunās tehnoloģijas un informācijas apmaiņas formas u.tml.

Katra no minētajām trim programmu grupām lielā mērā raksturo kultūru un kultūras attīstības dinamiku.

Ja sabiedrībā lielu vērību joprojām piešķir cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes reliktajām programmām, īpašā cieņā nav kultūras dinamiskuma prasības, jo sabiedrību apmierina, piemēram, folklorā un etnogrāfijā fiksētie kultūras kodi.

Ja sabiedrībā dominē aktuālās programmas, tad kultūrā agri vai vēlu var iestāties stagnācija. Stagnāciju var veicināt aktuālo programmu kreatīvā izsmeltība un pragmātiskā devalvācija.

Futuroloģiski orientēto programmu klātbūtne liecina par kultūras vitalitāti un dinamiskumu.

Futuroloģiskās programmas var stimulēt aktuālo programmu pašreorganizāciju un idejisko atjaunošanos.

Darbības, uzvedības un saskarsmes superbioloģisko programmu sistēmisko vienotību un veselumu katrā sabiedrībā nodrošina pasaules uzskata universālijas. Tās sniedz sistēmiski aptverošu un idejiski vienotu cilvēciskās pasaules tēlu. Pasaules uzskata universālijas ļauj lūkoties uz apkārtējo vidi no viena intelektuālā un ideoloģiskā redzespunkta.

Pasaules uzskata universālijas kulturoloģijā dēvē par kultūras kategorijām.

Ar kultūras kategoriju starpniecību attiecīgās sabiedrības pārstāvis pārdzīvo, analītiski apzina, vērtē un apvieno vienā veselumā visas īstenības parādības, ar kurām viņam nākas sastapties savā dzīvē.

Kultūras kategorijās vispārinoši atspoguļojas cilvēciskās dzīves galvenie komponenti: priekšstati par cilvēka vietu un lomu pasaulē, sociālajām attiecībām, garīgajām vērtībām utt.

Pastāv, piemēram, tādas kultūras kategorijas kā laiks, telpa, kustība, kvalitāte, kvantitāte, saturs, forma, cēlonis, sekas, nepieciešamība, nejaušība u.c.

Šajās universālijās tiek fiksēta parādību un objektu vispārējā atribūtika, un tās ietilpst cilvēka apziņas pamatstruktūrā.

Kultūras kategoriju atsevišķu grupu veido universālijas, raksturojot cilvēku uzvedību un saskarsmi.

Šajā grupā ietilpst, piemēram, tādas kultūras kategorijas kā cilvēks, sabiedrība, apziņa, brīvība, taisnība, skaistums, ļaunums, godīgums, negodīgums, sirdzapziņa, pienākums, ticība, cerība u.c.

Sabiedrības vēsturē var mainīties kultūras kategoriju jēga un funkcionālā iederība pasaules uzskata universāliju sistēmā.

Cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes jaunu programmu rašanās rezultātā izmainās arī kultūras kategoriju nomenklatūra.

Piemēram, zināmas saturiskās un hierarhiskās izmaiņas ir piedzīvojušas tādas kategorijas kā ticība un sirdsapziņa. Tām ir bijusi atšķirīga loma kristiānistiskajās kultūrās un materiālistiskā un ateistiskā pasaules uzskata pārvaldītajās kultūrās. Piemēram, ateistiskais pasaules uzskats skeptiski izturas pret ticības un sirdsapziņas lomu kultūrā.

Indivīds kultūras kategoriju jēgu apgūst socializācijas procesā, formējot savu individuālo pasaules izpratni, savu darbību un uzvedību.

Socializācijas process nosaka, ka individuālā pasaules izpratne, darbība un uzvedība reizē atbilst arī noteiktas sociālās grupas apziņai un vērtībām.

Katra cilvēka apziņā atbalsojas noteiktas sociālās grupas apziņas un vērtību stereotipi.

Tā, piemēram, inteliģences pārstāvja apziņā atbalsojas tādas inteliģences stereotipiskās mentālās tendences kā vēlēšanās kalpot savas tautas kultūrai un nepārtraukti rūpēties par savas tautas izglītošanu.

Kulturoloģijā uzskata, ka kultūras struktūra sastāv no 1) kultūras statikas un

2)    kultūras dinamikas.

Kultūras statikā ietilpst kultūras elementi, kā arī kultūras formas elementu konfigurācijas.

Kultūras dinamikā ietilpst procesi, mehānismi un līdzekļi, kas veicina un nodrošina kultūras izmaiņas.

Kultūras statikā ietilpstošos kultūras elementus var iedalīt trijās grupās:

1)    universālie elementi, kas piemīt gandrīz visām kultūrām un radušies, ņemot vērā cilvēku sociobioloģisko īpašību kopību; piemēram, ilgs bērnības periods, dzīve grupveidā, ģimenes institūts, asinsradniecības aizliegums, kalendārs, dziesmas, dejas, sports, valoda, likumi, joki, folklora, personvārdi, māksla, privātīpašums, mitoloģija, reliģija utt.;

2)    reģionālie elementi, kas piemīt daudzu tautu kultūrām; piemēram, materiālisms un ateisms kā mūsdienu austrumeiropas kultūru elementi;

3)    unikālie elementi, kas ir specifiski kādai noteiktai kultūrai; piemēram, Austrumu-Rietumu problemātika krievu kultūrā.

Kultūra savā būtībā ir dinamisks fenomens. Taču ne vienmēr obligāti nākas konstatēt kultūras attīstību (evolūciju, progresu).

Uz mūsu planētas dzīvojošo etnosu lielākajai daļai pēc zināma kultūras līmeņa sasniegšanas ar apkārtējo vidi ir iestājusies homeostāze stabils pastāvīgums cilvēku un dabas, un sociālās vides attiecībās. Kultūras attīstība ir vērojama, tā teikt, kultūras mikroelementu līmenī, bet nevis visas sistēmas mērogā.

Savukārt, piemēram, Eiropas un Ziemeļamerikas sabiedrībās var pilnā mērā konstatēt kultūras attīstību (progresu) no relatīvi arhaiskās stadijas līdz šodienas postindustriālajai stadijai.

Kultūras dinamikā var izšķirt sekojošas tipoloģiskās variācijas:

1)    kulturģenēze -cilvēces vēsturē nepārtraukti sastopamā jaunu kultūras sistēmu un elementu rašanās un to integrācija sociālajā praksē;

2)    tradīciju mantošana kultūras translācija no vienas paaudzes uz otru paaudzi saistībā ar sabiedriskās dzīves aktuālajām prasībām;

3)    kultūras difūzija kultūras aizguvumi un ieviešana jaunā sociālajā praksē, kas notiek tā saucamo kultūras sakaru rezultātā;

4)    kultūras elementu transformācija kultūras degradācijas vai modernizācijas procesi, kas stimulē veco kultūras elementu atmiršanu un jaunu progresīvāku elementu rašanos;

5)    kultūras elementu reinterpretācija simboliskās jēgas un sakarību izmaiņas;

6)    kultūras sistēmiskā radikalizācija sabiedrības krasa pāreja no vienas kultūras sistēmas uz otru kultūras sistēmu, kas, piemēram, XX gadsimtā vairākkārt notika tādā Austrumeiropas zemē kā Latvija.

Kultūra nodrošina sociālās dzīves pastāvēšanu un pilnveidošanos. Praktiski to realizē atsevišķi indivīdi.

Cilvēka loma kultūrā ir daudzpusīga. Cilvēks vienlaikus ir gan atkarīgs no kultūras normām un vērtībām, gan ir kultūras “produktu” patērētājs un radītājs, gan ir kultūras translētājs savā sabiedrībā un citās kultūrās.

Cilvēka atkarība no kultūras sākās jau viņa dzīves pirmajos mirkļos: zīdaiņa barošanas un ievīstīšanas tradīcijas, audzināšana ģimenē un skolā, attiecīgajā sociālajā vidē valdošās morālās un tikumiskās prasības un stereotipi, profesijas apguves nosacījumi, zinātniskās, mākslinieciskās un cita rakstura informācijas kvalitātes ietekme u.tml. utt.

Cilvēks izmanto citu cilvēku radītās kultūras vērtības: lasa daiļliteratūru, skatās kinofilmas, lieto dažādus sadzīves priekšmetus, darbarīkus u.tml. utt.

Cilvēks piedalās jaunu kultūras vērtību radīšanā: projektē jaunas tehnoloģijas, ierosina jaunu metodisko pieeju, sacer dzejoļus, komponē mūziku u.tml. utt.

Cilvēks informē citus cilvēkus savā zemē un ārzemēs par kultūras konkrētām izpausmēm. Bez cilvēka līdzdalības nav iespējama kultūras informācijas apmaiņa.

Kultūra kā cilvēku dzīves superbioloģisko programmu sistēma funkcionē visdažādākajos aspektos.

Kultūras funkcijas ir sekojošās:

1)     cilvēka aizsardzības un adaptācijas funkcijas apkārtējā dabas un sociālajā vidē;

2)     izziņas un radošā funkcija, palīdzot iepazīt un priekš sevis pārveidot apkārtējo vidi;

3)     informācijas apmaiņas funkcija;

4)     signifikatīvā funkcija, nosakot objektu un parādību nozīmību un vērtību;

5)     normatīvā funkcija, izstrādājot visdažādākos noteikumus, rekomendācijas un normas.

Mūsdienās īpaši sakarā ar masu kultūras rašanos un hedonisma izplatību sabiedriskajā apziņā nākas runāt arī par tādu kultūras aspektu kā relaksācijas funkciju, palīdzot fiziski un psihiski atslābināties un atbrīvoties no garīgā sasprindzinājuma, kā arī gūt zināmu baudu.

Kultūra funkcionē kā cilvēka un sabiedrības pašidentifikācijas un identifikācijas līdzeklis.

Ar kultūras jēdzienu savu piederību konkrētam sociumam nosaka gan atsevišķs cilvēks, gan sabiedrība kopumā.

Ar kultūras jēdzienu “savējos” identificē un nodala no “svešajiem”.

Kultūras pašidentifikācijas un identifikācijas aspekts ir veicinājis kultūru tipoloģizāciju kultūru iedalījumu dažādos tipos, atsaucoties uz kultūru visdažādākajām iezīmēm un klasifikācijas kritērijiem.

3. KULTURU TOPOLOĢIJA

.

3.1. Materiala un garīga kultura

Kultūru kā vienotu sistēmu pieņemts dalīt divās lielās daļās materiālā kultūra un garīgā kultūra.

Tamlīdzīgs kultūras dalījums vienmēr ir bijis populārs un plaši izplatīts masu apziņā, jo uzskatāmi palīdz norobežot cilvēku idejiski garīgo pasauli no cilvēku radītās empīrisko priekšmetu pasaules.

Dalījums tāpat ievieš zināmu hierarhiju kultūrā, jo garīgā kultūra tiek uzskatīta par primāro un augstāko izpausmi, salīdzinot ar materiālo kultūru.

Garīgās kultūras saturs tradicionāli dominē izglītībā, mācību iestāžu apmeklētājus iepazīstinot ar kultūras vēsturi.

Iedalījums ir nosacīts un shematisks, un tā pamatā ir viens kritērijs ražošanas veids un attiecīgā ražošanas veida produkcija.

Materiālajā kultūrā ietilpst cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes materiālā sfēra darbarīki, tehnoloģiskās iekārtas, ēkas, sadzīves priekšmeti, apģērbs, transporta līdzekļi, ceļi, masu komunikācijas līdzekļi utt.

Materiālā kultūra vairāk vai mazāk ir tieši saistīta ar dabas objektiem, izejvielām un enerģiju, ko cilvēki izmanto visdažādāko materiālo priekšmetu un produktu izgatavošanai.

Materiālajā kultūrā dabas objekti, izejvielas un enerģija cilvēka darbības rezultātā transformējas cilvēka eksistencei nepieciešamās un tātad arī kultūras ziņā mērķtiecīgās reālijās.

Materālā kultūra ir cilvēka gara iemiesošanās lietās.

Materiālā kultūra aptver plašāku reāliju loku nekā materiālā ražošana, jo materiālajā kultūrā ietilpst arī iepriekšējo paaudžu atstātais mantojums arheoloģiskie, arhitektūras, tehnikas, labiekārtotas dabas pieminekļi u.tml.

Materiālās kultūras analīze un vērtēšana tradicionāli notiek no humānistisko interešu viedokļa.

Pirmkārt, cik lielā mērā materiālajā kultūrā atspoguļojas cilvēku idejas, izdoma, radošie un estētiskie meklējumi.

Otrkārt, cik pragmātiski efektīvi un psiholoģiski komfortabli materiālā sfēra kalpo cilvēkiem.

Tā, piemēram, XX gadsimtā aktuāla bija tēze par zinātniski tehniskā progresa pašmērķīgumu, emocionāli traumējoši pārņemot pilnā varā cilvēkus un nomācot viņu garīgo pasauli.

Materiālās un garīgās sfēras harmoniskās sabalansētības jautājums aktuāls ir arī mūsdienās sakarā ar masu komunikācijas jauno formu (piemēram, elektroniskā pasta un interneta) izplatību, kad poligrāfiski sagatavotu tekstu (grāmatu, žurnālu, laikrakstu) nomaina teksts uz datora displeja.

Garīgajā kultūrā ietilpst garīgās darbības jeb apziņas sfēra un garīgās darbības rezultāti māksla, literatūra, zinātne, reliģija, izglītība, morāle, audzināšana, folklora, mitoloģija utt.

Garīgajā kultūrā ietilpst arī cilvēku savstarpējās attiecības sabiedrībā un ražošanas procesā, radot materiālās un garīgās kultūras vērtības.

Garīgo kultūru mēdz iedalīt divās apakšgrupās:

1)     cilvēka garīgā kultūra jeb cilvēka garīgās īpašības un to attīstība;

2)     garīgās vērtības, kas iegūtas mākslinieciskās, zinātniskās un cita veida garīgās

darbības rezultātā un kas ir kļuvušas par kultūras faktu.

Vēsturiski ilgu laiku plaši izplatīts bija viedoklis par cilvēka garīgās kultūras izaugsmi izglītības procesā, apgūstot tādas humanitārās disciplīnas kā retorika, didaktika, mūzika, literatūra, svešvalodas, vēsture.

Jaunajos laikos akcentē gan humanitāro, gan dabaszinātnisko un eksakto disciplīnu lomu cilvēka garīgās kultūras formēšanās procesā.

Garīgajā kultūrā ietilpstošās garīgās vērtības rodas visās sabiedriskās apziņas formās: filosofiskajā, reliģiskajā, zinātniskajā, estētiskajā (māksla, literatūra), ētiskajā, tiesiskajā, politiskajā.

Izplatības un nozīmības ziņā cilvēka garīgās īpašības un garīgās vērtības mēdz klasificēt kā 1) vispārcilvēciskās, 2) nacionālās, 3) sociāli šķiriskās, 4) lokālās,

5)     ģimenes, 6) personiski individuālās, 7) etniskās vērtības.

Tā, piemēram, par vispārcilvēciskajām vērtībām uzskata mīlestību, taisnīgumu, draudzību, atsevišķus kultūras šedevrus, cilvēces attīstībai principiāli kardinālus zinātniskos atklājumus u.c.

Par latviešu tautas etniskajām vērtībām tiek uzskatītas tautasdziesmas, dziesmusvētki, A. Pumpura eposs “Lāčplēsis”, Raiņa dzeja un dramaturģija u.c.

Nacionālās vērtības ir kādas valsts pilsoņu korpusa vērtības, kas palīdz etniski dažādajiem cilvēkiem konsolidēties kopīgo interešu aizstāvībai. Latvijā tās ir vērtības, kuras ir vienlīdz nozīmīgas gan latviešiem, gan krieviem, poļiem, ebrejiem, baltkrieviem, ukraiņiem un citām etniskajām minoritātēm.

Latvijā sociāli šķiriska vērtība ir latviešu zemniecības attieksme pret savu viensētu un savu “zemes kaktiņu”, kā tas, piemēram, uzskatāmi atspoguļojās daiļliteratūrā.

Priekš latgaliešiem lokāla vērtība ir katolicisms un māla keramika.

Ģimenes vērtības parasti balstās uz ģimenisko mantojumu (priekšmetiskiem fenomeniem, morāli sadzīviskām nostādnēm u.c.), ko katra jaunā paaudze cenšas konsekventi respektēt un saglabāt.

Personiski individuālo vērtību kristalizāciju sekmē garīgi subjektīvi faktori cilvēka izglītības un profesijas orientācija, atpūtas un izklaidēšanās formas u.tml.

Kultūras vēsturē un kultūras autorefleksijas garīgajā kultura mēdz izcelt atsevišķu slani maksliniecisko kultUru. Arī pirmaja gramata par Latvijas kultūras vēsturi (2000. g.) galvenokart runa ir par maksliniecisko kultUru.

Makslinieciskas kultUras kodolu veido maksla, taja iekļaujot arī literatūru.

Makslinieciskaja kultura tiek intelektuali jutekliski atklata un demonstrēta estētiska attieksme pret īstenību, ka arī tiek radīta jauna ta dēvēta makslinieciskā īstenība, kas izpaužas tados makslinieciski stilistiskajos virzienos ka modernisms, avangardisms, postmodernisms.

Makslinieciskaja kultUra īstenības interpretacijas galvenais līdzeklis ir makslinieciskais tēls, kura ir ietvērta sociali nozīmīga informacija.

Ar makslinieciska tēla palīdzību tiek iepazīts cilvēks un viņa apkartēja pasaule. Makslinieciskajos tēlos akumulējas zinašanas par cilvēku un socialo pieredzi. Šīs zinašanas tiek noformētas noteiktas vērtības un to aktualitati apliecina attiecīgie makslinieciskie tēli.

Ta, piemēram, A.Pumpura eposa Lačplēša tēls apliecina tadu vērtību latviešu tautas apziņa ka brīvība un nacionala neatkarība.

Maksla cilvēks un cilvēka apkartēja pasaule faktiski projecējas subjektīvi iztēlota un makslinieciski nosacīta forma.

Makslas mērķis ir pievērst uzmanību estētiskam, tikumiskam, ideoloģiskam, politiskam, tiesiskam un cita rakstura problēmam emocionali sakapinata veida un tadējadi provocēt emocionali aktīvu problēmu pardzīvojumu, kas savukart stimulē izdarīt noteiktus secinajumus realaja dzīvē.

Maksla spēj bUtiski ietekmēt cilvēku apziņu un sabiedrisko domu.

Makslas sociokulturala funkcija ir attiecīga satura materialu sintētiski visparinat un veidot relatīvi universalus cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes modeļus,

7? 7 tadējadi cilvēkiem gnozeoloģiski palīdzot konstruktīvak izprast un orientēties apkartēja vidē.

Makslas sociokulturala funkcija ir rekomendēt noteiktas tikumiskas, izglītības, audzinašanas pozitīvas vērtības un cilvēku savstarpējo attiecību paraugnormas.

Maksla kultUra ir viens no visdinamiskakajiem elementiem, jo spēj operatīvi un vērtējoši atsaukties uz politiskajam, ekonomiskajam, socialajam izmaiņam sabiedrība.

Taja paša laika maksla ir kultUras “viskonservatīvakais” elements, jo tradicionali balstas uz nemainīgajam visparcilvēciskajam tikumiskajam normam un vērtībam.

Maksla ir ta kultUras sfēra, kuru parasti vienmēr ir vēlējusies kontrolēt un ideoloģiski izmantot baznīca, valsts vara, politiskas organizacijas.

Makslinieciskaja kultUra var konstatēt vairakus strukturalos līmeņus: 1) individualo vai grupveida maksliniecisko daiļradi, 2) daiļrades organizatorisko infrastruktUru (dažada tipa makslinieku apvienības), 3) materialo infrastruktUru (kabinetus, darbnīcas, izstažu, koncertu un uzvedumu telpas), 4) makslinieciskas izglītības un audzinašanas infrastruktUru (konservatorijas, makslas akadēmijas, makslas koledžas utt.) , 5) makslinieciskas daiļrades un makslas procesu analītiskas interpretacijas infrastruktUru (makslas teorija, vēsture un kritika, specialie preses izdevumi, TV un radio pārraides utt.), 6) mākslas mantojuma saglabāšanas infrastruktūru (muzeji, arhīvi, restaurācijas darbnīcas utt.), 7) tautas pašdarbības mākslas infrastruktūru (tautas daiļrades nami, pulciņi, festivāli utt.), 8) mākslinieciskās kultūras valstiskās politikas infrastruktūru (kultūras ministrijas, departamenti, fondi, komisijas, ekspertu grupas utt.).

Kultūras reālajā virzībā nodalīt materiālo un garīgo kultūru visbiežāk praktiski ir neiespējams.

Tā, piemēram, mūzika sastāv gan no garīgās izpausmes, gan no materiālās substances notīm, mūzikas instrumentiem.

Tas pats sakāms par grāmatu, gleznu, zinātnisko atklājumu, kas veidojas no garīgiem un empīriski materiāliem komponentiem.

Arī tāds tipisks materiālās kultūras jēdziens kā “tehnika” plašākā nozīmē raksturo kādas darbības iemaņas un paņēmienus. Tehnikas jēdziens plašākā nozīmē var tikt lietots kā sinonīms mākslinieciskajai meistarībai.

Tikai šaurākajā nozīmē tehnikas jēdziens asociējas ar mehānismiem, darbagaldiem, iekārtām u.tml.

3.2.  Elitara un masu kultura

Arī kultūras tipoloģiskais iedalījums elitārajā un masu kultūrā ir nosacīts iedalījums tāpat kā materiālās un garīgās kultūras atsevišķs aplūkojums.

Nosacītā iedalījuma pamatā ir vairāki kritēriji.

Pirmkārt, kultūras autoru un patērētāju specifika.

Otrkārt, kultūras satura un formas specifika.

Treškārt, kultūras funkcionālās telpas specifika.

Par elitārās kultūras autoriem un patērētājiem tradicionāli uzskata attiecīgās sabiedrības augstāko slāni, ko mēdz dēvēt par eliti.

Vārds “elite” ir cēlies no franču valodas, apzīmējot vislabāko, izredzēto un speciāli atlasīto.

Ar elites jēdzienu raksturojot cilvēkus, parasti runā par sabiedrības morāli cēlāko, estētiski un intelektuāli apdāvinātāko, darbīgāko, izglītotāko un produktīvāko daļu. Eliti veido sabiedrības īpašs slānis, kam ir lieliskas garīgās spējas.

Elite nav valdošais politiskais slānis sabiedrībā. Eliti automātiski neveido pie varas esošie cilvēki.

Tā saucamajai politiskajai elitei visbiežāk nav nekā kopēja ar kultūras eliti, kura var atrasties opozīcijā valdošajam virsslānim.

Elite ir sastopama katrā sabiedrības slānī, šķirā, neformāli apvienojot cilvēkus ar specifiskām garīgajām spējām.

Nostiprinājies uzskats, ka tieši šī cilvēku daļa jeb elite veicina sabiedrības progresu un tāpēc kultūrai ir jāorientējas saskaņā ar viņu vajadzībām, prasībām, gaumi, idejisko izpratni u.tml.

Elitārās kultūras koncepcijas radās un turpināja modificēties reizē ar sabiedrības sociālo diferenciāciju virsaišos un cilts locekļos, vergturos un vergos, feodāļos un vasaļos, aristokrātos un plēbejos, muižniekos un kalpos, kapitālistos un proletariātā.

Elitārās kultūras koncepcijas balstās arī uz citiem sabiedrības diferenciācijas priekšnoteikumiem.

Piemēram, uz atšķirībām cilvēku intelektuālajā un mākslinieciskajā attīstībā.

Šajā sakarā ir sastopams iedalījums “ģēnija cilvēkos” un “labuma cilvēkos”. Pirmie ir mākslinieciski un zinātniski radoši cilvēki. Otrie ir spējīgi dot kādu labumu praktiskajā un utilitārajā jomā.

Cilvēku sabiedrībā faktiski vienmēr ir pastāvējis noteikts slānis, kuru zināšanām, informētībai un profesionālajai sagatavotībai ir augstāka kvalitāte nekā pārejo ļaužu lielākajai daļai.

Tā, piemēram, burvji, pareģi un cilšu virsaiši pirmatnējā sabiedrībā ieņēma privileģētu stāvokli, pateicoties savu zināšanu un intelektuāli sociālo funkciju izredzētībai.

Viduslaikos īpašai sabiedrības daļai piederēja tie cilvēki, kuri prata latīņu valodu.

Elitārs raksturs vienmēr ir bijis masonu ložām, garīdznieku ordeņiem, mūku klosteriem, mācību iestādēm ar audzēkņu atlases speciāliem kritērijiem, zinātņu akadēmijām, studentu korporācijām, literārajiem un filosofiskajiem saloniem un pulciņiem, mākslinieku apvienībām utt.

Elitārisma tendences kultūrā parasti uzplaukst tā saucamajos pārejas periodos, kad radikāli mainās kultūras visa sistēma jeb paradigma. Eiropā tā tas bija XIX un XX gadsimta mijā, bet ļoti izteikti Austrumeiropā arī XX un XXI gadsimta mijā sakarā ar sociālisma politisko režīmu sabrukumu.

Mūsdienu Latvijā elitāras tieksmes izpaužas to intelektuāļu darbībā, kas koncentrējas ap tādiem speciālajiem izdevumiem kā “Kentaurs XXI”, “Kultūra un Vārds”.

XX gadsimtā elitārās kultūras teorētiķi uzsvēra tēzi par demokratizācijas principa nelabvēlīgo ietekmi uz kultūru.

Demokratizācijas principa respektēšana liek izvēlēties un tādējādi arī akceptēt vairākuma jeb masu viedokli, gaumi, zināšanas, izpratni, priekšstatus utt. Tas mazina kultūras fenomenu unikālo un individuāli oriģinālo sabiedrisko nozīmību un perspektīvas, kas galu galā var atsaukties uz kultūras progresu.

Demokratizācijas principa socializācija nestimulē individuālo radošo garu un kultūrā mazina indivīda intelektuālās, estētiskās, reliģiskās izvēles brīvību un garīguma līmeni vispār.

Elitārās kultūras un masu kultūras kolīzijas demonstratīvi aktivizējās XX gadsimtā.

Elitārā kultūra vēlas kalpot tikai elitei. Elitārā kultūra tāpēc lepojas ar savu marginālo noslēgtību, garīgo aristokrātiskumu un aksioloģisko pašpietiekamību, jo savu vērtību kodeksu izstrādā pati un arī pati to realizē.

Elitārās kultūras politika ir sabiedrības mazākuma, bet nevis vairākuma jeb masas kultūras politika. Elites un masas antagonisms elitārajā kultūrā vienmēr tiek īpaši akcentēts.

Elitārās kultūras antipodi ir folklora, etnogrāfija, valsts, sabiedrības zināmu slāņu un šķiru oficiālā kultūra, mūsdienu masu kultūras industrija.

Elitārā kultūra nevar eksistēt bez sava galvenā antipoda masu kultūras. Elitārās kultūras kreatīvais un enerģētiskais patoss ir organiski saistīts ar masu kultūras kritiku, parodizāciju, masu stereotipu un šablonu izsmiešanu un sagraušanu.

Masu kultūra ir viens no elitārās kultūras galvenajiem priekšmetiem.

Masu kultūra ir arī elitārās kultūras rašanās un pastāvēšanas galvenais avots. Primārā ir vairākuma jeb masu kultūra. Sekundārā ir elitārā kultūra.

Elitārā kultūra rodas dažādā ceļā. Tomēr vienmēr izšķirošā loma ir kultūras zi? j nāma materiāla apzinātai marginalizācijai un eksaltācijai, piešķirot šim materiālam izredzētības statusu. Speciāli tiek sludināts, ka attiecīgo kultūras materiālu ir spējīgi radīt, saprast un izmantot tikai izredzētie jeb kultūras elite.

Materiāla marginalizācijā un eksaltācijā var konstatēt dažādu pieeju.

Piemēram, radot jaunu un sakāpināti komplicētu kultūras faktu semantiku ar metaforiskiem, simboliskiem, asociatīviem līdzekļiem, kad attiecīgo kultūras faktu izpratnei un interpretācijai ir nepieciešamas speciālas zināšanas un plaša informētība.

Tādu kultūras elitāru slāni centās, piemēram, radīt krievu simbolisti un reliģiskās filosofijas artistiski noskaņotie zinātnieki XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā. Krievu simbolisti speciāli sacerēja un publicēja dzeju, kuras tēli un asociatīvās konstrukcijas bija saprotamas tikai nelielai izredzēto grupai.

Latvijas kultūras vēsturē elitāra ievirze bija jauno literātu un mākslinieku darbībai XX gadsimta sākumā, kā arī 20. gados.

Piemēram, jaunās inteliģences grupai, kas 1906. gadā žurnāla “Dzelme” 5. numurā publicēja savu manifestu “Mūsu mākslas motīvi”.

Elitāra materiāla marginalizācija un eksaltācija var balstīties arī uz pašmērķīgu oriģinalitāti, radot kultūrā pilnīgi jaunas satura nostādnes un formas.

Tā tas, piemēram, sastopams modernisma un avangardisma praksē, kad daiļdarba jēga ir zināma tikai autoram un minimālai sabiedrības daļai. Turklāt ne reti šī minimālā sabiedrības daļa atsaucās nevis uz pašu secināto, bet gan uz autora komentāriem.

īpatns stāvoklis izveidojās totalitārajās kultūrās. Piemēram, fašistiskās Vācijas un padomju kultūrā PSRS pastāvēšanas 70 gados XX gadsimtā.

Tās savā būtībā bija masu kultūras, kas konsekventi ienīda jebkāda elitārisma noskaņas.

Taču faktiski totalitārās masu kultūras ir savdabīga elitārās kultūras transformācija.

Piemēram, tādi filosofi kā F. Nīče, O. Špenglers, O. Veiningers, kuru uzskatus plaši izmantoja vācu nacisti, propagandēja elitārisma svētīgo nozīmi kultūrā un atzina tikai elitārās kultūras nepieciešamību.

Fašistiskās Vācijas ideologi un kultūras politiķi no minēto filosofu elitārisma idejām atvasināja masu kultūras doktrīnas.

Elitārās kultūras transformācija tipiski izteiktā masu kultūrā bija iespējama, vulgarizējot un primitivizējot elitārās kultūras idejisko saturu un to demagoģiski uzspiežot masu apziņai.

Līdzīgi notika arī sociālisma zemēs, vulgarizējot un primitivizējot marksisma mācību un radikāli noskaņotās inteliģences sociāldemokrātiskos un sociālistiskos uzskatus, kas sākotnēji pilnā mērā atbilda elitārisma kritērijiem.

Elitāros pulciņos un elitārā stilā izstrādātais sociālisma sabiedrības abstrakti idealizētais modelis pēc 1917.gada tika diktatoriski uzspiests Krievijas un citu zemju iedzīvotāju masām un kanonizēts masu apziņā kā vienīgi pareizais sociālā un kultūras progresa ceļš.

Faktiski arī totalitārajās kultūrās saglabājās un patiesībā ieņem svarīgu vietu elitārisma pieeja.

Pirmkārt, tas attiecas uz vienīgās un valdošās politiskās partijas īpašo statusu un kontingentu.

Partijā uzņēma tikai speciāli atlasītus cilvēkus, un partijas oreols bija maksimāli sakralizēts. Partijai valstī piederēja neierobežota vara.

Otrkārt, tas attiecas uz inteliģences, sabiedrības īpaša vidusslāņa, atlases paņēmieniem un elitāru fetišizēšanu.

Inteliģence, piemēram, PSRS tika pasludināta par komunistiskās partijas uzticamāko palīgu un padomju kultūras galveno reprezentantu.

Padomju inteliģence eksistēja un funkcionēja saskaņā ar elitārisma principiem. Inteliģences korpusā iekļāva tikai pakļāvīgus un uzticamus cilvēkus. Inteliģence tika speciāli materiāli stimulēta un glorificēta kā sociālistiskās sabiedrības ideāls un paraugs. Inteliģences sociālistiski produktīvākā un reprezentatīvākā daļa tāpat kā komunistiskās partijas vadība drīkstēja izmantot elitārus kurortus, atpūtas namus, sanatorijas, poliklīnikas, slimnīcas, veikalus.

Tā dēvētā radošā inteliģence tika mākslīgi izvirzīta priekšplānā Tautas frontēs un citos formējumos XX gadsimta 80. gados, kad nesekmīgi centās reformēt PSRS un kas beidzās ar sociālisma sistēmas sabrukumu visā Austrumeiropā.

Masu kultūras elementi kultūrā ir vienmēr pastāvējuši.

Masu kultūra kā noteikts strukturāls un funkcionāls relatīvi patstāvīgs fenomens kultūrā radās XX gadsimta vidū.

Masu kultūras grandiozo izplatību sekmēja it kā objektīvi nosacījumi būtiskas izmaiņas cilvēku dzīves ārējos apstākļos, kas savukārt ietekmēja sabiedrisko apziņu un atspoguļojās sociālajā psiholoģijā.

Valda uzskats, ka masu kultūra radās sakarā ar masu komunikācijas līdzekļu (TV, radio, preses) tehnisko modernizāciju, industralizācijas un urbanizācijas izplatību, vispārējā izglītības līmeņa paaugstināšanos, kā arī sakarā ar tradicionālā (mitoloģiskā, reliģiskā, folkloristiskā, etnogrāfiskā) kultūras mantojuma aktualitātes mazināšanos un profesionālās mākslas un literatūras vispārpieejamību visplašākajos sabiedrības slāņos, intelektuālās un estētiskās informācijas translācijas tempu straujo kāpumu.

Masu kultūras izplatību un noturību veicina arī tādi pasaules globalizācijas procesi kā vienotas planetārās finansiāli ekonomiskās un informatīvās telpas rašanās.

Kultūras teorijā saglabājusies atziņa, ka masu kultūrai var būt internacionāla un nacionāla iedaba.

XX gadsimta beigās un XXI gadsimta sākumā konstatējama totāla masu kultūras internacionalizācija, kas mazākā vai lielākā mērā aptver valstis visos kontinentos.

Mūsdienās masu kultūrai galvenokārt ir internacionāls raksturs, un attiecīgās valsts nacionālajā kultūrā ir maz tipiski lokālu masu kultūras parādību.

Piemēram, estrādes mūzika ir internacionāla parādība, kuras skaņdarbi sinhroni var funkcionēt daudzās valstīs.

Mūsdienu Latvijā lokāls raksturs ir tādām masu kultūras izpausmēm kā dziesmusvētki, ziņģu festivāli, Līgo svētku masveida svinēšana.

Masu kultūras uzplaukumu mēdz izskaidrot arī ar nacionālo valstu rašanos.

Izveidojot nacionālo valsti, nākas izstrādāt standartizētus ideoloģiski garīgos mehānismus visas valsts sabiedrības politiskajai, sociālajai un kultūras konsolidācijai.

Nacionālajā valstī cilvēka inkulturācija lielā mērā ir pakļauta kolektīvajām normām un vērtībām, un tāpēc neizbēgami tām ir masveidīguma pieskaņa.

Nacionālajās valstīs ievērojami mazinās individuāli personificēto formu iespējas ietekmēt cilvēku darbību, uzvedību un saskarsmi.

Tā, piemēram, izglītībā un audzināšanā ievērojami mazinās skolotāja vai pasniedzēja personiskās pieredzes klātbūtne. Personiskās pieredzes vietā dominē sociāli vispārināta un universāla informācija saskaņā ar valsts programmām un standartiem.

Nacionālā valsts ir ieinteresēta producēt un translēt kultūras ziņā aktuālu informāciju visiem sabiedrības slāņiem bez elitāras selekcijas. Bet tas veicina profesionāli komplicētas informācijas nivelēšanu atbilstoši sabiedrības visu slāņu uztveres līmenim.

Nacionālo valstu pastāvēšana ir saistīta ar varas problemātiku: varas iegūšanu un saglabāšanu, balstoties uz vairākuma atbalstu vai militāro spēku.

Kā vienā, tā otrā gadījumā nākas publiski izskaidrot un pamatot varas pozīciju, kas praktiski nozīmē ideoloģiski ietekmēt sabiedrības masas.

Sastopams viedoklis, ka masu kultūras izplatību veicināja arī politiskās ideoloģijas milzīgā loma XX gadsimtā, iemācoties veikli manipulēt ar masu psiholoģiju.

Masu kultūras specifika uzskatāmi izpaužas kvalitātes un kvantitātes aspektos.

Masu kultūras mākslinieciskā vērtība ir mazāka nekā elitārās kultūras mākslinieciskā vērtība.

Taču masu kultūrai ir nesalīdzināmi lielāka auditorija nekā elitārajai kultūrai,

kurā vispār ir izplatīta savas auditorijas minimalizācijas tendence. Masu kultūra

turpretī tiecas aptvert pēc iespējas lielāku ļaužu masu.

Masu kultūra mūsdienās izpaužas visdažādākajos virzienos.

Produktīvi un demagoģiski ambiciozi ir sekojošie virzieni:

-         atpūtas industrija, kas sevī ietver mākslinieciskās kultūras formas (detektīvi, bulvārromāni, fantastika, piedzīvojumu literatūra, TV filmu seriāli, komiksi, estrādes mūzika utt.);

-         fiziskās veselības industrija (kultūrisms, aerobika, tūrisms, fiziskās reabilitācijas programmas utt.);

-         masveida patērēšanas stimulēšanas industrija (reklāma, mode, tirdzniecības produkcijas izstādes, saloni utt.);

-         seksindustrija (speciālie preses izdevumi, muzeji un veikali, erotiskās un pornogrāfiskās filmas, homoseksuālistu pasākumi, publiskie nami utt.);

-         bērnības mitoloģiskā industrija, spekulatīvi izmantojot cilvēka dzīves sākuma periodu (bērnu literatūras un rotaļlietu industrija, TV pārraides, multiplikācijas filmas, bērnu klubi, vasaras nometnes, bērnu preses izdevumi, bērnu audzināšanas speciālā literatūra, konsultāciju punkti, bērnu tiesību aizsardzības organizācijas utt.);

-         masu vispārizglītojošās skolas, kurās tiek sniegtas universālas standartizētas zināšanas par cilvēku un cilvēka dzīves apkārtējo vidi, balstoties uz attiecīgās sabiedrības kolektīvo pieredzi;

-         nacionālās valsts ideoloģija un propaganda, kas pa lielākai daļai balstās uz masu sociālo mitoloģiju, lai ar visiem līdzekļiem sabiedrisko domu formētu vēlamajā garā.

3.3. Etniska un nacionala kultura

Etniskās un nacionālās kultūras tipoloģiskā iedalījuma pamatā ir etniskās piederības un kopējās dzīves telpas kritēriji.

Starp etnisko kultūru un nacionālo kultūru pastāv diahroniskā secība, jo nacionālā kultūra tradicionāli rodas etniskās kultūras transformācijas rezultātā.

Ikdienas apziņā ne reti jēdzienus “etniskā kultūra” un “nacionālā kultūra” lieto sinonīmiski, kaut gan starp abiem jēdzieniem pastāv principiālas atšķirības.

Etniskā kultūra savos pirmsākumos ir radusies zināmas ļaužu grupas kopdzīves apstākļos, kad ir kopēja saimnieciskā darbība un aizsardzības sistēma pret ārējiem ienaidniekiem.

Kopdzīves apstākļos pakāpeniski radās kopēja valoda un garīgo (sākumā mitoloģisko, vēlāk reliģisko) un racionāli materiālistisko priekšstatu bāze, kā arī asinsradniecīgās saites, kopējs dzīves stils, kopējas sadzīves un tikumiskās normas, kopējs apģērba stils, kopēja kulinārija utt.

Kopdzīves apstākļu rezultātā radās tautas jeb etnosi un to etniskā kultūra.

Vēsturiski etniskā kultūra parasti ir pastāvējusi kā agrārā kultūra, jo etnosu nodarbošanās veids bija zemkopība un lopkopība.

Etnosa ģenēzē asinsradniecisko kopību jeb identitāti ar laiku nomaina citas etniskās kopības pazīmes: valodas, paražu un ticējumu, dzīves vietas teritoriālā kopība un savstarpējā solidaritāte ikdienā un ekstrēmos apstākļos.

Etnosa rašanās vēlākā stadijā asinsradnieciskās kopības vietā stājās sociālā atziņa par kopīgu izcelsmi.

Tā, piemēram, latviešu tauta jeb etnoss vadās no atziņas par latviešu kopīgo izcelsmi no baltu ciltīm latgaļiem, kuršiem, sēļiem, zemgaļiem.

Etniskajā kultūrā ietilpst vissenākie un visarhaiskākie slāņi mitoloģiskais, folkloristiskais, etnogrāfiskais mantojums dažādu arhetipisku konceptu veidā.

Etniskajā kultūrā ietilpst arī vēsturiski jaunāki slāņi, kas formējušies reliģiskajā kontekstā, saimnieciskās un sociālās dzīves modernizācijas apstākļos.

Piemēram, tādā latviešu etniskās kultūras sastāvdaļā kā tautasdziesmas ir skaidri 7 ? jūtams kristiānisma konteksts.

Dziļas pārmaiņas etniskājā kultūrā notiek buržuāziskajā sabiedrībā, kad rodas nacionālās valstis un to nācijas.

Buržuāziskajās sabiedrībās faktiski izveidojās kultūras jauns tips, kurā dominē valsts vispārnacionālās (teritoriālās, ekonomiskās, aizsardzības, kultūras, sociālās) intereses un kopības izpratne.

Nacionālās kultūras struktūra ir sarežģītāka nekā etniskās kultūras struktūra.

Nacionālās kultūras struktūrā ietilpst etniskā kultūra un visdažādākās t.s. profesionālās kultūras un subkultūras.

Piemēram, mākslinieciskā kultūra, materiālā kultūra, jaunatnes kultūra, elitārā kultūra, masu kultūra.

Nacionālās kultūras struktūrā parasti ietilpst vairākas etniskās kultūras, jo nacionālajās valstīs dzīvo dažādu tautu pārstāvji.

Piemēram, tādā nacionālā valstī kā Latvijas Republika vienmēr ir dzīvojuši latvieši, lībieši, krievi, vācieši, poļi, ebreji, baltkrievi.

Nacionālā kultūra ir heterogēna un pa lielākajai daļai arī polietniska izpausme.

Nacionālā kultūra nav etnisko kultūru summa. Nacionālajai kultūrai piemīt tādi cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes mehānismi, kas paceļas pāri katrai etniskajai kultūrai.

Zinātne tradicionāli pie tādiem vispārnacionāliem mehānismiem pieskaita literārās valodas, teritorijas un ekonomikas kopību, valsts simboliku (karogu, ģērboni, himnu) un valsts svētkus, kopīgas tradīcijas un vērtības, kopīgus ideālus, kas attiecas uz nacionālās valsts visiem iedzīvotājiem.

4.  KULTURAS STRUKTURA

.

4.1.  Kulturas koncepti un konstantes

Mūsdienu kulturoloģijā ar vārdu “koncepts” raksturo kultūras jēdzieniskos kompleksus cilvēka apziņā. Jēdzieniskajā kompleksā ietilpst visa informācija, kāda ir cilvēka rīcībā par attiecīgo kultūras izpausmi.

Cilvēka mentālajā pasaulē kultūra ir pārstāvēta konceptu veidā. Ar konceptu palīdzību notiek cilvēka dialogs ar kultūru. Ar konceptu palīdzību cilvēks izmanto kultūru un iedarbojas uz kultūru.

Koncepti ir kultūras garīgās struktūras būtiski elementi.

Kultūra vispār pamatā balstās uz dažādu konceptu variācijām un kombinācijām. Kultūras pastāvēšana nav iedomāja bez operācijām ar konceptiem.

Katrā kultūrā ir tādi koncepti, kuri saglabājas kultūras transformācijas procesā un kultūrā figurē visu laiku.

Tādus konceptus kulturoloģijā dēvē par konstantēm.

Arī, piemēram, pats jēdziens “kultūra” cilvēka apziņā figurē kā koncepts. Kultūras konceptā koncentrējas cilvēka priekšstati, zināšanas, asociācijas, personiskā pieredze, subjektīvā attieksme un emocionālie pārdzīvojumi par kultūru.

Cilvēks var atcerēties universitātes lekcijās dzirdēto par kultūras jēdziena pielietojumu antīkajā sabiedrībā, vācu filosofu kultūras definīcijas, mūsdienu zinātnes pieeju.

Kultūras konceptā var ietilpt cilvēka personiskā pieredze un attieksme pret masu kultūru, savu etnisko un nacionālo kultūru, pārdzīvojumi par kādu konkrētu kultūras parādību (kinofilmu, romānu, TV pārraidi u.c.), konkrētu gadījumu sabiedrībā, kas var liecināt par kulturālu vai nekulturālu izturēšanos u.tml.

Katrs koncepts cilvēka apziņā ir relatīvi atsevišķs psiholoģiski un informatīvi daudzslāņains mentāls komplekss.

Šajā kompleksā var izšķirt trīs līmeņus:

1)    aktuālo līmeni; piemēram, kultūras mūsdienu izpratni;

2)    papildlīmeni un retrospektīvi vēsturisko līmeni; piemēram, informāciju par attieksmi pret kultūru agrāk un dažādās subkultūrās;

3)    valodiskās formas līmeni; piemēram, vārds “kultūra” aptver to, ko cilvēks zina par kultūru.

Kultūras koncepti ir radušies kolektīvās darbības un kolektīvās apziņas rezultātā. Kultūras koncepti funkcionē ne tikai individuālās apziņas sfērā, bet arī sabiedriskās apziņas sfērā.

Kultūras konceptos atspoguļojas kolektīvie priekšstati un vispārējā attieksme.

Kultūras koncepti ir, piemēram, “pasaule”, “laiks”, “telpa”, “daba”, “uguns”, “ūdens”, “saule”, “pilsēta”, “māja”, “cilvēks”, “valoda”, “maize”, “vārds”, “sabiedrība”, “morāle”, “nauda”, “brīvība”, “taisnība”, “ticība”, “mīlestība”, “mūžība”, “likums”, “skaitlis”, “prieks”, “bēdas”, “bailes”, “griba” u.c.

Tā, piemēram, jebkurā kultūrā viens no vissvarīgākajiem konceptiem ir koncepts “cilvēks”.

Kulturoloģijā ir secināts: jo svarīgāks ir koncepts, jo tas ir daudzšķautnaināks.

Koncepts “cilvēks” ir ļoti daudzšķautnains, jo ietver sevī visdažādākos parametrus.

Katrā valodā ir desmitiem un simtiem apzīmējumu, kas attiecas uz cilvēku, kaut gan raksturo tikai kādu cilvēka atsevišku parametru.

Piemēram, latviešu valodā vārdi “sieviete”, “māte”, “meita”, “vīrietis”, “vīrs”, “karavīrs”, “tēvs” u.c. atspoguļo “cilvēku” noteiktā parametrā.

Ar konceptu “cilvēks” var raksturot 1) cilvēka vietu uz zemes, 2) cilvēka attiecības ar citiem cilvēkiem un 3) cilvēka attieksmi pret sabiedrību.

Latviešu kultūrā, piemēram, saskaņā ar baltu cilšu mitoloģiskajiem ticējumiem pasaule dalās pazemes valstībā, zemes valstībā un debesvalstībā.

Senlatviešu priekštatos cilvēks ir zemes jeb “šīs saules” iemītnieks un pēc nāves pārceļas dzīvot debesvalstībā jeb “viņā saulē” (Dieva valstībā) .

Latviešu tautasdziesmās cilvēks gandrīz vienmēr figurē kaut kādā sociālā rakursā un saistībā ar pārējiem cilvēkiem. Vārda “cilvēks” vietā parasti ir “mātes meita”, “bāleliņš”, “tautu dēls”, kas sevi apzinās kā noteikta kolektīva (“sētas”, “ļaužu”, “tautiņas”, “ciema”) locekli.

Noteikts mentāls saturs ietilpst, piemēram, konceptā “zinātne”.

Mūsdienu cilvēks saprot, ka zinātne sastāv no diviem komponentiem zināšanām un darbības, ar kuras palīdzību attiecīgās zināšanas tiek iegūtas.

Konceptā “zinātne” noteikti ietilpst arī elementāra informācija par zinātnes izcelsmi un vēsturisko attīstību. Cilvēks var atcerēties, ka zinātnes aizsākumos notika zinātnes atbrīvošanās no reliģiski mistisku dogmu ietekmes un dažādām pseidozinātniskajām izdarībām (piemēram, alķīmijas).

Konceptā “zinātne” noteikti ietilpst arī priekšstati par zinātnes tematisko klasifikāciju iedalījumu dažādās zinātņu nozarēs un disciplīnās.

Tie, kuri interesējas par zinātnes attīstību mūsdienās, konceptā “zinātne” iekļaus tādu jaunu zinātnes nozari kā kulturoloģija.

Etniskajā un nacionālajā kultūrā ir sastopami koncepti, kas nemainīgi saglabājās visu laiku.

Tā, piemēram, par krievu kultūras konstantēm uzskata tādus konceptus kā mūžība, ticība, grēks, skumjas, maize, dzimtā zeme, Austrumi un Rietumi, “savējie” un “svešie”, kopiena, civilizācija, inteliģence, tauta, mietpilsonība, disidenti u.c.

Latviešu kultūrā konstantes statuss piemīt tādiem konceptiem kā laime, brīvība, neatkarība, dzimtā valoda, tēvzeme, dzintarjūra, tautasdziesmas, darbs, saticība, skaudība, senlatviešu ticība, verga dvēsele, baznīca, Lāčplēsis, Kangars, Laimdota, strēlnieki u.c.

Kulturoloģijā sastopama tendence formulēt kāda noteikta vēsturiskā perioda vai kultūras tipa konstantes. Tādā pētījumā uzskatāmi atklājas kultūras raksturīgākās īpatnības.

Piemēram, par savdabīgu pētniecisko objektu ir kļuvis XX gadsimts. Nostiprinās viedoklis par XX gadsimta kultūras specifiku, to fiksējot dažādu konceptu un konstanšu formā.

XX gadsimtā zīmīgi ir tas, ka atsevišķām kultūras konstantēm piemīt internacionāls raksturs un tās funkcionē daudzās nacionālajās kultūrās.

Pie internacionālām kulturas konstantēm XX gadsimtā pieder, piemēram, tādi koncepti kā avangarda māksla, modernisms, postmodernisms, teksts, interteksts, dialogs, zīme, karnevalizācija, kino, masu kultUra, mīts, jaunais romāns, apziņas plUsma, psihoanalīze, semiotika, telefons u.c.

4.2.   Kulturas valoda

Kulturoloģijā par kultūras valodu dēvē tādu kultūras objektu kopumu, kam piemīt noteikta iekšējā struktūra, rašanās, lietošanas un izpratnes stabili noteikumi un kas nodrošina komunikācijas un translācijas procesus.

Kulturoloģijā jēdziens “kultūras valoda” ir nosacīts jēdziens, lai terminoloģiski fiksētu visdažādāko izpausmju kompleksu (“valodu”), kas apliecina attiecīgo kultūru un var palīdzēt atšķirt to no citām kultūrām. Ne velti ir izplatīta tēze, ka katrai kultūrai ir sava kultūras valoda.

Kultūras valoda rodas un eksistē tikai noteiktā cilvēku areālā, kura pārstāvji ir sankcionējuši attiecīgo kultūras valodu un tās lietošanas noteikumus.

Piemēram, latviešu kultūras valoda funkcionē tajā areālā, ko dēvē par Latvijas sabiedrību.

Kultūras valodā galvenokārt ietilpst komunikācijas līdzekļi, un centrālo vietu ieņem dabiskā valoda. Tai ir ierobežots zīmju skaits (alfabēts) un to lietošanas noteikumi.

Bez dabiskās valodas kultūra nevar pastāvēt. Tikai tas, kas ir izteikts valodā, var kļūt par kultūras sastāvdaļu.

Arī dabiskā valoda bez kultūras nevar pastāvēt. Valoda var funkcionēt tikai kultūras kontekstā.

Ar dabiskās valodas palīdzību tiek fiksētas normas, tradīcijas, paražas, uzvedības modeļi.

Bez dabiskās valodas nav iespējama cilvēka socializācija kultūras normu un sociālo lomu apguve.

Dabiskā valoda kā komunikācijas pamatlīdzeklis izmanto skaņu simbolus un rakstītos simbolus.

Dabiskās valodas ierobežotība atsaucas uz īstenības valodisko atspoguļošanu.

Dzīves īstenība ir neierobežoti daudzveidīga. Valodas iespējas turpretī ir ierobežotas. Valoda tāpēc ir spiesta izmantot simbolizāciju, metaforizāciju.

Populārs ir teiciens, ka simbols ir kultūras parole un kultūra nav iespējama bez simbolizācijas kā šīs paroles instrumenta.

Simbolizācija balstās uz valodas metaforisko iedabu.

Valoda savā būtībā ir metaforiska. Vēloties ar valodas palīdzību kaut ko izteikt, cilvēks vai nu satuvina vai arī pretstata vārdus un tēlus.

Tā, piemēram, sakot “saule lēc”, doto saturu formulējam metaforiski, nedzīvās dabas procesu satuvinot ar dzīvo dabu.

Kulturoloģijā par simboliem dēvē materiālus vai ideāltipiskus kultūras objektus, kas piedalās komunikācijas un translācijas procesā kā zīme, kura jēga ir konvencionāli analoģiska cita objekta jēgai.

Komunikācijas un translācijas procesā iekļautā zīme iegūst simbolisko jēgu tad, kad to auditorija uztver pārnestā un polisemantiskā nozīmē, bet nevis tieši kā zīmi citam objektam.

Piemēram, ceļa satiksmes zīme “Braukt aizliegts” (balts “ķieģelis” uz sarkana fona) ir simboliska zīme, aizliedzot veikt noteiktu darbību. Taču tad, ja šo zīmi auditorijai iesaka un auditorija to akceptē kā jebkuru aizliegumu sabiedrībā, šī zīme kļūst par visdažādāko aizliegumu simbolu.

Atkarībā no auditorijas simboli var funkcionēt visā kultūrā jeb tikai kādā tās segmentā subkultūrā (profesionālā, etniskā, valodiskā).

Tā, piemēram, postpadomju gados Krievijas un Latvijas sabiedrība ir izrādījusi zināmu interesi par cietumnieku leksiku kā atsevišķu relatīvi noslēgtu “profesionālās” lingvistikas paraugu, izdodod vārdnīcas un publicējot rakstus par kultūras valodas intriģējošo slāni.

Kultūras valoda izmanto ne tikai dabisko valodu, bet arī citas zīmju sistēmas, kuras var klasificēt dažādos tipos.

Piemēram, žestu, ikonisko, tēlaino, mākslīgo, grafisko zīmju sistēmas.

Kultūras valodā var ietilpt dažādu kultūras sfēru specifiskā valoda.

Piemēram, kultūras valodā var ietilpt “modes valoda”, “sportistu valoda”, “frizūru valoda”, “mākslas valoda”, “biznesa valoda”, “diplomātijas valoda”, “politikas valoda”, “kancelejas valoda”, “ziedu valoda”, “oficiālā valoda” u.c.

Kulturoloģijā uzmanība tiek pievērsta kultūras valodas izmaiņām, kuras veicina sociāli politiskie apstākļi.

Šajā sakarā izmanto jēdzienu “diskurss”.

Diskurss nav tikai jauna valoda vai valodas papildināšana ar jaunu vārdu krājumu. Diskurs ir valodas lietošana, lai apliecinātu īpašu mentalitāti un ideoloģisko nostādni.

Par diskursu kā kultūras valodas modifikāciju vispirms ieinteresējās sakarā ar krievu valodas milzīgajām izmaiņām pēc 1917. gada. PSRS faktiski izveidojās īpašs politiskais diskurss.

Šī savdabīgā fenomena pamatā bija centieni padomju politiskā diskursa normas pārvērst par krievu, latviešu un citu valodu normām.

Tā, piemēram, padomju politiskā diskursa tekstos nefigurēja subjekti, par kuriem faktiski bija runa. Tekstos bija uzskaitīti vēlamie darbi sociālisma celtniecībā, nenosaucot šo darbu konkrētos izpildītājus.

Piemēram, tipiski bija izteikumi “nepieciešama ražošanas tempu strauja paaugstināšana, jaunas tehnikas ieviešana, kompleksās mehanizācijas pielietošana” u.tml.

Padomju politiskajā diskursā lietotās darbības vārdu formas nebija saistītas ar darbības subjektu un tāpēc lika saprast, ka ikviens ir atbildīgs par “paaugstināšanu”, “ieviešanu”, “pielietošanu” utt.

Padomju politiskajā diskursā ietilpa arī jēdzienu mākslīga sinonimizācija.

Piemēram, plaši izplatīta bija tendence ar saikli “un” savienot vārdus, kas tradicionāli netiek uzskatīti par sinonīmiem (“partija un tauta”) vai vispār nelietot minēto saikli un mākslīgi sinonimizēt vārdus, kuri nav sinonīmi (“partija, visa padomju tauta”, “padomju tauta, visa progresīvā cilvēce”) .

Padomju politiskajā diskursā lietotajām procedūrām bija noteikti kulturoloģiskie un ideoloģiskie mērķi, un arī rezultāti, kas ilgi atbalsosies postpadomju zemju kultūrā.

Sabiedriskajā apziņā, piemēram, nostiprinājās priekšstats par padomju kultūras, padomju tautas un komunistiskās partijas vienotību un nedalāmību, katra cilvēka atbildību par sociālisma celtniecību utt.

Kultūras valoda atspoguļo sabiedrības garīgās prasības un sabiedrības garīgo uzbūvi vispār.

Tā, piemēram, par to spilgti liecina Rietumeiropas kultūrās pastāvošā valodiskā organizācija.

Tajā nosacīti ietilpst divas valodas dievu valoda, baznīcas valoda un cilvēku valoda, laicīgā valoda.

Divu valodu koeksistence atspoguļojas morāles un tikumības sfērā. Līdzās kristīgās tikumības normām pastāv laicīgie morāles kodeksi.

Rietumeiropas valodiskās organizācijas ietekme vienmēr ir izpaudusies izglītībā un audzināšanā, jo var pastāvēt reliģiskās izglītības sistēma un laicīgās izglītības sistēma.

Minētā valodiskā organizācija vienmēr ir ietekmējusi mākslas un literatūras attīstību, valstu kultūras politiku vispār.

Šajā ziņā konstatējama divējāda pieeja: 1) baznīcas un valsts juridiskā nošķiršana, kā tas ir Latvijas Republikā, vai 2) baznīcas un valsts konstitucionāla nenošķiršana, kā tas ir, piemēram, Krievijas Federācijā.

Mūsdienās latviešu kultūras valodā plašu vietu ieņem ar pagānismu saistītās zīmju sistēmas: ornamentālie simboli, seno dievību ikonogrāfija, rituālu izteiksmes līdzekļi (maskas, apģērbs, rotājumi, priekšmetiskā atribūtika), folkloras teksti, muzikālais repertuārs, žesti un mīmika, sakralizēti dabas objekti.

Pagānisma īpatsvars mūsdienu kultūras valodā izskaidrojams, ņemot vērā kultūras vispārējās attīstības pakāpi, kā arī etniskās identitātes aktualitāti dotajos sociāli politiskajos apstākļos, kad pēc PSRS sabrukuma lielvalstis deva iespēju formāli atjaunot valstisko neatkarību.

4.3. Kulturas stratifikacija

Kultūras struktūrā liela nozīme ir kultūras stratifikācijai sabiedrības iedalījumam nosacīti atdalītos slāņos (šķirās, grupās, kastās, elitēs u.c.) un kultūras formu atšķirībām atkarībā no to statusa.

Kultūras stratifikācija pārskatāmi atklāj attiecīgās kultūras iekšējo stāvokli.

Starp nosacīti atdalītajiem slāņiem vienmēr eksistē zināmas strukturālās sakarības, kas savā ziņā ir attiecīgās kultūras spogulis, ļaujot skaidri ieraudzīt kultūras tipu, kultūras reālo un potenciālo vitalitāti un dinamiskumu.

Kultūras stratifikācijas izejas bāze ir sakarības starp cilvēka sociālo stāvokli sabiedrībā un viņa kultūras formām.

Šīs sakarības ir tieši pakārtotas: jo augstāku stāvokli ieņem cilvēks, jo augstākām kultūras formām viņš tiecas piederēt.

Sabiedrības augstāko slāņu pārstāvji vēsturiski tradicionāli pieder elitārajai kultūrai un zemāko slāņu pārstāvju stihija ir t.s. tautas kultūra un masu kultūra.

Cilvēka sociālais stāvoklis diktē viņa darbības un uzvedības stilu, ģērbšanās veidu, runas manieri, informācijas, kultūras objektu un kulinārijas izvēli, saskarsmi ar citiem sabiedrības locekļiem, izklaidēšanās un atpūtas formas, prestīžu izpausmju kritērijus, apziņas stereotipus (modē esošus aizspriedumus, vērtējumus, sentences, politiskās nostādnes).

Mūsdienās cilvēka sociālā pozīcija parasti balstās uz četriem parametriem: 1. izglītība, 2. profesija, 3. naudas ienākumi, 4. prestīžs.

Kultūras iekšējo stāvokli, reālo un potenciālo vitalitāti un dinamiskumu uzskatāmi atspoguļo strukturālās sakarības starp šiem četriem parametriem un cilvēka kultūras izvēli.

Tā, piemēram, mūsdienu Latvijā tādas retas profesijas pārstāvim kā komponistam ir augstākā muzikālā izglītība, viņš interesējas par klasisko mākslu, literatūru, filosofiju, apmeklē operu, muzejus, zinātniskos disputus.

Komponists sevi pieskaita elitārai kultūrai, taču sabiedrības jeb nacionālās kultūras areāla lielākajā daļā viņa profesijai var būt zems prestīžs, jo arī komponista naudas ienākumi ir niecīgi.

Dotajā piemērā divi parametri (prestīžs, naudas ienākumi) ir ar mīnusa zīmi tāpēc, ka valsts kultūras politika necenšas materiāli pienācīgā līmenī nodrošināt māksliniecisko jaunradi un tādējādi manāmi iedragā arī radošo profesiju prestīžu, kas galu galā atsaucas uz mākslinieciskās kultūras līmeni un attīstības perspektīvām.

Cits tipisks piemērs mūsdienu Latvijā ir t.s politiķis, kā sevi dēvē dažāda līmeņa deputāti, ministri un politisko partiju funkcionāri. Šajā piemērā veidojas savādākas strukturālās sakarības.

“Politiķis” nav profesija, un Latvijā ne visiem “politiķiem” ir augstākā izglītība.

Taču politiķiem ir apskaužami naudas ienākumi un arī “politiķa” augsts prestīžs (“reitings”) ļaužu masās.

Arī “politiķis” tāpat kā komponists sevi pieskaita elitārai kultūrai.

Tomēr šajā ziņā pastāv organiska atšķirība.

Komponists pieder elitārajai kultūrai atbilstoši viņa profesijai, izglītībai un prestižam, kāds komponistiem vienmēr ir bijis un arī tagad faktiski ir saglabājies vienā sabiedrības daļā.

“Politiķis” galvenokārt mitoloģizē un rada ilūziju par savu piederību elitārajai kultūrai.

Latvijā “politiskās elites” mīta uzburšanā (par samaksu vai retāk bez samaksas) vislielāko ieguldījumu līdz šim ir devuši masu informācijas līdzekļi, tādējādi ne tikai deformējot, bet arī gribot negribot atspoguļojot reālo ainu kultūras stratifikācijā. Respektīvi to, ka mūsdienu Latvijas kultūras stratifikācijā spilgti iezīmējās jaunu “augstāko slāņu” pretdabiska un mākslīga inspirēšana.

Kulturoloģijā un sociolingvistikā ir secināts, ka katrai sociālajai grupai ir sava valoda.

Valodiskā diferenciācija ir atkarīga no tās lietotājiem, jo valodisko praksi un uzvedību nosaka sociālā prakse un uzvedība.

Piemēram, cietumnieku žargons, jauniešu slengs un teritoriālais dialekts raksturo noteiktas sociālās grupas ar tām specifisko darbību, uzvedību un saskarsmi.

Tādējādi nākas konstatēt, ka katram cilvēkam ir ne tikai noteikts sociālais statuss, bet arī noteikts valodiskais statuss, kas pieder konkrētam kultūras tipam.

Izplatīts ir paņēmiens cilvēku novērtēt pēc viņa valodas, jo leksiskais krājums un valodiskās runas stils var adekvāti demonstrēt cilvēka sociālo izcelsmi un dzīves veidu, izglītotību un audzinātību.

Cilvēka valoda var liecināt par viņa teritoriālo izcelsmi (novadu, pilsētu, ciemu) un socializācijas apstākļiem (ģimeni, mācību iestādi, sociālo vidi).

Valodiskā diferenciācija neizslēdz iespēju piederēt vairākām valodiskajām vidēm, tajā pašā laikā saglabājot zināmu hierarhiju starp šīm valodiskajām vidēm.

Piederība vairākām valodiskajām vidēm parasti tiek panākta ar valodisko imitāciju kāda valodas veida apzinātu atdarināšanu.

Cilvēkam galvenā saglabājas tā valodiskā vide, kura objektīvi atbilst viņa sociālajam stāvoklim.

Tā, piemēram, jauniešu slengu var imitēt arī pieaugušie cilvēki, lai tādējādi nodibinātu emocionāli ciešākas saites ar viņiem. Tā ne reti rīkojas skolotāji, psihologi, ārsti, policisti, jaunatnes iestāžu un organizāciju darbinieki.

Cilvēku uzvedību valodiskajā vidē regulē ieradumi, manieres un etiķete.

Ieradumi nostiprinās valodiskās prakses laikā, kad valodu lieto saskaņā ar noteiktiem paraugiem ilgu laiku un valodas lietošana risinās automātiski.

Manieres ir konvencionālo valodas normu stilizācija.

Valodas normu stilizācija sastopama katrā valodiskajā vidē. Taču stilizācijas formas un intensitāte var atšķirties.

Piemēram, gan formu, gan intensitātes ziņā stilizācija var specifiski izpausties jauniešu slengā.

Stilizācija mazāk sastopama zinātnieku aprindās.

Etiķete ir manieru komplekss, kas ir aktuāls kādā īpašā valodiskajā vidē. Piemēram, diplomātu aprindās.

Sakarības starp sabiedrības sociālo iedalījumu un kultūras stratifikāciju vēsturiski mainās.

Daudzās zemēs un tajā skaitā arī tādā teritorijā kā Latvija radikālas izmaiņas notika XIX gadsimtā, kad radās jauns sociālais slānis inteliģence.

Ikdienas apziņā inteliģence asociējas ar garīgā darba darītājiem, kuriem ir augsta izglītība un profesionālā sagatavotība.

Ikdienas apziņā inteleģinces jēdzienu lieto socioloģiskajā aspektā, apvienojot vienā sociālā grupā noteiktu sabiedrības daļu.

Faktiski inteliģences jēdziens ir kulturoloģiska kategorija. Inteliģences galvenā un vienīgā misija ir kultūras vērtību radīšana, kultūras tradīciju un normu realizācija.

Inteliģence ir kultūras vērtību radītāja, apliecinātāja, teorētiskās un kritiskās analīzes veicēja.

Inteliģences jēdziena lietojums aizsākās Krievijā XIX gadsimtā un pēc tam izplatījās arī citās zemēs, kaut gan Rietumeiropā populārāki ir jēdzieni “intelektuāļi, intelektuālis”.

Latvijā ieviesās un nostiprinājās Krievijas terminoloģiskā tradīcija.

Mūsdienās ir sastopams inteliģences un intelektuāļu pretstatījums masu un elitārās kultūras kontekstā. Inteliģences jēdziens tamlīdzīgā kontekstā asociējas ar zemāku kultūras kvalitāti, bet intelektuāļu jēdziens ar kultūras intelektuāli stratēģisko vērtību izstrādāšanu.

Minētais pretstatījums aktualizējas (arī mūsdienu Latvijā) kultūras krīzes apstākļos, kad inteliģencei tiek pārmesta nespēja konstruktīvi ietekmēt un vadīt kultūras procesu.

Atsaucoties uz kultūras subjekta un objekta nedalāmību, valda uzskats, ka krievu kultūras vēsture ir reizē arī krievu inteliģences vēsture. Tātad krievu kultūras vēsture ir organiski saaugusi ar krievu kultūras stratifikāciju.

Līdzīgs secinājums iespējams arī par latviešu kultūru. Tās rašanās bija iespējama tikai pēc latviešu inteliģences (skolotāju, mākslinieku, zinātnieku, inženieru u.c.) rašanās XIX gadsimtā.

Sociālajā ziņā inteliģence nav viendabīga. Inteliģencē var ietilpt visdažādāko sabiedrības slāņu pārstāvji muižniecības, garīdzniecības, zemniecības, buržuāzijas, sīkburžuāzijas u.c.

Piederība inteliģencei vienmēr ir bijusi prestīža.

Inteliģences prestīžs tradicionāli asociējās ar garīgām un morālām privilēģijām.

Tā, piemēram, XIX gadsimtā Krievijā rakstniekus uzskatīja par tautas sirdsapziņu. Savukārt Latvijas laukos un mazpilsētās kādreiz cienīja skolotājus kā gudrības un tikumības paraugus.

Inteliģencei parasti nav bijušas politiskās un ekonomiskās privilēģijas. Krievu aristokrātija ienīda inteliģenci. Cariskajā Krievijā inteliģence ir bijusi opozīcijā valsts varai. Latviešu pirmā inteliģence bija opozīcijā vācbaltu muižniecībai.

Padomju Savienībā un citās sociālisma zemēs XX gadsimtā inteliģenci uzskatīja par vidusšķiru, kurai ir uzticami jākalpo valdošajām šķirām proletariātam un zemniecībai.

Sociālisma zemēs politiskā vara inteliģenci pasludināja par savu uzticamāko palīgu visās dzīves jomās, organizējot arī zināmas politiskās un ekonomiskās privilēģijas inteliģences pakalpīgākajai daļai.

Krievijā inteliģences kritika aizsākās XX gadsimta sākumā. Kritikas galvenais priekšmets bija inteliģences attieksme pret kultūru.

Kritika akcentēja tēzi, ka inteliģence patiesībā cīnās pret īstu un patiesu kultūru.

Inteliģences apziņā faktiski neesot vietas kultūras jēdzienam, jo mākslu, literatūru, zinātni, izglītību inteliģence vienmēr traktē utilitāri un ideoloģiski.

Inteliģence uz kultūru lūkojas caur kultūras praktiskā labuma prizmu: no civilizācijas progresa, tautas masu izglītotības un materiālās labklājības, valsts politiskās iekārtas viedokļa.

Latviešu nacionālā inteliģence pret kultūru vienmēr ir izturējusies no ideoloģiskām pozīcijām. Latviešu nacionālajai inteliģencei kultūra vienmēr ir bijis galvenais ierocis cīņā par valstisko neatkarību.

Inteliģence vairās no īstas un patiesas kultūras sabiedrības vairākuma (“tautas”) vārdā.

Inteliģences sūtība it kā esot askētiski un altruistiski kalpot tautai. Kalpojot tautai, inteliģencei ir jāspēj citu labā atsacīties no savām garīgajām prasībām. Tas praktiski nozīmē atsacīšanos no īstas izziņas, izpratnes, no īstas mākslas, zinātnes un galu galā no īstas kultūras kā pašvērtības.

Kultūras stratifikācija cilvēka individuālajā līmenī izpaužas divējādi.

Vispirms cilvēks apgūst kultūras vides identifikācijas ārējos atribūtus uzvedības manieru, apģērba stila, lingvistiskās kompetences un kultūras formu funkcionālās telpas jomā.

Kultūras vides gnozeoloģiski teorētiskā un ētiski morālā apguve parasti sākas pēc ārējās faktūras apguves.

Tuvāk iepazīstot jauno kultūras vidi, cilvēkā var rasties garīgā vilšanās un vēlēšanās pieslieties citai kultūras videi.

Tā, piemēram, kultūras vides maiņa zināmā sabiedrības daļā bija tipiska parādība postpadomju zemēs XX gadsimta beigās, kad cilvēks drīkstēja izvēlēties savu politisko partiju vai reliģisko organizāciju, varēja kļūt par monarhistu vai hipiju, krišnaitu vai pacifistu, “zaļo” vai panku, “politiķi” vai biznesmenu, “banku elites” vai “policijas elites” pārstāvi utt. u.tml.

Kultūras stratifikācijā gnozeoloģiski teorētiskajam un ētiski morālajam faktoram ne vienmēr ir primārā loma. Parasti visu izšķir attiecīgās kultūras vides ārēji demonstratīvā efektivitāte.

Piemēram, mūsdienu Latvijā t.s. nacionālradikāH (galvenokārt gados veci cilvēki) un nacionālboļševiki (galvenokārt skolas vecuma jaunieši) ir vai nu tik veci vai nu tik jauni cilvēki, ka tādēļ var šaubīties par viņu teorētiskajiem priekšstatiem un zināšanām. Viņu informētība par savu kustību lielā mērā ir atkarīga no tās vadoņu ideoloģiskās demagoģijas.

4.4.  Daba un kultura

Kultūru mēdz dēvēt par dabas pretstatu, un leksisko formu “daba kultūra” uzskata par antinomisku veidojumu.

Kultūra ir cilvēka mērķtiecīgi un mākslīgi radīta sfēra. Kultūra ir “otrā daba” jeb “noosfēra”, kurai ar dabu jeb “pirmo dabu” ir maz kopēja.

Kultūra izmanto dabas materiālu, taču kultūra radikāli pārstrādā dabas materiālu un savveidīgi interpretē dabu.

Kultūras zināma daļa funkcionē dabas telpā atmosfērā, uz zemes, zemes dzīlēs, ūdenī.

Cilvēks ir vitāli atkarīgs no dabas, jo daba nodrošina cilvēku ar pārtikas produktiem, gaismu un siltumu, gaisu un ūdeni.

Jau sen zinātne formulēja ideju par t.s. ģeogrāfisko determinismu civilizāciju un kultūru atkarību no ģeogrāfiskās vides faktora. Pastāv skaidri redzamas atšķirības starp to cilvēku mentalitāti, kuri dzīvo stepēs vai kalnos, tuksnešos vai džungļos u.tml.

Taču cilvēks ir vitāli atkarīgs arī no “otrās dabas” jeb kultūras.

Cilvēks faktiski ir vidutājs starp dabu un kultūru.

Vienmēr ir bijis izplatīts viedoklis par kultūras un dabas naidīgajām attiecībām, jo kultūra tiecas ekpluatēt dabu.

Tikpat izplatīts vienmēr ir bijis pretējais viedoklis. Proti, kultūra un daba sadzīvo harmoniskā saskaņā, un kultūra netiecas ekspluatēt dabu.

Mūsdienu kulturoloģijā akcentē cilvēka vidutāja lomu dabas un kultūras attiecībās.

Radot kultūru, cilvēks attālinājās no dabas. Taču kultūras radīšana un pastāvēšana nekādā gadījumā nenozīmē cilvēka pilnīgu attālināšanos no dabas.

Kultūras vēsture un kultūras dažādu tipu pastāvēšana liecina, ka cilvēka attālināšanās no dabas ne vienmēr ir bijis mērķtiecīgs un vienveidīgs process.

Kultūras vēsture liecina, ka ir pastāvējušas kultūras un dabas dažāda tipa attiecības.

Piemēram, pirmatnējā sabiedrībā daba bija cilvēku kults cilvēku mistikas priekšmets.

Antīkajā kultūrā dabas procesus uzlūkoja kā cilvēka gara vadītu kustību. Pie tam šī kustība balstās uz cilvēka gara un dabas objektu gara savstarpēji saskaņotu rīcību.

Atbilstoši tā laikmeta priekšstatiem katru dabas parādību reprezentēja tās gars, kura velmes un griba katram cilvēkam bija jārespektē.

Ilgu laiku cilvēces kultūras pamatā bija animisms ticība, ka katrai lietai un dabas parādībai ir savs gars un sava dvēsele.

Jūdaisms un kristiānisms nostiprināja cilvēka gara prioritāti un pārākumu, un cilvēka gars ieguva monopola stāvokli dabas universumā.

Latvijas pamatiedzīvotāju baltu cilšu pārstāvju dzīvē dominēja dabas un cilvēka sinkrētisms.

Tas, piemēram, tipiski atspoguļojās folklorā dabas un cilvēka īpašību paralēlismos un dabas personifikācijā.

Dabas un cilvēka pirmatnējais sinkrētisms atbalsojas arī latviešu etniskās kultūras mūsdienu tradīcijās, kas balstās uz pagānisma mitoloģiskajiem priekšstatiem.

Eiropas kultūru vēsturē radikālākas izmaiņas notika saskaņā ar Apgaismības laikmeta intelektuālajām tendencēm XVII-XVIII gadsimtā.

Apgaismības laikmeta intelektuālajām tendencēm bija raksturīga 1) dabas desakralizācija un 2) cilvēka prāta sakralizācija.

Apgaismības laikmetā minimalizēja mistisko un transcendentālo (dievišķo) spēku klātbūtni dabas pārvaldīšanā, un kosmoloģisko konstrukciju centrā nostājās cilvēka prāta spējas un cilvēka prāta varenība.

Cilvēks tika atrauts no dabas un traktēts opozīcijā dabai. Uz dabu lūkojās kā uz cilvēka izziņas un zināšanu, kā arī gribas realizācijas objektu.

Masveida popularitāte bija tēzei, ka cilvēka zināšanas par dabu nodrošina cilvēka pārākumu pār dabu un tiesības izmantot dabu.

Apgaismības laikmetā sākās tehnikas un tehnicisma kults, kas praktiski pārvērtās dabas nemitīgā pakļaušanā un izmantošanā.

Apgaismības laikmets cilvēces vēsturi ievadīja jaunā problemātikā ekoloģiskajā problemātikā.

Pret Apgaismības laikmetā dominējošo cilvēka prāta un tehnicisma kultu radās zināma kontrkultūra, kas proponēja aicinājumu cilvēkam atgriezties dabā un nesaraut saites ar dabu.

Jaunajos laikos cilvēka un dabas antinomiskuma propagandā zināmu kulmināciju fiksē cilvēka salīdzinājums ar mašīnu.

Cilvēks vairs netiek uzlūkots kā dabas sastāvdaļa, bet gan kā darbarīkus izgatavojoša mašīna (Homo faber).

Sastopama tēze, ka cilvēka tieksme pakļaut un pārveidot savas dzīves vidi esot ieguvusi izteikti pašmērķīgu un pat maniakālu raksturu, tādēļ saasinās cilvēka atsvešinātības psiholoģiskais komplekss.

Cilvēka pasaules uztveres un kultūras transformācijai atbilstoši “Homo fabef mentalitātei lielu uzmanību veltīja XX gadsimta literatūra, māksla, filosofija. Piemēram, krievu filosofs N. Berdjajevs un franču eksistenciālisma filosofija, vācu ekspresionisma grafika. XX gadsimtā ievērību guva Šveices rakstnieka Maksa Friša romāns “Homo Faber” (1957).

Mūsdienās saglabājās tā dēvētā zinātniski tehniskā optimisma koncepcijas un ekoloģiskā pesimisma koncepcijas konfrontācija.

Zinātniski tehniskā optimisma piekritēji ir inženiertehniskā elite, akcentējot zinātniski tehniskā progresa milzīgo lomu cilvēces kultūrā.

Ekoloģiskā pesimisma doktrīnu praktiski īsteno dabas aizsardzības visdažādākās organizācijas, apvienojoties neformālā vispasaules “zaļo” kustībā.

Mūsdienu kultūras problēmas zinātniski konstruktīvi analizē Romas klubs, kurā kopš 1968. gada darbojās apmēram 100 izcili dažādu valstu zinātnieki, biznesmeņi un sabiedriskie darbinieki.

Viņi ir izvirzījuši mērķi iedziļināties mūsdienu kultūras attīstības specifikā, respektējot zinātniski tehniskās revolūcijas sekas un perspektīvas.

Romas klubs pirmais formulēja tā saucamās pasaules globālās problēmas: 1) planētas pārapdzīvotība, 2) ekoloģiskās katastrofas draudi, 3) iedzīvotāju migrācija,

4)     enerģētisko resursu izsīkšana u.c.

XX un XXI gadsimta mijā sakarā ar iedzīvotāju planetāro migrāciju un starptautiskā terorisma izplatību kļuva aktuāla tāda globālā problēma kā dažādu civilizāciju un kultūru koeksistence. Piemēram, kristiānisma un islama kultūru līdzāspastāvēšana.

XX gadsimtā ieguva autoritāti tāda jauna zinātnes disciplīna kā ekoloģija, produktīvi iesaistoties arī kulturoloģijas tematikas risinājumos.

Ekoloģija interesējas par 1) cilvēka darbības ietekmi uz dabu un 2) cilvēka radītās “otrās dabas” jeb kultūras bioloģiskajiem aspektiem.

Mūsdienās ir sastopams termins “kultūras ekoloģija”.

Kultūras ekoloģijas koncepcijās tiek norādīts, ka ekoloģiju nevar saistīt tikai ar cilvēka dzīvei nepieciešamās dabas bioloģisko sistēmu aizsardzību.

Ekoloģija ir jāskata kompleksi visas cilvēka esamības kontekstā.

Cilvēka dzīve ir atkarīga ne tikai no dabas “veselības stāvokļa”, bet arī no kultūras “veselības stāvokļa”.

Cilvēka dzīvē svarīgs faktors ir ne tikai dabas vide, bet arī kultūras vide, kuru ir radījušas iepriekšējās paaudzes un saglabā tagadējās paaudzes.

Tādējādi dabas ekoloģija un kultūras ekoloģija ir savstarpēji cieši vienoti faktori cilvēka dzīvē.

XX gadsimta beigās tādās sociālisma zemēs kā padomju republikās Latvija, Lietuva un Igaunija kultūras ekoloģija sabiedriskajā apziņā ieņēma ļoti svarīgu vietu.

Rūpīgi izplānotas ideoloģijas rezultātā visplašākajās ļaužu masās bija iemiesots viedoklis, ka katram padomju cilvēkam ir jāpiedalās ne tikai dabas aizsardzībā, bet arī sava kultūras mantojuma un šodienas kultūras aizsardzībā.

Turklāt jēdzienā “kultūra” tika iekļauta arī apkārtēja daba un dabas aizsardzības objekti dižkoki, upju senlejas, ainavas, meži, ceļi utt.

Zīmīgi, ka padomju Baltijas republikās padomju ļaužu kompetenci un aktivitāti kultūras ekoloģijā izmantoja komunistiskā partija, kārtējo reizi mēģinot veikt reformas (“perestroiku”) un aizkavēt PSRS sabrukumu.

PSRS komunistiskās partijas līderi XX gadsimta 80. gadu vidū Latvijā savtīgā ideoloģiskā nolūkā izmantoja Daugavpils HES celtniecības plānu.

Lai savām reformām iegūtu tautas atbalstu, partijas vadība presē organizēja plašu diskusiju par Daugavpils HES celtniecības lietderību.

Iedzīvotājiem atļāva vērsties pret celtniecību no kultūras ekoloģijas viedokļa, jo pēc HES uzbūvēšanas tiktu izpostīta kultūras vide Daugavas senlejas ainavas.

Faktiski iedzīvotāji netieši vērsās arī pret komunistiskās partijas un padomju valsts aparāta konservatīvo un “nekulturālo” daļu, kas pretojās jebkurām reformām un no kuras, slēpjoties aiz tautas argumentiem, gribēja atbrīvoties valsts vadītāji.

“Perestroikas” organizatori analoģiski rīkojās arī Lietuvā un Igaunijā, sev vēlamā virzienā centrējot masu apziņu un aktivitāti ar dabas aizsardzības un kultūras ekoloģijas tematiku sakarā ar grandioziem celtniecības plāniem Kauņā un Ziemeļigaunijā.

4.5.  Reliģija un kultura

Mūsdienās ir sastopamas daudzas reliģijas definīcijas. Tas tāpēc, ka pastāv reliģisko ticējumu daudzveidība, un katras reliģijas pārstāvji savādāk traktē gan jēdziena “reliģija” etimoloģisko izcelsmi, gan būstiskākās iezīmes.

Piemēram, pastāv domstarpības par latīņu vārda “religio” izcelsmi. Vieni uzskata, ka tas cēlies no latīņu darbības vārda “relegere” (iet, atgriezties, apdomāt, savākt, baidīties). Citi atzīst latīņu darbības vārda “religare” prioritāti (sasaistīt, sakalt).

Atkarībā no jēdziena etimoloģiskās izcelsmes tiek akcentēts galvenais reliģijā bailes, ticības fatālisms u.tml.

Izplatīta ir definīcija, ka reliģija ir ticējumu un rituālu sistēma, ar kuras palīdzību cilvēku grupa reaģē un izskaidro to, ko uzskata par pārdabisku un svētu.

Reliģija ir sociālā parādība un cilvēku garīgās darbības produkts.

Reliģija ir viena no sabiedriskās apziņas formām.

Par reliģijas rašanās ģenētisko pirmavotu uzskata cilvēka bailes no dabas parādībām dabas stihiskajiem, destruktīvajiem un graujošajiem spēkiem.

Jauno laiku pētnieki par reliģijas ģenētisko pirmavotu uzskata arī cilvēku bezspēcību pret sociālajiem spēkiem sociālo ļaunumu un voluntāru sociālo diktātu, kas traucē cilvēku laimīgu un mierīgu dzīvi. Piemēram, karš, revolūcija, diktatūra, totalitārisms, fundamentālisms, terorisms, holokausts, genocīds var atstāt graujošu ietekmi uz cilvēku psihi, jo pilnā mērā apliecina viņu bezspēcību pret sociālajām kataklizmām.

Reliģiskās apziņas attīstība ir organiski vienota ar cilvēces garīgo evolūciju.

Šajā evolūcijā zinātne saskata vairākas stadijas.

Pirmkārt, pirmatnēji mitoloģisko stadiju, kad reliģiskās apziņas saturs nesniedzās tālāk par ģints kopienas robežām un atspoguļoja pagānisma ideoloģiju fetišismu, totēmismu, maģiju, animismu, kā arī politeismu (daudzdievību).

Otrkārt, etniski nacionālo stadiju, kad reliģiskās apziņas kopīgs saturs ir lielākiem etniskajiem formējumiem cilšu apvienībām, tautām, nācijām.

Šīs stadijas rašanās ir saistīta ar šķiru sabiedrību, valsts institūtu un etnisko konsolidāciju. To stimulē tādas t.s. nacionālās reliģijas kā jūdaisms, hinduisms, konfūcisms, kuras balstās uz monoteismu (viendievību).

Latvijā XX un XXI gadsimtā sastopama tendence par latviešu nacionālo reliģiju pasludināt politeistisko Dievturu kustību.

Treškārt, pasaules līmeņa stadiju, kad reliģiskās apziņas saturs aptver planētas iedzīvotāju zināmu daļu un runa ir par t.s.pasaules reliģiju pastāvēšanu.

Par pasaules mēroga reliģijām uzskata kristiānismu, budismu un islāmu ar tām raksturīgo monoteismu un kosmopolītisko pieeju ticības sludināšanā.

Piemēram, kristiānisms neakcentē ne cilvēka etnisko, ne sociālo piederību un sludina cilvēku vienlīdzību.

Reliģijas lomu kultūras struktūrā nosaka pašas reliģijas strukturālā komplicētība.

Reliģijas struktūrā ietilpst tādi centrālie elementi kā 1) reliģiskā apziņa, 2) reliģiskā darbība, 3) reliģiskās attiecības, 4) reliģiskās organizācijas.

Katram no šiem centrālajiem elementiem piemīt sava iekšējā strukturālā sazarotība.

Piemēram, tāda reliģiskā organizācija kā katoļu baznīca var veidot savu hierarhisko vienību tīklu ar specifisku funkcionālo kārtību.

Baznīca ir ne tikai vieta, kur notiek reliģiskie rituāli. Baznīca faktiski ir tāda sociālās organizācijas forma, kuras klātbūtni sabiedrībā izjūt ne tikai ticīgie cilvēki.

Baznīcas vienmēr ieņem noteiktu estētiski arhitektūrisko stāvokli apkārtējā vidē. Baznīcās ir koncentrētas kultūras vērtības (gleznas, ikonas, skulptūras, grāmatas utt.), ar kurām lepojas visa sabiedrība un ne tikai attiecīgās draudzes locekļi.

Reliģiskās struktūras katram elementam ir noteikta saistība ar kultūru.

Piemēram, reliģiskā apziņa nevar eksistēt autonomi bez tiešas vai netiešas saskarsmes ar mākslu, filosofiju, literatūru, morāli, zinātni, politiku utt.

Reliģiskā darbība savukārt ir sabiedriskās darbības sastāvdaļa, piesaistot zināmas ļaužu masas un ietiecoties kultūras visdažādākajos slāņos.

Par to, piemēram, liecina misionāru darbība, reliģisko priekšmetu mācīšana izglītības iestādēs, reliģiskā propaganda masu komunikācijas līdzekļos, ikonu, svecīšu, krustiņu un citu kulta priekšmetu izgatavošana un izplatīšana.

Kultūrā ļoti cieša ir reliģijas saistība ar tikumību. Tas tāpēc, ka reliģiskajām morāli tikumiskajām normām ir vispārcilvēcisks raksturs un tās vienādā mērā skar gan sabiedrības ticīgo cilvēku daļu, gan laicīgās sabiedrības daļu.

Piemēram, cienīgu izturēšanos pret otru cilvēku un savu vecāku mīlēšanu, aizliegumu melot un piesavināties cita mantu nosaka ne tikai reliģiskie baušļi, bet arī cilvēku sabiedrībā izstrādātie morāles kodeksi.

Reliģiski ētiskie priekšstati ietekmē ne tikai sabiedrībā valdošos morālos kritērijus. Reliģiski ētiskie priekšstati ietekmē arī ieskatus par pasaules uzbūvi un cilvēka vietu pasaules kopainā.

Tā, piemēram, saskaņā ar eiropeisko reliģisko tradīciju, kura aizsākās mitoloģiskajos ticējumos, pasaule sastāv no trim daļām zemes, debesīm un pazemes.

Vērtējot cilvēka vietu pasaulē atkarībā no viņa tikumības, reliģiskās mācības sludina sekojošo kārtību. Tie cilvēki, kuri godīgi dzīvojuši uz zemes, pēc nāves nonāk debesīs. Savukārt tie cilvēki, kuri grēkojuši un kuru dzīve virzījusies pretrunā ar tikumiskajām normām, pēc nāves nonāk pazemē jeb ellē.

Reliģija ir relatīvi vienota ar tādu kultūras komponentu kā māksla.

Pasaules kultūru vēsturē ir bijuši periodi, kad dominēja reliģiskā māksla. Šajos periodos mākslas saturu un formu nosacīja reliģiskā tematika un izteiksmes līdzekļi.

Eiropā tā tas bija, piemēram, viduslaikos. Kristiāniskā reliģiozitāte tolaik bija pārsvarā valdošajos slāņos un masu apziņā.

Turpretī kopš XVII gadsimta eiropeiskajā kultūrā sāka nostiprināties racionālā pasaules uztvere un mākslinieciskā interpretācija. Kristiāniskā reliģiozitāte saglabājās, tā teikt, kultūras fonā.

Tajos laikmetos, kad daiļrades saturu un formu relatīvi oficiāli nosacīja reliģiskā tematika un stilistika, mākslas sižetos, tēlos, idejiskajos motīvos atspoguļojās, piemēram, Bībeles saturs, Jēzus Kristus tēls.

Minētā tematika sastopama grāmatu grafikā, mozaīkās, freskās, sienu gleznojumos un skulptūrās kulta celtnēs, pilīs.

Tā, piemēram, Pēterburgas Mākslas akadēmijas absolventiem XIX gadsimta beigās diplomdarbam vajadzēja izvēlēties reliģisko tēmu. Slavenais latviešu gleznotājs J. Rozentāls uzgleznoja diplomdarbu “Pēc dievkalpojuma”.

Reliģijas un mākslas attiecības kultūras vēsturē ne reti ir bijušas ambivalentas. Ne vienmēr mākslā ir iespējams nodalīt reliģisko un estētisko.

Minētajai J. Rozentāla gleznai ir gan reliģiskā, gan estētiski mākslinieciskā nozīmība. Iespējams, daudzi uzskata, ka gleznai ir galvenokārt mākslinieciskā, proti, laicīgā vērtība.

Globālā aspektā skatot reliģijas lomu sabiedrības un kultūras attīstībā, pastāv divi pretējie viedokļi.

Pirmkārt, pozitīvais viedoklis.

Šī viedokļa pārstāvju argumenti ir sekojošie. Reliģija vienmēr ir sabiedriskās un kultūras attīstības svarīgs faktors. Tēlaini runājot, kultūra vispār ir dzimusi baznīcā. Cilvēku reliģiskā ticība, sabiedrības un reliģisko organizāciju auglīga kopdarbība vienmēr ir veicinājusi pozitīvas izmaiņas sabiedrībā. Jebkuras krīzes pazīme ir ticības zudums, novēršanās no reliģijas. Cilvēku dzīve ir ritējusi normāli tikai tajā laikā, kad cilvēki nav novērsušies no Dieva un dzīvojuši dziļā ticībā Dievam.

Otrkārt, negatīvais viedoklis, jo sabiedrības un kultūras attīstība galvenokārt esot atkarīga no cilvēka un dabas attiecībām. Sabiedrība un kultūra virzās, uzlabojot un pilnveidojot cilvēka attiecības ar dabu. Kultūra vispār ir “otrā daba”.

4.6.Zinātne un kultura

Zinātne ir specializēta darbība, radot zināšanu sistēmu par cilvēku, dabu un sabiedrību.

Zinātnes nozares (disciplīnas) tāpēc var iedalīt trijās grupās: a) dabaszinātnes (piemēram, bioloģija, ķīmija, botānika u.c.); b) sabiedriskās zinātnes (piemēram, socioloģija, politoloģija, ekonomika u.c.); c) humanitārās zinātnes (piemēram, mākslas zinātne, literatūrzinātne, muzikoloģija u.c.).

Zinātne ir organiski vienota ar kultūru.

Zinātne ir kultūras specializēta darbība, respektīvi, kultūras noteikta sastāvdaļa un izpausmes forma.

Zinātniskā darbība vienmēr ir sociālā parādība. Zinātnieks ir saistīts ar citu zinātnieku darba rezultātiem un cilvēces vēsturiski uzkrātajām zināšanām. Savukārt zinātniskie rezultāti tiek fiksēti, piemēram, publikācijās periodikā un grāmatās, un tādējādi nodoti talāk sabiedrībai.

Nākas atzīt, ka tikai zinātnes rezultātu publiskā fiksācija nodrošina zināšanu esamību un izmantojamību.

Zinātniskā darbība ir īstenības atspoguļošana eksperimentālā un teorētiskā veidā, izstrādājot, piemēram, statistiskas tabulas, datu bāzes, procesu shēmas, modeļus, formulējot hipotēzes, problēmas, teorijas utt.

Zinātne ietekmē sabiedrības materiāli tehnisko sfēru ekonomiskās ražošanas un cilvēku materiālās labklājības līmeni.

Zinātne ietekmē sabiedrības (valsts) drošību militāro varenību. Piemēram, XX gadsimtā tādā lielvalstī kā PSRS zinātne galvenokārt kalpoja t.s. militāri rūpnieciskajam kompleksam, kura pārziņā bija arī kosmosa izpēte.

Zinātne jebkurā sabiedrībā netieši veic noteiktas sociāli vitālas intelektuālās funkcijas.

Tā, piemēram, 1) nodrošina augstākās izglītības zinātnisko kapacitāti un galu galā arī vispārējās izglītības kvalitāti, 2) veicina sociuma intelektualizāciju, dodot idejas, izpratni, zināšanas un tādējādi padarot visu sabiedrību gudrāku un kompetentāku.

Zinātne jebkurā kultūrā organizē savu relatīvi patstāvīgu funkcionālo kompleksu. Tradicionāli tajā ietilpst 1) zinātnei nepieciešamais materiāli tehniskais nodrošinājums (institūti, laboratorijas, aparatūra, mērinstrumenti utt.), 2) informatīvais nodrošinājums (speciālā literatūra, zinātniskās informācijas centri, zinātniskās bibliotēkas utt.), 3) zinātniskās komunikācijas sistēma (semināri, konferences, komandējumi utt.).

Zinātne nekad nav slēpusi zināmas pretenzijas. Piemēram, zinātne pretendē sniegt tikai objektīvas zināšanas, sistēmiski apkopotas zināšanas, loģiski pamatotas zināšanas, speciālā valodā lietojamas zināšanas.

Mūsdienās aktuāla ir tēze, ka zinātne var ietekmēt kultūru gan pozitīvi, gan negatīvi.

Jaunākajā vēsturiskajā etapā no pozitīvajiem piemēriem visbiežāk min zinātnes sasniegumu grandiozo pielietojumu masu komunikācijas sfērā, kas saistīts ar preses, radio, televīzijas, interneta ļoti straujo uzplaukumu un plašajām iespējām informācijas pārraidē. Minētie komunikācijas instrumenti, pateicoties zinātniskajiem atklājumiem un izgudrojumiem, kultūrā paver radikāli jaunas un pozitīvas perspektīvas.

Tajā pašā laikā sastopams viedoklis, ka masu komunikācijas līdzekļi tagad var ne tikai informēt, bet arī attiecīgi vēlamā virzienā ietekmēt milzīgas ļaužu masas, izplatot angažēti traktētu informāciju. Interneta sociālā efektivitāte vispār nav pakļaujama ne kādai vadībai un kontrolei.

Negatīvi tiek vērtēta arī zinātnes izmantošana jaunu bruņojuma veidu un masu iznīcināšanas līdzekļu radīšanā. Kodolieroču izgatavošana un pielietošana XX gadsimta vidū īpaši akcentēja zinātnes un kultūras attiecību morālos aspektus.

XX gadsimta otrajā pusē aktualizējās dabas aizsardzības un dabas resursu saglabāšanas problemātika, kas radās galvenokārt pateicoties zinātniski tehniskajam progresam. Jaunās tehnoloģijas un rūpnieciskās jaudas pavēra ceļu ķīmisko un sintētisko materiālu ražošanai, kā rezultātā ievērojami palielinājās dabai un cilvēkiem kaitīgi atkritumi.

XX un XXI gadsimta mijā pasaules sabiedrību sāka nodarbināt jautājums sakarā ar zinātnes atklājumiem dzīvu būtņu un tajā skaitā cilvēka klonēšanā. Gēnu inženierijas eksperimenti var atsaukties uz cilvēces likteni.

Zinātne attīstās visas kultūras sistēmā, kurā vienmēr liela nozīme ir t.s. metodoloģiskās domāšanas tipam. Metodoloģiskās domāšanas tipi liecina par cilvēku attieksmes teorētiskajām īpatnībām pret apkārtējo pasauli.

Metodoloģiskās domāšanas tips aptver visu kultūru, taču visuzskatāmāk tas atspoguļojas zinātnē.

Zinātniskā jaunrade faktiski vienmēr ir metodoloģiska, jo zinātne interesējas ne tikai par pētniecisko objektu, bet arī pati par sevi, pievēršoties metodoloģiskajai pašanalīzei savu pētniecisko līdzekļu un programmu pašnovērtējumam. Zinātne uzskata, ka pirmkārt un galvenokārt metodoloģija nosaka iegūto zināšanu patiesumu.

Metodoloģiskās domāšanas tipam nav diahroniski stagnatīvs raksturs, jo tas vēsturiski mainās tāpat kā mainās visa kultūra.

Vēsturiski pirmais bija antīkajā kultūrā konstatējamais metodoloģiskās domāšanas tips. Tajā zināšanas iedalīja divās daļās.

Pirmkārt, jutekliski iegūtās zināšanas, kas sniedz nepārliecinošu vai pat izkropļotu priekšstatu par pasauli.

Otrkārt, īstās un patiesās zināšanas, kas iegūtas diskursīvās, t.i. loģiskās domāšanas un intelektuālās intuīcijas rezultātā.

XVI-XVII gadsimtā sāka dominēt filosofiskais metodoloģiskās domāšanas tips, kad tiek akcentēts jautājums par pasaules izzināmību vispār. Tātad priekšplānā ir jautājums, vai ir iespējams jeb nav iespējams izzināt pasauli.

Filosofiskās metodoloģiskās analīzes priekšmets ir ne tikai pētnieciskais objekts, bet arī subjekts pats zinātnieks un viņa attieksme pret zinātni, zinātnes jēgu un izredzēm īstenības izzināšanā.

Filosofiskās metodoloģiskās domāšanas tipa reprezentanti izteikuši divus viedokļus.

Pirmkārt, viedokli, ka zināšanas balstās uz pieredzi.

Otrkārt, viedokli, ka zināšanas balstās uz saprātu. Pirmā viedokļa pārstāvjus dēvē par empīristiem, otrā racionālistiem.

XIX  gadsimtā, bet īpaši XX gadsimtā kļuva populārs loģiski metodoloģiskais domāšanas tips, cenšoties loģiku pārvērst par metodoloģisko disciplīnu.

Tā tas notika, piemēram, tādā filosofijas virzienā kā loģiskais pozitīvisms, uzsverot dažādu simbolisko zīmju lomu zinātniskajā domāšanā un zināšanu matematizācijas un formalizācijas priekšrocības.

XX gadsimta zinātnē un kopumā visā kultūrā spilgti izpaudās tendence, kuru dēvē par zināšanu teoretizāciju, zināšanas fiksējot specializētā valodā un tādējādi kāpinot to vienotību un izmantošanas universalitāti.

Zinātnieks var atspoguļot savu eksperimentu, novērojumu un pārdomu rezultātus ikdienā lietotajā sarunvalodā, kurā koncentrējas kolektīvā pieredze un valodai piemīt relatīvi neintrāls raksturs.

Taču zinātnieks var atspoguļot savas zinātniskās darbības rezultātus arī zinātniskajā valodā. Turklāt viņš var izvēlēties to zinātnisko valodu, kādu lieto viņa zinātniskajā nozarē un kas labāk par sarunvalodu var aprakstīt pētniecisko materiālu.

Sarunvaloda ne reti vispār nav piemērojama zinātnes problēmu formulēšanai un risinājumam.

XX gadsimtā zināšanu teoretizācija atbalsojās ne tikai dabaszinātnēs, bet arī sabiedriskajās un humanitārajās zinātnēs, aptverot plašus sabiedrības slāņus, piemēram, izglītības un kultūras iestādēs, masu saziņas līdzekļos.

Tā, piemēram, XX gadsimtā zināšanu teoretizācijas tendence būtiski izmainīja literatūrzinātni un mākslas zinātni. Tajās izmainījās terminoloģiskais aparāts, kā arī liela uzmanība tika pievērsta medodoloģiskajai pašanalīzei.

Tā tas bija, piemēram, krievu formālajā skolā XX gadsimta sākumā, TartuMaskavas semiotiskajā skolā, struktrālisma, semiotikas, poststrukturālisma virzienos literatūrzinātnē un mākslas zinātnē pēc II Pasaules kara. Analizējot mākslas un literatūras darbus, zinātniski specializēto valodu lietoja ne tikai zinātnieki, bet arī pasniedzēji un studenti, skolotāji un skolēni, mākslas un literatūras kritiķi u.c. Zinātnes sasniegumi kļuva par kultūras organisku sastāvdaļu.

XX  un XXI gadsimta mijā īstenības izziņā sāka nostiprināties kulturoloģija, pretendējot sniegt vienoti sistematizētas un integratīvas zināšanas par cilvēku, dabu, sabiedrību.

Mūsdienu pasaulē ir ievērojami palielinājusies interese par cilvēka dzīves un sociālo kolektīvu regulāciju no kultūras teorijas viedokļa.

Mūsdienu pasaulē ir izveidojusies t.s. starptautiskā kultūras dzīve ar savu iekšējo transnacionālo estētisko struktūru, organizācijas formām, kopīgo attīstības loģiku un likumsakarībām.

Uz mūsu planētas strauji nostiprinās jauna vēsturiskā kopība multikulturāla postindustriāla civilizācija.

Visuzskatāmāk tas ir vērojams Austrālijā, Ziemeļamerikā, Eiropā. Pasaules globālās migrācijas rezultātā aktuāla kļuva dažādu kultūru un civilizāciju koeksistence, kuru var nodrošināt kulturoloģijas teorētiski izstrādātās rekomendācijas kultūru adaptācijā.

Kultūra ir kļuvusi par sociālo, zinātnisko, politisko refleksiju galveno kategoriju gan reģionālajos, gan globālajos projektos.

Futurologi sludina, ka cilvēces nākotne būs atkarīga no atšķirīgu civilizāciju (kultūru) prasmes sadzīvot līdztiesīgi un harmoniski.

Kulturoloģija savu pretenziju argumentācijā atsaucās uz tādām savām priekšrocībām kā 1) vienotību ar mūsdienu sabiedrībā dominējošo vispārējo kulturoloģiski orientēto intelektuālo tendenci, 2) spēju radīt domāšanas jēdzienu un kategoriju specifisku kompleksu un 3) īstenības kulturoloģiskās uztveres un izpratnes bāzi.

Taču pats galvenais kulturoloģija var kļūt par pamatu jaunam metodoloģiskās domāšanas tipam, ko var dēvēt par kulturoloģiskās metodoloģiskās domāšanas tipu.

Kulturoloģiskās metodoloģiskās domāšanas tipa straujo nostiprināšanos veicina radikālās izmaiņas kultūras jēdziena izpratnē.

Kā zināms, ar kultūras jēdzienu tagad sāk apzīmēt visas cilvēka darbības, uzvedības un saskarsmes sfēras, un kultūras jēdziena saturs ir maksimalizēts, varētu teikt, līdz galējai robežai.

Ja ar kultūras jēdzienu visaptveroši apzīmē cilvēka radīto “otro dabu”, tad faktiski visas sabiedriskās un humanitārās zinātnes ir zinātnes par kultūru, virzoties metodoloģiski vienotā gaisotnē.

Sabiedrības attieksme pret zinātni atsaucas uz visu kultūru un tās intelektuālo un evristisko piesātinātību.

Sabiedrībās (valstīs), kurās zinātnes prestižs ir augsts un tāpēc ir arī augsti attīstīta zinātne, mēdz būt arī augsti attīstīta kultūra.

Attieksme pret zinātni var būt dažāda.

Mūsdienu Latvijā tāpat kā vairums bijušajās postpadomju zemēs zinātnes prestižs un zinātnes attīstības līmenis ir ļoti zems. Valdošā politiskā kliķe pret zinātni izturas ļoti nevērīgi. “Tirgus ekonomikas” fetišizēšana, finansiālās lietderības prasības zinātnei, naudas kulta un materiāli izdevīgu profesiju, amatu un karjēras propaganda masu saziņas līdzekļos nelabvēlīgi atbalsojas sabiedriskajā apziņā, kad uz zinātnieku lūkojas kā uz zemākas šķiras cilvēku.

Latvijā zinātnes finansējums no valsts budžeta ir viens no vismazākajiem Eiropā (apm. 0.21% no IKP).

Salīdzinot ar padomju varas periodu, ievērojami ir samazinājies zinātnieku skaits. XX gs. 80. gados Zinātņu akadēmijā strādāja vairāk nekā 7000 zinātnieku. Latvijā tolaik darbojās arī daudzi dažādu nozaru pētnieciskie institūti, kuros strādāja vairāki tūkstoši zinātnieku.

XXI  gadsimta sākumā Latvijā bija palikuši tikai apmēram 2000 zinātnieku.

4.7. Maksla un kultura

Māksla ir kultūras forma, kas ir pievērsta īstenības materiāla un pašas mākslas inspirēta materiāla estētiskajai apguvei, balstās uz cilvēka radošo iztēli un tieksmi garīgi iepazīt pasauli.

Māksla izmanto nosacīti tēlainus izteiksmes līdzekļus un paņēmienus. Mākslu ne velti dēvē par “domāšanu tēlos”, kaut gan mākslā var konstatēt arī racionālos elementus.

Mākslas tēli verbāli, vizuāli, skaņu veidā, plastiski imitē reāli sastopamus vai izdomātus objektus, procesus, kolīzijas, sajūtas utt., lai radītu apziņas un rīcības etalonus estētiskā, didaktiskā un sociāli idejiskā nolūkā.

Mākslas tēli cilvēku dzīvē tādējādi veic noteiktas funkcijas, akcentējot dažāda rakstura (morāla, sociāla, filosofiska u.c.) problēmas mākslas tēlu autora emocionāli spilgtā un iedarbīgā interpretācijā.

Mākslas mērķis ir apvienot cilvēkus, balstoties uz kopīgām izjūtām, emocionālajiem pārdzīvojumiem, morālajām, estētiskajām, sociālajām nostādnēm.

Ja, piemēram, zinātne spēj apvienot cilvēkus prāta līmenī, tad māksla spēj apvienot cilvēkus iztēles un emociju līmenī.

Mākslai piemīt noteiktas komunikatīvās funkcijas. Māksla ir klasiska informatīvā sistēma, kurā ietilpst informācijas avots (mākslas darbs), informācijas pārraides kanāls (mākslinieciskās izteiksmes līdzekļi) un informācijas uztvērējs (auditorija).

Mākslas pamata vienmēr ir noteikta estētiska pozīcija attiecība pret mākslas materiālu. Savukārt estētiska pozīcija ir organiski vienota ar attiecīgajā kultUra valdošajiem estētiskajiem idealiem un estētisko gaumi.

Viena no makslas specifiskakajam iezīmēm ir ta, ka maksla ir spējīga efektīvi transformēt kultUra sastopamos estētiskos idealus un estētisko gaumi. Tapēc ir sastopams uzskats, ka maksla ir viena no vissvarīgakajam un dinamiskakajam kultUras formam. Maksla ne reti kultUra ir virzošais spēks, jutami izmainot kultUras konceptualo pamatsistēmu (paradigmu).

Ka zinams, vēsturiski populara ir tendence kultUru vispar reducēt ar makslu, kad kultUra asociējas tikai ar tautas makslu un profesionalo makslu. Šaja sakarā nakas vēlreiz piebilst, ka pirmaja gramata par Latvijas kultUras vēsturi no pirmsakumiem līdz mUsdienam arī galvenokart runa ir par t.s. maksliniecisko kultUru.

Jēdziena “makslinieciska kultUra” ietilpst plašaks saturs neka jēdziena “maksla”. Definējot maksliniecisko kultUru, nakas minēt ne tikai makslas darbus, bet arī raksturot daiļrades procesa apstakļus, makslas uztveres un recepcijas (parņemšanas) aspektus, kultUras specializētos institUtus (teatrus, kinoteatrus, muzejus utt.), makslas izpētes zinatņu disciplīnas, pētnieciskas iestades utt.

Maksla ir daudzveidīga kultUras forma un tapēc ir pakļauta dažada rakstura klasifikacijai.

Ta, piemēram, makslu var nosacīti iedalīt telpiskajas (skulptUra, glezna, akvarelis, arhitektUra, lietišķa maksla u.c.), laika (mUzika, literatUra), ka arī laika un telpas (balets, kino, teatris) makslas.

Maksla var bUt gan atsevišķa cilvēka individualas, gan kolektīvas darbības rezultats. Piemēram, kinomaksla ir kolektīva izpausme, kura parasti ir iesaistīti daudzi cilvēki aktieri, režisori, operatori u.c. Turpretī glezniecība, daiļliteratUra, mUzika ir izteikti individuala izpausme, jo gleznas, literara daiļdarba, muzikala skaņdarba autors ir viens cilvēks.

Maksla ir pievērsta garīgi estētiskajai un moralajai sfērai un tapēc parvēršas par materialas sfēras pretstatu, ne reti nonakot konflikta ar apkartējo vidi.

Vēsturiski visbiežak ir sastopamas makslas un politiskas varas, makslas un masu auditorijas kolīzijas.

Politiska vara vēlas, lai maksla kalpotu valdošajiem politiskajiem spēkiem un atspoguļotu tas ideoloģiju.

Masas vēlas, lai maksla bUtu saprotama visiem un kalpotu ļaužu visplašako aprindu interesēm. Piemēram, latviešu kultUras vēsturē no makslas līdz šim gandrīz visu laiku gaidīja makslas pakļaušanos nacionalisma ideoloģijai.

Maksla vienmēr ir pastavējuši divi maģistralie estētiskie un stilistiskie virzieni realistiskais un nosacītais.

Makslas vēsture liecina, ka abi virzieni ir vienlaicīgi pastavējuši vienmēr. Jau paleolīta laikmeta seno maksliniecisko veidojumu autori prata ne tikai realistiski atveidot dzīvniekus, bet arī panakt tēlu visparinatu nosacītību.

MUsdienas, kad no XIX gadsimta vidus saka uzplaukt modernisms, saglabajas arī realisms.

Mākslas vēsturē ir sastopami periodi, kad dominē viens no abiem virzieniem. Līdz XIX gadsimta vidum Eiropas mākslā dominēja reālistiskais īstenības atveidojums. Savukārt XX gadsimtā uzplauka mākslinieciskās nosacītības poētika un stilistika visdažādākajās variācijās jūgendstilā, simbolismā, kubismā, ekspresionismā, futūrismā, sirreālismā, abstrakcionismā, dadaismā utt.

Zīmīgi, ka XX gadsimtā totalitārās valstiskās iekārtas (piemēram, Vācija, PSRS) atzina tikai izteikti reālistisku mākslu un naidīgi izturējās pret mākslas nosacītību, kas faktiski ir spējīga realizēt politiski ideoloģiskās funkcijas dažkārt pat daudz iedarbīgāk nekā reālisms.

Arī nacionālisma ideoloģija parasti ir cieši vienota ar reālismu, kaut gan tautas nacionālos centienus emocionāli un idejiski iedarbīgi var atspoguļot arī mākslinieciski nosacītā veidā.

Piemēram, latviešu kultūrā par to spilgti liecina Raiņa simbolistiskā dzeja un dramaturģija, Jāzepa Grosvalda, Niklāva Strunkes, Jēkaba Kazaka ekspresionistiskā glezniecība.

Mākslas specifiku un attīstības likumsakarības pēta īpaša zinātne estētika.

Terminu “estētika” pirmais sāka lietot vācu zinātnieks A.G. Baumgartens. Viņš estētiku dēvēja par jutekliskās izziņas teoriju. Savukārt mākslu viņš uzskatīja par skaistā iemiesojumu.

Vēlēšanās noskaidrot mākslas būtību ir bijusi aktuāla visos laikmetos.

Antīkajā kultūrā uz mākslu lūkojās kā uz labā un skaistā sakausējumu.

Taču antīkās kultūras tādi mākslas teorētiķi kā Sokrāts, Platons, Aristotelis saprata, ka labais un skaistais ne vienmēr sakrīt un veido vienotu veselumu. Tāpēc, piemēram, Sokrāts akcentēja garīgo skaistumu, bet Aristotelis vēlējās, lai mākslā primārās būtu morālās funkcijas.

Saskaņā ar kristiānisma normām mākslai ir jāstimulē reliģiskās jūtas un mākslai ir jābūt ticības avotam.

Eiropas kultūrās XVII-XVIII gadsimtā māksla asociējās ar hēdonisma perspektīvām. Tolaik mākslas uzdevums bija sniegt baudu.

XIX gadsimtā hēdonisma teorijas zaudēja aktualitāti, un priekšstati par mākslas specifiku kļuva komplicētāki un teorētiski daudzveidīgāki.

Tā, piemēram, estētikā plaša rezonanse bija vācu dzejnieka Fridriha Šillera idejām par mākslas un spēles sakarībām. Viņš atzina, ka mākslas pamatā ir cilvēkam dabiski piemītošā noslieksme spēlēt un savā darbībā izmantot spēles tehnoloģiju. Māksla tāpēc ir dzīves modelējums atbilstoši spēles struktūrai un noteikumiem.

Franču filosofs, mākslas teorētiķis un vēsturnieks Ipolits Tēns viens no pirmajiem mākslu izskaidroja vēsturiski sociālajā aspektā. Viņaprāt mākslā galvenais faktors ir sabiedrība un sociālā vide, bet nevis mākslinieka personības īpašības.

I. Tēna estētikā māksla ir nevis subjektīva, bet gan sociāli determinēta parādība, un mākslinieka uzdevums ir radīt sociāli tipiskus tēlus, kuros atspoguļojas laikmeta un sabiedrības tipiskākās īpatnības.

I. Tēna uzskatos koncentrējās reālistiskā attieksme pret mākslu, kas dominēja

XIX    gadsimtā un atsevišķos tā laika mākslas segmentos pārauga naturālismā īstenības materiāla ilustratīvā kopēšanā.

Itāļu zinātnieks Benedeto Kroče mākslā pasvītroja intuīcijas prioritāti, pretstatot intuīciju racionālajai domāšanai. Viņaprāt eksistē divas izziņas formas loģiskā un intuitīvā. Mākslā var intuitīvi izmantot gan reāli pastāvošu, gan izdomātu saturu. Mākslas iedarbīgums vispirms un galvenokārt ir atkarīgs no autora intuitīvajām spējām izprast un vispārināt materiālu.

B. Kroče rakstīja, ka mākslas darba saturiskajai idejai pārsvarā mēdz būt intelektuāla vērtība, un saturiskā ideja ir ar prātu izskaidrojama izpausme. Mākslā turpretī galvenais ir mākslinieciski intuitīvais tvērums, bet nevis intelektuālās zināšanas.

B.Kroče kultūras vēsturi skatīja kā mākslas vēsturi. Proti, jūtu un garīgās dzīves vēsturi.

XX gadsimtā Eiropas kultūrās radās modernisma estētiskās koncepcijas, kas nostājās krasā opozīcijā reālistiskajam (sociāli determinētajam un naturālistiskajam) mākslas traktējumam. XX gadsimta mākslā reālisms kļuva margināla parādība.

Modernisma estētikas centrā ir jaunu mākslinieciskās izteiksmes līdzekļu meklējumi un oriģinālu mākslas formu kults.

Modernisma rašanās ir uzskatāmi vienota ar visas kultūras attīstību, kad fundamentālie zinātniskie aklājumi un teorijas, zinātniski tehniskais progress radikāli izmainīja cilvēciskās darbības, uzvedības un saskarsmes visas sfēras. Modernisma rašanās un globālais raksturs liecināja par kultūras kardinālām izmaiņām (plašāk skat. turpmāk).

Teorētisko manifestu un radošās prakses ziņā modernisms ir samērā daudzpusīgs.

Tā, piemēram, modernistu viena daļa apoloģētiski izturējās pret jauno tehniku un tehnoloģiju (konstruktīvisti, konceptuālisti u.c.). Citi turpretī pret tehniku un tehnoloģiju izturējās noraidoši (ekspresionisti, eksistenciālisti u.c.).

Tas pats konstatējams modernisma attieksmē pret garīgumu un garīgā faktora lomu mākslā.

Piemēram, kubisma un konstruktīvisma pārstāvji apzināti akcentēja savu scientisko un objektīvistisko pieeju. Viņi demonstratīvi novērsās no garīguma problemātikas.

Savukārt eksistenciālisti un simbolisti akcentēja garīgumu kā vienīgo pretspēku agresīvajam materiālismam un scientismam.

Modernisma teorētisko bāzi lielā mērā formulēja paši mākslinieki.

Piemēram, krievu gleznotāji Vasilijs Kandinskis un Kazimirs Maļevičs, franču rakstnieks Andre Bretons, krievu dzejnieks Andrejs Belijs, latviešu gleznotājs Voldemārs Matvejs, itāļu rakstnieks Filipo Tomazo Marineti.

XXgadsimta beigās filosofijā, estētikā, mākslā, humanitārajās zinātnēs izvērtās jauna intelektuālā tendence koriģēt modernisma iedibinātos priekšstatus par mākslu un mākslas specifiku visas kultūras kontekstā. Jaunā tendence ieguva nosaukumu “postmodernisms”.

Ja modernismā pārsvarā valdīja optimisms, tad postmodernismā pārsvaru guva demonstratīvi apātiska kulturoloģiskā orientācija.

Postmodernisma māksla netiecas pēc novitātes. Postmodernisms vēlas balstīties uz kultūras mantojumu un šī mantojuma ironisku interpretāciju (“citēšanu”).

Postmodernisms tādējādi vēlas kritiski vērsties pret mākslas (kultūras) konformismu un eklektismu, pie kā esot nonākusi postindustriālā sabiedrība.

Postmodernisms mākslā ir organiski vienots ar kultūras attīstības vispārējām iezīmēm XX gadsimta beigās, kad strauji mazinās eiropocentrisma un etnocentrisma ietekme un tā vietā pieaug kultūras relatīvisma un atvērtības koncepciju popularitāte, kultūru (civilizāciju) vērtējums un dažādu kultūru (civilizāciju) koeksistences prognozes planetārā skatījumā.

Sastopams viedoklis, ka mūsdienās palielinās mākslas sociokultūralās funkcijas. Galvenokārt tas attiecas uz mākslas lomu cilvēka personības socializācijā un inkulturācijā, indivīdu iesaistot sabiedrībai aktuālā morālo, estētisko, filosofisko ideju un vērtību sistēmā.

Māksla kļūst par sabiedriskās dzīves sociālās regulācijas vienu no vissvarīgākajiem instrumentiem.

Šo procesu mūsdienās ietekmē tas, ka mākslā mazinās individuāli radošā sākotne, jo tagad māksla ne reti ir izvērtusies par mākslinieciski specifiskas produkcijas ražošanas augsti attīstītu un rentablu industriju.

Savukārt masu komunikācijas līdzekļi paver iespēju māksliniecisko informāciju izplatīt un tiražēt ļoti plašā mērogā.

Mūsdienās strauji mazinās mākslas sociālā stratifikācija, kas vēsturiski tradicionāli izpaudās dažādās subkultūrās (tautas māksla un profesionālā māksla, reliģiskā, aristokrātiskā, elitārā māksla u.tml.).

Mūsdienās tāpēc pieaug mākslas sociālās integrācijas potences, jo māksla spēj apvienot visdažādāko sociālo slāņu un etnosu pārstāvjus.

5.  KULTURAS FUNKCIJAS

.

5.1. Socializacija un inkulturacija

Kultūru dažkārt mēdz dēvēt par sociālo iemaņu un spēju kopumu, ko nākas apgūt katram cilvēkam, lai eksistētu zināmā vidē.

Ne velti uzskata, ka cilvēks atšķirībā no citām dzīvām būtnēm prot piemēroties dzīvei jebkurā vietā un jebkuros apstākļos.

Lai eksistētu zināmā vidē, cilvēkam nākas iekļauties noteiktos procesos. Šajā ziņā cilvēka dzīve ir galvenokārt atkarīga no diviem pamatprocesiem socializācijas un inkulturācijas.

Sociālās kompetences apguves procesu zinātnē dēvē par socializāciju.

Socializācija ir cilvēka indivīda integrācija sabiedrībā, apgūstot tādas zināšanas un iemaņas, kas nepieciešamas sociālo lomu izpildei.

Par inkulturāciju sauc kultūras iemaņu un spēju apguves procesu, kurā cilvēks nepārtraukti ir iesaistīts visā savā mūžā, nemitīgi saskaroties ar jaunām kultūras nostādnēm, normām, tendencēm u.tml.

Zinātnē sastopams viedoklis, ka starp socializāciju un inkulturāciju nepastāv principiāla atšķirība. Tāds ieskats ir populārs īpaši tajos metodoloģiskajos risinājumos, kuros kultūras jēdzienu lieto visplašākajā nozīmē.

Sociālā dzīve un socializācija ir kultūras sastāvdaļa, un tādējādi socializācija faktiski ir inkulturācijas komponents.

Socializācijas un inkulturācijas jēdzienu diferencēti lieto tādēļ, lai uzskatāmāk nošķirtu cilvēka esamības sociālos un citus aspektus.

Cilvēks nepiedzimst ar noteiktu kultūru darbības, uzvedības un saskarsmes programmu. Kultūru cilvēks apgūst socializācijas un inkulturācijas laikā.

Katrs cilvēks no jauna apgūst prasmi uztvert un interpretēt apkārtējo pasauli, savā mūžā izdzīvojot noteiktas stadijas bērnības, jaunības, brieduma un vecuma gadus.

Pirmās divas stadijas uzskata par sagatavošanās etapu. Tā laikā cilvēks apgūst darbības, uzvedības un saskarsmes zināmu elementāru kopumu, kas kļūst par bāzi divās turpmākajās stadijās brieduma un vecuma gados.

Sastopama atšķirīga pieeja attieksmē pret minēto stadiju ilgumu un saturu. Katrā kultūrā var būt sava īpatna pieeja attieksmē gan pret minēto stadiju ilgumu, gan pret saturu.

Turklāt šajā ziņā arī cilvēces vēsturē konstatējamas zināmas pārmaiņas.

Tā, piemēram, tā dēvētajās Rietumu kultūrās sagatavošanās pieauguša cilvēka dzīvei senāk aizņēma daudz īsāku laiku nekā mūsdienās.

Sagatavošanās stadijā varēja neietilpt mācības skolā. Uzskatīja, ka 12-14 gadu vecumā jaunieši jau ir pieauguši cilvēki, kuri var dibināt savu ģimeni.

Eiropas kultūrās tikai viduslaikos bērnību sāka uzlūkot kā patstāvīgu cilvēka mūža stadiju ar savu noteiktu specifiku.

Savukārt jaunības stadija patstāvīgu statusu ieguva tikai XX gadsimtā.

Arī latviešu kultūras vēsturē sastopamas zināmas pārmaiņas.

Piemēram, mainījās sagatavošanās stadiju ilgums. Latviešu zemnieku bērni pieaugušo cilvēku darbus sāka veikt ļoti agri. Piecus sešus gadus vecus bērnus varēja sūtīt ganīt lopus. Meitenes ļoti agri sāka palīdzēt mātei mājas darbos. Divpadsmit trīspadsmit gadus veci zēni kļuva par zemes arājiem.

Pirmās skolas latviešu zemnieku bērniem atvēra XVII gadsimtā. Pirms tam jaunieši parasti neprata ne rakstīt, ne lasīt. Bērnus un jauniešus sagatavoja dzīvei paši vecāki un vecvecāki. Viņi tiecās vispirms iemācīt darba mīlestību, godīgumu, dievbijību, bezierunu paklausību vecākiem.

Latviešu kultūrā radikālākas izmaiņas notika XIX un XX gadsimtā.

Pakāpeniski tika likvidēts analfabētisms. Vecāki tiecās pagarināt savu bērnu bērnības ilgumu, nenodarbinot mājas ikdienas darbos.

Savukārt XX gadsimta 20.-30. gados izvērtās pat zināms jaunības kults, kurā dominēja tādi elementi kā vidējās un augstākās izglītības iegūšana, sabiedriskais darbs savas tautas labā, iesvētības baznīcā astoņpadsmit gadu vecumā, pēc kurām sākās pieaugušā cilvēka dzīve.

XX  gadsimtā pēc II Pasaules kara vispirms pamatizglītība un pēc tam arī vidējā izglītība kļuva par valstiski obligātu normu.

Bērnu un jauniešu līdzdalību ražošanā regulēja (respektīvi, aizliedza) darba un cita veida likumdošana. Līdz noteiktam vecumam visiem bija obligāti jāapmeklē skola, jaunietis pasi saņēma 16 gadu vecumā, vēlēšanās piedalījās no 18 gadu vecuma.

Mūsdienās vērojama tendence paildzināt sagatavošanās stadiju. Jaunieši izglītojas līdz 25-26 gadu vecumam, kad izglītības ieguvi noslēdz studijas maģistratūrā un doktorantūrā.

XXI gadsimta sākumā, piemēram, tādā postsociālisma zemē kā Latvija augstākās izglītības ieguve kļuva par masveida parādību, bet visā kultūrā uzplauka jaunās paaudzes ideoloģiski mākslīgi stimulēts kults, jauno paaudzi propagandējot kā antipodu t.s. padomju laika vidējai un vecākajai paaudzei.

Saskaņā ar šī kulta ideoloģiju bija jārada apstākļi, lai jaunā paaudze pēc iespējas ātrāk visās dzīves sfērās nomainītu iepriekšējās paaudzes.

Piemēram, studenti tika plaši iesaistīti valsts administratīvajā pārvaldē, likumprojektu sagatavošanā, masu informācijas līdzekļu darbībā utt.

Par socializācijas galveno instrumentu uzskata audzināšanu, kas ir mērķtiecīgi organizēta vecāko paaudžu morālo normu un uzvedības noteikumu nodošana jaunākajām paaudzēm.

Audzināšanas būtība izpaužas nepieciešamībā morāli un tikumiski pilnveidot cilvēku atbilstoši attiecīgajai sociālajai un kultūras videi.

Audzināšana savu mērķu realizācijā izmanto pedagoģiskās metodes un paņēmienus, kas var vēsturiski mainīties.

Piemēram, sākot no bērnu pēršanas kā kultūrā kādreiz atzītas un proponētas “tehnikas” un beidzot ar bērnu pēršanas juridisko aizliegumu un vispārējo sabiedrisko nosodījumu mūsdienās.

Par audzināšanas rezultātiem liecina cilvēka personības briedums, cilvēka pašdisciplīnas un inteliģences līmenis.

Audzināšanas rezultāti parasti raksturo ne tikai atsevišķu cilvēku, bet sociālo vidi un visu kultūru.

Sociālās lomas apguve ir komplicēts process. To nevar realizēt, balstoties tikai uz vecāku translēto audzinošo informāciju un mācībām izglītības iestādēs. Katrā sociālajā lomā ietilpst daudzas kultūras normas, uzvedības un rīcības noteikumi un stereotipi, kas vairāk vai mazāk redzamā un tiešā formā veido noteiktu sociālo attiecību struktūru.

Cilvēks socializācijas procesā faktiski ir iesaistīts visu mūžu, jo pēc relatīvi zināma laika mainās viņa sociālās lomas un sociālās komunikācijas saturs.

Tas ir saistīts ar sociālās vides un sociālā statusa maiņu jeb, citiem vārdiem sakot, cilvēka sociālo ambīciju.

Cilvēks tradicionāli tiecas sabiedrībā ieņemt arvien augstāku stāvokli augstāku amatu, labākus dzīves apstākļus u.tml.

Cilvēka socializācijas process ir atkarīgs no izmaiņām viņa uzskatos, gaumē, izglītībā, ģimenē, darbā, nepieciešamības pārcelties dzīvot citā vietā utt.

Socializācijas procesā līdzdarbojas zinātnē tā dēvētā primārā vide un sekundārā vide.

Socializācijas primārā vide ir ģimene un tuvi cilvēki personiskajā saskarsmē (vecāki, vecvecāki, aukles, mājskolotāji, brāļi un māsas, vienaudži, klasesbiedri, skolotāji, profesori, treneri, ģimenes ārsti, psihiatri u.c.).

Primārajai videi cilvēka socializācijas procesā ir vislielākā autoritāte.

Piemēram, jau no agras bērnības bērns vispirms mācās no vecākiem, kā rīkoties attiecīgajā dzīves situācijā. Vēlāk autoritāti var iemantot skolotājs, treneris, zinātniskā darba vadītājs u.c.

Socializācijas gaita primārajā vidē spilgti raksturo visu attiecīgo kultūru un mēdz būt populārs dotās kultūras zinātniskās izpētes priekšmets.

Tā, piemēram, kultūras var atšķirties pēc tā, kādā veidā ievīsta zīdaini, cik ilgi un vai vispār māte pati zīda savu bērnu, cik stingras prasības izvirza bērniem un pusaudžiem.

Zinātne bērnu audzināšanu atzīst par vienu no spilgtākajiem kultūru un dažādu sociālo grupu atšķirību kritērijiem.

Šajā ziņā nākas runāt par bērnu audzināšanas dažādiem etniskajiem stiliem.

Piemēram, var atšķirties vācu un latviešu, japāņu un ķīniešu bērnu audzināšana.

Zinātniskie novērojumi liecina, ka Eiropā bērnu audzināšanā lielu vietu ieņem kritiski vērtējumi un pašmērķīga stingrība. Turpretī, piemēram, Japānā praktizē pozitīvus vērtējumus, bērnam ar slavēšanu palīdzot novērst pieļautās kļūdas. Japānā vecāki un skolotāji baidās iedragāt bērna pašapziņu, un tāpēc nav cieņā pārspīlēta stingrība.

Atšķirīgi bērnus var audzināt pilsētu un lauku iedzīvotāji, inteliģences pārstāvji un plebejiskas izcelsmes jaunbagātnieki, teiksim, Latvijā XXI gadsimta sākumā.

Primārajā vidē socializācija virzās, pirmo reizi respektējot un identificējot bērna dzimumu, kad var atšķirties zēnu un meiteņu rotaļas un rotaļlietas, audzināšanas procedūras, tēva un mātes izturēšanās un audzināšanas nianses pret dēlu vai meitu. Dēlus tradicionāli audzina būt drosmīgiem un izturīgiem, bet meitas būt maigām, saimnieciskām, rūpīgām.

Par socializācijas sekundāro vidi uzskata skolu, universitāti, darbavietu, baznīcu, dažādus citus sociālos institūtus valsts un vietējo administrāciju, policiju, tiesu, presi, radio, TV u.c.

Ja socializācijas primārajā vidē dominē cilvēka individuālā vienreizība un personiskās attiecības, tad sekundārajā vidē dominē sociālās attiecības tas, kas attiecas arī uz pārējiem cilvēkiem.

Socializācijas sekundārā vide māca un nostiprina tādas darbības, uzvedības un saskarsmes normas, kas cilvēkam palīdz iedzīvoties attiecīgajā kolektīvā, sabiedrībā, etnosā. Socializācijas sekundārajā vidē bērns zaudē vecāku un tuvinieku stimulētās individuālās vienreizības sajūtu un radinās būt tāds pats kā visi pārējie.

Bērna attīstībā par visas kultūras pirmo mikromodeli kļūst skola.

Tā, piemēram, mūsdienu skolā var koncentrēties tie elementi, kas sastopami “lielajā dzīvē” iekšējās kārtības likumdošana un pašpārvalde, mācību disciplīnu fakultatīvās papildstudijas, konkursi, festivāli, diskotēkas, kafejnīcas, sporta klubi, ekskursijas, kori, teātri, orķestri, laikraksti, žurnāli, radiostacijas, TV studijas, interneta centri, sabiedriskās organizācijas utt.

Skola ir mācību un audzināšanas iestāde.

Skolas centrālā funkcija ir dot sistematizētas zināšanas cilvēka intelektuālās un radošās darbības galvenajās sfērās (fizikā, matemātikā, valodā, literatūrā, vēsturē, ķīmijā, bioloģijā, mūzikā, tēlotājas mākslā u.c.), kā arī audzināt saskaņā ar attiecīgās kultūras tikumiskajām normām, morāli un psiholoģiski jaunos cilvēkus sagatavojot patstāvīgajai dzīvei.

Skolā bērns mācās pakļauties svešiem cilvēkiem, kuri reprezentē un garantē vispārējās normas un noteikumus.

Skolā bērns nonāk tiešā kontaktā ar sociālo sistēmu un tās atribūtiem, nivelējoši un standartizējoši izturoties pret atsevišķu indivīdu.

Ģimenē bērns bija unikāla personība, taču skolā bērnam ir jāsamierinās ar to, ka viņš ir tāds pats kā visi pārējie audzēkņi un viņu vērtēs ar tām pašām atzīmēm kā visus pārējos.

Socializācijas procesā cilvēks iemācās dzīvot sabiedrībā neatkarīgi no tā, vai viņš uzturas savā valstī vai citā vietā.

Socializācijas rezultātā cilvēkam ir noteikti priekšstati par sabiedrības sociālo struktūru, atsevišķu sabiedrības daļu iezīmēm un savstarpējām attiecībām, valsts un citu sociālo segmentu fukcionēšanu, ekonomiku, finansu un izglītības sistēmu, politisko iekārtu utt.

Socializācijas procesā apgūtajām zināšanām un iemaņām ir relatīvi universāls raksturs, un cilvēks spēj eksistēt arī ārpus savas etniskās kultūras vides.

Inkulturācijas process cilvēkam palīdz eksistēt konkrētā kultūrā, sniedzot ziņas par šīs kultūras tradīcijām, mantojumu, uzvedības normām un paražām, simboliem un regālijām, etiķeti, modi, stiliem, neformālajām garīgajām autoritātēm, estētiskajām un intelektuālajām strāvām u.tml.

Inkulturācijas process ir komplicētāks nekā socializācijas process.

Dažādu zemju sociālā sfēra var daudz neatšķirties viena no otras. Taču kultūras atšķirības var būt lielas. To parasti izjūt emigranti, jo iedzīvoties citas zemes sociālajā kārtībā ir daudz vieglāk nekā brīvi iejusties svešajā kultūrā tās vērtību un parādību kontekstā un zemtekstā.

Inkulturācijas process aizsākas ģimenē agrā bērnībā, kad vecāki māca bērnu pareizi uzvesties attiecīgajās situācijās vai kad bērns pats novēro un atdarina pieaugušo cilvēku rīcību.

Skolā bērns uzzina par savas etniskās kultūras un citu kultūru mantojumu un attīstību, pats var piedalīties kultūras pasākumos.

Cilvēks ir vienots ar socializācijas un inkulturācijas procesu visu mūžu, taču ar gadiem abu procesu intensitāte mazinās. Gados vecāki cilvēki inertāk un apātiskāk izturas pret jaunām sociālajām parādībām. Viņiem grūtāk ir iedzīvoties svešā kultūrā, emigrējot uz citu valsti.

XX gadsimta beigās, piemēram, Latvijā jaunajos dzīves apstākļos visgrūtāk bija iejusties gados vecākiem cilvēkiem, pirmo reizi saskaroties ar tirgus ekonomikas nesaudzīgajiem likumiem un kapitālistiskās iekārtas sociālo aizsardzību. Savukārt daudziem sveštautiešiem nācās apgūt latviešu valodu un pamatīgāk tuvināties latviešu kultūrai, lai Latvijā arī turpmāk varētu dzīvot.

Socializācija un inkulturācija savā dziļākajā būtībā ir konvencionāla darbība, kas ir tendēta translēt un aizstāvēt pastāvošās normas un vērtības. Socializācijai un inkulturācijai ir jārūpējas, lai netiktu pieļautas novirzes no visā sabiedrībā akceptētās kārtības.

Taču socializācija un inkulturācija nespēj kavēt kultūras vēsturisko evolūciju.

Kultūras progresu nodrošina kreatīvas novitātes un ontoloģiski atklājumi, transformējot kultūras un sociālo organizāciju un radot jaunas zināšanas.

Progresa gaitā rodas komplicētākas sociokulturālās sistēmas, jo pieaug šo sistēmu atsevišķo elementu funkcionālā diferenciācija un specializācija.

Kultūras progresa avoti mēdz būt dažādi.

Pirmkārt, nepieciešamība sabiedrībai piemēroties jauniem ārējās pasaules (piemēram, dabas, ražošanas tehnoloģijas, ražošanas attiecību) apstākļiem.

Otrkārt, pašai sabiedrībai vitāli piemītošā dinamiskā tieksme organizatoriski pašpilnveidoties un funkcionāli paplašināties.

Treškārt, atsevišķu personību darbība.

Katrs indivīds socializācijas un inkulturācijas procesā kļūst par a) kultūras produktu, b) kultūras lietotāju, c) kultūras informācijas translētāju un d) kultūras jaunu formu radītāju, oriģināli interpretējot apgūto materiālu.

Katra sabiedrība saskaras ar problēmu, kā fiksēt un reglamentēt personības tiesības individuāli interpretēt sabiedriskās normas un nostādnes.

Piemēram, skolas dažādu eksperimentu aizsegā cenšas radīt optimālus apstākļus bērna individualitātes stimulēšanai, atsakoties no atzīmju likšanas jaunākajās klasēs, ieviešot 10 ballu vērtējuma sistēmu, individuālās mācību programmas utt.

Pārāk lielas tiesības var novest līdz sociuma pilnīgai deintegrācijai. Savukārt personības individuālo tiesību voluntāra ierobežošana agri vai vēlu var sabiedrību (valsti) novest līdz pilnīgai stagnācijai un bojāejai, ko nesen piedzīvoja PSRS, gadu desmitiem mērķtiecīgi slāpējot privāto iniciatīvu un uzskatu patstāvību.

Personības tiesības individuāli interpretēt sabiedriskās normas un nostādnes ir vienotas ar personības sociālās atbildības mēru, respektīvi, brīvības izpratni.

Mēdz uzskatīt, ka personības brīvības izpratne ir atkarīga no cilvēka informētības pakāpes par to, ko viņš drīkst atļauties un ko viņš nedrīkt atļauties dotajā sabiedrībā. Personība var sasniegt idejisko gandarījumu, apzinoties savas iespējas un protot elastīgi izmantot dotās iespējas.

Citiem vārdiem formulējot, personības tiesības individuāli interpretēt sabiedriskās normas un nostādnes ir atkarīgas no cilvēka kulturoloģiskās kompetences sasniegtajiem rezultātiem socializācijas un inkulturācijas procesā.

Socializācijas un inkulturācijas rezultāti var atspoguļoties vairākos līmeņos.

Pirmkārt, cilvēka prasmē kvalitatīvi un pilnvērtīgi lietot sociālās komunikācijas valodas sarunvalodu, literāro valodu, rakstītprasmi, speciālās profesionālās valodas un žargonus, valodiskās konstrukcijas un terminoloģiju politikā, masu saziņas līdzekļos, sadzīvē, reliģiskajā dzīvē, savā profesijā, tautas un profesionālajā mākslā, modē, reklāmā, ideoloģiskajā propagandā utt.

Otrkārt, kompetencē saskaroties ar etniskajām, nacionālajām un šķiriskajām tradīcijām, valdošo morāli, vērtībām, pasaules uzskatu, vērtējošiem kritērijiem, paražām, paradumiem, ceremonijām, humanitārajām un sociālajām zināšanām utt.

Treškārt, kompetencē saskaroties ar sociālās organizācijas galvenajiem segmentiem (politisko, ekonomisko, tiesisko, reliģiski konfesionālo), orientējoties to funkcionālajā struktūrā, institucionālajā hierarhijā utt.

5.2. Adaptacija un akulturacija

Ja socializācija un inkulturācija nodrošina cilvēka dzīvi viņa dzimtajā vidē un abi procesi ir dabiski organiska nepieciešamība, tad adaptācijai un akulturācijai ir jāpalīdz cilvēkam iejusties dzīvei svešā vidē.

Nākas atzīt, ka mūsdienu pasaulē planētas iedzīvotāju globālās migrācijas apstākļos adaptācijas un akulturācijas procesa, tā teikt, tehnoloģiskās problēmas ir ne mazāk aktuālas kā socializācijas un inkulturācijas problēmas.

Mūsdienās adaptācijas un akulturācijas procesā ir iesaistīti ap 100 miljonu cilvēku, kuru liktenis pamatā ir atkarīgs no prasmes iedzīvoties svešā zemē.

Tas būtiski attiecas arī uz mūsdienu Latviju, kurā gandrīz puse iedzīvotāju ir sveštautieši un ieceļotāji no citām vietām.

Pēc PSRS sabrukuma un neatkarības atjaunošanas Latvijā kļuva aktuāls polietniskās sabiedrības konsolidācijas jautājums, kura risinājumā liela nozīme ir sveštautiešu adaptācijai un akulturācijai Latvijas kultūras vidē.

Kulturoloģijā par adaptāciju dēvē tādu procesu, kad atsevišķs cilvēks vai cilvēku grupa piemērojās jauniem sociālajiem, vēsturiskajiem, dabas un ģeogrāfiskajiem apstākļiem un kad mainās apziņas un rīcības stereotipi, sociālās organizācijas un regulācijas formas, vērtības, ārējās pasaules aina u.tml.

Adaptācijas procesā var iekļauties atsevišķi indivīdi, sociālās grupas, etniskās kopienas.

Kulturoloģijā par akulturāciju dēvē daļēju piemērošanos citas kultūras videi (pilnīgu piemērošanos dēvē par asimilāciju).

Arī akulturācijas procesu var apzināti izvēlēties gan atsevišķi cilvēki, gan relatīvi plašākas ļaužu kopienas. Tā, piemēram, XIX gs. otrajā pusē cariskajā Krievijā dzīvojošā ebreju diaspora izvēlējās krievu kultūru, kad adaptācija samērā strauji pārauga gandrīz asimilācijā.

Adaptācijas klātbūtne ir arī socializācijas un inkulturācijas procesā, jo abi procesi nav iespējami bez elementāras piemērošanās konkrētai videi un tās izmaiņām.

Adaptācija ir viens no galvenajiem kultūrģenēzes faktoriem, bez kā nav iespējama kultūras vēsturiskā mainība un cilvēces kultūru daudzveidība.

Socializācijas un inkulturācijas procesā adaptācija ir vairāk vai mazāk stihiska un notiek savā vidē. Zinātne, ņemot vērā migrāciju, kultūras un sociālās identifikācijas aktualitāti, lielu uzmanību velta adaptācijas specifikas noskaidrošanai, kas saistīta ar piemērošanos etniskajā un kultūras ziņā svešai videi.

Nostiprinās zinātnisks viedoklis, ka adaptācijas process sākās ar akulturācijas etapu, kad pēc nonākšanas svešos apstākļos cilvēks sāk kritiski izvērtēt savas kultūras materiālu un to pakāpeniski aizstāt ar viņam jaunās kultūras vielu. Piemēram, vispirms tas var notikt valstiski nacionālās simbolikas jomā, ģērbšanās manierē, preses izdevumu, ēdiena izvēlē u.tml.

Akulturācija individuālajā līmenī ir izteikti psiholoģisks fenomens, jo akulturācijas gaitā mainās indivīda psiholoģija.

Par svešas vides ietekmi uz cilvēka garīgo pasauli vēsturiski pirmie ieinteresējās psihiatri, kuri skumjas pēc dzimtenes nosauca par nostalģiju. Nespēja pietiekamā mērā adoptēties jaunajā dzīves vietā izraisa dažādas psihiskās slimības, veicina alkoholismu, narkomāniju, noziedzību, klaidonību.

Par veiksmīgu adaptāciju liecina garīgi komfortablas un harmoniskas izjūtas saskarsmē ar apkārtējo vidi, kad kontakti ar citiem cilvēkiem un sociālajiem institūtiem nesagādā apgrūtinājumu un neapmierinātību.

Zinātnē ir pazīstams jēdziens “kultūras šoks”. Ar šo jēdzienu apzīmē cilvēka nepatīkamās izjūtas pēc saskarsmes ar svešu kultūru, kad tuvumā vairs nav ģimenes loceklu un draugu, cilvēks ir zaudējis iepriekšējo statusu, vispār palicis bez darba, visapkārt skan sveša valoda, uz katra sola nākas sastapties ar svešām paražām, dzīves stilu, normām utt.

Kultūras šoka sekas var izpausties dažādi. Ja cilvēks savlaicīgi nespēj pārvarēt nepatīkamās izjūtas un nesaskata savā dzīvē nekādas perspektīvas, tad viņā var uzliesmot naidīgums un agresivitāte pret apkārtējiem cilvēkiem.

Kultūras šokam var būt arī pozitīvas sekas, jo šoka stimulētās izjūtas var paātrināt cilvēka velmi pēc iespējas drīzāk un konstruktīvāk piemēroties jaunajiem apstākļiem.

Adaptācijas process sastāv no vairākiem etapiem.

Pirmais etaps ir tas periods, kad cilvēks pret saviem jaunajiem dzīves apstākļiem izturas optimistiski. Cilvēks jūsmo par visu jauno un tic, ka viņu gaida pozitīvas pārmaiņas.

Otrais etaps sākas tad, kad cilvēks pirmo reizi pamatīgāk saskaras ar dažādām ikdienas sadzīves problēmām, kuras viņš nevar atrisināt iepriekš pierastajā veidā un tempā. Otrajā etapā var sākties depresija un vēlēšanās atgriezties iepriekšējā vidē.

Trešais etaps iestājas tad, ja cilvēks ir izturējis un pārvarējis otrajā etapā radušās negatīvās izjūtas. Trešajā etapā atgriežas optimisms, un cilvēks sāk izstrādāt savu ataptācijas stratēģiju un taktiku, lai ātrāk garīgi komfortabli justos jaunajā vidē.

Adaptācijas procesu var ietekmēt daudzi faktori. Pie tam var atšķirties tie faktori, kuri ietekmē atsevišķa cilvēka adaptāciju, no tiem faktoriem, kuri ietekmē zināmas sabiedrības grupas (piemēram, etniskās diasporas) piemērošanos dzīvei citā vidē. Faktorus tāpēc iedala 1) individuālajos un 2) grupas faktoros.

Sastopami vairāki būtiski individuālie faktori.

1) No individuālajiem faktoriem vienmēr aktuāls ir attiecīgā cilvēka personiskais raksturojums, proti, viņa dzimums, vecums, izglītība, intelektuālais līmenis, kognitīvās un psihiskās iezīmes.

Novērots, ka adaptācijas procesā sievietēm dažādas problēmas rodas ātrāk un vairāk nekā vīriešiem. Tā, piemēram, mūsdienu Latvijā pret sveštautiešu nepietiekamajām latviešu valodas zināšanām sadzīvē visagresīvāk parasti izturas latvietes, kuras nav apmierinātas ar “nelatvisko” vidi.

Sekmes adaptācijā lielā mērā ir atkarīgas no cilvēka vecuma un izglītības. Gados vecāki un mazāk izglītoti cilvēki lēnāk iejūtas jaunajos apstākļos.

Mūsdienās ir sastopami interesanti novērojumi par kognitīvo un psihisko iezīmju ietekmi uz adaptāciju.

Piemēram, adaptācijai visvairāk piemēroti ir tie indivīdi, kuru skatījums uz pasauli ir atvērtāks un plašāks un kuri izziņā balstās uz universālākām kategorijām, bet nevis izziņu organizē sīkumaini detalizēti. Adaptācijas procesā ir svarīgi pēc iespējas ātrāk apvienot iepriekšējo pieredzi ar jauno pieredzi, un tas operatīvāk izdotas cilvēkiem ar tendenci pasauli uzlūkot relatīvi lielās līnijās.

Zinātnieki uzskata, ka autoritāriem un rigoroziem (pārmērīgi stingriem un nelokāmiem) cilvēkiem adaptācija var sagādāt rūgtus pārdzīvojumus un var izrādīties nepārvarams šķērslis. Piemēram, XX gs. beigās Latvijā ar pēcpadomju apstākļiem visgrūtāk samierinājās bijušie komunistiskās partijas funkcionāri, padomju armijas virsnieki, valsts augstākie ierēdņi.

2) No individuālajiem faktoriem atsevišķi nākas reducēt to materiālu, kas raksturo cilvēka dzīves apstākļus un dzīves pieredzi.

Vispirms tas attiecas uz motivāciju nonākt jaunā vidē. Tā, piemēram, mūsdienu pasaulē daudzi vēlas elementāri uzlabot savu materiālo labklājību un tāpēc izšķiras atstāt dzimteni, un saskarties ar daudzām grūtībām. Savā laikā no PSRS, pēcāk no Latvijas Republikas zinātnieki un mākslinieki emigrēja tāpēc, ka viņiem nebija iespējams pilnā mērā pievērsties radošajam darbam un necienīgi zems bija kļuvis radošo profesiju prestižs. Arī viņi ļoti labi apzinājās, ka citur viņus neviens īpaši negaida.

Adaptācijas process tādējādi lielā mērā ir atkarīgs no cilvēka motivācijas mainīt dzīves apstākļus. Ja motivācija ir psiholoģiski nepietiekama, tad adaptācija var noritēt garīgi smagāk.

Adaptācija mēdz būt sekmīgāka, ja cilvēks tai ir informatīvi sagatavots, respektīvi, savlaicīgi ir iepazinies ar attiecīgās zemes vēsturi, sociālo iekārtu, kultūru, valodu, no kuras savlaicīgas iemācīšanās daudz var būt turpmāk atkarīgs.

Arī grupas adaptācijas faktorus, ņemot vērā kultūru īpašības, var iedalīt vairākās daļās.

1)  Vienmēr ir svarīgi, vai attiecīgo sabiedrības grupu pārstāvētās kultūras ir līdzīgas jeb izteikti atšķirīgas no tās kultūras, kurā nākas adaptēties. Tātad svarīga ir kultūru līdzības vai atšķirības pakāpe.

Piemēram, mūsdienu Latvijā acīmredzot visvieglāk ir adaptēties lietuviešu diasporai, jo tās etniskā un valodiskā izcelsme ir radniecīga latviešu pagātnei un valodai. Savukārt tādām etniskajām grupām kā tatāriem, uzbekiem, kirgīziem iedzīvoties latviešu kultūras vidē ir daudz grūtāk, jo kultūru atšķirības ir ievērojami lielākas.

Latvijas pieredze polietniskās sabiedrības konsolidācijā liecina, ka adaptācija gandrīz ne ar kādām grūtībām nesastopas tā dēvētās profesionālās kultūras (piemēram, mūzikas, tēlotājas mākslas, arhitektūras, dekoratīvās mākslas) līmenī. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, etnisko grupu adaptāciju var kavēt latviešu etniskās kultūras dominēšana un fetišizēšana. Valsts finansētajās kultūras norisēs pārsvarā valda latviešu tautas kultūrai tipiskais pagānisms, etnogrāfiskums un folkloristiskums, kas specifiski piemīt un ko faktiski pašaizliecīgi sargā katra etniskā kultūra un kas tādējādi nevar būt efektīvs sabiedrības konsolidācijas un kultūras integrācijas instruments. Turklāt valsts gandrīz nemaz nefinansē citu etnisko grupu tautas kultūras pasākumus.

2)  Atsevišķi nošķirami faktori, kas saistīti ar adaptācijai pakļautās sabiedrības grupas kultūras iezīmēm, jo adaptācijas sekmes ir atkarīgas ne tikai no “jaunās” kultūras īpašībām, bet arī no grupas savas kultūras iezīmēm.

Novērots, ka slikti adaptējas t.s. impērisko kultūru pārstāvji. Viņiem tradicionāli piemīt augstprātīga pārliecība, ka jāpiemērojas ir “mazāko” kultūru pārstāvjiem.

Socioloģiskās aptaujas liecina, ka mazo valstu iedzīvotāji prot visvairāk valodu. Piemēram, no Luksemburgas iedzīvotājiem gandrīz puse prot četras valodas. Turpretī no angļiem, vāciešiem, frančiem četras valodas prot tikai viens procents.

XX    gs. sākumā četras valodas prata gandrīz 20 procentu rīdzinieku.

Zinātnieki konstatējuši, ka sliktāk adaptējas jaunajā mītnes zemē tās etniskās grupas, kuru kultūrā liela vara ir dažādām reliģiskajām un morālajām tradīcijām un cilvēku uzvedības ritualizācijai. Piemēram, gan Amerikā, gan Eiropā spēcīgas segregācijas tendences mēdz būt japāņu, ķīniešu, korejiešu, kurdu diasporām.

3)  Noteiktu faktoru kopu veido “jaunās” zemes īpatnības.

Piemēram, Latvijā jau dzīvojošajiem cittautiešiem un potenciālajiem ieceļotājiem nākas respektēt to, ka mūsdienu Latvijā dominē jau minētā latviešu tautas kultūra ar tai raksturīgo pagānismu, etnogrāfiskumu un folkloristiskumu. Tām diasporām, kurās galvenokārt valda profesionālā kultūra (piemēram, ebreju, krievu), adaptācijas procesā ir sevišķi uzmanīgi jārēķinās ar nosaukto vietējās kultūras īpatnību.

Mūsdienās etniskajām grupām vieglāk ir adaptēties tajās valstīs, kurās oficiāli ir atzīta multikulturālisma koncepcija etnopolitikā. Tā tas, piemēram, ir Kanādā un Austrālijā, kā arī zināmā mērā izglītības politikā Zviedrijā, Dānijā, Spānijā, Lielbritānijā, Nīderlandē, Grieķijā, kur sociāli politiskajā retorikā populāra ir kultūras plurālisma sludināšana. Minētajās valstīs etnisko grupu adaptācijā tiek atbalstīta etniskās kultūras identitātes saglabāšana, neprasot pilnīgu asimilāciju.

5.3. Asimilācijā un integrācijā

Adaptācijas un akulturācijas stratēģiskajiem mērķiem un rezultātiem mēdz būt atšķirīga gradācija.

Pārsvarā nākas sastapties ar četrām pakāpēm: marginalizāciju, segregāciju, asimilāciju un integrāciju. Indivīds vai sabiedrības grupa var apzināti izvēlēties vienu no minētajām pakāpēm, adaptācijas un akulturācijas procesā sasniedzot nosprausto mērķi.

Marginalizācija ir parādība, kad indivīds vai sabiedrības grupa jaunajos dzīves apstākļos lielā mērā ir zaudējusi savu kultūru, taču nav nodibinājusi ciešākus kontaktus ar citu kultūru. Latvijā, piemēram, margināli vienmēr ir dzīvojusi čigānu viena daļa.

Tie, kuri ir izvēlējušies segregācijas stratēģiju, par katru cenu vēlas saglabāt savu kultūru un dzīvot relatīvi izolēti no citām kultūrām. Latvijā tas attiecas uz krievu vecticībnieku vēsturi pārsvarā līdz XX gadsimtam.

Mūsdienu pasaulē visizplatītākā ir asimilācijas un integrācijas pakāpe.

Par asimilāciju dēvē tādu procesu, kad brīvprātīgi vai politiski voluntāri pakāpeniski tiek pārņemta cita kultūra un beigu beigās ar to pilnīgi saplūst.

Asimilācija var notikt gan spontāni, gan izjūtot dominējošās kultūras spiedienu, ja tā pielieto etnocentriskuma politiku un nevēlas svešu kultūru klātbūtni savā zemē.

Zinātne par asimilāciju plašāk sāka interesēties XX gs. vidū sakarā ar globālās planetārās migrācijas palielināšanos. Pakāpeniski atklājās, ka ir iespējami vairāki asimilācijas varianti.

XX   gs. sākumā asimilācijas problemātiku analizēja, ņemot vērā kultūras transformāciju ASV. Tolaik jēdzienus “amerikanizācija” un “asimilācija” uzskatīja par sinonīmiem. Amerikas Savienotās Valstis joprojām dēvē par “pārkausēšanas katlu”, kurā tiek sajauktas un pārveidotas tautas un kultūras.

Jaunākie zinātniskie novērojumi liecina, ka asimilācija var risināties 1) vienpusīgi un 2) sinkrētiski.

Pirmajā variantā, piemēram, emigranti pilnīgi atsakās no savas kultūras un saplūst ar jaunās mītnes zemes kultūru.

Otrajā, sinkrētiskajā, variantā asimilācijas rezultātā izveidojas emigrantu un vietējās iedzīvotāju kultūras elementu tāda kombinācija, kas ar laiku var pāraugt jauna tipa kultūrā vispār. Spilgts piemērs šajā ziņā ir Brazīlija, kur kultūra kopš XIX gs. ir sinkrētiski veidojusies no ieceļotāju vācu, itāļu, Austrumeiropas, Vidusjūras baseina tautu, portugāļu, āfrikāņu un indiāņu kultūrām.

Speciālisti uzskata, ka pilnā mērā īstenota asimilācija mūsdienās ir reti sastopama un tāpēc nākas runāt par asimilācijas pakāpēm.

Visbiežāk tiek pārņemti citas kultūras atsevišķi segmenti, notiek iekļaušanās citas (valdošās) kultūras institūcijās, palielinās jaukto laulību skaits.

Par integrāciju sauc procesu, kad attiecīgajā vidē (valstī) tiek saglabāta sava kultūra un tiek nodibināti cieši kontakti ar dominējošo (valdošo) un citām kultūrām. Integrācija ir process, kurā visi elementi ir līdztiesīgi un nezaudē savu patstāvību.

Integrācija ir atkarīga no attiecīgās vides gribas un psiholoģiskās spējas uzņemt un atzīt citas kultūras. Piemēram, Latvijā integrācijas rezultāti ir atkarīgi no latviešu velmes savā vidē integrēt krievus, baltkrievus, ukraiņus, ebrejus, poļus un citus.

Integrācija nozīmē savas valodas un kultūras saglabāšanu no vienas puses un attiecīgās vides pamatvalodas prasmi un kultūras normu akceptēšanu no otras puses.

Noteiktas valsts teritorijā integrācija nav iespējama bez entisko grupu un kultūru konsensusa valodas un citos starpetniskās koeksistences jautājumos. Sastopamas valstis, kurās oficiāli drīkst lietot divas, trīs, četras valodas atkarībā no vēsturiskajiem apstākļiem, etnisko grupu kontingenta proporcionālā apjoma.

Integrācijas jēdziens apliecina attiecīgā fenomena (dominējošā etnosa, valsts sabiedrības) iekšējā veseluma stāvokli. Integrācija nozīmē savstarpējo cieņu, tolerantu attieksmi pret citām valodām un kultūrām. Ja sabiedrībā valda etnocentriskā domāšana un rīcība, tad integrācijai nebūs nekādas sekmes. Integrācija nozīmē līdztiesību, spēju un vēlēšanos dzīvot multikulturālā vidē.

Integrētas sabiedrības (piemēram, Latvijas) kultūras ideāls ir līdztiesīgu kultūru koalīcija. Taču tajā pašā laikā ir zināms, ka kultūras ir dažādas savas vēsturiskās pieredzes, mantojuma, prestiža ziņā. Katrai kultūrai ir savi pašaizsardzības mehānismi un adaptācijas spējas. Integrācijā tādējādi nākas respektēt kultūru tipoloģisko saderību.

Mēdz būt kultūras donori un kultūras recipienti, kas pārtiek no citu kultūru bagātībām. Tādā zemē kā Latvija nākas atcerēties šo kulturoloģisko specifiku. Respektīvi, etnopolitikas veidotājiem vērīgi ir jāpārdomā tas, vai latviešu kultūra ir spējīga būt kultūra donors tādām Latvijā plaši pārstāvētām kultūrām kā, piemēram, krievu, ebreju, poļu kultūra. Rezultātā var izrādīties, ka Latvijā objektīvi neiederas asimilācijas politika un pareizākais ceļš ir integrācija latviešu un citu kultūru koalīcija.

Mūsdienu augsti attīstītās polietniskās valstīs sabiedrības integrācijā priekšplānā sāk izvirzīt tādus sociālās solidaritātes modeļus, kas izvairās no opozīcijas “mūsējie” “svešie” un priekšroku dod konformistiskajām sociālajām tehnoloģijām. Piemēram, atvērtas sabiedrības, kultūras plurālisma, multikulturālisma tehnoloģijām.

Atšķirīgu kultūru konfrontācijas nepieļaušana mūsdienu pasaulē kļūst par vienu no vissvarīgākajiem sociāli politiskajiem uzdevumiem.

Asimilācija un integrācija ir cieši vienota ar indivīda sociālo adekvātumu.

Par sociālo adekvātumu dēvē cilvēka pašapziņas stāvokli attieksmē pret sabiedrību, kurā viņš dzīvo un aktīvi piedalās tās procesos.

No vienas puses cilvēka sociālo adekvātumu apliecina cilvēka pašrealizācijas iespējas, viņa interešu un vajadzību piepildīšanās. No otras puses cilvēka sociālo adekvātumu apliecina viņa darbības atbilstība sabiedrības vajadzībām un viņa darbības sabiedriskais pozitīvais novērtējums.

Sociālais adekvātums liecina, ka cilvēks attiecīgajā sabiedrībā jūtas pilnvērtīgs, viņam ar sabiedrību nav konfliktu un viņa pašapziņas stāvoklis ir normāls. Apmierināts ar sevi ir cilvēks, un apmierināta ar cilvēku ir sabiedrība.

Lai sasniegtu sociālo adekvātumu, cilvēkam ir jāprot sevī sabalansēt sociālo ambīciju un kultūras kompetenci ar viņa darbības praktiski reālajām iespējām, aktīvi iekļaujoties sabiedrībā.

Mūsdienās mazinās tādu cilvēces vēsturē klasisku indivīda sociālā adekvātuma parametru loma kā rase, tautība, šķiriskā izcelšanās, reliģiskā piederība. Tagad arvien lielāka loma ir individa profesionālajam portretam izglītībai, kvalifikācijai, zinātniskajam grādam, rekomendācijām, darba stāžam prestižās darbavietās, karjeras dinamiskumam.

Nākas novērot, ka mūsdienās augstu tiek vērtēta nevis kompetence humanitārajā pasaules kultūru mantojumā, kā tas bija vēl nesen, bet gan personas psiholoģiskā mobilitāte un komunikabilitāte.

No potenciālajiem darbiniekiem darbadevēji prasa gatavību strādāt “komandā” (arī polietniskā) un būt gatavam pārvarēt psiholoģisko slodzi.

Līdera pozīcijās nostiprinās cilvēka sociālās adaptācijas un kultūras tolerances kritēriji.

Integrācijas rezultātā sociālā konsolidācija rodas ne tikai kādas valsts sabiedrības līmenī. Integrācijas procesi var izpausties dažādu apsvērumu ietekmē. Piemēram, lai aizstāvētu savas ideoloģiskās, profesionālās, vēsturiski teritoriālās intereses, kā to Latvijā dara latgalieši kopš XX gs. sākuma.

Integrētības līmenis parasti mēdz būt augsts dažādās subkultūrās. Piemēram, mazo grupu subkultūrās, pie kurām XX gs. piederēja hipiji, panki, rokeri, “zaļie”, homoseksuālisti, neofašisti u.c., bet XXI gs. sāk patstāvīgi atdalīties t.s. antiglobālisti.

Minēto grupu subkultūrās integrācijas līmenis atspoguļojas gan ārējā atribūtikā (apģērbs, simbolika, leksika, uzvedība), gan idejisko doktrīnu atbalstīšanā manifestācijās (demonstrācijās, piketos, ielu grautiņos).

Zīmīgi, ka minēto grupu integrācija aptver daudzas valstis un to sociālajai konsolidācijai piemīt transnacionāls raksturs.

Asimilācija un integrācija ir organiski vienota ar atsevišķa cilvēka vai sabiedrības grupas identifikācijas maiņu.

Kultūras identifikācija apliecina cilvēka vai grupas piederību noteiktai kultūrai. Katrs indivīds sevi identificē ar noteiktu grupu, kuras pārstāvjus vieno kopības izjūta.

Socializācijas un inkulturācijas laikā iegūtā identifikācija lielā mērā ir institucionalizēta, t.i., koncentrēta ap ģimenes, valsts, ekonomikas, izglītības un citu institūtu prasībām un atbildes reakciju pret attiecīgo cilvēku.

Nonākot jaunā vidē un jaunos dzīves apstākļos, piemēram, pēc savas dzimtās valsts un varbūt pat ģimenes atstāšanas, emigrants zaudē agrāko identitāti. Viņš sabiedrībā jūtas atsvešināti, jo nespēj būt tai noderīgs. Sabiedrība savukārt nav spējīga emigrantu identificēt, jo viņš neatbilst tās identifikācijas kritērijiem.

Mēdz teikt, ka, zaudējot identifikāciju, cilvēks pārtrauc atspīdēt sociālās pasaules spogulī, un cilvēks vairs sevi nepazīst. Viņš zaudē pašpārliecinātību un kļūst nervozs, kas var novest līdz depresijai, psihozei, psihosomātiskajiem sindromiem.

Pēc identitātes zaudēšanas sākas jaunas identitātes veidošanās process jauna sistematizēta un stabila pasaules tēla radīšana.

Radikālu identitātes maiņu var piedzīvot ne tikai emigranti. Atsevišķi indivīdi un sabiedrība to var piedzīvot, strauji mainoties sociāli ekonomiskajai formācijai, kā tas XX gs. beigās notika Latvijā un citās sociālisma zemēs, kad ļoti īsā laikā sabruka sociālisma kultūra un tās vietu arī samērā strauji sāka aizņemt tā dēvētā Rietumu buržuāziskā kultūra un masu kultūras industrijas produkcija.

Turklāt radikālo pārmaiņu satelīts kļuva tāda vēsturiski pazīstama parādība, kā mākslinieciskās kultūras nihilisms.

Necienīga un ciniska attieksme pret mākslu, literatūru, zinātni, izglītību tradicionāli vulgāri primitīvās formās vienmēr izpaužas kapitāla uzkrāšanas pirmajos etapos, ražošanas līdzekļu un zemes īpašnieku maiņas gadījumos, kad uz “vēstures skatuves” uznāk plebejiskas un lumpeniskas izcelsmes sociālie slāņi, kā tas Austrumeiropā bija XX gs. sākumā un beigās.

Ņemot vērā globālo planetāro migrāciju no vienas puses un eiropiešu kontinentālo apvienošanos Eiropas savienībā no otras puses, asimilācija un integrācija arī turpmāk ne tikai nezaudēs savu kulturoloģisko un etnopolitisko aktualitāti, bet gan noteikti iegūs vēl lielāku praktisko un pētniecisko nozīmību, jo no abiem procesiem būs atkarīga atsevišķu tautu un visas pasaules kultūru nākotne.

5.4.  Normas un vērtības

Par kultūras normu sauc cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes standartu.

Kultūras norma atbilstoši noteiktam standartam regulē cilvēku darbību, uzvedību un saskarsmi.

Sastopams viedoklis, ka kultūra vispār ir normu, ierobežojumu, aizliegumu un atļauju sistēma.

Katrā kultūrā strukturāli funkcionē daudzas kultūras normas, kas kopumā veido noteiktu attiecīgās kultūras normu sistēmu. Attiecīgās kultūras normu sistēmas izpilde liecina par cilvēku piederību dotajai kultūrai.

Kultūras normu izpilde notiek apzināti un brīvprātīgi. Kultūras normu apzināta ignorēšana var liecināt par atteikšanos sevi identificēt ar doto kultūru tās normu sistēmu kopumā vai atseviškiem komponentiem.

Kultūras normas funkcionē tāpēc, lai nepieļautu nejaušus un subjektīvus risinājumus. Kultūras normas pirmkārt un galvenokārt veicina dzīves prognozēšanu un vēlamā rezultāta sasniegšanu. Kultūras normas nodrošina standartizētu un visiem saprotamu cilvēku darbību, uzvedību un saskarsmi.

Kultūras normu saturs un forma ir atkarīga no to funkcionālās sfēras un funkcionālajiem mērķiem. Piemēram, cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes normas konfesionāli reliģiskajā sfērā ir atšķirīgas no ceļu satiksmes noteikumiem vai mājdzīvnieku turēšanas noteikumiem pilsētā, jo krasi atšķirīga ir to funkcionēšanas sfēra un mērķi.

Normu satura un formas atšķirības var izraisīt gan kultūras vispārējās iezīmes, gan lokāli specifiski apsvērumi. Piemēram, Latvijā un Somijā atšķirīgi izturas pret alkohola lietošanu, un atšķirības lielā mērā nosaka abu zemju tradīcijas. Par alkohola pārmērīgo izplatību latviešu aprindās jau sūdzējās vācbaltu publicisti

XVIII     gs. Somu vēsturē populārs ir t.s. sausais likums. Savukārt mūsdienu Latvijas pilsētās sastopama atšķirīga pieeja alkohola tirdzniecības normu izstrādē, ņemot vērā vietējos apstākļus.

Zinātnē sastopama kultūras normu klasifikācija, ievērojot visdažādākos klasifikācijas principus.

Piemēram, kultūras normas var grupēt sekojoši: 1) vispārcilvēciskās, 2) nacionālās, 3) etniskās, 4) šķiriskās, 5) grupas, 6) starpindividuālās.

Kā redzams, minētais grupējums balstās uz sociāli kvantitatīvo principu, nošķirti izdalot visai cilvēcei vēsturiski kopīgās normas, kā arī tās normas, kuras var funkcionēt valsts un tautas, sociālās grupas un atsevišku indivīdu darbībā, uzvedībā un saskarsmē.

Nacionālajā jeb valsts sabiedrības līmenī parasti funkcionē 1) ekonomiskās,

2)     sociālās, 3) juridiskās, 4) politiskās, 5) reliģiskās, 7) tradicionāli tā dēvētās kultūras normas.

Tā, piemēram, ekonomiskās normas fiksē saimnieciskās darbības kritērijus: ražošanas un enerģētisko resursu izmantošanas efektivitāti, darba produktivitāti un kvalitāti, darba laiku un samaksu, utt.

Sociālās normas standartizē cilvēku savstarpējo uzvedību un saskarsmi visas sabiedrības mērogā vai sociālajā grupā.

Juridiskās normas fiksē sabiedrības locekļu tiesiskās iespējas un soda mēru par juridisko normu pārkāpumiem.

Tā dēvētās kultūras normas attiecas uz cilvēku komunikācijas principiem sabiedrībā: rakstību, saziņas valodu un uzvedības stereotipiem savstarpējā saskarsmē, mākslas stilu un simboliku, estētiskajām nostādnēm.

Novirzes no kultūras normām tradicionāli dēvē par oriģinalitāti, avangardismu, ekscentriskumu.

Eiropas kultūru vēsturē izteikta atsacīšanās no iepriekšējām normām notika

XIX    gs. beigās, kad mākslā un literatūrā strauji uzplauka jaunas mākslinieciskās valodas (modernisma) meklējumi un avangardisma tendences, kas plaši izvērtās arī latviešu radošās inteliģences aprindās.

Tautas jeb etniskajā līmenī galvenokārt funkcionē attiecīgās etniskās kultūras garīgajā mantojumā (mitoloģijā, reliģijā, folklorā, tautas mākslā) izstrādātās normas, kā tas, piemēram, spilgti konstatējams latviešu sabiedrībā, dažādu normu argumentācijā atsaucoties uz tautasdziesmās fiksētajiem standartiem.

Savukārt sociālo grupu darbību, uzvedību un saskarsmi var regulēt tām specifiski standarti. Piemēram, tāda sociālā grupa kā skolotāji ļoti vērīgi izturas pret morāli tikumiskajām normām, kuras psiholoģiski ir primārās, salīdzinot ar juridiskajām normām. Skolotāji piedalās jaunās paaudzes audzināšanā un izglītošanā, un morāli tikumiskā sfēra viņu darbībā, uzvedībā un saskarsmē tāpēc ir vissvarīgākā.

Kultūras normu obligātās izpildes pakāpes mēdz būt dažādas. Tā, piemēram, normu obligātums parasti svārstās audzināšanā. Slēgta tipa audzināšanas iestādē (kolonijā, speciālajā skolā) prasības obligāti ievērot normas ir daudz konsekventākas nekā parastā mācību iestādē un sabiedriskajās vietās.

Sastopamas normas, kuras cilvēkus tikai pamudina zināmā virzienā. Piemēram, vispāratzītā medicīniskā norma par narkotiku kaitīgumu var tikai pamudināt cilvēkus nelietot narkotiskās vielas, bet nevis pilnā mērā aizliegt to darīt. Narkotiku lietošanas aizliegums var būt formulēts juridiskajās normās (likumos).

Normu obligātās izpildes pakāpi nosaka normējamā objekta specifika. Piemēram, saimnieciskajā darbībā normu obligātās izpildes pakāpi nosaka ražošanas process nepieciešamība precīzi ievērot tehnoloģiskās prasības, gatavotās produkcijas kvalitatīvos un kvantitatīvos parametrus u.tml.

Kultūrā vērojami gadījumi, kad norma turpina saglabāties, kaut gan tā ir zaudējusi efektivitāti, autoritāti un pārvērtusies par ārišķīgu rituālu. Mūsdienu Latvijā tas, piemēram, attiecas uz cilvēka tautības un dzīves vietas ierakstu personas dokumentos. Faktiski ne tikai Latvijā, bet arī citās zemēs nekorekti ir censties noskaidrot cilvēka tautību.

Kultūrā un reālajā dzīvē zināma problemātiska (pretrunīga) pakārtotība var izveidoties starp morālajām un juridiskajām normām. Var notikt tā, ka juridisko normu pieņemšana un izpilde nav morāli korekta. Piemēram, kādas valsts pamatetnoss juridiski var ierobežot etnisko minoritāšu kultūras un izglītības attīstību, kaut gan ir nepārprotami saprotama tamlīdzīgu juridisko ierobežojumu neatbilstība morālajām normām. Savukārt iestādes darbinieks var saņemt pavēli izpildīt nelikumīgu darbību u.tml.

Morālās normas parasti veidojas un nostiprinās sabiedriskajā praksē ļaužu masu sadzīves gaitā. Morālās normas atspoguļo sabiedrības vēsturisko un sociālo pieredzi, un morālo normu ievērošanu var kontrolēt visi sabiedrības locekļi bez izņēmuma. Cilvēka morālā autoritāte nav atkarīga no viņa ieņemtā amata, zinātniskā grāda, saņemtajām prēmijām, goda nosaukumiem, ordeņiem.

Morālās normas sabiedrībā visbiežāk funkcionē abstrakti, un tās nav institucionāli un dokumentāli nostiprinātas juridiskā formā.

Morālās normas nevar definēt uzdevumu sasniegt kaut kādu konkrētu mērķi. Morālās normas izsaka prasību summu ideālā veidā. Piemēram, Padomju Savienībā pastāvēja t.s komunisma cēlāju morāles kodekss. Skolā to bērniem prasīja zināt no galvas, kaut gan kodekss funkcionēja vēlamības un morālā ideāla, bet nevis obligāta likuma veidā.

XXI   gs. sākumā Daugavpilī darbojās Ētikas un kristīgās tikumības padome, kurā baznīcu pārstāvji kopā ar zinātniekiem, izglītības, medicīnas darbiniekiem centās vērsties pret morālās krīzes recidīviem. Savukārt pilsētas pašvaldība izveidoja Tikumības padomi. Abas padomes darbojās, tā teikt, vēlamības izteiksmē, kritizējot pilsētā konstatētās tikumiskās novirzes un vispārīgi formulējot savu viedokli par aktuāliem morāles aspektiem.

Morālo, juridisko un citu normu izpildes līmenis liecina par sabiedrības stāvokli. Radikālas izmaiņas sabiedrībā sekmē arī visdažādāko kultūras normu transformāciju, sākot no normu atklātas ignorēšanas un beidzot ar normu aktualitātes zaudēšanu objektīvu apstākļu ietekmē.

Mūsdienu Latvijā, kad XX gs. beigās ļoti strauji izmainījās sociāli ekonomiskā formācija un iniciatīvu izdevās pārņemt tiem cilvēkiem, kuri savu intelektuālo, profesionālo un morālo īpašību dēļ padomju laikā nespēja ieņemt kaut kādu noteiktu stāvokli sabiedrībā, būtiskas pārmaiņas konstatējamas arī kultūras normu sistēmā.

No vienas puses sāka mainīties normu izpildes līmenis. Minētā tipa ģenerācijas kadri (“politiķi”) ciniski demonstrēja, ka priekš viņiem nekādas normas nepastāv. Rezultātā valsts dzīvi pārņēma morālā krīze neuzticība varai, tiesu sistēmai, presei, politiskajām partijām, korupcija, ar padomju laiku nesalīdzināma valsts īpašuma izlaupīšana (“valsts nozagšana”), ierēdņu birokrātiskums un visatļautība. Tāda vēsturiski tradicionāla morālo normu institūcija kā sabiedriskā doma ātri zaudēja iespēju ietekmēt vispārējo morālo atmosfēru, jo sabiedrības pārstāvju viedokli un vērtējumu neviens “politiķis” nevēlējās uzklausīt. Sabiedriskā doma tika pasludināta par padomju laika atavismu, bet par jebkuras normas galveno kritēriju kļuva nauda un vara.

No otras puses normu sistēma manāmi pārveidojās. Piemēram, gandrīz visās dzīves sfērās priekšroku sāka gūt t.s. biznesa jeb tirgus ekonomikas primitīvi un vulgāri traktētās normas (naudas fetišizēšana, materiālais izdevīgums, peļņa, pasūtījumi “saviem cilvēkiem” u.tml.), kas pat tādās jomās kā izglītība, zinātne, māksla ne reti kļuva svarīgākas par morāli profesionālajām normām.

Kultūras normas ir cilvēka vai cilvēku grupas sociālās lomas funkcionālais mehānisms. Kultūras normas veic funkciju, palīdzot cilvēkiem sabiedrībā realizēt noteiktu sociālo lomu. Piemēram, skolotāji ievēro savas sociāli profesionālās grupas normas, bez kuru izpildes viņi nevar realizēt minēto sociālo lomu.

Kultūras normas var cilvēkiem traucēt realizēt noteiktu sociālo lomu tad, ja iestājas tā dēvētā normatīvā pārspīlētība. Tādos gadījumos izpaužas normatīvais pašmērķīgums pārlieka stingrība, sākotnējo normu nemitīga papildināšana ar jauniem ierobežojumiem un aizliegumiem.

Normatīvā pārspīlētība viskaitīgākā ir sabiedrībām ar nabadzīgi attīstītu kultūru, jo neveicina radošo atmosfēru, slāpē cilvēku pašapziņu un iniciatīvu, profesionālo un sociālo aktivitāti un patstāvīgumu.

Normatīvās pārspīlētības rezultātā sabiedrība zaudē adaptācijas spējas un iestājas stagnācija, jo pārstāj reaģēt uz nemitīgo skrupulozo reglamentāciju, kā tas lielā mērā konstatējams mūsdienu Latvijā, kurā likumu un normatīvo aktu mainīšanās kļuvusi par ikdienišķu parādību.

Par kultūras vērtībām sauc parādības, kuras ir garīgi un materiāli nozīmīgas atsevišķam cilvēkam, sabiedrības grupai vai visai sabiedrībai. Par katras kultūras kodolu var uzskatīt noteiktā hierarhijā izkārtotu visas sabiedrības atzītu un cienītu vērtību kopumu.

Kultūras vērtību hierarhija sakārto un stabilizē cilvēku dzīves vidi un cilvēku darbību, uzvedību un saskarsmi.

Kultūras vērtības palīdz orientēties apkārtējā pasaulē gan diahroniski, gan sinhroniski, jo tās raksturo vēsturiskās transformācijas procesus un sasniegto līmeni.

Kultūras vērtības nav stagnatīvas parādības. Kultūras vērtības mainās reizē ar izmaiņām cilvēku priekšstatos par sevi un apkārtējo pasauli.

Kultūras vērtības var kursēt no viena sociālā slāņa uz citu sociālo slāni, no viena sociālā līmeņa uz citu sociālo līmeni.

Kultūras vērtību dinamiku nosaka socializācijas un inkulturācijas, adaptācijas, asimilācijas un akulturācijas process.

Mainoties sociokulturālai situācijai, mainās arī vērtības.

Asimilācija ir mehāniska jauno vērtību pārņemšana un sapludināšana ar jau apgūtajām vērtībām.

Akulturācijā pret citām vērtībām izturas kā pret labākām vērtībām, salīdzinot ar iepriekš apgūtajām vērtībām.

Adaptācijas procesā tiek kritiski analizētas un radoši pārstrādātas jaunās vērtības. Ja kultūras normas nākas ievērot, tad kultūras vērtības var izvēlēties. Katrs sabiedrības loceklis var patstāvīgi izvēlēties savas kultūras vērtības, kuras viņam kalpo kā ideāls un kritērijs, izšķiroties starp labo un slikto, godīgo un negodīgo, skaisto un neglīto, taisnību un netaisnību, būtisko un nebūtisko, pieļaujamo un nepieļaujamo, u.tml.

Cilvēka darbības, uzvedības un saskarsmes pozitīvā motivācija balstās uz kultūras vērtībām un rezultātā nostiprina viņa vērtību orientāciju.

Kultūras vērtībām var būt visdažādākā forma un saturs. Ņemot to vērā, iespējama vērtību klasifikācija.

Populārs ir sekojošais kultūras vērtību iedalījums.

1)     Antropoloģiski eksistenciālās vērtības. Piemēram, cilvēka dzīvība, veselība, drošība, spēks, izturība.

2)     Morālās vērtības. Piemēram, mīlestība, draudzība, godīgums, taisnīgums, izpalīdzīgums, uzticība, sirsnība, labestība.

3)     Reliģiskās vērtības. Piemēram, Dievs, ticība, Bībele, baznīca.

4)      Estētiskās vērtības. Piemēram, skaistais, stils, mākslinieciskums, harmoniskums, mākslas novatoriskums.

5)      Sociālās vērtības. Piemēram, ģimene, darbs, labklājība, bagātība, patriotisms, sociālā vienlīdzība, sociālais taisnīgums, profesionālisms, disciplīna.

6)      Politiskās vērtības. Piemēram, brīvība, vārda brīvība, cilvēktiesības, konstitūcija, parlaments, pilsoniskā konsolidācija, multikulturālisms, kultūru plurālisms. Kultūras vērtības var iedalīt arī pēc to pielietojuma izplatības. Mēdz būt masu,

subkultūras, elitāras vērtības, kā arī vispārcilvēciskās, nacionālās, etniskās, šķiriskās, grupas, individuālās vērtības.

Vērtību daudzveidība palielinās reizē ar sabiedrības un kultūras pilnveidošanos. Jo komplicētāka ir sabiedrības sociālā sistēma, jo daudzveidīgāka ir kultūras vērtību sistēma un tās strukturālā hierarhija.

Vērtību daudzveidība kultūrā var funkcionēt divējādi. No vienas puses palielinās cilvēka aksioloģiskā izvēle, un tādējādi pieaug cilvēka darbības, uzvedības un saskarsmes potenciāls. Taču no otras puses kultūras vērtību daudzveidība potenciāli kāpina dažādus aksioloģiskos konfliktus, kas sabiedrībā var risināties starp dažādu vērtību reprezentantiem.

Latvijā pēc kardinālajiem pārkārtojumiem XX gs. beigās ievērojami palielinājās ne tikai kultūras vērtību daudzveidība, bet saasinājās arī aksioloģiskie konflikti.

Piemēram, saasinājās konflikts starp inteliģenci un tiem, kuri sevi sāka dēvēt par intelektuāļiem un kuri apšaubīja inteliģences konstruktīvo vērtību kultūras attīstībā.

Intelektuāļi norobežojās no inteliģences, kura ar savu patoloģisko konformismu un kalpošanu tautai ir sevi neglābjami kompromitējusi. Intelektuāļi atsaucās uz savu intelektuāli un ideoloģiski primāro lomu Rietumu kultūras vērtību sistēmā.

Katra kultūra izstrādā savus pašaizsardzības mehānismus, kas ne reti ir speciāli ideoloģizētas un mitoloģizētas kultūras vērtības. Piemēram, tādas konstrukcijas kā nacionālās intereses, valsts intereses, valdošās šķiras intereses, pamatnācijas intereses utt.

Minētās konstrukcijas ir populāras lielās valstīs, cenšoties īstenot vai saglabāt savu politisko ietekmi kontinenta vai planētas mērogā (piemēram, Anglija, Krievija, ASV).

Latviešu kultūras pašaizsardzībā centrālā vieta vienmēr ir bijusi latviešu valodai. Kopš nacionālās atmodas sākuma XIX gs. vidū visu laiku ir dominējusi tēze, ka reizē ar latviešu valodas izzušanu izzudīs arī latviešu kultūra un tauta. Valodas aizsardzībai tāpēc tiek veltīta vislielākā uzmanība, pieņemot juridiskās normas.

Kultūras attīstības stabilitāte ir atkarīga no daudziem faktoriem un tajā skaitā arī no vēlamo kultūras vērtību formulēšanas, tiražēšanas, propagandas un praktiskās realizācijas. Katra sabiedrība tiecas akcentēt tādas vērtības, kas adekvāti atbilst tās kultūras attītības mērķiem. Piemēram, Latvijas “politiķi” aizvadītajos neatkarības gados vienmēr ir deklarējuši tādas vērtības kā valsts iestāšanos NATO un Eiropas savienībā.

6.  KULTURAS DINAMIKA

.

6.1. Kulturas dinamika, procesi un ģenēze

Neviena kultūra nav nemainīga un sastingusi izpausme. Jebkura kultūra nepārtraukti atrodas kustībā. Kustība var izpausties kā kultūras iekšējā satvarā, tā saskarsmē ar citām kultūrām.

Saskarsme ar citām kultūrām izpaužas kultūras aizguvumu veidā, kad kultūras mērķtiecīgi atdarina viena otru un pārņem normas un vērtības. Kultūras aizguvumi tiek uzskatīti par svarīgāko kultūras izmaiņu avotu.

Ņemot vērā to, ka kultūras aizguvumi norit apzināti un mērķtiecīgi, vispirms ir stadija, ko dēvē par kultūras selekciju. Kultūras selekcijas laikā no citas kultūras tiek atlasīts visnoderīgākais materiāls, kas var organiski iekļauties attiecīgajā vidē.

To kultūru, kas ir spējīga bagātināt citas kultūras, dēvē par kultūru donoru. Turpretī to kultūru, kura pārtiek no citu kultūru bagātībām, dēvē par kultūru recipientu.

Kultūras pastāvēšanu mēdz salīdzināt ar cilvēka mūžu. Arī kultūra piedzimst, aug un attīstās bērnībā un jaunībā, bet brieduma gados var pārdzīvot gan uzplaukumu, gan degradāciju.

Kultūra tāpat kā cilvēks mirst un izbeidz pastāvēt. Cilvēces vēsturē ir ne mazums piemēru par kultūru bojāeju.

Latvijas teritorijā XX gs. izbeidza pastāvēt vācbaltu kultūra un acīmredzot tāds pats liktenis XXI gs. gaida ebreju kultūru.

Pirms vairākiem gadsimtiem Latvijas teritorijā izbeidza pastāvēt kuršu, zemgaļu, sēļu, latgaļu cilšu kultūra, no kurām konsolidējās latviešu kultūra.

Ar jēdzienu “kultūras dinamika” kulturoloģijā apzīmē kultūras izmaiņas laikā un telpā, kad pārveidojas kultūras segmentu iekšējā struktūra un rodas jaunas cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes formas.

Kultūras dinamika apliecina noteiktu virzību tās sākumu un galvenos etapus, kā arī beigas, ja kultūra vairs nepastāv.

Tā, piemēram, par latviešu kultūras dinamiku var dēvēt virzību, kas aizsākās pēc baltu cilšu konsolidācijas latviešu etnosā XVII gs. un turpinās līdz mūsdienām, uzskatāmi izdalot vairāk vai mazāk atšķirīgus etapus.

Jēdziens “kultūras dinamika” liecina par attīstības gaitu kultūras spraigumu.

Jēdziens “kultūras dinamika” tādējādi tikai kopumā, tā teikt, lielās līnijās raksturo attiecīgo kultūru. Vēl ir sastopamas tādas reālās izpausmes, kas konkrēti liecina par kultūras dinamiku.

Par kultūras dinamiku konkrēti liecina kultūras procesi. Kultūras dinamiku var konstatēt tikai tad, ja ir sastopami konkrēti kultūras procesi.

Kulturoloģijā par kultūras procesu dēvē tipoloģiski klasificējamas un universālas kultūras parādības, kas funkcionāli atspoguļojas visā kultūrā.

Latviešu kultūras vēsturē konkrēts kultūras process konstatējams, piemēram, no XIX gs.vidus līdz 90. gadiem.

Tolaik strauji aktivizējās latviešu etniskā pašapziņa, vēloties radīt pilnvērtīgu un patstāvīgu savu mākslu, literatūru, zinātni, izglītības sistēmu, ekonomiku utt.

Minētajā kultūras procesā dominēja vienota idejiskā bāze (nacionālisma ideoloģija), kas aptvēra visus kultūras segmentus un tipoloģiski klasificējamā un universālā veidā izpaudās arī turpmāk, kad latviešu kultūrā atkal saasinājās tā dēvētās nacionālās atmodas problemātika (piemēram, XX gs. 30. gados un 80.-90. gados).

Kultūras dinamikas jēdzienu var pielietot dažāda apjoma materiāla analīzē. Kultūras dinamika tādējādi var izpausties dažādos variantos.

Kultūras dinamika konstatējama 1) visas cilvēces kultūru mērogā, 2) atsevišķā nacionālajā (valsts) un etniskajā kultūrā, 3) cilvēku vienas un vairāku paaudžu laikā, kā arī 4) noteiktos kultūras procesos un 5) kultūru savstarpējā saskarsmē.

Piemēram, Latvijas polietniskajā sabiedrībā kultūras dinamika izsekojama vācbaltu, latviešu, lībiešu, krievu, poļu, baltkrievu, ebreju un citu kultūru mijietekmē.

Kultūras dinamika spilgti izpaudās latviešu sabiedrībā XIX gs. un XX gs. 90. gados, kad vecākās un vidējās paaudzes dzīve sāka krasi atšķirties no jaunās paaudzes dzīves.

XIX  gs. 90. gados strauji izvērtās latviešu kultūras modernizācijas process. XX gs. 90. gados pēc PSRS sabrukuma sociālistiskā kultūra ātri piemērojās Rietumu masu kultūras industrijas standartiem.

Kultūras procesi vienmēr ir cilvēku mērķtiecīgas darbības rezultāts un notiek zināmā loģiskā secībā.

Kultūras procesa aizsākumā ir noteikta ierosme un mudinājums novācijas fāze. Tā var izpausties dažādi, sākot ar sociālo apstākļu sakritību un beidzot ar atsevišķas personas vai personu grupas iniciatīvu.

Tālāk seko jaunu kultūras formu izstrādāšana (idejiskās ģenerēšanas fāze) un pielietojums (prakses fāze), kas var izvērsties visaptverošā kultūras procesā.

Jau minētajā latviešu kultūras procesā no XIX gs. vidus līdz 90. gadiem arī izpaudās zināma loģiskā secība. Hronoloģiski un faktoloģiski precīzi ir fiksējama gan novācijas un idejiskās ģenerēšanas fāze, gan prakses fāze un tās pārtapšana vairākus gadu desmitus garā ļoti nozīmīgā kultūras procesā.

XIX gs. sākumā vācbalti saprata, ka vietējo iedzīvotāju ļoti zemais kultūras līmenis ir kļuvis par būtiskāko šķērsli vācbaltu un latviešu dzīvē.

Vācbalti nolēma latviešus neasimilēt, bet uzskatīt par kultūras tautu un ļaut attīstīties latviešu kultūrai.

XIX  gs. vidu neliela latviešu studentu grupa Terbatā sāka apspriest latviešu kultūras attīstības programmu. Studentu iniciatīva bija novatoriska, jo viņi pirmo reizi ieteica atbrīvoties no vācbaltu aizbildniecības un latviešiem pašiem rUpeties par savu kultUru.

Vācbalti studentu grupu nosauca par jaunlatviešiem, un no šī apzīmējuma vēlāk atvasināja nosaukumu atsevišķam kultUras procesam jaunlatviešu kustībai, kas turpinājās līdz 90. gadiem un ir labi pazīstama Latvijas kultUras vēsturē.

KultUras procesiem mēdz but dažāds raksturs (saturs, forma, pielietojuma sfēra, mērķis), taču tipoloģiskās specifikas ziņā tos var iedalīt vairākās grupās.

1) Atsevišķu grupu veido kultUras procesi, kuru mērķis ir izstrādāt jaunas kultūras parādības un ieviest tās kultUras praksē.

Šīs grupas kultUras procesu tipoloģiskā specifika galvenokārt ir saistīta ar novatorismu, avangardismu, jaunu ideju ģenerēšanu, radošo pieeju, iniciatīvu, kreatīvo potenciālu un drosmi.

Šajā grupā ietilpst, piemēram, tādi kultUras procesi kā modernisms un postmodernisms.

2) Tipoloģiski līdzīgi ir tie kultUras procesi, kuru mērķis ir cilvēku savstarpējās komunikācijas un kultUras mantojuma interpretācijas attīstība.

XX-XX gs. mijā šajā ziņā spilgts piemērs ir interneta attīstība, kas pārauga plašā un unikālā kultUras procesā.

Savukārt kultUras mantojuma interpretācijas jomā kultUras procesa iezīmes ir strukturālismam, semiotikai un kulturoloģijai kā plaša mēroga intelektuālajām tendencēm ar savu jēdzienisko aparātu un metodoloģiju.

3)  Atsevišķā grupā var koncentrēt tos kultUras procesus, kuru uzskatāmākā iezīme ir kultUras sistēmu evolUcija, kad kultUras sistēmu struktUra un organizācija kļUst ar vien komplicētāka un funkcionāli daudzpusīgāka.

Tāda tipa kultUras process, piemēram, bija Rietumu buržuāziskās kultUras sistēmas evolUcija XVI-XX gs., kas īpaši intensīva kļuva kapitālistiskās sabiedriski ekonomiskās formācijas uzplaukuma periodā XIX gs.

Viens no kultUras dinamikas veidiem ir kultUras ģenēze. Par kultUras ģenēzi sauc kultUras pašatjaunošanos kultUras formu un sistēmu pašpārveidošanos un jaunu kultUras formu un sistēmu radīšanu. KultUras ģenēzē ietilpst arī jauno formu un sistēmu integrēšana jau pastāvošajā kultUras sistēmā.

KultUras ģenēze ir vēsturiski objektīvi nosacīts process, jo cilvēku sabiedrībai nepārtraukti nākas adaptēties jaunos dzīves apstākļos. Cilvēki nepārtraukti ir spiesti izgudrot jaunas darbības, uzvedības un saskarsmes formas (tehnoloģijas, sociālos institUtus, normas utt.).

Tā, piemēram, mUsdienu pasaule ir spiesta piemēroties dzīvei starptautiskā terorisma apstāklos, kas praktiski atsaucas uz visas cilvēces kultUru ģenēzi.

KultUras ģenēze pārskatāmi ir konstatējama etniskajās kultUrās.

Etniskās kultUras rašanās notiek saskaņā ar teritoriālo principu, kad noteiktā vietā lokalizējas un konsolidējas laužu grupas, pakāpeniski apkopo savas kopdzīves pieredzi paražās, normās, vērtībās, sociālajos institUtos un rezultātā sevi definē kā patstāvīgu kultūras sistēmu ar noteiktiem identitātes kritērijiem valodu, reliģiju, mākslu, paražām, uzvedības un morāles normām u.c.

Kultūras ģenēzi ietekmē ne tikai ārējo apstākļu stimulētās transformācijas (nepieciešamība adaptēties), bet arī kultūras inovācija.

Par kultūras inovāciju sauc kultūras iekšējo pašattīstību un radoši individuālos priekšlikumus, kas var izraisīt izmaiņas kultūras sistēmā.

Kultūras iekšējo pašattīstību lielā mērā veicina sabiedrības neviendabība.

Sabiedrībā eksistē dažādas sociālās grupas katra ar savu kultūras normu un vērtību orientāciju. Starp sabiedrības grupām rodas dažādas pretrunas un nesaskaņas, ko zinātnē dēvē par kultūras iekšējiem funkcionālajiem konfliktiem. Risinot šos konfliktus, tiek meklēti kompromisi, kas savukārt var izrādīties pozitīvs avots konstruktīviem kultūras sistēmas pārveidojumiem kultūras inovācijām.

Tā, piemēram, Rietumeiropā un ASV XX gs. 60. gadu beigās dziļu neapmierinātību ar tā laika kultūras virzību izrādīja studenti. Viņi galvenokārt vērsās pret vecākās paaudzes kultūras orientāciju, tajā saskatot morālo nekonsekvenci un idejisko apātiskumu.

Konflikta rezultātā Rietumu kultūrās notika būtiski iekšējie pārkārtojumi. Piemēram, izmainīja studiju programmas universitātēs, ievērojami pieauga kultūras pašanalīze un paškritiskums, kas atsaucās uz sabiedriskās apziņas vitalitāti un kāpināja cilvēku interesi par savas kultūras perspektīvām.

Kultūras izmaiņas bieži sekmē radoši individuālie priekšlikumi jeb daiļrade, kā var apzīmēt inovācijas mākslā, zinātnē, tehnikā.

Radoši individuālo priekšlikumu rezultātā var rasties jaunas kultūras formas, normas, vērtības, estētiskās, zinātniskās, tehnoloģiskās zināšanas un nostādnes utt.

Tā, piemēram, XX gs. sākumā latviešu mākslinieks Gustavs Klucis bija pirmais, kurš sāka pielietot fotomontāžas māksliniecisko paņēmienu, būtiski ietekmējot ne tikai grafikas un tehniskās estētikas, bet arī kinomākslas turpmāko attīstību.

Savukārt XX gs. vidū amerikāņu zinātnieka Norberta Vīnera atklājumi veicināja jaunas zinātnes kibernētikas rašanos un globāli izmainīja cilvēku komunikācijas iespējas.

6.2.Kulturas modernizācijā

Par kultūras modernizāciju sauc tādus kultūras procesus, kuru mērķis ir paātrināt kultūras attīstības tempu un paaugstināt kultūras formu efektivitāti cilvēku darbībā, uzvedībā un saskarsmē.

Kultūras modernizācija var izpausties sekojošās sfērās: 1) ekonomikā, 2) sociālajās attiecībās, 3) politikā, 4) sabiedrības garīgajā dzīvē.

Ekonomikā kultūras modernizācija nozīmē jaunu tehnoloģiju izmantošanu un finansu kapitāla piesaistīšanu, dabas resursu plašāku izmantošanu, kapitāla, preču un pakalpojumu tirgus robežu paplašināšanu.

Sociālajās attiecībās kultūras modernizācijas rezultātā pieaug sociālā un profesionālā diferenciācija, individa spēju un personiskās izvēles perspektīvas, dažādu sociālo institūtu skaits, regulējot cilvēku darbības jaunos veidus.

Politiskajā sfērā kultūras modernizācija ir saistīta ar jaunu nacionālo valstu nodibināšanos, liberālisma ideoloģijas izplatību, demokrātiskuma un cilvēktiesību principu autoritātes nostiprināšanos.

Kultūras modernizācija sabiedrības garīgajā dzīvē izpaužas tādējādi, ka pieaug vērtību orientāciju skaits, sabiedriskās domas variabilitāte, uzskatu un viedokļu plurālisms, izveidojas jaunas etniskās kultūras, kā tas, piemēram, bija ar latviešu kultūru, kuras profesionālās mākslas un literatūras rašanos lielā mērā nosacīja kultūras modernizācijas gaita Krievijas impērijā XIX gs. otrajā pusē un XX gs. sākumā.

Garīgajā sfērā kultūras modernizācija būtiski atspoguļojas tādējādi, ka izmainās sakarības starp ekonomiku un politiku, morāli un prakticismu, estētisko un praktisko viedokli. Kultūras modernizācijas rezultātā nostiprinās ekonomikas un politikas autonomija, prakticisms un praktiskais viedoklis.

Kultūras modernizācijas teorētiskās koncepcijas radās XIX gs. vidū. Koncepcijas tolaik un joprojām balstās uz tēzi par cilvēces evolūciju, kas universāli izpaužas visos laikmetos un visās sabiedrībās, progresīvi virzoties no pirmatnējām attīstības pakāpēm līdz civilizācijas pakāpei.

XIX gadsimtā un vēlāk, analizējot kultūras modernizācijas problēmas, galvenokārt centās izskaidrot kapitālisma rašanos.

Vispirms gribēja rast atbildi uz jautājumiem, kāpēc kapitālisms radās un nostiprinājās tikai zināmos planētas reģionos, kāda būs kapitālisma ietekme uz visas cilvēces nākotni, kādi faktori ietekmē kapitālisma virzības dinamiku, kā kapitālistiskā ekonomika sabalansēta ar garīgo kultūru.

Atsevišķu problēmu loku veidoja kapitālistisko kultūru salīdzinājums ar t.s. tradicionālajām kultūrām, progresa izpausmes kapitālistiskajās kultūrās un progresa izpausmes tradicionālajās kultūrās.

Reizē ar kapitālisma straujo uzplaukumu Eiropā izmainījās cilvēces kultūru procesi un mijiedarbība starp dažādām civilizācijām. Eiropa pasaulē sāka ieņemt hegemonu lomu.

Vēsturiski pirmo reizi kultūras modernizācijas tendence izpaudās tajos gadījumos koloniālisma laikmetā, kad kāda valdošā kultūra centās “uzlabot” sev politiski pakļauto kultūru.

Nepārzinot kultūras ģenēzes likumības, eiropiešu kolonizatori tā rīkojās Āfrikā un Amerikā, Austrumeiropā un Ziemeļeiropā, uzspiežot “iezemiešiem” savas paražas, dzīves veidu, reliģiju, sociālās normas, saimnieciskās darbības tehniku un tehnoloģiju.

Arī mūsdienu Latvijas teritorija šajā ziņā ir tipisks piemērs, jo vācu kolonizatori pēc baltu un somugru cilšu iekarošanas XII-XIII gs. kristīja vietējos iedzīvotājus un tiecās viņiem uzspiest savu dzīves kārtību.

Modernizāciju dažkārt dēvē par vesternizāciju, uzspiežot citām kultūrām Rietumu (proti, Rietumeiropas un XX gs. arī Ziemeļamerikas) kultūras normas un vērtības.

Par modernizācijas jeb vesternizācijas ideoloģisko avotu ilgu laiku kalpoja eiropocentrisms.

XX gs. otrajā pusē nācās novērot ASV kultūras ekspansiju Rietumeiropā, Japānā, Latiņamerikā, Austrumeiropā, cenšoties sevi piedāvāt kā kultūras modernizācijas paraugmodeli.

Koloniālisma gadsimtos faktiski notika kultūras pseidomodernizācija. Vietējiem iedzīvotājiem neļaujot īstenot viņu dzīves apstākļiem organiski izstrādātās un piemērotās darbības, uzvedības un saskarsmes formas, faktiski tika degradēta visa kultūra un veicināta kultūras bojāeja.

Piemēram, Latvijā arheoloģiskie atradumi uzskatāmi liecina par baltu un somugru cilšu kultūras pagrimumu pēc vācu kolonizācijas XII-XHI gs.

XIX gs. beigās koloniālās valstis pakāpeniski atsacījās no iepriekšējās taktikas, un kultūras modernizācija ieguva citu raksturu.

Modernizējot vietējo kultūru, valdošie politiskie spēki tiecās saglabāt vietējās kultūras pamatkodolu un vitālākās tradīcijas, normas un vērtības.

Tomēr arī jaunā modernizācijas taktika veicināja pretrunīgus apstākļus. No vienas puses dominēja nepieciešamība modernizēt tā saucamās tradicionālās kultūras. Taču no otras puses vajadzēja tās saglabāt kā noteiktas kultūras sistēmas.

Arī mūsdienās pretrunīgie apstākļi saglabājas, jo saduras 1) modernizācijas objektīvā nepieciešamība kā sabiedrības labklājības faktors un 2) kultūras plurālisma doktrīna filosofiski un politiski cēlā vēlēšanās saglabāt katras kultūras identitāti tās tradicionālajā veidolā.

Kultūras plurālisma doktrīnas piekritēji uzskata, ka planetārā mērogā cilvēces kultūras sastāv no savdabīgu kultūru koalīcijas un ne viena atsevišķa kultūra vai civilizācija (piemēram, Rietumeiropas) nevar pretendēt uz līdera lomu.

Kultūras modernizācijas teorētiskajos un praktiskajos risinājumos vislielākā nozīmība ir tādiem jēdzieniem kā tradicionāls un mūsdienīgs (moderns).

Ar jēdzienu “tradicionāls” apzīmē tās parādības, kuras relatīvi nemainīgā veidā kultūrā pastāv zināmu laiku un sabiedriskajā apziņā figurē kā konstanti fenomeni.

Ar jēdzienu “tradicionālas” mēdz apzīmēt arī zināmas kultūras.

Par tradicionālajām kultūrām parasti dēvē agrārās kultūras, kurās lauksaimniecība ir galvenais saimnieciskās darbības veids.

Tradicionālajās kultūrās lauksaimniecība cēloniski nosacīti atspoguļojas visā kultūrā reliģiskajos priekšstatos, morāles normās, tautas mākslā, paražās utt.

Tradicionālajās kultūrās ir stabilas sociālās grupas, starp kurām pastāv noteikta sociālā hierarhija, bet kuras parasti neizveido savu subkultūru.

Tradicionālajās kultūrās ir samērā vienkārša un stabila sabiedrības profesionālā diferenciācija.

Agrārajām kultūrām nepiemīt noslieksme, salīdzinot ar t.s. nomādu kultūrām, mainīt savas dzīves telpu, un tās dzīvo vienā teritorijā maksimāli ilgu laiku.

Agrārā determinētība tipiski izpaužas, piemēram, latviešu kultūrā, kuras folklora, etnogrāfija, pagānisma ticējumi, māksla un literatūra, darba un sadzīves tikumiskie uzskati apliecina lauksaimniecības prioritāti.

Latviešu sabiedrībā daudzus gadsimtus nemainīgi saglabājās tādas sociālās grupas kā viensētu saimnieki un kalpi, starp kurām pastāvēja noteikta hierarhija, bet nepastāvēja kultūras atšķirības. Ne saimnieki, ne kalpi neizveidoja savu subkultūru.

Tradicionālajām kultūrām piemīt tādas garīgās tendences kā partikulārisms un konvencionālisms.

Piemēram, latviešu kultūrā partikulārisms izpaužas vairākos līmeņos.

Pirmkārt, konstatējama ir novadu tiekšanās pēc iespējami lielākas neatkarības no centra, administratīvās un kultūras autonomijas. Latvijā XX gs. visaktīvākie šajā ziņā bija latgalieši, kuriem XX-XXI gs. mijā pievienojās arī sēļi un lībieši.

Otrkārt, izteikti noturīga un svarīga ir viensētas dzīves filosofija, kad lauku cilvēka darbības, uzvedības un saskarsmes centrs ir viņa saimniecība neatkarīgi no tā, vai viensēta viņam pieder vai nepieder un tajā viņš ir tikai kalps.

Baltu cilšu un latviešu dzīves telpa vienmēr ir asociējusies ar viensētu dzīvojamās mājas un saimniecisko ēku kompleksu kopā ar tam pieguļošo dabu (laukiem, pļāvām, mežiem, upēm, ezeriem, dižkokiem, dižakmeņiem utt).

Latviešu kultūrai piemīt arī konvencionālisms sakāpināta tieksme saglabāt tradicionāli funkcionējošās normas un vērtības, katrai paaudzei savu dzīvi organizējot saskaņā ar iepriekšējo paaudžu dzīves modeļiem un neatzīstot nekādas izmaiņas.

Mūsdienīgas jeb modernas kultūras kritēriji ir 1) industralizācijas līmenis,

2)   komplicēta sabiedrības sociālā un profesionālā struktūra, 3) sociālās struktūras mobilitāte, 4) kreativitāte.

Zinātnē nostiprinājies uzskats, ka tradicionālajās kultūrās priekšroka tiek dota kolektīvisma principiem, bet modernajās kultūrās individuālisma principiem.

Tradicionālajās kultūrās cilvēks tiek vērtēts, ņemot vērā viņa sociālo izcelsmi un piederību noteiktai sabiedrības grupai (dzimtai, ģimenei, kolektīvam).

Tradicionālajās kultūrās cilvēks tiek vērtēts pēc tā, cik perfekti viņš iekļaujas sava sociālā statusa un kolektīva konvencionālajās robežās.

Modernajās kultūrās pret kolektīvisma principiem izjūt zināmu alerģiju, jo valda uzskats, ka katram cilvēkam ir tiesības pašam veidot savu likteni neatkarīgi no pārējo gribas.

Modernajās kultūrās cilvēku vērtē pēc tā, ko viņš ir sasniedzis dzīvē, bet nevis pēc viņa sociālās izcelsmes un piederības kādam kolektīvam.

Modernajās kultūrās kolektīvisma principi saglabājās, taču tiem pamatā ir funkcionāls raksturs. Respektīvi, kolektīvisma principiem nav jānodrošina sociāli psiholoģiskā vienotība, bet gan funkcionāli profesionālā vienotība noteiktu uzdevumu risināšanā un noteiktu mērķu sasniegšanā.

XX gadsimtā filosofija un māksla secināja, ka modernajās kultūrās dominējošais individuālisma gars veicina cilvēku savstarpējo atsvešinātību, jo cilvēks ir pārvērties par funkciju un cilvēku savstarpējās attiecības aprobežojas tikai ar funkcionālo kopdarbību.

XX gadsimtā atsvešinātības problemātikai visplašāk pievērsās eksistenciālisma filosofija un māksla.

Salīdzinot ar tradicionālajām kultūrām, mūsdienu kultūru galvenās priekšrocības ir tehnikas un tehnoloģiju attīstības augstais līmenis, lauksaimnieciskās un rūpnieciskās produkcijas ražošanas grandiozie tempi, medicīnas, izglītības, masu komunikācijas līdzekļu, transporta, politiskās brīvības un demokratizācijas sasniegumi, cilvēka mūža ilguma palielināšanās, sociālās garantijas vecumdienās utt.

Modernajām kultūrām piemīt tādas negatīvās parādības kā bezdarbs, dabas piesārņošana, sociālās sfēras birokratizācija un formalizācija, pasaules kari, totalitārie režīmi, holokausts, koncentrācijas nometnes.

Modernizācija jaunākajā laikmetā var izpausties divējādi.

Pirmkārt, sastopama t.s. organiskā modernizācija, kad sabiedrība progresīvi izmainās, balstoties uz savas evolūcijas sasniegumiem.

Piemēram, pāreju no feodālisma uz kapitālismu uzskata par organisku modernizāciju tādā zemē kā Anglija, kurā kultūras vispārējā attīstība diktēja jaunu ekonomisko un sociālo formu rašanos.

Otrkārt, sastopama t.s. ambiciozā modernizācija, kad kultūra apzināti un speciāli pārkārtojas, lai neatpaliktu no citām kultūrām.

Piemēram, pāreju no feodālisma uz kapitālismu var uzskatīt par ambiciozu modernizāciju tādā zemē kā Krievija, kuras sastāvā ietilpa arī mūsdienu Latvijas teritorija, līdz I Pasaules karam piedzīvojot strauju uzplaukumu.

Ambiciozās modernizācijas nepieciešamību parasti izprot un atbalsta tikai sabiedrības viena daļa, kura sevi dēvē par attīstītāko sabiedrības slāni.

Latviešu kultūras vēsturē ambiciozās modernizācijas nepieciešamību XIX gs. beigās propagandēja Rainis, Aspazija, J. Jansons-Brauns un citi tā dēvētās jaunās strāvas pārstāvji, kuri aicināja latviešu sabiedrību no Rietumeiropas pārņemt modernās formas lauksaimniecībā, finansu politikā, izglītībā un atmest arhaiski konservatīvo pseidotautiskumu.

Krievu kultūras vēsturē pret ambiciozo modernizāciju kopš XIX gs. iebilda tā dēvētie slavofīli, kuri aizstāvēja Krievijas vēsturiski specifiskas attīstības tiesības. Krieviju neatpalikt no pārējām Eiropas valstīm aicināja tā dēvētie rietumnieki.

Vērtējot līdzšinējo kultūras modernizācijas praksi, zinātne ir formulējusi vairākus vispārējos secinājumus.

Pirmkārt, kultūras modernizācijas procesā ne reti izšķirošā nozīme ir nevis jaunajām tehnoloģijām un finansu kapitālam, bet gan sabiedrības garīgajai reakcijai sabiedrības psiholoģiskajai gatavībai pārkārtot savas darbības, uzvedības un saskarsmes formas.

Otrkārt, kultūras modernizācija ir ļoti komplicēts process, kuru var ietekmēt gan iekšējie, gan ārējie apstākļi.

Treškārt, kultūras modernizācija vienmēr ir pretrunīgs process, un viss ir atkarīgs no pretrunu pārvarēšanas efektivitātes.

6.3. Kulturas globalizacija

Par kultūras globalizāciju mūsdienās dēvē etnisko kultūru mijiedarbību un šīs mijiedarbības stimulēto kultūru transformāciju planetārā mērogā.

Kultūras globalizācijas avots ir kultūras difūzija jeb, citiem vārdiem sakot, interkulturālo attiecību process.

Kultūras difūzija ir vēsturiski sena parādība, jo kultūras formas vai pat kultūras atsevišķas sistēmas cilvēces pastāvēšanas laikā vienmēr ir izplatījušās no vienas vietas uz otru vietu.

Tā, piemēram, Senās Romas kultūras formas plaši izplatījās visā Eiropas teritorijā. Savukārt mūsdienās visā pasaulē strauji izplatās amerikāņu kultūras formas.

Mēdz uzskatīt, ka kultūras difūzija ir galvenais veids, kā izplatās kultūras novācijas.

Kultūrā jaunās formas parasti rodas relatīvi lokālā telpā (piemēram, kādā iestādē, pilsētā) un tikai pēc tam tiek pārņemtas plašākā teritorijā (piemēram, valstī, kontinentā, planētā).

Mūsdienu Latvijā, piemēram, multikulturālisma teorētiskā attīstība (akulturācija) XX gs. beigās vispirms aizsākās vienā privātajā zinātniskajā iestādē Daugavpili un tikai pēc tam guva zināmu rezonansi valsts pārējā teritorijā.

Kultūras difūzija būtībā ir stihisks process un tradicionāli ir vienots ar gatavās produkcijas un tehnoloģijas izplatīšanos, kas vēsturiski vispirms bija sastopama dažādu cilšu un tautu starpā, pēc tam nāciju (valstu) un pat kontinentu starpā.

Mūsdienās ir milzums gatavās produkcijas izstrādājumu, kurus lieto visu kontinentu iedzīvotāji. Piemēram, ar amerikāņu firmas “Ford” automašīnām cilvēki brauc visos kontinentos.

Taču kultūras difūzija mēdz būt ne tikai stihisks process. Kultūras difūziju var voluntāri veicināt kolonizatori, iekarotāji, politiskās hegemonijas realizētāji, patstāvību zaudējušajai un pakļautajai kultūrai uzspiežot savas kultūras formas.

Kultūras difūzija vienmēr stimulē kultūras izmaiņas. Pārņemot vienai no otras jaunas kultūras formas, mainās attiecīgās kultūras.

Kultūras difūzijas sekmētajai kultūras transformācijai var būt gan pozitīvas, gan negatīvas sekas.

Savstarpējās mijietekmes rezultātā kultūras bagātinās un iegūst jaunas perspektīvas. Taču pārāk aktīva kultūras transformācija var novest līdz kultūras identiskās patstāvības zaudēšanai.

Kultūras difūzija mūsdienās ir ieguvusi planetāri visaptverošu raksturu. Tipiski vienādu kultūras formu izplatība ne tikai Eiropā un Amerikā, bet uz visas planētas ir veicinājusi kultūras globalizācijas problemātikas rašanos.

Kultūras globalizācijas problemātikā ietilpst tādi jautājumi, kā, piemēram, globalizācijas tendences ekonomikā, dažādu civilizāciju konfrontācijā, masu kultūras industrijā, masu komunikācijā, pasaules iedzīvotāju migrācijā, vides aizsardzībā.

Kultūras globalizāciju mēdz saukt arī par kultūru integrāciju, kad rodas tā dēvētā pasaules kultūras sistēma un kad visas planētas iedzīvotāju darbība, uzvedība un saskarsme tiek eksplicēta kā viens noteikts veselums.

Kultūras globalizācija tādējādi liecina par radikālām izmaiņām pasaules uztverē un interpretācijā, jo etniskais un nacionālais (valstiskais) skatījums pāraug planetārā skatījumā, un katras kultūras funkcionalitāte tiek vērtēta planetārajā mērogā, kā arī katra kultūra savā pašidentifikācijā ietver planetāros aspektus.

Kultūras globalizācijai vieni no pirmajiem pievērsās filosofi, formulējot pasaules globālās problēmas, kuras spilgti raksturo cilvēces vēstures mūsdienu laikmetu un kuras, svarīgākais, attiecas uz visas planētas iedzīvotājiem.

Pasaules globālajām problēmām ir vairāki rašanās faktori.

Būtiska nozīme, piemēram, ir kultūras attīstības dinamikas straujajam pieaugumam.

Mūsdienās kultūras visdažādākie procesi virzās ļoti strauji. Ja akmens laikmets cilvēces vēsturē ilga 7 tūkstošus gadus, tad sociālisma sabiedriski ekonomiskā formācija XX gs. pastāvēja tikai 70 gadus un modernisma laikmets XX gs. turpinājās vēl īsāku laiku.

Cilvēks pēc savas rašanās uz zemes rakstību ieviesa pēc 3 miljoniem gadu. Savukārt pāreja no TV līdz datoram ilga tikai apmēram 40 gadus.

Valda uzskats, ka kultūras attīstības straujo dinamiku veicina zinātniski tehniskais progress, kas operatīvi izmaina ražošanas spēkus, sabiedriski ekonomiskās attiecības un faktiski ātri atbalsojas visās kultūras jomās.

Pasaules globālo problēmu rašanos izraisa planētas iedzīvotāju skaita ievērojamais kāpums. Mūsu ēras sākumā uz Zemes dzīvoja apmēram 200 miljoni cilvēku. Turpretī XXI gs. sākumā mūsu planētas iedzīvotāju skaits pārsniedz 6 miljardus.

Pasaules globālājās problēmās īpaši akcentē nākotnes momentu. Proti, pasaules globālo problēmu sekas tuvākajā vai tālākajā nākotnē.

Pasaules globālās problēmas ir saistītas ar visas cilvēces kopējo likteni, bet nevis tikai ar kāda reģiona un kontinenta perspektīvām. Tādējādi kultūras globalizācijas iztirzājums vispirms un galvenokārt ir kultūras turpmākā likteņa prognozējums.

Prognozējot kultūras turpmāko likteni, globālo problēmu speciālisti cenšas noskaidrot t.s. galējo slodzi svarīgākajos cilvēces eksistences aspektos.

Piemēram, ekoloģiskajā aspektā svarīgi ir zināt dažādu dabas katastrofu maksimāli pieļaujamo robežu, kuras pārsniegšana var izraisīt cilvēces bojāeju.

Svarīgi tāpat ir zināt, līdz kādai robežai daba ir spējīga absorbēt cilvēku darbības rezultātā radītos kaitīgos atkritumus.

Pasaules globālo problēmu uzskaitījumā tradicionāli min sekojošas visaptverošas izpausmes: apkārtējās vides piesārņošana, planētas iedzīvotāju skaita pieaugums, planētas iedzīvotāju apgāde ar pārtikas produktiem, masu iznīcināšanas līdzekļi, dabas resursu izsīkšana, klimata izmaiņas.

Pasaules globālajām problēmām piemīt zināma, tā teikt, teorētiskā specifika. Pirmkārt, globālo problēmu risinājumā ir nepieciešama kompleksā pieeja, jo globālās problēmas ir savstarpēji vienotas.

Piemēram, savstarpējas sakarības pastāv starp tādām problēmām kā planētas iedzīvotāju skaita straujais pieaugums, planētas iedzīvotāju apgāde ar pārtikas produktiem, apkārtējās vides piesārņošana, dabas resursu izsīkšana.

Otrkārt, globālo problēmu risinājumā ir nepieciešama sintētiskā pieeja, balstoties uz visdažādāko zinātņu nozaru, metodoloģisko un metodisko konstrukciju līdzdalību.

Mūsdienās pasaules globālo problēmu analīzē un rekomendāciju izstrādāšanā ir izveidojusies jauna zinātniski teorētiskā nozare, kuru dēvē par globālistiku un kura kompleksi nodarbojas ar kultūras globalizācijas jautājumiem.

Globālistika līdz šim lielu vērību ir veltījusi kultūras globalizācijas problēmu klasifikācijai. Populārs ir sekojošais problēmu iedalījums:

1.    indivīda un sabiedrības problēmas; piemēram, dzimstības regulēšana, apgāde ar pārtikas produktiem, veselības aizsardzība, izglītība, migrācija, cilvēktiesības;

2.     dabas un sabiedrības problēmas; piemēram, dabas aizsardzība, dabas resursu izmantošana, enerģētiskā krīze, klimata izmaiņas, kosmosa apguve;

3.     multikulturālās un intersociālās problēmas; dažādu civilizāciju un kultūru koeksistence, bagātu un nabadzīgu valstu līdzāspastāvēšana, masu iznīcināšanas līdzekļi, starptautiskās ekonomikas attīstība, starptautiskais terorisms. Globālistikas speciālisti par savas darbības galveno mērķi uzskata rekomendāciju izstrādāšanu. Konkrēti ieteikumi formulēti, piemēram, dabas un sabiedrības problēmu grupā.

Lai aizsargātu dabu un racionāli izmantotu dabas resursus, zinātnieki rekomendē balstīties uz noteiktu stratēģiju, kas varētu sastāvēt no tādiem rīcības komponentiem kā a) ierobežojumi, b) optimizācija un c) noslēgtie cikli.

Minētajā stratēģiskajā rekomendācijā cilvēcei iesaka apzināti ierobežot ražošanas un patēriņa pieaugumu, optimizēt dabas un sabiedrības attiecības tādā līmenī, lai saglabātos sabalansētība starp sabiedrības prasībām un dabas iespējām. Globālistikas pārstāvji pozitīvi vērtē tādas tehnoloģiskās shēmas, kuras funkcionē kā noslēgts cikls, nepiesārņojot dabu ar ražošanas atkritumiem.

Jaunākajā periodā (kopš XX gs. 80. g.) kultūras globalizācijas problemātikā akcentē garīguma lomu cilvēces turpmākajā liktenī.

Ja pirmajā laikā (XX gs. 60.-70. g.) globālistikas risinājumos dominēja tehnokrātisks un socioloģisks skatījums uz notikumu gaitu, tad pēdējā laikā globālistikā priekšplānā izvirzās kulturoloģiski antropoloģiskais konteksts audzināšanas un izglītības iespējas, morāli tikumiskā orientācija, tolerances stabilitāte, garīgo un materiālo interešu pakārtotība cilvēku dzīvē, mākslas un literatūras garīgās funkcijas, mākslinieciskās kultūras garīgā ietekme vispār.

Minētajā kulturoloģiski antropoloģiskajā kontekstā organiski iekļaujas arī kulturoloģija kā mūsdienu intelektuālā tendence, lūkojoties uz cilvēces attīstību kompleksi un no garīguma faktora viedokļa, taču galvenais kultūras kategoriju interpretējot visplašākajā mērogā un akcentējot kultūras totālo sūtību.

Globālistikas un kulturoloģijas ražanos faktiski veicināja vieni un tie paši vēsturiskie apstākļi.

Globālistika ar vien skaidrāk un noteiktāk konstatē, ka cilvēces nākotne ir atkarīga vispirms un galvenokārt no pašiem cilvēkiem un viņu garīguma pakāpes, bet nevis no viņu tehniskā racionālisma garā panāktajiem izgudrojumiem, pielietotajām mašīnām, tehnoloģiskajiem procesiem, tieksmes uzkundzēties dabai.

Kultūras globalizācija ir stimulējusi jaunas gnozeoloģiskās nostādnes nepieciešamību. Ar pasaules globālajām problēmām cilvēki rezultatīvi tiks galā tikai tad, ja izmainīsies viņu pasaules izziņas formas. Respektīvi, pasaules globālo problēmu risinājumā ir nepieciešams planetārais skatījums un izziņas procesā ir jābalstās uz planetārajām dimensijām, bet nevis tikai uz lokālajām vajadzībām.

Kultūras globalizācija tādējādi cilvēkos stimulē planetārās apziņas rašanos.

Nākas konstatēt, ka planetārā apziņa ir kultūras globalizācijas viena no tipoloģiski spilgtākajām pazīmēm. Planetārās apziņas rašanās liecina par jauna tipa kultūras aizsākumu.

Planetārās apziņas saturā var ietilpt gan mūsdienu pasaules īpatnību analīze, gan domas par cilvēces likteni, ņemot vērā cilvēces pastāvēšanas apdraudētību, ja militārajos konfliktos tiks pielietoti atomieroči, bioloģiskie ieroči, ķīmiskie ieroči, kosmosā izvietotās bruņojuma sistēmas.

Cilvēces apdraudētība kļūst par drūmu priekšnoteikumu jebkuriem kultūras risinājumiem. Noteikta jēga domāt par nākotni ir tikai tad, ja zinām, ka ir neintralizēti militārie draudi un cilvēce neies bojā.

Planetārā apziņa ievērojami paplašina katra cilvēka uztveres un attieksmes robežas. Cilvēks sāk just vienotību ne tikai ar savu dzimteni un atbildību ne tikai par sava novada un valsts likteni.

Kultūras procesu analīze no planetārās apziņas viedokļa palīdz dziļāk izprast un novērtēt katras etniskās kultūras vietu un perspektīvas globālā mērogā, kā arī saasina etniskās kultūras savdabības saglabāšanas jautājumu.

Kultūras globalizācijas zināms pretmets kļūst tendences, kas saistītas ar kultūras identitātes saglabāšanu.

Kultūras globalizācijas apstākļos katrai kultūrai nākas respektēt visas cilvēces intereses un tajā pašā laikā saglabāt arī savas intereses. Tas ir iespējams, ja starp kultūrām pastāv zināms savstarpējās uzticības un iecietības minimums. Savstarpējo uzticību un iecietību var nodrošināt atziņa, ka mūsu planēta ir visu kultūru kopējās mājas.

Kultūras globalizācijas tematikā pamatoti figurē tādas konceptuālās nostādnes, kas kritiski akcentē tā dēvētā ekonomiskā totalitārisma nostiprināšanos.

Tas nozīmē, ka mūsdienu pasaulē sāk dominēt ekonomiskā vara, bet nevis saglabājas politiskā un garīgā vara.

Planētas mērogā tas izpaužas industriāli augsti attīstīto valstu tieksmē uzkundzēties t.s. otrās, trešās, ceturtās šķiras valstīm, lēti izmantojot to darba spēku, dabas resursus, gatavās produkcijas realizācijas tirgu un beigu beigās novedot tās pilnīgā finansiālajā atkarībā. Atsevišķās valstīs tas izpaužas dažādu vietējo oligarhu varas formā.

Ekonomiskā vara tādējādi sāk iespiesties sabiedriskās dzīves visās sfērās, un naudas kapitāls sāk sev vēlamā virzienā ietekmēt morāli tikumiskās, juridiskās normas, diktē savus noteikumus mākslai un literatūrai, savām interesēm pakļauj izglītības sistēmu, iejaucas baznīcas dzīvē.

Ekonomiskais totalitārisms izraisa kultūras komercializāciju, kas ir kļuvusi par vienu no mūsdienu pasaules globālajām problēmām.

Kultūrai sāk uzspiest tirgus ekonomikas likumības, jo tirgus reālais pieprasījums visobjektīvāk it kā nosakot, kas priekš cilvēkiem ir labs un derīgs.

Tādā konstrukcijā, piemēram, mākslas darbs kļūst par preci, un tam ir tirgus cena.

Mūsdienās kā kultūras komercializācijas sekas strauji nostiprinās planetāri visaptveroša masu kultūras industrija, milzīgos apjomos tiražējot un izplatot masu apziņas līmenim atbilstošu visdažādākā veida produkciju, imitējot, primitivizējot un falsificējot, piemēram, grāmatniecības,kinomākslas, fotomākslas, daiļliteratūras, tēlotājas mākslas, dekoratīvās mākslas žanrus un poētiku.

6.4. Kulturas fundamentalisms

MUsdienu pasaules kultūras procesa relatīvi nosacītu, taču principiāli svarīgu problēmu loku veido parādības, kuras apzīmē ar terminu “kultUras fundamentalisms”.

KultUras fundamentalisms ir zinams satelīts kultUras globalizacijai. Arī kultUras fundamentalismam ir transnacionala un transkontinentala izplatība. Abi kultUras fenomeni kļuva aktuali apmēram viena laika.

Par kultUras fundamentalismu sauc kultUras kanonizacijas procesu, kad doktrinari tiek pieļauta tikai viena totala idejiska, stilistiska un vērtību orientacija.

KultUras fundamentalisma mērķis ir voluntari regulēt un vadīt kultUras funkcionalo virzību.

KultUras fundamentalisms ir vērsts pret jebkada veida pluralisma iespējam kultUra.

KultUras fundamentalisma koncepcija, taktika un stratēģija radas reliģiski konfesionalo uzskatu un ideoloģiju sfēra.

Vispirms tas notika XIX gs. beigās ASV protestantisko sektantu aprindās, absolutizējot kristiānisma normas privātajā un sabiedriskajā dzīvē.

ASV protestantu fundamentālismam neizdevās pārņemt savā ietekmē visu kultūru, un amerikāņu sabiedrībā dominē normu un vērtību izvēles brīvība.

Mūsdienās kultūras fundamentālismam piemīt liela stabilitāte un progresējošs raksturs tajās pasaules valstīs, kurās valda islama reliģija.

Islama sekotāji musulmaņi kultūras fundamentālismu ir pārvērtuši par reliģiski politisko un morāli tikumisko kustību. Islama reliģiskā doktrīna attiecīgajās zemēs viennozīmīgi pārvalda gan privāto, gan valsts politisko dzīvi. Musulmaņu zemēs kultūras fundamentālisms ir kļuvis par islama teokrātiskās valsts pamatu.

Musulmaņu uztverē viņu reliģija ir ne tikai pasaules uzskata un kultu avots, bet visas dzīves pamats, nosakot morāli tikumiskās normas, juridiskās tiesības, sociālās paražas un tradīcijas, mākslu, izglītību utt.

Islams totāli atspoguļojas cilvēku darbībā, uzvedībā un saskarsmē.

Islams ir radījis ļoti noturīgas kolektīvās apziņas struktūras, tām spējot ietekmēt sociālo uzvedību praktiski neierobežoti ilgu laiku.

Saskaņā ar islama mācību indivīda ētika un valsts ētika ir vienots veselums, un cilvēka sociālo lomu sabiedrībā nosaka viņa tikumiskā uzvedība.

Islama kultūras pārstāvji maz nododas analītiskai pašanalīzei un viņus maz interesē citas kultūras gan kā izziņas objekts, gan kā pašnovērtējuma salīdzinošs papildmateriāls.

Kultūras fundamentālisms XX gs. piemita arī tādām valstīm kā fašistiskā Vācija un PSRS.

Padomju Savienībā, kurā ietilpa arī Latvija, eksistēja stingri definēts un visiem obligāts politiskais kanons: atbilstoši marksisma-ļeņinisma mācībai formulētas sociālistiskās sistēmas normas un noteikumi.

Padomju politiskais kanons panāca to, ka visai kultūrai piemīt satura un formas iekšējā vienotība un šo vienotību akceptē visi sabiedrības locekļi.

Padomju Savienībā (tāpat kā citās zemēs, kurās realizējas kultūras fundamentālisma politika) kultūra pēc savas būtības bija monostilistiska kultūra.

Monostilistiskums faktiski ir kultūras fundamentālisma viena no spilgtākajām pazīmēm.

Ar monostilistiskuma terminu apzīmē tādu kultūras sistēmu, kurā starp visiem kultūras elementiem pastāv iekšējā idejiskā vienotība un pret to neiebilst sabiedrības pārstāvji.

Monostilistiskums balstās uz tādiem principiem kā hierarhiskums, kanonizācija, totalizācija.

Monostilistiskajā kultūrā starp visiem kultūras elementiem pastāv noteikta un konsekventi respektēta hierarhija.

Padomju Savienībā, piemēram, visaugstākajā hierarhiskajā līmenī atradās komunistiskā partija un tikai pēc tam varēja sekot tādi segmenti kā valsts varas iestādes, izglītība, māksla, literatūra, zinātne utt.

Kanonizācija monostilistiskajā kultūrā galvenokārt izpaužas attieksmē pret zināmiem kultūras reprezentatīvajiem elementiem.

Padomju Savienībā, piemēram, kanonizēja marksisma-ļeņinisma mācības autorus K. Marksu, F. Engelsu, V. Ļeņinu, komunistiskās partijas vadītājus, padomju armiju.

Totalizācija savukārt izpaužas tādējādi, ka netiek pieļauta neviena cita kultūra un tiesības pastāvēt ir tikai attiecīgajai monostilistiskajai kultūrai.

Kultūras fundamentālisma noslieksmes piemīt arī nacionālismam, kas raksturīgs daudzām mūsdienu sabiedrībām kā reakcija pret pasaules iedzīvotāju globālo migrāciju, industriāli augsti attīstīto valstu starptautiskajām ambīcijām, tautu valstiskās patstāvības tiesību ignorēšanu, finansu kapitāla klasisko īpašību nerēķināties ar nacionālajām interesēm, mūsdienu urbānistiskās civilizācijas kosmopolītismu.

Nacionālisma izpratnē nepastāv vienprātība. Nacionālismu uzskata par 1) politisko doktrīnu, 2) ideoloģiju, 3) emocionāli psiholoģisko pārdzīvojumu kompleksu,

4)   morāles principu, 5) pašapziņas izpausmi, 6) ekonomiskās politikas instrumentu.

Zināma vienprātība konstatējuma, nacionālismu definējot kā sociāli politisko fenomenu, kad nacionālisms ir etniski homogēnas valsts celtniecības teorija un politiskā prakse.

Nacionālisma politiskās prakses rezultātā rodas nācijas-valstis jeb nacionālās valstis kā nosacīti etniski homogēns veidojums.

Mūsdienu nacionālismam ir vairākas funkcijas, sākot no cilvēka pašidentifikācijas un pašapziņas garantējuma un beidzot ar etnokrātisko diktatūru valsts politikā.

Cilvēks var meklēt glābiņu nacionālismā, ja viņš jūtas neaizsargāts sabiedrībā un viņam trūkst pietiekamas pārliecības par savas dzīves pareizību.

Nacionālismam visbiežāk pievēršas tie cilvēki, kuri izskaidrojumu savām neveiksmēm sāk meklēt ārpus sevis.

Nacionālisms var palīdzēt individuālo atbildību aizstāt ar kolektīvo atbildību. Uz nacionālismu var balstīties, sabiedrību analīzējot un vērtējot tādās dihotomiskās kategorijās kā “mēs” un “viņi”, “mūsējie” un “svešie”.

Nacionālismu izvēlas kā idejiskās cīņas ieroci, jo nacionālismam piemīt liels psiholoģiski emocionālais un retoriski demagoģiskais potenciāls.

Nacionālisma ideoloģiju parasti izvēlas ne tikai totalitārās politiskās iekārtas, bet arī progresīvās nacionālās atbrīvošanās kustības.

Piemēram, PSRS sabrukuma laikā nacionālisma ideoloģija dominēja Latvijas Tautas frontes taktikā un stratēģijā.

Mūsdienās plaši atspoguļojas nacionālisma mitoloģiskā funkcija, radot psiholoģiski efektīvus mītus, piemēram, par etnosa seno izcelsmi un varonīgo pagātni, etnosa kultūras mantojuma unikālo vērtību, etnosa izredzētību citu etnosu kontekstā, etnosa gaišo nākotni, etnosa mūžsenajiem ienaidniekiem u.tml.

Tā, piemēram, tipiski nacionālisma ideoloģijas garā dažkārt tiek mitoloģizēta latviešu etnosa senā izcelsme (faktiski latviešu tautas vēsture sākās XVII gs.), latviešu folkloras unikālais raksturs pasaules mērogā, krievu etnoss kā latviešu etnosa mūžsenais ienaidnieks, latviešu gaišā nākotne ES un NATO sastāvā.

Nacionālisms mēdz būt valsts politikas būtisks instruments.

Tā, piemēram, Austrumeiropā pēc sociālisma sistēmas sabrukuma un neatkarīgo valstu izveidošanos nacionālisma renesanse (nacionālisma attīstība sasniedza kulmināciju XIX gs.) atspoguļojās arī valsts politikas līmenī.

Dažkārt nacionālisma politika tiek maskēta aiz liberālisma izkārtnes, kā to mūsdienu Latvijā darīja politiskā partija “Latvijas ceļš”.

Nacionālisms sekmīgi adaptējās šodienas vēsturiskajos apstākļos, kā arī reanimēja tādu savu klasisko nostādni kā nacionālā valsts, nācijas jēdzienu arhaiski identificējot ar etnosa/tautas jēdzienu, kas uzskatāmi izpaužas, piemēram, Latvijā.

Ar nācijas jēdzienu apzīmē valsts pilsoņu korpusu, kas parasti ir polietnisks. Gandrīz visās pasaules zemēs attiecīgās valsts nācijā integrējas dažādu tautu pārstāvji.

Nacionālisma arhaikā nācijas jēdzienu saista ar etnosa jēdzienu un attiecīgā etnosa valsti.

Piemēram, formulējumā “latviešu nacionālā valsts”. Latvijā lietotajā apzīmējumā “Latvija ir nacionālā valsts” saskaņā ar nacionālisma arhaiskajām nostādnēm zemtekstā ir domāts, ka Latvija ir latviešu nacionālā valsts.

Faktiski mūsdienu Latvijas teritorijā vienmēr ir dzīvojuši dažādu etnosu pārstāvji, un arī Latvijas Republika ir tipiska polietniska valsts.

Nacionālismam kā sociāli politiskajam fenomenam var būt atšķirīgas gradācijas.

Piemēram, latviešu kultūras vēsturē tā dēvētajai jaunlatviešu kustībai XIX gs. vidū bija t.s. kultūras nacionālisma pakāpe, jo mērķis bija izveidot latviešu profesionālo mākslu un literatūru, izglītības sistēmu, masu komunikācijas līdzekļus, grāmatniecību utt.

Savukārt XX gs. 30. gados Latvijā nacionālisms izvērtās t.s. radikālā nacionālisma pakāpē, jo valsts politiskā kursa mērķis bija tikai latviešu etnosa interešu nodrošināšana.

Lielā mērā šis mērķis reāli saglabājas arī mūsdienu Latvijā, jo, piemēram, valsts politiski tiesiskā sistēma, kadru politika, izglītības un valodas politika tiek organizēta atbilstoši, kā tradicionāli demagoģiski atrunājas valdošā kliķe, “latviešu izdzīvošanas” vajadzībām.

Radikālais nacionālisms mūsdienu pasaulē var izpausties dažādi. Piemēram, etniskā seperātisma un starpetniskā konflikta veidā.

Etniskā seperātisma nolūks ir kāda etnosa vēlēšanās izjaukt attiecīgās polietniskās valsts teritoriālo veselumu un konstitucionālo iekārtu, rezultātā izveidojot savu neatkarīgo valsti.

Starpetniskais konflikts ir viskrasākā un galējā radikālā nacionālisma izpausme, kas, piemēram, pēc PSRS un sociālisma sistēmas sabrukuma bija sastopams Moldāvijā, Čečenijā, Vidusazijas bijušajās padomju republikās, bijušajā Dienvidslāvijā.

Kultūras fundamentālismam pretēja rakstura parādības ir liberāla demokrātija un polistilistiska kultūra, kuras reālai pastāvēšanai nepieciešami vismaz divi nosacījumi.

Pirmkārt, formāli tiesisks nodrošinājums dažādu stilu, uzskatu, formu, tradīciju, normu un vērtību orientāciju līdzāspastāvēšanai.

Otrkārt, cilvēku iecietība pret citām kultūrām un cilvēku gatavība dzīvot polistilistiskā vidē.

Minēto nosacījumu efektivitāti apzinās arī kultūras fundamentālisms, jo tas vienmēr ignorē multikulturālisma tiesiskās garantijas un apzināti slāpē tolerances attīstību.

6.5.Kultura un civilizācijā

Ja kultūras jēdziens apzīmē cilvēku radīto “otro dabu”, cilvēku darbību, uzvedību un saskarsmi, tad civilizācijas jēdziens galvenokārt raksturo sabiedrības kultūrvēsturisko un tipoloģisko kopību.

Piemēram, literatūrā plaši izplatītajā apzīmējumā “senās civilizācijas” runa ir par seno cilvēku zināmu tipoloģisko kopību, kas faktiski vēl nemaz nav sasniegusi civilizācijas līmeni šī jēdziena klasiskajā izpratnē. Seno civilizāciju pārstāvji dzīvo pirmšķiru sabiedrībā, kad vēl nepastāv tautas, valstis, pilsētas, mākslinieciskā kultūra. Tomēr, lai identificētu seno iedzīvotāju kopību, lieto senās civilizācijas apzīmējumu.

Civilizācijas jēdziens neapliecina kaut kādu empīrisko realitāti vai empīrisko abstrakciju.

Civilizācijas jēdziens sevī nesintezē dabā novērojamu objektu īpašības. Civilizācijas jēdziens pieder transcendentālo, filosofisko, metafizisko jēdzienu klasei.

Vēsturiski civilizācijas jēdzienu pa lielākai daļai lietoja divos gadījumos.

Pirmkārt, lai apzīmētu sabiedrības attīstības procesu, kad sabiedrība no sava pirmatnējā stāvokļa virzās uz augstiem sasniegumiem.

Civilizācijas jēdziens tādējādi reizē asociējas ar noteiktu stadiju, pakāpi, fāzi, kuru ir sasniegusi sabiedrība.

Civilizācijas jēdziens tādā kontekstā sniedz arī morālo vērtējumu. Sabiedrība, kas sasniegusi civilizācijas līmeni, ir augsti attīstīta, progresīva un visādā ziņā cienījama sabiedrība.

Otrkārt, lai fiksētu noteiktu sabiedrības un kultūras organizācijas tipu jeb civilizāciju.

Tādā lietojumā fiksē civilizāciju dažādību, bet nevis morāli vērtē attīstības pakāpi.

Piemēram, tādā lietojumā var konstatēt, ka pastāv ķīniešu, indiešu, krievu, irāniešu, grieķu, ebreju civilizācijas kā atsevišķi sabiedrības un kultūras organizācijas tipi.

Abu jēdzienu kultūra un civilizācija vēsture ir līdzīga.

Arī civilizācijas jēdzienu tāpat kā kultūras jēdzienu ilgus gadsimtus lietoja daudznozīmīgi, un tā interpretācijas dažādība joprojām turpinās.

Sastopama tendence abus jēdzienus lietot sinonīmiski, kā arī dihotomiski, vērtējoši pretstatot vienu otram.

Abus jēdzienus plaši lieto gan zinātnē, gan sadzīvē.

Sadzīvē populāras ir tādas konstatācijas kā “civilizēta zeme”, “civilizēta tauta”, “civilizēta valsts”, “civilizēta izturēšanās” u.tml.

Civilizācijas jēdzienu lieto filosofijā, vēsturē, ekonomikā, socioloģijā, mākslas zinātnē un citās zinātnēs.

Gan jēdziens “kultūra”, gan jēdziens “civilizācija” ir sastopams jau antīkajā laikmetā. Tolaik jēdzienu “civilizācija” lietoja, lai kvalitatīvi nošķirtu antīko sabiedrību no kaimiņos dzīvojošajām barbaru kopienām.

Jaunajos laikos jēdziens “civilizācija” gandrīz vienlaikus XVIn gs. vidū parādās gan franču (civilisation), gan angļu (civilization) valodā. Abās valodās ar civilizācijas jēdzienu apzīmē sabiedrības centienus sasniegt attīstības augstu stāvokli pretstatā barbarismam.

Kvalitatīvā aspektā civilizācijas jēdzienu lietoja līdz pat XX gs. sākumam, apliecinot sociokulturālās attīstības augstāko stadiju.

Kultūras un civilizācijas jēdziena terminoloģiskā patstāvība sākās pēc tam, kad kultūrā sāka akcentēt garīgo būtību un kultūru tiecās saistīt ar cilvēces attīstības garīgo saturu.

Turklāt ar civilizācijas jēdzienu visaptveroši apliecināja cilvēces vispārējo evolūciju un materiālo sfēru. Tādā abu jēdzienu pakārtotībā kultūra kļuva par civilizācijas bāzi, fundamentu un garīgās kvalitātes mērauklu.

Mūsdienās abu jēdzienu minētā pakārtotība ir kļuvusi par vispāratzītu nostādni. To XX gs. sekmēja O. Špenglera, P. Sorokina, A. Vēbera, Ļ. Gumiļova, N. Berdjajeva un citu vēsturiskās un socioloģiskās koncepcijas, kurās kultūra ir pretstatīta civilizācijai, pieļaujot civilizācijas saglabāšanos pat bez tās bāzes un fundamenta, proti, bez kultūras.

Arī latviešu dzejnieka un domātāja Raiņa mantojumā kultūras garīgums ir pretstatīts civilizācijas bezdvēseliskumam.

Minētā nostādne atspoguļojās arī civilizāciju klasifikācijā. Ņemot vērā saimniecisko darbību, civilizācijas mēdz iedalīt zemkopības, industriālajās un postindustriālajās civilizācijās vai arī tradicionālajās un tehnogēnajās civilizācijās.

XX gs. manāmi pieauga interese par civilizāciju iedalījumu, ņemot vērā teritoriālo principu. Tamlīdzīgā iedalījumā tiek uzskaitītas t.s. lokālās civilizācijas.

XX gs. beigās interese par lokālajām civilizācijām pieauga galvenokārt tāpēc, ka vairāki nozīmīgi kultūras centri (islama zemes, Indija, Ķīna, Krievija) sāka pretendēt uz savu tradīciju un vērtību universālo lomu cilvēces vēsturē un Rietumu civilizācijai it kā radās jauni konkurenti citas lokālās civilizācijas.

Tā, piemēram, XX un XXI gs. mijā Krievijā izvērtās plaša diskusija par to, vai pastāv atsevišķa civilizācija Krievijas civilizācija.

Civilizācijas jēdziena lietojumā joprojām ir konstatējami vairāki atzari. Tajos civilizāciju izprot sekojoši.

1. Civilizācijas jēdzienu lieto attiecībā uz visu Zemi un cilvēci, abstrakti summējot vienā veselumā planētas iedzīvotāju garīgās un materiālās izaugsmes rezultātus.

Jaunākajos laikos izsakās ne tikai par mūsu planētas civilizāciju, bet arī par ārpuszemes civilizācijām.

2. Civilizācija ir sociokulturālā kopība, kuras pamatā ir universālas un translokālas vērtības.

Šīs vērtības atspoguļojas t.s. pasaules reliģijās, kuras nosaka un regulē sociokulturālo esamību morāles, mākslas, pasaules uzskata un citās būtiskās sfērās. Ņemot vērā pasaules reliģijas, pastāv kristiānisma, islama, budisma, indiešu, Tālo Austrumu (ķīniešu) civilizācija, kurā faktiski dominē trīs reliģijas (konfuciānisms, budisms un daoisms).

Savukārt kristiānisma civilizāciju var iedalīt rietumu kristiānisma un austrumu kristiānisma civilizācijā.

3. Civilizācija apliecina cilvēka materiālo dzīvi un cilvēka darbības materiālo pusi.

Saimnieciskā un materiāli tehniskā sfēra ir pretstats garīgajai dzīvei un mākslinieciskajai jaunradei. Tādā traktējumā civilizāciju pretstata kultūrai un tiek runāts par “materiālo civilizāciju”.

Materiāli tehniskā sfēra, iegūstot pašmērķīgu virzību, var nomākt cilvēku garīgo dzīvi un veicināt kultūras bojāeju.

“Materiālās civilizācijas” dzinējspēks ir zinātniski tehniskais progress, materiālo lietu, tehnicisma un pozitīvisma kults.

4.  Civilizācija asociējas tikai ar dzīvi pilsētās, kurās ir augsti attīstīta sociālā, ekonomiskā, politiskā, mākslinieciskās kultūras infrastruktūra un kurās koncentrējas valstiskā vara un militārie spēki.

Tādu pieeju propagandē urbānisma strāvas piekritēji kopš XIX gs. beigām Rietumu sabiedriskajā domā.

5. Civilizācija ir politiski labi organizēta, materiāli nodrošināta, demokrātiski un humāni iekārtota sabiedrība, kurā pilnā mērā ir garantētas katra cilvēka tiesības un brīvības, pastāv privātīpašums un tā aizsardzības tiesiskie mehānismi.

Tādā traktējumā civilizācijas jēdzienu mūsdienās lieto, lai Rietumu augsti attīstītās valstis nošķirtu no pasaules pārējām valstīm. Šajā sakarā ir vērojamas būtiskas terminoloģiskās izmaiņas.

Piemēram, XIX gs. lietotajā terminoloģijā kultūras un civilizācijas trūkumu dēvēja par barbarismu un mežonību.

Mūsdienās tamlīdzīgus izteikumus ir nomainījuši citi apzīmējumi: otrās un trešās pasaules zemes, primitīvās, tradicionālās, mazās, etniskās kultūras.

Tomēr arī mūsdienās saglabājās kritēriji, precizējot civilizācijas pakāpi un palīdzot civilizāciju atšķirt no barbarisma.

Populārākos civilizācijas kritērijus iedala trijās grupās: a) sociālajos, b) morālajos un c) intelektuālajos.

Saskaņā ar sociālajiem kritērijiem civilizācijas pakāpe ir sasniegta tad, ja pastāv ekonomisko attiecību sistēma, balstoties uz profesionālo specializāciju un sociālo stratifikāciju cilvēku iedalījumu dažādu statusu grupās.

Civilizācijas pakāpē ražošanas līdzekļus un ražošanas peļņas centralizētu pārdali nodokļu formā kontrolē valdošā šķira, bet produkcijas un pakalpojumu maiņu nodrošina valsts un profesionāls tirdzniecības tīkls.

Civilizācijas pakāpē administratīvās funkcijas veic noteikta politiskā struktūra, kuras izveidē ir tiesības piedalīties visiem sabiedrības locekļiem atbilstoši likumdošanā noteiktajai kārtībai.

Civilizācijas morālie kritēriji ir saistīti ar speciālu institūtu darbību.

Piemēram, civilizācijas pakāpē būtiska morāli tikumiskā loma ir baznīcai, audzināšanas un izglītības iestādēm, kuras vadās no stabiliem morāles principiem un normām.

Svarīga ietekme ir valsts nostājai ētiski morālajos jautājumos.

Intelektuālo kritēriju grupā priekšplānā ir zinātniskās un mākslinieciskās jaunrades brīva un sabiedrības stimulēta attīstība, kas liecina par civilizācijas pakāpes sasniegšanu. Ar jaunradi nodarbojas no fiziskā darba atbrīvota sociālā grupa.

Otrā daļa Kultūras vēsture

Kulturas izpete sākas ar tās vēstures izpēti.

J.Lotmans

7.KULTURAS VĒSTURES PETNIECIBA

.

7.1.  Kulturas vestures priekšmets

Izpratne par kultūras vēstures priekšmetu ir attīstījusies reizē ar izpratni par pašu kultūru.

Apzinoties kultūras īpašo lomu cilvēku esamībā, vispirms varēja rasties atziņa, ka kultūras vēsture nav viens un tas pats, kas, piemēram, sabiedrības sociāli ekonomiskā vēsture. Sabiedrības sociāli ekonomiskās vēstures priekšmets ir materiālās ražošanas sfēra.

Lielās līnijās izsakoties, kultūras vēstures priekšmets ir sabiedrības garīgās pasaules attīstība no Homo sapiens rašanās laika līdz mūsdienām, respektējot konkrēti vēsturiskā materiāla apskatā attiecīgo laikmetu, reģionu, valsti, tautu, dabas apstākļus un citus faktorus.

Mūsdienās disciplīnas “kultūras vēsture” patstāvīgo statusu neviens neapšauba.

Taču neviens nešaubās arī par šīs patstāvības nosacītību, ko galvenokārt izraisa kultūras kategorijas neviennozīmīgais traktējums un pašas kultūras organiskā saistība ar visdažādākajām sabiedrības esamības sfērām.

Kultūras vēsture organiski atspoguļo cilvēces vispārējās vēstures zināmu daļu, kā arī savu īpašu relatīvi patstāvīgu procesu ar specifiskām likumsakarībām un tipiskām iezīmēm.

Kultūras relatīvi patstāvīgais process vispirms un galvenokārt ir sabiedrības garīgā dzīve, apliecinot cilvēku radošos spēkus un determinēti izjūtot materiālās dzīves un sociālo attiecību nosacījumus no vienas puses, bet no otras puses spējot tos ietekmēt un vadīt.

Runājot par vēsturi un vēstures metodoloģiju, nākas balstīties uz vienu vai otru vēstures zinātnisko rekonstrukciju (konkrētu vēsturisko darbu).

Labi ir zināms, ka tamlīdzīgās rekonstrukcijās izmanto vēsturiskos faktus un materiālus, speciālus principus vēsturisko notikumu izskaidrojumā, kā arī citu zinātņu terminoloģisko aparātu un pētnieciskos līdzekļus.

Vēsturnieki, piemēram, var izmantot filoloģijas, socioloģijas, semiotikas, psiholoģijas terminus un metodiku.

Tas attiecas arī uz kultūras vēsturi un kultūras vēstures priekšmeta izvēli.

Kultūras vēsturniekam tāpat nākas izmantot kultūras materiālus un izvēlēties savu pētniecisko pieeju. Arī kultūras vēsturnieks var pielietot citu zinātņu pētniecisko arsenālu.

Kulturoloģijā var izpausties dažāda interese par kultūru. Tas noteikti ietekmē kultūras priekšmeta izvēli.

Vieni var interesēties, kā veidojās un vēsturiski izmainījās kāda kultūras tradīcija. Citi var interesēties par atsevišķas kultūras sfēras (piemēram, mākslas) funkcionālo līdzdalību cilvēku dzīvē. Daudzus var interesēt tas, ko senās kultūras dot mūsdienu sabiedrībai.

Taču faktiski vēsturnieks un kultūras vēsturnieks pagaidām neatrodas līdzvērtīgās pozīcijās, jo kultūra par vēsturiskās izpētes objektu kļuva salīdzinoši nesen.

Kultūrai kā vēsturiskai problēmai vieni no pirmajiem uzmanību pievērsa franču filosofi XVIII gadsimtā. Viņi nelietoja jēdzienu “kultūra”. Franču valodā lietoja jēdzienu “civilizācija”.

Francijā XVIII gs. dominēja Apgaismības filosofija, un franču domātāji apcerēja Apgaismības mehānismu funkcionēšanu.

Filosofi loģiski secināja, ka sabiedrības izglītošanas un audzināšanas darbs var realizēties tikai tad, ja vispirms ir iegūtas noteiktas zināšanas un šīs zināšanas tiek nodotas tālāk citiem cilvēkiem. Zināšanas var rasties no pagātnes pieredzes.

Lai realizētu Apgaismības programmu par sabiedrības garīgo un morālo pilnveidošanu, nepieciešams atsaukties uz šīs pilveidošanās progresa piemēriem, kurus var sniegt civilizācijas (kultūras) vēsture.

Apgaismības programmu realizācija tātad bija atkarīga no civilizācijas (kultūras) mantojuma izpratnes.

XVII gadsimtā kultūra kā vēsturisks fenomens vēl nepastāvēja. Tā laika intelektuālajos risinājumos (filosofijā) valdīja atziņa, ka pasauli pārvalda mūžīgi nemainīgi likumi. Pasaulē ir sastopamas izmaiņas, taču izmaiņas nespēj ietekmēt mūžīgi nemainīgos pasaules pastāvēšanas likumus. Cilvēku dzīve balstās uz šiem nemainīgajiem likumiem un, lai nodibinātu dzīves kārtību, nav nepieciešams attīstības process. Dzīves kārtību vajadzības gadījumā iespējams nodibināt nekavējoties bez attīstības procesa.

XVIII  gadsimtā filosofi Voltērs, Ž.Ž. Ruso uz vēsturi (civilizāciju) sāka lūkoties kā uz pētniecisko objektu. Viņi atzina, ka vēsture sabiedriskā dzīve nepārtrauktā kustībā ir piemērota arī filosofiskajām refleksijām.

Tā, piemēram, Ž.Ž. Ruso savos pirmajos traktātos dzēlīgi kritizēja civilizācijas sasniegumus.

Ruso akcentēja civilizācijas sasniegumu negatīvo ietekmi uz sabiedrības morāli un tikumību. Viņaprāt visos laikos un visās zemēs civilizācijas sasniegumi sabiedrību galu galā noved pie pārliekas greznības un morālā pagrimuma.

Civilizācija, t.i., zinātne un māksla sabiedrībā veicina sociālo nevienlīdzību, kropļo audzināšanu un tikumību. Ruso tāpēc aicināja atgriezties pie dabas, jo daba pretstatā civilizācijai cilvēku dzīvi neietekmē degradējoši.

Ž.Ž. Ruso tāpat kā citi franču filosofi savus filosofiskos modeļus veidoja tā laika tipiskāko opozīciju garā: civilizācija daba, mākslīgais dabiskais, saprātīgais nesaprātīgais, esošais vēlamais u.tml.

Pie tam XVIII gs. valdīja dabiskuma un sapratīguma kults kā pretstats mākslīgajam un nesaprātīgajam. Mākslīgās un nesaprātīgās civilizācijas vietā tāpēc rekomendēja dabu ar tās dabiskumu un sapratīgumu.

Ž.Ž. Ruso pirmos traktātus kolēģi izsmēja, jo autors sludinot neiespējamo cilvēku saplūšanu ar dabu pirmatnējās kopienas līmenī.

Ruso vēlāk pats atzina, ka civilizācija (kultūra) ir būstiski ietekmējusi cilvēka evolūciju cilvēka ķermeņa uzbūvi, fiziskās un garīgās spējas, garīgās prasības un garīgo kompetenci.

Civilizācija ir neatgriezeniski atsaukusies uz cilvēka pašizziņu un pašapziņu, tāpēc cilvēka atgriešanās “dabas klēpī” nav iespējama un nav arī fizioloģiski un psiholoģiski vēlama.

Ž.Ž. Ruso secināja, ka civilizācija izmaina cilvēku, un cilvēka būtībai ir vēsturiski mainīgs saturs. Tolaik tie bija oriģināli secinājumi.

Itāļu filosofs Dž. Viko par kultūras vēstures priekšmetu uzskatīja valodu, tiesības, mākslu, ideju vēsturi, paražas un cilvēku darbības augļus.

Tajā pašā laikā Viko rakstīja, ka cilvēku darbību vienmēr pavada zināmi likumi un noteiktas likumsakarības, kas var funkcionēt neatkarīgi no konkrētas cilvēku gribas. Šajos likumos un likumsakarībās izpaužas vēstures virzības loģika, bet galvenais transcendenta satura klātbūtne. Kultūras vēstures pētnieks tādējādi tiekas ne tikai ar cilvēku darbības imanentu saturu, bet arī ar kaut ko tādu, kas stāv pāri cilvēku reālajiem centieniem.

XVIII  gs. kultūras vēstures priekšmetu detalizēti aprakstīja J.G. Herders. Viņa pamattēze bija tāda, ka kultūra atšķir cilvēku no dzīvniekiem un kultūra ir cilvēka specifiskās esamības galvenā pazīme.

Herders uzskatīja, ka kultūra nebija tas, kas jau sākotnēji cilvēku atšķīra no dzīvniekiem.

Kultūra ir veidojusies pakāpeniski, un kultūra ir cilvēku lolojums vēsturiskā procesā un šī procesa rezultāts.

Kultūras saturā ietilpst ne tikai prāts un domāšana, bet arī cilvēka prasmju kopums.

Herders bija pārliecināts, ka cilvēks visu iemācās no citiem cilvēkiem.

Cilvēka prasmju pārmantošana ar valodas un tradīciju starpniecību veido vēsturi, un vēsture faktiski kļūst par kultūras vēsturi, kas ir nemitīgs cilvēku pilveidošanās process.

Cilvēki paši rada savu kultūru, to nemitīgi pilnveido un reizē pilnveido arī sevi.

Herders ieteica kultūrā vispirms pētīt kultūras procesa nemitīgo mainību un kultūras parādību dažādos variantus.

Viņš centās pārliecināt, ka katra kultūrvēsturiskā izpausme ir unikāla, individuāla un neatkārtojama parādība.

Mūsdienās, kad kultūras definīcijas robežas ir maksimāli paplašinājušās un kultūra aptver arī sabiedrības sociāli ekonomisko sfēru, radikāli ir izmainījies ieskats par kultūras vēstures priekšmetu.

Kā zināms, kultūru definējam kā vēsturiski mainīgu cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes transbioloģisko programmu.

Zinām arī to, ka kultūra glabā dažāda veida sociālo, māksliniecisko, zinātnisko, tikumisko, tiesisko un cita veida pieredzi.

Tātad pati kultūra veic noteiktas vēsturiskuma funkcijas, un pati kultūra ir vēsture, jo vēsture ietilpst kultūrā.

Ja cilvēces sociāli ekonomiskajā, bet īpaši zinātniski tehniskajā vēsturē ir saskatāma nepārtraukta progresīva virzība no kaula un akmens darbarīkiem līdz datoriem, tad cilvēces garīgajā jeb kultūras vēsturē par tamlīdzīgu nemitīgu progresu nav iespējams runāt.

Vēl XIX gs. bija sastopams viedoklis, ka antīkā kultūra joprojām ir nesasniegts ideāls.

To, ka uz kultūru neattiecas tēze par absolūtu progresīvo attīstību, XIX un XX gs. pierādīja cikliskuma teorijas piekritēji savos fundamentālajos kultūras vēstures pētījumos (skat.turpmāk).

Kultūras progresa iespējamība netiek atzīta, vērtējot tādus kultūras elementus kā māksla, morāle un to estētiskos un ētiskos kritērijus.

Pie tam, piemēram, mākslas un literatūras uzplaukums var nesakrist ar sociāli ekonomisko uzplaukumu, kā par to, piemēram, uzskatāmi liecina XIX un XX gs. krievu kultūras vēsture.

Krievija faktiski gandrīz vienmēr ir bijusi ekonomiski atpalikusi zeme ar ļoti augsti attīstītu māksliniecisko kultūru.

XX gs. Rietumu kultūrā dominēja pieņēmums par zinātniski tehniskā progresa negatīvo ietekmi uz cilvēku garīgo pasauli. Naids pret tehnicisma kultu izpaudās filosofijā, mākslā un literatūrā.

XXgadsimtā kultūras vēstures pētniecībā ar vien lielāku uzmanību sāka pievērst kultūras konstantu analīzei; respektīvi, tādu patstāvīgu elementu analīzei, kas relatīvi nemainīgā veidā sastopami visās kultūrās un liecina par attiecīgās kultūras raksturīgākajām iezīmēm.

XX  gadsimtā uzmanības centrā bija atsevišķas vēsturiski konkrētas kultūras, bet nevis cilvēces kultūra kā globāls evolucionējošs fenomens.

Daudzi kulturologi, piemēram, O. Špenglers, Ļ Gumiļovs, vispār neatzina jēdzienu “pasaules kultūra”, “cilvēces kultūra” objektīvo pamatotību. Šie apzīmējumi ir tikai emocionāli tēlaini izteikumi bez reālā seguma.

XIX gs. populārā evolūcijas ideja kultūras pētniecībā saglabājās arī XX gadsimtā. Tikai evolūcijas ideju pa lielākajai daļai piemēroja atsevišķas kultūras izpratnē. Evolūcijas ideja sekmēja cikliskuma teorijas rašanos (skat. turpmāk).

XX gs. kulturoloģijas viens no svarīgākajiem panākumiem bija tas, ka tika akcentēta kultūras strukturālā vienotība un veselums.

Neskatoties uz to, ka kultūrai piemīt ļoti komplicēta struktūra un komponentu daudzveidība, kultūras tipiskākā īpašība ir tās iekšējā vienotība un veselums.

Kultūra ir sistēmisks veidojums. Ņemot vērā šo metodoloģisko postulātu, nākas organizēt arī kultūras vēstures izpēti. Kultūras vēsturei veltītajos darbos ir jāsaglabājas kultūras vienotībai un veselumam.

Analizējot konkrētu materiālu, kultūras vēsturniekam vispirms ir jānoskaidro attiecīgās kultūras struktūras elementi, bez kuriem kultūra nevar pastāvēt un funkcionēt kā vienots veselums.

Kultūras struktūrā var ietilpt tādi relatīvi globāli elementi kā atsevišķas sociāli determinētas subkultūras.

Piemēram, uzskata, ka kapitālistiskā kultūra sastāv no vairākām subkultūrām buržuāziskās, demokrātiskās un t.s. vispārcilvēciskās subkultūras, kurā ietilpst tādas sociāli neintrālas un abstraktas vērtības kā mīlestība, cilvēka dzīve, ģimene, bērni, vecāki, darbs, brīvība, vienlīdzība, brālība, patiesība u.c.

Reizē ar kulturoloģijas attīstību XX gs. beigās aktuāls kļuva jautājums par kulturoloģijas vēsturiskuma specifiku, proti, ar ko kulturoloģija vēstures izpētē atšķiras no citām zinātniskajām disciplīnām?

Kulturoloģijai nācās ņemt vērā mūsdienās valdošo vispārējo attieksmi pret vēsturi.

Mūsdienās dominē divi viedokļi.

Pirmkārt, ar vēstures palīdzību var efektīvi saglabāt un izprast pagātnes mantojumu.

Otrkārt, vēsture palīdz izskaidrot un prognozēt mūsu pašu dzīvi.

Tajā pašā laikā nākas atzīt, ka vēsturei apriori nepiemīt mērķtiecīgums, pašapziņas diktētas tieksmes un iekšējā cēlonība. Vēsture faktiski ir vairāk vai mazāk nejaušs cilvēku kopdzīves rezultāts.

Vēstures zinātne turklāt ir īpašs veids, kā sistematizēt un aprakstīt cilvēku kopdzīves rezultātus.

Vēstures zinātnē tādējādi visu nosaka tie, kuri pievēršās un ir ieinteresēti cilvēku kopdzīves rezultātu interpretācijā, iegūstot no tā iepriekš definētu intelektuālo un ideoloģisko efektu.

Vēstures zinātnes darbs vienmēr ir profesionāls un individuāli autorizēts naratīvs darbs par pagātni, jo stāstījums radīts autora izpratnē.

Vēstures zinātnē subjektīvisma klātbūtne ir neizbēgama.

Pie tam vēsturnieka subjektīvā interpretācija var pārvērsties par masu apziņas stereotipu un kultūras tradīciju vispār.

Tā, piemēram, latviešu kultūrā subjektīvas (apzināti ideoloģizētas) izpratnes rezultātā revolucionāra dzejnieka stereotips ir radīts par Raini.

Humanitārās zināšanas (šajā gadījumā vēstures un kultūras vēstures) pretstatā eksaktajām zināšanām vienmēr pavada zināms konteksts un zemteksts ideoloģiska, nacionālistiska, politiska, konfesionāla, estētiska un cita veida ieinteresētība, materiāla apzināta organizēšana, montāža, cenzēšana u.tml.

Humanitārās zināšanas var novērtēt un vērtējumu vienmēr ietekmē arī noteikta vērtību orientācija šķiriskā, subkultūras, profesionālās grupas u.tml.

Humanitārās zināšanas vienmēr ir sociāli nozīmīgas, jo psiholoģiski vitāli argumentē un apstiprina attiecīgā sociālā kolektīva identitāti, eksistenci, nākotnes perspektīvas.

Humanitārajām zināšanām piemīt kultūras jēga, jo tās nekavējoties atsaucās uz cilvēku darbību, uzvedību un saskarsmi, sekmējot socializācijas un inkulturācijas procesu.

Ņemot vērā minēto, nākas secināt, ka starp kultūru un vēsturi pastāv savstarpēja vienotība. Tas ir izskaidrojams sekojoši.

Pirmkārt, vēsturisks darbs ir stāstījums par sabiedrības socializācijas un inkulturācijas dinamiku.

Vēsturisks darbs reizē ir arī stāstījums par kultūras pieredzi un tās mainību.

Otrkārt, kultūra savukārt ir socializācijas un inkulturācijas līdzekļu kopums sabiedrības pastāvēšanas laikā. Ja nepastāv socializācijas un inkulturācijas līdzekļi, tad nepastāv arī kultūra, un bez kultūras nevar pastāvēt vēsture un naratīvs darbs par vēsturi.

Tāpēc var teikt, ka kultūra ir vēstures priekšmets un kultūras vēsture tikai nosacīti atšķiras no vispārējās vēstures.

Kultūras vēsture apskata sociālās pieredzes unikālus parametrus un konkrētas sabiedrības pastāvēšanu tā unikālajā telpā un laikā.

Katra kultūra ir unikāla, un unikāls ir kultūras vēstures priekšmets.

Katram kultūras elementam piemīt sava vēsturiskā izcelsme un vēsturiskais liktenis. Taču kultūras vēsture nepēta, piemēram, cilvēku esamības nacionālās īpatnības vai rīcības motivāciju, kā to dara etnoloģija un psiholoģija.

Kultūras vēsture pievēršas cilvēku dzīves jēgas un vērtību universālam saturam. Respektīvi, aplūko tekstus, kuros atspoguļojas šis saturs, aplūko valodas, ar kuru simbolisko starpniecību saturs ir fiksēts un tiek translēts no viena cilvēka uz otru cilvēku, no vienas paaudzes uz otru paaudzi, aplūko cilvēku kolektīvās pastāvēšanas fundamentālo principu un organizācijas tehnoloģiju segmentus.

Kulturoloģija pret kultūras vēsturi tiecas izturēties idejiski neintrāli bez iepriekš izvirzītiem aksioloģiskajiem kritērijiem, uzlūkojot kultūru kā cilvēciskās darbības tehnisko rezultātu.

Taču kulturoloģija savā darbībā patur vērā mūsdienu sabiedrības mērķus un aktuālos uzdevumus. Kulturoloģijai kultūras vēsture ir optimāls līdzeklis mūsdienu dzīves nodrošināšanai un nākotnes perspektīvu sasniegšanai.

Kulturoloģiskās izziņas un tajā skaitā kultūras vēstures priekšmets nav visa kultūra.

Visas kultūras izpēte ir pa spēkam tikai kopā visām sociālajām un humanitārajām zinātnēm.

Mūsdienu kulturoloģija savu pētniecisko priekšmetu ierobežo, kā arī zinātniskās izziņas procesā tiecas apvienot teorētiskās un vēsturiskās domas komponentus.

7.2.  Kulturas vestures metodoloģija

Mūsdienu kulturoloģija paškritiski vērtē savu metodoloģiju. Sastopams viedoklis, ka kulturoloģijas metodoloģija pašlaik tikai veidojas, ņemot vērā līdz šim sasniegto kulturoloģijas attīstības sākuma stadijā.

Kulturoloģija kā nosacīti jauna un specifiska mūsdienu intelektuālā tendence cenšas izstrādāt savu metodoloģisko pieeju. Tās pamatā būs kulturoloģijas zinātniskie tīkojumi; proti, vēlēšanās pievērsties sabiedrības sociokulturālās stratēģijas aspektiem un kultūras sistēmu strukturālo kompleksu raksturojumam.

Kulturoloģijas vispārējo principu sistēma ietekmē arī kultūras vēstures metodisko kopumu un var pat izkristalizēties atsevišķā metodoloģiskajā pieejā vai zinātniskajā virzienā.

Jaunākajā speciālajā literatūrā jau ir apspriesta īpaša zinātniskā virziena vēsturiskās kulturoloģijas nepieciešamība.

Visām parādībām, kuras pēta kulturoloģija, piemīt vēsturiskā izcelsme, un tās ir pakļautas izmaiņām laikā un telpā.

Vēsturiskās kulturoloģijas uzdevums tāpēc varētu būt kultūras vēsturiskās dinamikas analīze: kultūras fenomenu rašanās, kultūras organizācijas fundamentālo principu un tehnoloģiju izmaiņas, lokālo kultūru un kultūru vēsturisko tipu pastāvēšanas nosacījumi utt.

Vēsturiskajai kulturoloģijai jāpievēršas sociālajām reālijām kultūrā sastopamajām normām, vērtībām, paražām, socializācijas un inkulturācijas formām, sociālajām identitātēm, grupām.

Šajā ziņā vēsturiskā kulturoloģija uzskatāmi atšķiras no tā dēvētās klasiskās kultūras vēstures, kuras priekšmets ir attiecīgo sabiedrību un laikmetu mākslinieciskās un intelektuālās refleksijas dažāda veida un žanra darbos filosofijā, literatūrā, reliģijā, mitoloģijā, zinātnē, mākslā.

“Klasiskā” kultūras vēsture pievēršas verbālajiem un neverbālajiem kultūras “tekstiem”.

Vēsturiskā kulturoloģija pievēršas sociokulturālajiem fenomeniem, respektīvi, kultūras vēsturiskās transformācijas mehānismiem civilizāciju, sociāli ekonomisko formāciju, reliģiju, vēsturisko laikmetu, etnosu, sociālo šķiru mērogā.

Uz kultūras vēstures metodoloģiju atsaucas arī kulturoloģiskās metodes vispārējā nozīme sociālajās un humanitārajās zinātnēs, kad kulturoloģiskā metode kalpo kā īpaša veida sintēzes un vispārinājuma metode jebkura materiāla analīzes procedūrā.

Katra sociālās un humanitārās zinātnes disciplīna, ņemot vērā materiāla izpētes dziļuma un iegūto rezultātu vispārinājuma pakāpi, sastāv no trijiem hierarhiskajiem līmeņiem.

Pirmkārt, no augstākā līmeņa, kurā materiālu interpretē maksimāli vispārinoši un izvērtē pētnieciskā priekšmeta būtības pamatjautājumus.

Augstāko līmeni tradicionāli dēvē par attiecīgās zinātnes filosofiju vēstures filosofiju, mākslas filosofiju, kultūras filosofiju, ekonomikas filosofiju utt.

Otrkārt, no zemākā līmeņa, kurā individuāli fiksē materiāla parametrus, funkcionalitāti, strukturālās sakarības, konkrēti vēsturisko nozīmību u.tml.

Treškārt, no vidējā līmeņa, kurā teorētiski modelē relatīvi sistēmiskas parādības to uzbūves vispārējos nosacījumus un funkcionālās likumsakarības.

Vidējam līmenim sociālajās un humanitārajās zinātnēs kalpo kulturoloģiskā metode.

Kulturoloģiskā metode, kura definēta nesen un par kuras perspektīvām plaši izsakās visjaunākā laika zinātnē, veic zināmas starpnieka funkcijas starp filosofiskajām studijām un empīriskajiem novērojumiem.

Kulturoloģiskās metodes galvenais instruments ir teorētiskais vispārinājums.

7.3.Kulturu vēsturiska tipoloģija

Kultūru vēsturiskā tipoloģija ir zinātniskās refleksijas rezultāts.

Kultūru vēsturiskā tipoloģija eksistē zinātniskās domas līmenī un dažādā veidā var atspoguļoties sabiedriskajā apziņā.

Piemēram, zinātnieku izstrādātās kultūru tipoloģiskās shēmas vairāk vai mazāk populārā variantā var izmantot žurnālisti, rakstnieki, skolotāji, politiķi u.c.

Kultūru vēsturiskajā tipoloģijā galvenā kategorija ir kultūrvēsturiskais tips, kas palīdz klasificēt un aprakstīt pētniecisko materiālu.

Par kultūrvēsturiskajiem tipiem dēvē saskaņā ar zināmiem kritērijiem abstrakti grupētus kultūras ziņā līdzīgus etniskos veidojumus.

Par kultūrvēsturiskajiem tipiem nesauc reālus sociālos apvienojumus.

Kritēriji mēdz būt visdažādākie.

Piemēram, sociokulturālās attīstības kopīgs līmenis, reliģiskā kopība, mākslinieciski stilistiskā līdzība, reģionālā piederība, reģionāli etniskā vienotība u.c.

Kultūru vēsturiskā tipoloģija var izpausties daudzveidīgi.

Tipoloģiski var grupēt civilizācijas, kultūras, laikmetu stilus, sociāli ekonomiskās formācijas, tautsaimniecības veidus, vēsturiskos periodus.

Tā, piemēram, tautsaimniecības veida ziņā kultūras mēdz iedalīt mednieku un zvejnieku kultūrās, lopkopju kultūrās, zemkopju kultūrās, industriālajās kultūrās, kuras radās XVIII gs.

Minētais dalījums attiecas arī uz Latvijas teritorijas vēsturi.

Tipoloģizācijas rezultātā vēsturē ir pazīstami tādi zinātniski abstrakti veidojumi kā, piemēram, akmens laikmets un bronzas laikmets, viduslaiki, Renesanse, modernisms, islama civilizācija un kristiānisma civilizācija, kapitālisma laikmets un industrializācijas laikmets u.tml.

Cilvēces vēsturē reāli nav eksistējuši sociālie apvienojumi ar minētajiem nosaukumiem. Akmens laikmets, Renesanse un citi tipoloģiskie veidojumi ir zinātniskās klasifikācijas atvasinājumi, kas galvenokārt radušies aizvadītajos divos gadsimtos zinātnes straujās attīstības laikā. Pirms tam bija izplatīts kultūru iedalījums “civilizētās kultūrās” un “barbaru kultūrās”.

Kultūras vēstures tipoloģijai viens no pirmajiem XIX gs. pievērsās krievu zinātnieks N.Daniļevskis (par viņa konceptuālo pieeju plašāk skat. turpmāk).

Līdz XX gs. vidum kultūras vēsturē zinātnieki centās saskatīt un interpretēt kultūras progresa etapus, jo valdīja uzkats par cilvēku intelekta izaugsmes labvēlīgo ietekmi uz kultūras progresu.

Saskaņā ar tajā laikā dominējošajām filosofiskajām atziņām cilvēku garīgā attīstība vēsturiski virzījās no 1) reliģiski mitoloģiskajiem priekštatiem uz 2) metafiziskajiem (filosofiskajiem) ieskatiem līdz izvērtās 3) stingri zinātniskās un objektīvās zināšanās par pasauli un pašu cilvēku.

Minēto cilvēces kultūras attīstības iedalījumu trīs etapos zinātniskajā literatūrā dēvē par lineāro shēmu un atbilstoši tai vēsture sastāv no 1) senajiem laikiem,

2)    viduslaikiem un 3) jaunajiem laikiem.

Pagātnes un mūsdienu dalījuma citā variantā kultūras vēsturē ietilpst 1) pirmatnējās kopienas periods, 2) feodālisma periods un 3) kapitālisma periods.

Saglabājot lineāro shēmu, mūsdienu antropoloģijā un kulturoloģijā, kā arī citās sociālajās un humanitārajās zinātnēs populārs ir kultūru iedalījums divās daļās:

1)   tradicionālās (pirmsindustriālās) kultūras un 2) mūsdienu (industriālās) kultūras.

XXgs. beigās atsevišķā tipoloģiskā grupā sāka iekļaut postindustriālās kultūras, kuru rašanās konstatējama vairākās augsti attīstītās valstīs (ASV, Japānā, Vācijā

u.c.).

Par postindustriālās kultūras galvenajām iezīmēm uzskata vismodernāko informācijas ieguves un apstrādes tehnoloģiju izmantošanu, ražošanas automatizēto sistēmu masveida ieviešanu, modernu informācijas tehnoloģiju izmantošanu valsts un sociālo procesu organizācijā un vadīšanā, liberālās demokrātijas stabilitāti.

Postindustriālās kultūras būtiska iezīme ir arī masu kultūras produkcijas industrializācija, totāli pārņemot savā varā sabiedrības garīgo dzīvi, radot jaunus un efektīvus cilvēka socializācijas, inkulturācijas un sociāli ideoloģiskās vadības instrumentus, kultūras normu un vērtību standartizācijas jaunu pakāpi, t.s. nacionālā tipa kultūras transformāciju internacionālā tipa kultūrā.

8. KULTURAS VESTURES koncepcijas

.

8.1.  Lineārās attīstības koncepcija

Kultūras vēstures lineārās attīstības koncepcija balstās uz evolucionisma teorētiskajiem postulātiem.

Par evolūciju kultūrā dēvē tādu procesu, kura laikā neatgriezeniski izmainās kultūras elementi un visa kultūras sistēma, pārejot no relatīvi homogēnas uzbūves uz heterogēnu struktūru pakāpeniskas diferenciācijas un integrācijas ceļā.

Lineārā (vienlīnijas) koncepcija atbalsta tēzi par kultūras attīstību saskaņā ar sekojošo shēmu: pirmatnējā mežonība barbariskums civilizācija.

Vienlīnijas koncepcijas viens no spilgtākajiem pārstāvjiem ir E.B. Tailors, kurš savu viedokli speciāli izklāstīja grāmatas “Pirmātnējā kultūra” 1. nodaļā “Zinātne par kultūru” (1871).

Viņš evolucionismu un evolucionisma saistību ar kultūru un kultūras vēsturi raksturoja sekojoši.

Cilvēces vēsture ir daļa no dabas vēstures.

Cilvēku domas, vēlmes un darbība balstās uz noteiktiem likumiem, kas tikpat produktīvi vada ķīmisko elementu savienošanos, dzīvnieku un augu dzīvi.

Visu cilvēku daba ir vienāda, un vienādi ir arī visu cilvēku dzīves nosacījumi.

Nav jābaidās pētīt atšķirīgas sabiedrības, jo to kultūras izpēte palīdz izprast cilvēku garīgās un fiziskās darbības likumības, kuru pamatā ir visai cilvēcei kopīgs sākums.

Mežonīgo cilšu koka izstrādājumi, zvejas tīkli un makšķeres, mednieku bultas un šķēpi, uguns iegūšanas veids, ēdiena gatavošana uz uguns ne ar ko būtiski neatšķiras no Kamčatkas līdz Ugunszemei, no Dahomejas līdz Havaju salām.

Teritoriāli dažādās vietās sastopamo parādību līdzību nosaka līdzīgi celoņi.

Savukārt kultūras atsevišķas stadijas ir jāuzskata par attīstības pakāpēm, kuru veidošanās ir atkarīga no iepriekšējās pakāpes un kuras palīdz veidoties jaunajām pakāpēm.

Arī kultūras pētniecībā tāpat kā dabaszinātnēs nākas ņemt vērā to, ka katrs fakts ir radies no iepriekšējiem faktiem un piedalās nākamo faktu veidošanā.

Kultūrā tāpat kā dabā nav lēcienu, apsteidzot uzsākto secību un pārlēcot pāri kādai attīstības pakāpei.

Pētot civilizāciju, zinātnieka pirmais uzdevums ir materiāla sadalīšana galvenajās daļās un to klasifikācija.

Piemēram, ieročus ir jāiedala šķēpos, lokos, bultās utt.

Klasifikācijas mērķis ir materiālu iedalīt pēc tā teritoriālās un hronoloģiskās izcelsmes, lai pēc tam varētu aprakstīt to kopējās un atšķirīgās īpašības.

Klasifikācijas ceļā vēlāk varēs konstatēt, ka daudzi priekšmeti ir līdzīgi, kaut gan izgatavoti dažādās zemēs un pat dažādos kontinentos, apliecinot cilvēces kultūras evolūcijas kopību zināmā attīstības periodā.

Cilvēcei vispār piemīt tieksme apvienoties un veidot vienu kultūru.

Starp daudzām tautām pastāv it kā klusa vienošanās par kopīgu valodu, reliģiju, mākslu, zināšanām. Tas paver ceļu vispārēji aprakstīt šo tautu kultūru un tajā fiksēt tipoloģiski radniecīgus priekšmetus.

Kultūrā ir sastopamas arī “pagātnes paliekas”, paražas, ticējumi, tradīcijas, kuras ir mantotas no iepriekšējām kultūras attīstības stadijām un kuras vairs neiederas dzīves jaunajos apstākļos. “Pagātnes paliekas” zinātniekam palīdz labāk izprast kultūras iepriekšējo līmeni.

Par kultūras evolūciju liecina ne tikai “pagātnes paliekas” un senu ideju, un paražu saglabāšanās.

Kultūrā pagātnes mantojums var funkcionēt bērnu pasaku un humoristisku nostāstu veidā.

Pie tam senie paradumi var izmainīties un piemēroties jaunajiem apstākļiem. Nākas novērot senu un it kā aizmirstu paradumu pēkšņu atdzīvošanos.

Civilizācijas komplicēto tīklu savieno progress un degradācija, atmirstošais un atdzimstošais, mainīgais un nemainīgais.

Vislabākais piemērs tam ir šodiena, kurā daudzveidīgi savienojas pagātne ar tagadni.

Kultūrā neeksistē nejaušas parādības. Katrai parādībai ir tās rašanās un pastāvēšanas motīvi.

Pat tādā šķietami fantastiskā jomā kā mitoloģija var saskatīt secīgu pāreju no viena attīstības stāvokļa uz otru, ja mītus salīdzina ar konkrētiem faktiem.

Lai izzinātu kultūras parādību rašanās celoņus un kultūras parādību iekšējās likumības, vispirms nepieciešams teorētiski izstrādāt sistematizētu kultūras attīstības shēmu (E.B. Tailors tam sola veltīt grāmatas 2. nodaļu “Kultūras attīstība”).

Iedziļinoties atšķirīgās civilizācijas stadijās un pēc tam tās salīdzinot ar arheoloģiskajiem atradumiem, var iegūt priekšstatu par cilvēka dzīvi vissenākajos laikos.

Vissenākos laikus var dēvēt par pirmatnējo laikmetu.

Pirmatnējo laikmetu sabiedrības salīdzinot ar mūsdienu sabiedrībām, nākas atzīt cilvēces evolūciju no mežonības uz civilizāciju.

E.B. Tailora grāmata “Pirmatnējā kultūra” atstāja lielu ietekmi uz etnogrāfijas, antropoloģijas, kulturoloģijas turpmāko virzību.

Tailora proponēto lineārās attīstības koncepciju XX gs. nomainīja evolucionisma komplicētāki modeļi, taču zinātnieki turpināja atsaukties uz viņa oriģinālajiem novērojumiem un idejām par reliģijas izcelsmi, materiālās sfēras funkcionalitāti kultūrā, seno civilizāciju attīstības likumsakarībām.

8.2.  Cikliskuma teorija

Kultūras vēstures cikliskuma teorijas pamatā ir ideja par tādu kultūras attīstību, kurai ir sākums un noslēgums līdzīgi kā cilvēka mūžam. Kultūras mūžs ir viens cikls. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, cikliskuma teorijas pārstāvji neatzīst vienotas cilvēces kultūras pastāvēšanu, jo cilvēces kultūra summējas no atsevišķām vairāk vai mazāk patstāvīgām kultūrām (civilizācijām).

Cilvēces kultūra summējas no kultūru(civilizāciju) cikliem.

Kulturoloģijā ir plaši pazīstamas vairākas cikliskuma teorijas. Visas no tām ir izstrādātas XX gadsimtā. Ievērojamākie autori ir O. Špenglers, A. Toinbijs, P. Sorokins, L. Gumilovs.

Viņu mācības viena no otras atšķiras tajā ziņā, ka dažādi aprakstīts attiecīgās kultūras (civilizācijas) substrāts un attīstības fāzes, atšķirīgi klasificētas dzīvās un mirušās kultūras (civilizācijas).

Cikliskuma teorijas pamatlicējs ir krievu vēsturnieks un publicists Nikolajs Danilevskis. Viņš savus uzskatus koncentrēja grāmātā “Krievija un Eiropa” (1871).

N. Danilevska uzskatos novatoriska bija ideja par kultūrvēsturiskajiem tipiem.

Tā viņš nosauca civilizācijas, kuras līdzīgi dzīviem organismiem nepārtraukti cīnās viena ar otru un ar apkārtējo vidi.

Civilizācijām tāpat kā dzīvajām būtnēm piemīt noteiktas stadijas; proti, tās piedzimst, aizvada savu mūžu un nomirst, tādējādi veicot savu unikālo esamības ciklu.

Starp civilizācijām ir iespējama informācijas apmaiņa, un tās var viena otru ietekmēt. Taču katras civilizācijas mūžs sākās patstāvīgi un turpinās neatkarīgi no pārējiem kulturvēsturiskajiem tipiem.

Katra civilizācija sevi apliecina četrās sfērās: 1) reliģiskajā, 2) kultūras, 3) politiskajā un 4) sociāli ekonomiskajā.

Civilizācijas attīstības kvalitāti nosaka visu četru sfēru vienlaicīgs uzplaukums un harmoniskums starp visām četrām sfērām.

N. Danilevskis nosauca šajā ziņā nepilnīgās civilizācijas.

Piemēram, ebreju, grieķu un romiešu civilizācijā uzplauka tikai trīs sfēras reliģiskā, kultūras un politiskā. Eiropeiskajā civilizācijā funkcionē tikai divas sfēras kultūras un politiskā.

Katrā civilizācijā ir konstatējamas trīs kvalitatīvās izaugsmes stadijas: 1) etnogrāfiskā, 2) valstiskā un 3) civilizācijas.

Cilvēces vēsture faktiski ir kultūrvēsturisko tipu savstarpējā cīņa, nomainot vienam otru.

Ne katra tauta ir spējīga izveidot savu kultūrvēsturisko tipu.

Sastopamas tautas, kuru vēsturiskā sūtība ir iznīcināt panīkušās civilizācijas.

Tāda sūtība bija, piemēram, mongoļiem, huņņiem.

Savukārt citas tautas (piemēram, somi) kultūrvēsturiskajiem tipiem “piegādā” etnogrāfisko materiālu.

N. Daniļevskis nosauca 10 civilizācijas (ķīniešu, ēģiptiešu, seno semītu, ebreju, grieķu, romiešu, jauno semītu, irāņu, indiešu, romāņu un ģermāņu), kuras daļēji vai pilnīgi ir izsmēlušas savas attīstības iespējas.

Katrai no minētajām civilizācijām ir sava vēsture, un tās visas kopā nedrīkst identificēt ar cilvēces kultūras vēsturi, kas nepastāv kā vienots veselums.

Viena no jaunākajām civilizācijām esot eiropeiskā romāņu un ģermāņu kultūras kopība, kura arī sasniegusi norieta stadiju.

N. Daniļevskis bija panslāvisma un slavofīlisma propagandētājs, tāpēc vislielākās vēsturiskās perspektīvas viņš prognozēja slāvu kultūrvēsturiskajam tipam.

Slāvu civilizācija ar Krieviju priekšgalā spējot apvienot visas slāvu tautas un nostāties pret eiropeisko civilizāciju, kura ir sveša un pat naidīga slāvu civilizācijai.

Tikai slāvu civilizācijā harmoniski funkcionē visas četras sfēras politiskā, kultūras, reliģiskā un sociāli ekonomiskā.

Cikliskuma ideja pavēra ceļu noteiktu vēsturisko likumsakarību formulēšanai. N. Daniļevskis definēja piecus vēsturiskās attīstības likumus.

1.     Kultūrvēsturisko tipu virzība visvairāk ir līdzīga tiem daudzgadīgajiem vienu augli dodošajiem augiem, kuriem augšanas laiks mēdz būt nenoteikti ilgs, bet ziedēšanas un augļa došanas laiks nosacīti neilgs un ātri izsūc dzīvības spēkus.

2.     Katram kultūrvēsturiskajam tipam raksturīgā civilizācija tikai tad sasniedz daudzveidību un bagātību, kad daudzveidīgi un bagāti ir etnogrāfiskie elementi, no kuriem tā radusies.

3.     Viena kultūrvēsturiskā tipa civilizācijas sākums nepāriet uz citu tipu. Katrs tips pats nonāk līdz savam civilizācijas sākumam, vairāk vai mazāk ietekmējoties no pārējiem.

4.     Kultūrvēsturiskais tips civilizācijas līmeni var sasniegt tikai tad, ja tajā ietilpstošās tautas ir politiski neatkarīgas.

5.     Patstāvīgu kultūrvēsturisko tipu veido ciltis vai radniecīgas tautas, kurām ir viena vai vairākas diezgan līdzīgas valodas.

XX  gadsimtā ļoti liela ietekme bija vācu kultūras filosofa Osvalda Špenglera divsējumu grāmatai “Rietumzemes bojāeja”.

1918. gadā iznāca pirmais sējums, un darbs tūlīt kļuva ļoti populārs visdažādākajās lasītāju aprindās. Grāmatu lasīja un par to diskutēja ne tikai zinātnieki, bet arī politiķi, publicisti, mākslinieki, rakstnieki, žurnālisti, pedagogi u.c.

Masu popularitāti O. Špenglera grāmata iemantoja vairāku iemeslu dēļ.

Viens no iemesliem bija tas, ka grāmatā bija izvirzīta prognoze par Eiropas kultūras bojāeju, kas organiski sasaucās ar I Pasaules kara šausmas pārdzīvojušās sabiedrības noskaņojumu.

O. Špenglers kultūru krasi pretstatīja civilizācijai, kas viņa koncepcijā kļūst par kultūras norieta stadiju. Grāmatā viņš ilustrēja Eiropas kultūras bojāeju jeb pāreju civilizācijas stadijā.

Ideju par eiropeiskās kultūras bojāeju pārņēma daudzi tā laika mākslinieki un domātāji. Arī tādi XX gs. latviešu intelektuālo aprindu pārstāvji kā, piemēram, K. Raudive, Z. Mauriņa, T. Celms.

O. Špenglers oriģināli traktēja pasaules kultūru vēstures materiālu.

Viņš neatzina vienotas cilvēces kultūras esamību. Cilvēcei neesot nekādas idejas un nekāda plāna. Lineārās vispasaules vēstures vietā ir daudzu spēcīgu kultūru “izrāde”.

Katrai kultūrai ir sava ideja un forma, savas kaislības un dzīves ikdiena, savi uztraukumi un sava nāve, katra kultūra ir cēlusies no savas dzimtās ainaviskās vides un piesaistīta savai videi.

Taču tajā pašā laikā viņš kultūrvēsturiskajā procesā tiecās saskatīt zināmu loģiku un transcendentālu dzinējspēku.

Par tādu viņam kļūst iracionālā un faktiski arī pilnīgi aloģiskā kultūras dvēsele.

Kultūra O. Špenglera metaforiskajā definējumā ir dvēseles simboliska apliecinājuma kopums jeb sistēma, kurai ar prātu un racionālo nav nekā kopēja.

Katrai kultūrai esot sava dvēsele, kura izpaužas individuālajās dzīvēs. Katrai kultūrai tās dvēsele ir unikāla, un tā nevar līdz galam izpausties racionālā veidā.

Katra kultūra ir unikāla un to nevar vērtēt, vadoties no citas kultūras pozīcijām. Visas kultūras ir līdztiesīgas tajā ziņā, ka katra no tām ir tiesīga uz savu vienreizību.

O. Špenglers tāpat kā N. Daniļevskis kultūras mūžu salīdzina ar cilvēka mūžu.

Ņemot vērā savu pamattēzi par kultūras bojāeju, vācu filosofs detalizēti aprakstīja kultūras pastāvēšanas pēdējo stadiju.

Kultūras bojāeja liecina par kultūras dvēselisko spēku izsīkumu, kad kultūras dvēsele vairs nav spējīga radīt jaunas garīgās vērtības un cilvēkos sāk dominēt utilitārās intereses. Zaudējot dvēselisko spriegumu un vitalitāti, kultūra sastingst, sāk atmirt un pārvērsties civilizācijā.

Kultūra ir dzīva tikmēr, kamēr tā saglabā garīgi intīmo saikni ar cilvēka dvēseli.

Kultūras dvēsele neeksistē pati par sevi, bet gan eksistē cilvēku dvēselēs, kuri dzīvo ar attiecīgās kultūras vērtībām un jēgu. Ja kultūra vairs nav spējīga garīgi ieinteresēt un piesaistīt cilvēkus, tā ir nolemta bojāejai.

Civilizācijas nodrošinātajā labklājībā nav nekā slikta. Slikti vienīgi ir tas, ka civilizācijas materiālās labklājības kults savā varā pārņem visu cilvēku.

O. Špenglers civilizāciju salīdzina ar garīguma mūmiju.

Reizē ar kultūras pāreju civilizācijas stadijā noslēdzas attiecīgās kultūras dzīves cikls. Antīkajā kultūrā iestājās krīze, un kultūra transformējās civilizācijā IV gs., bet Eiropas kultūrās krīze sākās XIX gs.

O. Špenglera tekstā kultūras krīze neasociējas ar jauna pacēluma sākumu, kas var iestāties pēc krīzes pārvarēšanas. Kultūras krīze liecina par neglābjamu kultūras bojāeju.

Zinātnieks ir pārliecināts, ka kultūras krīzes var prognozēt.

Cilvēces vēsturē sastopamo kultūru bojāejas pieredze liecina par noteiktām krīzes pazīmēm, kuras katru reizi ir atkārtojušās no jauna vienas vai otras kultūras bojāejas procesā.

O.Špenglers uzskaitīja astoņas t.s.pabeigtās kultūras: ēģiptiešu, indiešu, babiloniešu, bizantiešu, ķīniešu, grieķu un romiešu, maiju un rietumeiropiešu.

Tās ir patstāvīgi eksistējošas kultūras, kas liecina nevis par cilvēces kultūru vienotību, bet gan par dzīvības vienoto izplatību uz mūsu planētas.

8.3.Paradigmu arhitektonika

Mūsdienu zinātnē populāra ir kultūru tipoloģiskā pētniecība. Tipoloģiskās analīzes intensīvā prakse liecina par atsevišķu kultūru un kultūru grupu savdabību.

Katra kultūra eksistē saskaņā ar savu attīstības loģiku, un katrā kultūrā ir konstatējams tipoloģiski oriģināls materiāls.

Taču vēl lielākā mērā tipoloģiski oriģināls materiāls piemīt noteiktu reģionu un civilizāciju kultūrām.

Katras kultūras attīstības oriģinalitāte var izpausties savādāk.

Kulturoloģijā nostiprinās uzskats, ka visbiežāk izteikti oriģināla ir kultūras vēsturisko paradigmu maiņas loģika.

Kultūras katra vēsturiskā paradigma savā saturā implicīti ietver tādu vielu, kas stimulē jaunas konceptuālās pamatsistēmas (paradigmas) rašanos un nosaka kultūras kopējo gaitu vispār.

Paradigmu maiņas loģikā visuzskatāmāk atspoguļojas katras kultūras savdabības.

Mūsdienu zinātnē ir sastopamas tipoloģiskās koncepcijas, kuru centrā ir atsevišķu paradigmu raksturojums un paradigmu maiņas loģikas izvērtējums.Tā rezultātā attiecīgās kultūras vēsture tiek aprakstīta kā paradigmu arhitektonika.

Tā tas, piemēram, ir sastopams pazīstamā krievu kulturologa Igora Kondakova grāmatā “Krievijas kultūra” (1999), kas metodoloģiskās pieejas ziņā ir ieguvusi augstu atzinību.

I. Kondakovs kultūras paradigmu arhitektoniku atzīst par jēdzienisko konstrukciju, ar kuras palīdzību var teorētiski ilustrēt kultūras attīstības etapus, organiski saistot kultūras semantiku un sociālo procesu dinamiku, atklājot nacionālās kultūras aksioloģisko un sociāli vēsturisko aspektu iekšējo vienotību un veselumu laikā un telpā.

Savukārt katrā paradigmā funkcionē zināms regulatīvs mehānisms, kas nosaka kultūras kopējo virzību, paradigmas savieno vienu ar otru un programmē to maiņas loģiku.

Krievu kultūras 11 gadsimtus ilgajā pastāvēšanas laikā I. Kondakovs konstatē piecus galvenos regulatīvos mehānismus, kas funkcionēja sekojošajā secībā:

1.     kumulācija (enerģijas koncentrēšanās vienā virzienā),

2.     diverģence (aizvien krasāku savstarpējo atšķirību rašanās),

3.     kultūras sintēze,

4.      selekcija,

5.     konverģence (pakāpeniska pazīmju tuvināšanās un sakrišana).

Krievu kultūras vēsturiskajā arhitektonikā I. Kondakovs formulē trīs būtiskus konfiguratīvos etapus.

Pirmkārt, X-XVII gadsimts.

Tas ir visgarākais etaps, un tajā ietilpst krievu kultūras pirmssākuma konfigurācija, kuru izveidoja divi regulatīvie mehānismi kumulācija un diverģence.

Otrkārt, XVIII-XIX gs. vidus.

Šajā etapā, balstoties uz iepriekšējo kultūras konfigurāciju, radās jauna kultūras konfigurācija, kuru vispirms ietekmēja diverģence un pēc tās krīzes kultūras sintēze un selekcija.

Treškārt, no 1945. g. līdz mūsdienām.

Trešā etapa rašanās impulsi parādījās II Pasaules kara beigās un izpaužas joprojām, kad tiek bloķēts selekcijas regulatīvais mehānisms un formējas jauns regulatīvais mehānisms konverģence.

Krievu kultūras tāpat kā jebkuras citas kultūras pirmsākumos valda kumulācijas procesi, kad pirmatnējās sabiedrības attīstība stihiski, neapzināti un neorganizēti koncentrējas relatīvi patstāvīgos virzienos: pagānisma tradīcijās un kristiānismā, zemkopju un nomadu dzīves veidā, skitu, sarmātu, hazāru, bizantiešu, varjagu, polovciešu, mongolu, somugru, vācu, polu ietekmes realizacijā. Senkrievu un krievu kultūra pakāpeniski sevī uzsūca visdažādākos komponentus.

Kā skaidro I. Kondakovs, kumulācijas regulatīvā mehānisma diktētā kultūras virzienu patstāvība ar laiku sasniedz kritisku robežu, jo pārliekā dažādība sāk apdraudēt kultūras veselumu.

Pēc kritiskās robežas sasniegšanas parasti mainās regulatīvie mehānismi, un kumulācijas vietā stājās diverģence.

Tā tas notika arī Krievijā, kur virzienu patstāvība degradējās ķecerībā, dumpjos, viltvāržos, masu klejošanā, reliģiskajā sašķeltībā.

Krievu kultūras paradigmu maiņas loģikas īpatnība ir tā, ka diverģence spēja nomainīt kumulāciju nevis, tā teikt, dabiskās evolūcijas procesā, bet gan kultūras katastrofas apstāklos.

Krievijas kultūrā kumulācija funkcionēja gan senākajā periodā, gan tatārumongolu jūga gadsimtos, gan pēc tiem.

Krievu dzilais un stabilais tradicionālisms nepielāva kultūras regulatīvo mehānismu maiņu mierīgā ceļā, bet tikai spontāna kultūras sprādziena formā.

Krievijā XVII gs. otrajā pusē par tādu sprādzienu (kultūras katastrofu) izvērtās sociokulturālā veseluma sašķelšanās visās sfērās un visos līmeņos. Tikai pēc tam varēja nostiprināties diverģence.

Kā raksta I.Kondakovs, diverģence kultūrā nozīmē vienotā veseluma saskaldīšanu pretējās daļās un pretpolu akcentēšanu.

Tajā pašā laikā saglabājās izpratne, ka pretpoli ietilpst pretrunīgajā veselumā.

Krievu kultūrā tas praktiski nozīmēja to, ka pareizticībā radās pretējas reliģiskās strāvas, politikā nostiprinājās divvaldības krievu nacionālā tradīcija (cars-cars viltvārdis, valdība-pagaidu valdība), attiecību saspīlētība starp baznīcas varu un laicīgo varu, ticību un kultūru, “valsts kultūru” un “demokrātisko kultūru” u.tml.

Krievu kultūras vēsturē diverģences regulatīvais mehānisms funkcionēja trīs gadsimtus. I. Kondakovs to izskaidro sekojoši.

Diverģences ilgo noturību veicināja voluntārās centralizācijas tendence, kas Krievijā uzplaiksnīja regulāri.

Krievijā valsts vara bieži centās kultūrai uzspiest savu politiku, sabiedrības garīgo dzīvi vēloties pakļaut centralizēti fiksētai kārtībai.

Voluntārās centralizācijas tendence faktiski tikai padziļināja šķelšanos, jo stimulēja aktīvu pretdarbību valsts politiskajai varai.

Sabiedrība un kultūras sfēras vēl radikālāk sadalījās divās daļās, noliedzot “trešo izvēli”.

Diverģences pastāvēšanas gadsimtos spilgti izpaudās arī citas krievu kultūras savdabības.

Piemēram, diverģence ne tikai sekmēja kultūras dihotomiju un diferenciāciju vispār. Diverģence kalpoja arī kā integrējošs faktors, jo saturēja kopā pretējos spēkus, inspirēja mītu par krievu kultūras vienojošo kopgaru, krievu kultūras augsto misiju pasaules civilizācijā.

Krievu kultūrā specifiski ir tas, ka pretpolu cīņa nevis izraisīja kultūras bojāeju, bet gan īpatnu nacionālo pašlepnumu un konsolidāciju.

Krievu kultūras diverģentā attīstība XVIII-XIX gs. demonstrēja tipiski krieviskās binārās opozīcijas vēsturiskās perspektīvas.

No vienas puses konservatīvisms-liberālisms, slavofīlisms-rietumnieciskums, materiālisms-ideālisms, kosmopolītisms-lokālpatriotisms, ateisms-reliģiozitāte.

No otras puses permanenti strīdi un nekad neapklustošs dialogs jeb, precīzāk sakot, polēmiski saasinātu interpretāciju polifonija kļuva par krievu kultūras stabilu pamatu uz ilgu laiku.

Šis pamats nespēja apdraudēt krievu kultūras likteni. Pat vairāk. Tipiski krieviskās binārās opozīcijas pašas par sevi kļuva par māksliniecisko, filosofisko, vēsturisko, socioloģisko, kulturoloģisko, politekonomisko refleksiju priekšmetu, tādējādi būtiski vairojot kultūras vitalitāti un dinamiskumu, mākslinieciski radošo un intelektuālo atraktivitāti.

Binārā opozīcija kļuva par izejas bāzi tādām izcilām personībām krievu kultūrā kā P. Čaadajevs, K. Leontjevs, N. Daniļevičs, F. Dostojevskis, A. Hercens, M. Pogodins.

Trīs gadsimtus ilgā diverģence tomēr galu galā Krievijas kultūru noveda līdz revolucionārā sprādziena robežai un ekstrēmismam.

I. Kondakova ieskatā tas notika tāpēc, ka duālisma un ambivalences gars bija pārņēmis katra cilvēka izjūtas, katru māksliniecisko, zinātnisko, reliģisko, politisko, ekonomisko procesu. Ne velti XIX gs. beigu ļaudis sāka dēvēt par divējādu domu cilvēkiem.

XIX gs. beigās un XX gs. sākumā krievu sabiedrībā iezaigojās kultūras sintēzes regulatīvais mehānisms.

Tas bija vērojams tajā krievu kultūras uzplaukuma un vispārējās konsolidācijas periodā, kuru jau toreiz un arī mūsdienās mēdz dēvēt par Sudraba laikmetu.

Sintēzes ideja Sudraba laikmetā aptvēra ne tikai literatūru, mākslu, zinātni, filosofiju, reliģiju, bet arī politiku, tautsaimniecību, juridisko tiesību sistēmu.

Tā, piemēram, literatūrā un mākslā tiecās vienā idejiski estētiskā kompleksā sintēzēt sociālo īstenību, autora subjektīvo pasauli, tautas ikdienas dzīvi, dažādu kultūras laikmetu mantojumu.

Sintēzes tieksmes konkrēti izpaudās žanru un mākslas veidu, profesionālās un tautas mākslas, krievu un citu tautu mākslas apvienojumos vienā mākslinieciskajā veselumā.

Sintēzes regulatīvais mehānisms krievu kultūrā nenostiprinājās tāpēc, ka Sudraba laikmetā saglabājās iepriekšējais garīgās dzīves pretrunīgums. Dažos kultūras segmentos tas vēl vairāk saasinājās.

Piemēram, sociāli politiskajā jomā aktivizējās boļševisma ekstrēmā strāva, palielinājās plaisa starp elitāro un masu kultūru.

Kā paskaidro I. Kondakovs, Sudraba laikmetā sintētiskums balstījās uz kumulācijas un diverģences regulatīvajiem mehānismiem. Sintēzes ideja funkcionēja tikai formas līmenī, bet nevis kultūras satura idejiskajā būtībā.

Krievijā XX gs. sākumā revolūcijas rezultātā radās divas kultūras: padomju kultūra un krievu emigrācijas kultūra, starp kurām tūlīt iesākās agresīvs antidialogs.

Turklāt katrā kultūrā nostiprinājās selekcijas regulatīvais mehānisms.

Selekcijas regulatīvais mehānisms sastopams jebkurā kultūrā, jo nodrošina tās pašnorobežošanos no svešām un kaitīgām ietekmēm.

Selekcijas mehānisms ir kultūras identitātes aizsardzības instruments.

Padomju kultūra selekcijas mehānismu izvēlējās apzināti, lai radītu “vishumānāko” kultūru pasaulē.

Emigrācijas kultūrā selekcijas mehānisms funkcionēja stihiski, jo šajā kultūrā automātiski neiederējās, piemēram, sociālisma un komunisma, ateisma un internacionālisma apoloģēti.

Pēc PSRS sabrukuma XX gs. beigās krievu kultūrā priekšplānā izvirzās konverģences regulatīvais mehānisms pakāpeniska atšķirīgu parādību tuvināšanās visas krievu kultūras vēstures kontekstā, kā arī pretendējot uz starpkulturālo un intercivilizācijas sintēzi, savā attīstībā tiecoties izmantot visas cilvēces pieredzi, kas selekcijas periodā bija liegts.

9.  PASAULES KULTURU VĒSTURISKAIS MANTOJUMS

.

9.1.  Pirmatnējas sabiedrības garīga virzība

Salīdzinot cilvēka un augstāko primātu olbaltumvielu uzbūvē aminoskābes, apstiprinājās Ž.B. Lamarka un Č. Darvina hipotēze par cilvēku un pērtiķu kopīgo izcelsmi.

Asins analīze liecina, ka vislielākā tuvība pastāv starp cilvēku, šimpanzi, gorillu. Šimpanzi un gorillu var uzskatīt par homo sapiens vistuvākajiem senčiem.

Cilvēka un citu augstāko primātu (šimpanzes, gorillas) liktenis nošķīrās pirms miljons gadiem.

Pitekantropa (pērtiķveidīga taisni staigājoša cilvēka homo erectus') smadzeņu apjoms bija apmēram 1000 cm3 .

Neandertāliešus jau uzskata par cilvēkiem (smadzeņu apjoms ir līdzīgs). Viņi prata runāt, ko arheologi pierādīja tikai XX gs. beigās.

Strīdīgs ir jautājums, vai Austrālijas aborigēni ir neandertālieši. Pēc II Pasaules kara ētisku apsvērumu dēļ izplatīja diplomātisku paziņojumu, ka uz mūsu planētas dzīvo tikai cilvēki un neandertālieši ir izmiruši.

Aborigēni un papuasi ir labi izpētīti. Viņus var iemācīt vadīt automašīnu un lietot datoru. Taču viņi līdz šim nav radījuši to, ko mēs saucam par civilizāciju.

Paleolītā, akmens laikmeta senākajā iedalījumā (sākās pirms 2 milj. g., beidzās 10 tūkst.g.p.m.ē.), cilvēki gatavoja akmens, krama, kaula, koka instrumentus. Viņi prata iegūt uguni un no zvērādām izgatavot sev apģērbu.

Akmens laikmeta cilvēkiem bija savi maģiskie ticējumi un pirmatnējā māksla. Mākslā dominēja reālistiski zīmētu dzīvnieku tēli. Ainavas līdz šim nav konstatētas. Izplatītākais tēls bija bizons. Gandrīz visi dzīvnieki atveidoti kustībā.

Akmens laikmeta māksla ir dinamiska. Taču pats akmens laikmets turpinājās tūkstošiem gadu, un tas savā vispārējā attīstībā ir visnedinamiskākais laikmets cilvēces vēsturē. Starp mums zināmajām akmens laikmeta cilvēku garīgajām novācijām pagāja tūkstošiem gadu.

Eiropā pirmo reizi alu zīmējumus atrada XIX gs. Pireneju kalnos.

Spānijā Altamiras alu kompleksu uzskata par senās mākslas izcilāko galeriju. Galvenā ala ir apmēram 280 metrus gara, un tā sastāv no vairākām zālēm. Figūru lielākā dala ir zīmēta ar brūnu krāsu. Attēloti ir bizoņi, brieži, savvaļas zirgi, mežacūkas.

Alpu kalnos Kamonikas ielejā ir atrasti daudzi zīmējumi uz klintīm. Apzinātas ir apmēram 170 000 senās gravīras.

Cilvēku figūras bija primitīvi konturētas.

Mūsdienās paleolīta figūru kolekcijā īpašā grupā izdala t.s. paleolīta Venēras korpulentas sievietes statuetes. Populārs ir viedoklis, ka robustās statuetes simbolizē sievieti māti.

Speciālisti atzīst, ka pirmatnējās mākslas veidu attīstībā bija noteikta vēsturiskā secība.

Vispirms radās statuetes, bet pēc tam tikai zīmējumi un gleznojumi uz klintīm un alu sienām.

Visvēlāk radās māla izstrādājumi, jo cilvēks apdedzināta māla perspektīvas atklāja pēcāk. Visagrāk viņš iepazina akmens, kaula, koka iespējas.

Pirmatnējās sabiedrības mākslinieki neprata uz plaknes atspoguļot tēlu apjomu. (Kā zināms, atspoguļot uz plaknes apjomu neprata arī senie ēģiptieši, romieši, viduslaiku eiropieši, ķīnieši, arābi u.c. Tēlu apjoma atveidošanas tehnika tika atklāta Renesanses laikmetā.)

Reliģiskās apziņas vissenākā forma ir fetišisms dažādu lietu un parādību, dzīvnieku un augu pielūgsme.

Arheoloģiskajos atradumos par fetišismu liecina amuleti. Amuletus nēsāja jau neandertālieši, kuri kapā lika arī ziedus uz mirušo cilvēku.

Mūsdienās, vizuāli simbolizējot seno cilvēku, par populāru amuletu ir kļuvis mežacūkas zobs vai zobu virkne.

Uzskata, ka paleolīta laikmetā visradošākās, kā arī garīgi un fiziski visstiprākās personības bija burvji. Burvji paļāvās uz savu spēku gribas noturību un fizisko prasmi.

Reliģija paļaujas uz transcendentālo spēku Dievu. Vēlāko kultūru tradīcijās par pirmatnējo burvju pēctečiem dēvē ārstus, pētniekus, pirmatklājējus.

Par maģijas ciltstēviem uzskata izcilus medniekus.

Maģija ir praktiska izpausme. Tajā apvienojas rituāli izpildīts solījums un solījuma reālā izpilde.

Piemēram, mednieks apsolīja nomedīt zvēru un, pateicoties savai izcilajai profesionalitātei, to izpildīja.

Mūsdienās tiek pieņemts, ka no mednieku maģijas radās totēmisms paražu kopums par cilvēku radniecību ar dzīvniekiem.

Paleolīta laikmeta beigās cilvēki prata no māla gatavot traukus un tos apdedzināt. Tas ļāva vārīt ūdeni un ēdienu.

No vidējā akmens laikmeta mezeolīta daudz atradumu Eiropā.

Mezeolīta laikmetā cilvēks sāka slīpēt akmeni, izgatavot akmens cirvjus ar rokturi, bultu uzgaļus no plānām akmens plāksnītēm. Uzskata, ka mezeolīta laikmetā cilvēki izgudroja laivu un airus.

Akmens laikmeta jaunākais etaps neolīts (8.-3. gadu tūkst.p.m.ē.) iestājās, kad klimats uz zemes kļuva siltāks.

Neolīta laikmetā krasi palielinājās cilvēku skaits, loku un bultas izmantoja arī cīņā ar ienaidnieku. Zvērus ķēra arī ar tīkliem un slazdiem.

Svarīgi notikumi bija zemkopības un lopkopības rašanās, ko mūsdienīgā terminoloģijā dēvē par neolīta revolūciju.

Arheologu atrastajām vissenākajām liecībām par lauksaimniecību ir apm. 14 tūkst. gadu. Par zemkopības un lopkopības dzimteni uzskata Tuvos Austrumus.

Seno zemkopju galvenais instruments bija koka vai kaula sirpis ar krama asmeni.

Savāktos graudus nācās uzglabāt līdz sējas laikam. Tas spieda cilvēkus apmesties vienā vietā uz ilgu laiku.

No alām un zemnīcām cilvēki pārcēlās dzīvot uz pastāvīgām no māla celtām mājām. Pirms 9 tūkst. gadiem Sīrijā un Palestīnā bija ar augstu sienu apjostas bagātnieku mājas.

Pirms 8-7 tūkst. gadiem par mājdzīvniekiem kļuva cūkas, kazas, ēzeļi, liellopi.

12 tūkst. gadus vecā kapā pie cilvēka kājām atrasti suņa kauli.

Cilvēki ļoti sen sāka ēst pienu, sieru, biezpienu, vīnogas, olīvas, ābolus, bumbierus, persikus, plūmes, ķiršus, sīpolus, ķiplokus.

Irānā vīnu gatavoja jau pirms 8 tūkst. gadiem.

Amerikas indiāņi audzēja kukurūzu un kartupeļus.

Neolīta laikmetā izgudroja podnieka virpu. Ar virpu darinātie māla trauki ir viens no galvenajiem arheologu pētnieciskajiem objektiem. Trauku forma, apstrādes tehnoloģija, glazūra un ornaments sniedz plašu informāciju par senajiem cilvēkiem.

Neolīta laikmetā cilvēki iemācījās aust un savā apģērbā sāka lietot vilnas, kokvilnas audumus.

Zemkopju maģija atšķīrās no mednieku maģijas. Atšķirību veicināja cilvēku dzīves vispārējie nosacījumi.

Ja mednieku dzīve bija atkarīga no dzīvnieku pasaules, tad zemkopju dzīvē visu izšķīra zeme un tās auglība. Zemkopju maģijas centrā bija zemes, saules, gadalaiku, laika apstākļu pielūgsme.

Burvis zemkopis nevarēja paļauties tikai uz sevi. Zemkopju maģijā galveno lomu ieņēma transcendentālie spēki zemes un auglības dievības, kuras ieguva cilvēcisku veidolu un ar laiku apvienojās dievu panteonā.

Saules kults stimulēja sižetiskās mitoloģijas rašanos mītu ciklu par saules vienotību ar gadalaikiem, dienas gaišumu un gaismu vispār.

Izpratne par gaismu un debess pusēm veicināja četrsienu ēkas celtniecību. Kvadrāts kļuva par sakārtotības, sistēmiskuma jeb vispār kultūras simbolu pretstatā aplim, kas apzīmēja nenoteiktību, haosu, universālu atvērtību.

Zirgs kļuva par saules kulta elementu. Kumeļš piedzimst pēc 12 mēnešiem saules gada.

Mītu un mītu kopuma jeb mitoloģijas rašanos izskaidro ar kontemplācijas (proti, vērošanas un apceres) aizsākumiem seno cilvēku apziņā.

Vissenākie mīti ir īsi stāstījumi par cilvēku senčiem, dievību un parādību izcelsmi.

Mītu pastāvēšana nav iespējama bez atminas. Kāda sociālā veidojuma (cilts, etnosa) mitoloģijas pastāvēšana nav iespējama bez kolektīvās atminas.

Mītu garīgā funkcionēšana nebija iespējama bez ticības. Cilvēki ticēja mītu saturam un dzīvoja saskaņā ar mītu saturu.

Mītu saturs bija tipoloģiski radniecīgs. Jauno laiku zinātne mītus iedala trijos tipos: 1) kosmogoniskajos (vēsta par kosmosa rašanos), 2) antropogoniskajos (vēsta par cilvēka rašanos) un 3) eshatoloģiskajos (vēsta par pasaules galu).

Akmens laikmeta mantojumā vienu no vissvarīgākajām vietām ieņem ornaments.

Līdz mūsdienām ir saglabājušies ne tikai shematiskie dzīvnieku zīmējumi. Saglabājušies ir arī abstrakti veidojumi, kuros ir redzami krusti, apli, spirāles, labirinti, zvaigznes, trīsstūri, kvadrāti utt.

Tajā laikā, kad radās rakstība un tekstos varēja saglabāties zināma informācija, ornamentālo risinājumu nozīme jau bija aizmirsta, kaut gan cilvēki tos izmanto joprojām dekoratīvajā mākslā.

Mūsdienās aizvadītājos simts gados speciālisti un vēstures entuziasti aktīvi mēģināja atšifrēt senajās ornamentālajās zīmēs ietverto saturu. Tāpēc tagad ir sastopama ornamenta visdažādākā interpretācija, kura var svārstīties, sākot no emocionāli subjektīvajiem līdz beidzot ar ideoloģiski politiskajiem apsvērumiem.

Tā, piemēram, XX gs. ornamentālās zīmes plaši izmantoja nacionālisma un nacisma ideologi.

Zinātne atzīst, ka ornamentālās zīmes bija simboli, respektīvi, reliģisko jēdzienu grafiskā fiksācija.

Ornamentālo simbolu lietojums aizsākās paleolītā un uzplauka neolītā zemkopju un lopkopju kopienās.

Teritoriāli zīmes vispirms lietoja Dienvidaustrumu Eiropā un Tuvajos Austrumos. Pēcāk zīmes fragmentāri izplatījās līdz Tālajiem Austrumiem, ekvatoriālajai Āfrikai un Amerikai.

Pirms mūsu ēras trešā gadu tūkstoša beigās pirmatnējās zemkopības sabiedrībās notika būtiskas izmaiņas. Zinātnieki secinājuši, ka tolaik radikāli ir pārveidojušies reliģiskie ticējumi.

Jaunās reliģijas ir bijušas antagonistiskas iepriekšējiem ticējumiem, kaut gan asimilējušas daudzus to elementus. Tajā skaitā arī ornamentālos simbolus, kaut gan to semantika esot pārveidojusies.

Ornamenmtālo simbolu sākotnējā nozīme ir dalēji saglabājusies mītos, pasakās, paražās.

Ornamentāli senie cilvēki izteica tādas reliģiskās nostādnes kā maģisko iedarbību un aizliegumu, maģisko palīdzību un aizsardzību.

Ornamentālo zīmju adresāts varēja būt augstākie spēki dievības, saule, zeme, mēness, zvaigznes.

Zīmes kalpoja kā savdabīgs tilts starp cilvēkiem un tiem ārējiem spēkiem, kuriem viņi ticēja un uz kuru palīdzību cerēja.

Zinātnieki domā, ka ornamentālajās zīmēs senie cilvēki tiecās saglabāt noteiktu informāciju nākošajām paaudzēm. Ornaments veica kolektīvās atmiņas funkciju.

Maģiskās zīmes bija seno cilvēku esamības organiska sastāvdaļa. Zīmes bija uz ēku sienām, sadzīves priekšmetiem, ieročiem, rotaslietām. Cilvēki ticēja ornamentālo zīmju pārdabiskajam spēkam un paļāvās uz to aizsardzību.

Analizējot senos ornamentus, iespējams raksturot to funkcijas.

Ne visi ornamenti bija reliģiskie simboli. Ornamentam bija arī dekoratīvā slodze. Atsevišķas grafiskās zīmes kalpoja kā cilts emblēmas, īpašuma zīmes, rādītāji.

Pirmatnējās sabiedrības viens no lielākajiem ieguvumiem bija metalurģijas izgudrošana. To lielā mērā veicināja māla trauku izgatavošana. Apdedzinot māla traukus, cilvēki iemācījās iegut augstu temperaturu, kas nepieciešama metālu tīrradņu un rudu kausēšanai.

Jau sešus tūkstošus gadu pirms mUsu ēras lietoja divu līmeņu krāsnis. Augšējā līmenī atradās apdedzināmie trauki. Apakšējā līmenī bija uguns kurināšanas vieta.

Seno cilvēku uzmanību vispirms piesaistīja vara tīrradņi. Viņi saprata, ka varš ir vieglāk apstrādājams materiāls nekā akmens.

Vispirms no vara sāka gatavot adatas, īlēnus, rotaslietas.

Vissenākie vara un svina priekšmeti ir atrasti Turcijā. Tie izgatavoti 7 vai 6 tUkst. gadus pirms mUsu ēras.

Piektajā un ceturtajā gadu tūkstotī pirms mUsu ēras varu plaši izmantoja Tuvajos Austrumos, Eģiptē, Vidusāzijā, Irānā, Indijā.

3. g.tUkst.p.m.ē. cilvēki iemācijās varu sakausēt ar citiem metāliem un ieguva bronzu, kas bija cietāks materiāls.

9.2.Seno Austrumu kulturas

Ceturtajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras apmēram vienā laikā pirmās civilizācijas rādās mūsdienu Ēģiptes un Irākas dienvidu teritorijā.

Abas civilizācijas vienu no otras šķīra 2000 kilometri.

Tās viena par otru zināja maz, jo pārāk netiecās pēc kultūru kontaktiem.

Informācijas un preču galvenie izplatītāji bija klejojošās lopkopju ciltis, kuras kontrolēja teritoriju starp abām civilizācijām. Ēģiptieši šīs lopkopju ciltis sauca par atpalikušajiem aziātiem.

Abās vietās par civilizācijas rašanos liecināja pilsētu celtniecība, rakstības ieviešana, reliģijas institucionalizācija (priesteru kārtas izveidošanās, tempļu celtniecība), sociālo un tiesisko normu vispārobligātums.

Civilizācijas pakāpes sasniegšana liecināja par attīstītu kultūru.

Uz mūsu planētas pirmās civilizācijas ir radušās upju ielejās: Nilas (ēģiptiešu), Tigras un Eifrātas (šumēru), Indas (indiešu) un Huanhē (ķīniešu) upes krastos.

Ēģiptieši un šumēri civilizētu dzīvi sāka ar upju krastu nostiprināšanu, meliorācijas un irigācijas iekārtu celtniecību upes ielejā, lauku iekārtošanu un apstrādi graudaugu sējai.

Civilizācijas tātad sākās ar kultūras telpas paplašināšanu un labiekārtošanu.

Piemēram, Nilas ielejā pirmās apmetnes parādījās 5000.-4500. g.p.m.ē.

Vēsturnieki ir pārliecināti, ka pirmajiem ienācējiem neklājās viegli. Upes ieleju sedza necaurstaigājami papirusniedru džungļi, odu mākoņi, indīgas čūskas, krokodili. Nilas ieleja bija purvaina, un plūdu laikā zem ūdens gulēja milzīgas platības.

Zemes elementāra apgūšana prasīja liela cilvēku skaita labi organizētu darbu ilgu laiku.

Ēģiptiešiem un šumēriem pacietības netrūka, un ar laiku viņi guva lieliskas graudaugu ražas.

Kad parādījās virsprodukts un kādu sabiedrības daļu varēja atbrīvot no fiziskā lauku darba, radās sociāli ētiskās problēmas.

Pieņemts, ka uzvarēja viltīgākie un enerģiskākie. Viņu rokās nonāca gatavās produkcijas un virsprodukta sadale.

Taču vispār acīmredzot darbus vadīja labi organizatori, jo bez tā civilizācijas nebūtu sasniegušas progresu. Senās leģendas stāsta par zelta laikiem un labajiem valdniekiem.

Pieaugot cilvēku skaitam un lauksaimnieciskās ražošanas apjomam, ēģiptiešu un šumēru pārvaldes sistēma kļuva komplicētāka, kā arī sabiedrības materiālā labklājība kļuva kontrastaināka. Bagātie kļuva vēl bagātāki uz nabadzīgo rēķina.

Pirmās senās civilizācijas izmantoja vergu darbu.

Šumēru apdzīvoto teritoriju starp Tigru un Eifrātu grieķi dēvēja par Mezopotāmiju. Šumēri tur ieradās no kādas salas Persijas jūras līcī vai Indijas okeānā. Šumēru izcelšanās joprojām ir neskaidra.

Šumēru dzīves organizatoriskais centrs bija templis. Pie tempļiem uzceltajās pilīs dzīvojošie priesteri organizēja lauksaimnieciskos darbus, ievāca nodevas, palīdzēja iedzīvotājiem sliktas ražas gados.

Pilsētas galvenā tempļa virspriesteris bija valdnieks, vēlāk cars.

Šumēri savas zemes neapvienoja vienotā valstī. To lielā mērā traucēja ģeogrāfiskie apstākļi, jo Eifrātas krastos bija daudz purvu un cilvēkiem pārvietoties plašākā teritorijā praktiski nebija iespējams. Pa straujajām upēm varēja kuģot tikai vienā virzienā.

Šumēru zemes sastāvēja no atsevišķiem apgabaliem, kuru centrs bija spēcīga un bagāta pilsēta.

Šumēru pilsētvalsts iedzīvotāju skaits bija samērā pastāvīgs apmēram 50 tūkstoši iedzīvotāju. Lielākajās pilsētās dzīvoja krietni vairāk cilvēku.

Lielākās un slavenenākās bija tādas pilsētas kā Ūra, Uruka, Kiša.

Zemes apgūšana un apstrādāšana no šumēriem prasīja daudz vairāk darba nekā no ēģiptiešiem Nilas krastos. Nilas plūdos uz laukiem sanestais māls bija auglīgāks nekā uz zemes palikušais māls pēc Eifrātas plūdiem. Straujās Tigras plūdu seku likvidēšana arī prasīja milzīgu darbu.

Šumēru bāgātnieki dzīvoja daudz pieticīgāk nekā ēģiptiešu bagātnieki, kaut gan arī viņu apbedījumos arheologi atraduši dārgakmeņus, zelta, sudraba, vara izstrādājumus.

Šumēri bija ļoti reliģioza tauta. Šumēru teiksmas par dieviem, pasaules izcelšanos, cilvēka likteni uz zemes vēlāk pārņēma ebreji un tika iekļautas Bībelē.

Tajā pašā laikā šumēri ļoti centīgi tiecās iegūt zinātnisku priekšstatu par pasauli. Viņi līdz mūsdienām ir slaveni ar saviem astronomiem, matemātiķiem un arhitektiem, kuri cēla torņveida tempļus zikurātus.

Šumēri cilvēces vēsturē ir sacerējuši pirmo poēmu “Zelta gadsimts”, elēģijas, sastādījuši bibliotēkas katalogu, sarakstījuši pirmās medicīniskās grāmatas recepšu krājumus, kalendāru zemkopjiem.

Uzskata, ka šumēri izgudroja podnieka virpu un riteni ratiem.

Pie tempļiem darbojās skolas, kurās mācīja novērot zvaigznes, precīzi izmērīt lauku, lasīt ķīļrakstu.

Šumēri augstu vērtēja cilvēka intelektuālās dotības un ticēja, ka gudrība koncentrējās ausīs. Viņu mākslā tāpēc daudzi cilvēki ir ar lielām ausīm.

Šumēri izgudroja rakstību. Šumēru rakstības evolūcijā var skaidri nošķirt pāreju no zīmētiem tēliem (piktogrāfijas) uz ķīļrakstu, ko pārņēma arī citas tautas un lietoja Ēģiptes faraoni.

Šumēri ir vienīgā tauta, par kuras rakstības veidošanās stadijām ir tik uzskatāms materiāls. Līdz mūsdienām ir saglabājušās daudzas māla plāksnītes ar tekstu. Tajos pārsvarā runa ir par saimnieciskajiem darījumiem.

Šumēru eposs par Gilgamešu ietilpst žanra pasaules klasikā. Eposa galvenais varonis meklē augus, kas cilvēku padarītu nemirstīgu. Viņš beigu beigās secina, ka cilvēku nemirstīgu var padarīt tikai slava par viņa labajiem darbiem.

Šumēru tautas liktenis tipiski liecina par kultūras vēsturiskās transformācijas procesiem pirms mūsu ēras Senajos Austrumos.

Šumēri nebija karotāji. Viņus iekaroja militāri agresīvāka tauta akadieši, kas dzīvoja kaimiņos uz ziemeļiem.

Šumēri piedzīvoja gan kultūras integrāciju, gan asimilāciju.

Ilgus gadsimtus pastāvēja šumēru un akadiešu kultūra, kuras laikā šumēru tauta asimilējās un izbeidza pastāvēt kā atsevišķa etniskā vienība. Saglabājās vienīgi šumēru kultūras mantojums.

Pēc tam šumēru zemēs pastāvēja Babilonijas kultūra un Asīrijas kultūra, kuras pēc vēsturnieku domām kopā ar sākotnējo šumēru kultūru pieder vienai civilizācijai.

Senās Ēģiptes kultūra vēsturiski mainījās galvenokārt iekšējo faktoru ietekmē, jo ēģiptiešu zemes apmēram piecus gadu tūkstošus neviens neiekaroja.

Tomēr arī Senās Ēģiptes kultūra ārējo spēku ietekmē transformējās. Tas ilga apmēram 300 gadus un sākās pēc Maķedonijas Aleksandra karagājiena 332. g.p.m.ē. Savukārt 30. g.p.m.ē. Ēģipte kļuva par Romas impērijas provinci.

Senie ēģiptieši, balstoties uz šumēru paraugiem, izdomāja savu piktogrāfisko rakstību. Tajā ietilpa gan ideogrāfiskie, gan fonētiskie simboli.

Ēģiptieši rakstu valodu pārvērta par sociālā statusa atribūtu: jo komplicētāku rakstu valodu lietoja rakstvedis, jo augstāks kļuva viņa sabiedriskais stāvoklis.

Sociālās hierarhijas virsotnē atradās valsts kontrolieri, nodokļu un sodanaudu ievācēji, kasieri, gaidāmās ražas pareģi, kuri uz papirusa fiksēja tikai viņiem saprotamu informāciju.

Par seno ēģiptiešu arhitektūras brīnumu piramīdām mūsdienās ir informēts katrs izglītots cilvēks.

Mūsdienu sabiedrība ir labi informēta arī par seno ēģiptiešu milzīgajām skulptūrām, bareljefiem un monumentālajiem sienu gleznojumiem, kā arī par pasakainajām bagātībām faraonu apbedījumos.

Piramīdas cēla vēstures senākajos posmos (t.s. Seno un Vidējo caristu laikā) un pārtrauca celt jaunākajā posmā (Jaunās caristes laikā 1551.-1070. g.p.m.ē.).

Pirmo piramīdu uzcēla faraonam Džoseram apm. 2600 gadus pirms mūsu ēras.

Visgrandiozākā ir Heopsa piramīda Gizā. Tās augstums ir 137 m, katras puses platums 230,38 m.

Senie ēģiptieši izdomāja unikālu literāro žanru mirušo grāmatas, kuras sastādīja no reliģiskajiem tekstiem. Papirusa grāmatas arheologi atrod kopā ar mūmijām.

Ēģiptiešu, šumēru un tās dzīves telpā vēlāk nonākušo citu etnosu kultūras mūsdienās speciālisti dēvē par seno Tuvo Austrumu kultūrām, saskatot tajās noteiktu tipoloģisko radniecību.

Speciālistu ieskatā, piemēram, līdzīgi bija reliģiskie priekšstati. Cilvēka esamībai vispār bija tikai reliģiskā jēga un vērtība.

Cilvēki pazina tikai reliģiskos uzskatus. Saskaņā ar tiem viņi dzīvoja vienotā politeistiskā dievu un cilvēku pasaulē, jo dievu klātbūtne cilvēka dzīvē ir uz katra soļa.

Eksistēja totāla atziņa par cilvēku un dievu ģenētisko un funkcionālo saistību un šīs atziņas atbalss kultūrā mitologēma par dievu un cilvēku intīmajiem kontaktiem.

Cilvēki savā sapulcē varēja koleģiāli pieņemt lēmumus tāpat kā tas notika dievu sapulcē.

Ar laiku nostiprinājās noteikts autoritārisms gan uz zemes, gan debesīs.

Zinātnieki uzskata, ka sapulces princips ilgāk saglabājās šumēru sabiedrībā. Seno ēģiptiešu kultūrā faraona sakralizacija un augstākā dieva izvirzīšana vienmēr bija iekšēji vienots process.

Seno Tuvo Austrumu cilvēki arī pret valsti izturējās atbilstoši savai reliģiskajai pārliecībai.

Valsts bija jauns sociālais institūts. Pirmatnējā sabiedrībā valsts nepastāvēja, un cilvēki pazina ģints un cilts vecākā varu. Valsts ir civilizācijas elements.

Seno Tuvo Austrumu cilvēki pret valsti izturējās kā pret pārcilvēcisku parādību. Valsts un tās valdnieki ir dievu radīts institūts. Valdniekus ir iecēluši dievi, un dievi ir devuši viņiem tādus spēkus, lai varētu valdīt pār visiem cilvēkiem.

Speciālisti atzīst, ka valsts un valdnieku sakralizāciju ar laiku tomēr nomainīja cita izpratne, proti, radās priekšstats par valsts cilvēcisko sākotni un valsts pastāvēšanas atkarību no cilvēku gribas.

Zinātnieki tāpat ir konstatējuši, ka valsts un valdnieku sakralizācijas pakāpe senajos Tuvajos Austrumos nebija vienāda.

Visaugstākā sakralizācijas pakāpe bija Ēģiptē.

Šumēri ticēja tam, ka valdnieks ir saņēmis dievu uzdevumu un valdīšanai nepieciešamos papildspēkus. Taču šumēru ieskatā valdnieks tāpat kā visi cilvēki ir mirstīgs, un valdnieks netika identificēts ar dieviem, kā tas bija Ēģiptē. Ēģiptieši bija pārliecināti, ka valdnieki ir radušies reizē ar pasaules rašanos vispār.

Reliģiskais uzskats nosacīja arī seno Tuvo Austrumu cilvēku viedokli par pasaules uzbūvi.

Pasaules modelis bija teocentrisks visa esošā centrā ir Dievs.

Seno Tuvo Austrumu kultūrās teocentrismam līdzās pakāpeniski nostājās antropocentrisms, akcentējot cilvēka lomu pasaulē.

Reliģiski mitoloģiskajā domāšanā neeksistē cilvēka jēdziens. Pirmatnējā sabiedrībā un arī pirmo civilizāciju sākumā cilvēka indivīds tika pilnīgi ignorēts un kopienā atsevišķu cilvēku kā individuālu fenomenu nekad neizdalīja.

Tā dēvētā indivīda emancipācija ir viens no seno kultūru attīstības komponentiem, kad pasaules modeļa centrā nonāca cilvēks ar savu unikāli individuālo biogrāfiju.

Seno Tuvo Austrumu kultūras ir anonīmas, jo autori nav zināmi un faktiski jau pašā sākumā nebija norādīti.

Senajās kultūrās attieksmi pret autorību ietekmēja mitoloģiskā domāšana. Autori paši neapzinājās, ka viņi ir attiecīgo darbu radītāji un neatzina sevi par autoriem. Arī citi cilvēki viņus neatzina par autoriem.

Cilvēka “es” izpratne un pašnovērtējums attīstījās vēsturiski pakāpeniski.

Pirmais solis bija un, kā uzskata vēsturnieki, tas tika sperts seno Tuvo Austrumu kultūrās, iemācoties “es” atdalīt no “mēs”, no visas kopienas.

Seno Tuvo Austrumu kultūrās katrs cilvēks maksimāli tiecās dzīvot tāpat kā citi kopienas locekļi. Savukārt kopiena tiecās dzīvot tāpat kā iepriekšējās paaudzes, saglabājot tradicionālo kārtību un paražas.

Tradicionālajai dzīves kārtībai un uzvedības normām bija morāls spēks.

Tradicionalitāte bija seno kultūru pamatelements.

9.3. Antīka kultura

Priekšstats par senās Grieķijas un Romas piederību vienai kultūras antīkās kultūras pasaulei Eiropā kļuva populārs XV gadsimtā. Tolaik itāļu humānistu terminoloģijā grieķu un romiešu kultūra saplūda vienā veselumā.

Savukārt mūsdienās izplatītais hrestomātiskais pārskats par antīkās kultūras vēsturisko hronoloģiju un spilgtākajiem pieminekļiem lielā mērā ir sastopams jau XIX gadsimtā izdotajās mācību grāmatās un enciklopēdijās. Kopš tā laika vēsturiskajā literatūrā un izglītībā dominē vieni un tie paši notikumi, mākslas darbu autori, filosofi, karavadoņi, valdnieki un ilustratīvie piemēri par kultūras sasniegumiem.

Antīko kultūru uzskata par eiropeiskās civilizācijas pamatu. Savukārt pati antīkā kultūra radās un veidojās, balstoties uz seno Tuvo Austrumu civilizāciju.

Antīkā kultūra savā varenībā ar laiku spēja voluntāri iejaukties seno Tuvo Austrumu kultūru liktenī (asimilācijā, integrācijā), līdz pati gāja bojā ārējo spēku (barbaru) kardinālas iejaukšanās rezultātā.

Faktiski pilnīgāku priekšstatu par antīkās kultūras varenību un augsto attīstības līmeni pasaules sabiedrība ieguva tikai pēc gandrīz 2 tūkstošiem gadu, pateicoties arheologu veiksmēm XIX gs. (H. Šlīmana Trojā, Mikēnās) un XX gs. sākumā (A.Dž. Evansa Krētā).

No abiem antīkās pasaules kultūretniskajiem komponentiem tradicionāli vispirms pievēršas sengrieķu kultūras apskatam.

Sengrieķu vēsture ilga no 3. gadu tūkstoša pirms mūsu ēras līdz pirmā gadsimta vidum pirms mūsu ēras.

Apmēram 3000 gadus garās sengrieķu vēstures klasifikācijā sastopama dažāda pieeja. Piemēram, vēsturi mēdz iedalīt piecos periodos.

Antīkās pasaules pētnieki atzīst, ka arī sengrieķu kultūras attīstība sakrīt ar šiem pieciem periodiem. Katrā vēsturiskajā periodā bija savs kultūras laikmets, un katram no tiem piemīt zināma specifika.

Visvecākais kultūras laikmets bija 3.-2. gadu tūkstotī pirms mūsu ēras, un to dēvē par 1) Krētas-Mikēnu kultūras laikmetu.

Pēc tam seko 2) Homēra laikmets (XI-IX gs.p.m.ē.), 3) arhaiskais laikmets (VIII-VI gs.p.m.ē.), 4) klasiskais laikmets (V-IV gs.p.m.ē.) un 5) hellēnisma laikmets (IV-I gs. vidus p.m.ē.).

Antīkās kultūras vēsturnieki mēdz apvienot pirmos trīs laikmetus vienā laikmetā pirmsklasiskajā laikmetā.

Tādējādi sengrieķu kultūras materiāls tiek aplūkots, respektējot iedalījumu trijos laikmetos: 1) pirmsklasiskais laikmets (3. g.t.p.m.ē. VI gs.p.m.ē.);

2)   klasiskais laikmets; 3) hellēnisma laikmets.

Mūsdienu Eiropas teritorijā pirmā civilizācija radās trešajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras uz Krētas salas. Salas iedzīvotāji aktīvi sadarbojās ar Ēģipti un citām valstīm.

Krētā arheologi atrada unikālu celtni: labirintam līdzīgu pili vairākstāvu ēku kompleksu ar 300 telpām, kuras aizņem apmēram 16 tūkstošus kvadrātmetru.

Sengrieķu mītu varoņi, nokļūstot labirintā, gāja bojā, jo neprata atrast izeju. Neskaitāmo telpu un koridoru galā upurus gaidīja asinskārs briesmonis ar cilvēka ķermeni un vērša galvu.

Krētas freskās viens no izplatītākajiem sižetiem ir cilvēka rotaļas ar briesmoni, uz tā muguras izpildot salto. Minētā rituāla jēga joprojām nav noskaidrota. Nav atšifrēta arī krētiešu rakstība.

Krētas iedzīvotāju tāpat kā šumēru izcelsme ir neskaidra.

Tautu dēvēja tās cara Minosa vārdā minosieši.

Ar minosiešu amatnieku izstrādājumiem no akmens, bronzas, zelta, sudraba, ziloņkaula, māla, fajansa, koka mūsdienās var iepazīties daudzos pasaules muzejos.

Liela mākslinieciskā vērtība ir minosiešu darinātajām cilvēka skulptūrām no zelta un ziloņkaula.

Uzskata, ka Krētas kultūra, salīdzinot ar ēģiptiešu kultūru, bija laicīgāka un arī priesteriem nebija tāda vara kā Ēģiptē.

Minosieši nav radījuši milzīgas skulptūras dieviem, necēla tempļus.

Viņu pilsētas bija bez nocietinājumiem, un arhitektūrā galvenokārt sastopamas pilis un dzīvojamās mājas.

Tēlotājas māksla un dekoratīvā māksla pārsvarā kalpoja cilvēku dzīves vides izrotājumam.

Kultūra uz Krētas salas gāja bojā 1600. g.p.m.ē., taču pēc tam apmēram 300 gadus saglabājās kontinentā grieķu apdzīvotajās Mikēnās, kas 1600.-1200. g.p.m.ē. piedzīvoja kultūras uzplaukumu, bet apmēram 1150. g.p.m.ē. gāja bojā.

Mikēnas bija labi nocietināta pilsēta, kuru aizsargāja vairākus metrus bieza siena. Mikēniešu arhitekti saviem cariem cēla īpatnas kapličas ar milzīgiem kupoliem.

Mikēnas ir slavenas ar to, ka mikēniešu karaspēks aplenca Troju. Par to ir stāstīts Homēra “Iliādā” un “Odisejā”.

No Homēra laikmeta (XI-IX gs.p.m.ē.) saglabājušies ir maz pieminekļu. Tajā laikā kultūra pastāvēja bez rakstības.

Par Homēra laikmeta vienu no būtiskākajām iezīmēm uzskata cilvēka individuālās vērtības nostiprināšanos kultūrā.

Homēra abos slavenajos eposos, kas sacerēti šajā laikmetā, varoņu rīcība ir individuāli patstāvīga un racionāla. Cilvēks dievus uzlūko kā dabas sastāvdaļu un tos pielūdz. Taču saskarsmē ar dieviem saglabā pašapziņu un racionālo skatījumu.

Neapšaubāmi minētajā kultūras laikmetā pats nozīmīgākais notikums ir Homēra daiļrade. Homērs radīja sava veida prototekstus visai turpmākajai sengrieķu un romiešu kultūrai.

Homēra eposu autoritāte bija milzīga jau antīkajā sabiedrībā. Uz eposu saturu kā uz vēsturiski universālu un ticamu informācijas avotu atsaucās citi seno grieķu un romiešu literāti, vēsturnieki, ģeogrāfi, filosofi, valstvīri.

Arhaiskajā kultūras laikmetā (VIII-VI gs.p.m.ē.) grieķi kolonizēja zemes Vidusjūras, Melnās jūras krastos un citur.

Politiskās, ekonomiskās un sociālās organizācijas galvenā forma bija polise valsts-pilsēta. Polises uzskata par vēsturiski visu turpmāko demokrātisko pārvaldes formu idejisko bāzi.

Polises sastāvēja no valsts pilsoņiem, kuriem visiem bija vienādas tiesības un kuri bija brīvi cilvēki.

Senajā Grieķijā vergiem bija vergu liktenis. Senajos Austrumos populārā absolūtā vara senajiem grieķiem šķita mežonība.

Pilsētas centrā atradās agora vieta tautas sapulcēm. Tajās katrs aizstāvēja savas intereses, reizē aizstāvot visu pilsoņu kopējās intereses.

Polisēs cilvēku darbības, rīcības un saskarsmes pamatā bija tādas normas kā taisnīgums, saprātīgums, godprātība.

Kultūras virzība bija atkarīga no katra pilsoņa sociālās līdzdalības un atbildības.

Filosofa Platona pārliecībā polises (valsts) pārvaldes ideāla forma esot vismaz 60 gadus vecs valdnieks-filosofs; mazāk ideāla, taču nekaitīga forma izglītots tirāns.

Sengrieķi praktiski pazina tirāniju, oligarhiju un demokrātiju. Katras formas pastāvēšanas ilgums galvenokārt bija atkarīgs no pilsoņu gribas.

Senie grieķi minētajā laikmetā izdomāja alfabēta rakstību, pievērsās dabaszinātnēm, izstrādāja pirmās filosofiskās sistēmas, Seno Austrumu arhitektūras un tēlniecības ietekmē radīja savu mākslu.

Klasiskais laikmets (V-IV gs.p.m.ē.) ir kulminācijas periods sengrieķu kultūrā, kad sevišķu uzplaukumu piedzīvoja māksla, literatūra, filosofija, zinātne.

Klasiskajā laikmetā par sengrieķu kultūras centru kļuva Atēnas, kur vairākus gadu desmitus turpinājās monumentāla celtniecība, radot tādus katram mūsdienu izglītotam cilvēkam pazīstamus pieminekļus kā Akropole, Panteons un citus.

Klasiskajā laikmetā darbojās filosofi Platons, Aristotelis, Sokrāts, Demokrīts, slaveno sengrieķu traģēdiju autori Eshils, Sofokls, Eiripids, komēdijas klasiķis Aristofāns, tēlnieks Fīdijs, Mirons, Poliklets, vēsturnieks Hēredots, Fukidids, Ksenofonts, retori Isokrāts, Demosfēns.

Sengrieķu klasiskais laikmets ir uzskatāms piemērs metaforiskajai tēzei, ka spoži panākumi kultūrā parasti neturpinās ilgi un tie ir līdzīgi krītošam meteoram naksnīgajās debesīs.

Hellēnisma laikmets ilga 300 gadus. Laikmeta būtiska iezīme ir sengrieķu kultūras difūzija Maķedonijas Aleksandra iekarotajās teritorijās.

Kultūras difūzijas rezultātā radās sengrieķu un attiecīgās vietējās kultūras savdabīgs veidojums, kas pazīstams ar nosaukumu hellēnisma kultūra.

Minētajā laikmetā ievērojami paplašinājās sengrieķu polisu pilsoņu redzesloks. Karagājienos, tirdznieciskajos braucienos, pārvaldot uz vietas iekarotās svešās zemes, sengrieķi ieguva jaunas zināšanas, bija spiesti novērtēt citas kultūras un vispār viņiem nācās uz pasauli lūkoties no daudz plašākām dimensijām.

Antīkās kultūras speciālisti akcentē hellēnisma laikmeta kultūras dinamiskumu, idejisko novatorismu, kā arī reālismu, kas visuzskatāmāk atspoguļojās tēlniecībā. Tēlnieki nevairījās attēlot, piemēram, novājējušu zvejnieku, vecu sievieti bez zobiem.

Hellēnisma laikmetā mākslinieciskā kultūra, īpaši arhitektūra un tēlniecība, kļuva par politiskās reprezentācijas formu.

Sengrieķi savu varenību tiecās pierādīt ne tikai ar ieročiem, bet arī ar savu zināšanu un profesionālās kompetences augsto līmeni.

Maķedonijas Aleksandrs 331. g.p.m.ē. dibināja jaunu pilsētu Aleksandriju, kas hellēnisma laikmetā kļuva par kultūras centru.

No hellēnisma laikmeta mūsdienās galvenokārt atceras tā laika zinātnes panākumus, kas saistīti ar Arhimeda, Eiklīda, Epikūra darbību.

Slavena ir Aleksandrijas bibliotēka ar apmēram miljons papirusa rokrakstiem.

Hellēnisma laikmetā radās jauna zināšanu sfēra filoloģija. Sengrieķi tajā iekļāva gramatiku, tekstu kritisku analīzi, literatūras kritiku.

Kopumā vērtējot sengrieķu kultūru, parasti vispirms runā par tās kosmiskumu un harmoniskumu.

Sengrieķu valodā kosmoss ir ne tikai visums, bet arī pasaules veselums un kārtība.

Piemēram, sengrieķu mākslā tāpēc dominē harmoniskums, mērs un skaistais.

Aristotelis skaisto definēja kā daudzveidības vienotību, samērīgumu, noteiktību, organiskumu.

Sengrieķu kultūra savā dziļākajā būtībā ir racionāla, un tās racionālismu lielā mērā mantoja eiropeiskās kultūras.

Piemēram, sengrieķu tēlnieki ģeometriski aprēķināja cilvēka ķermeņa proporcionalitātes kanonus un tos stingri ievēroja savā daiļradē.

Senie grieķi uzskatīja, ka tikai proporcionāli attīstītā un skaistā ķermenī mājo vesels gars. Labs un godīgs cilvēks arī ārēji ir nevainojams.

Ideālo līmeni katrs var sasniegt vingrinājumu, izglītības un audzināšanas ceļā.

Sengrieķu kultūrā valdīja antropocentriskā orientācija, kaut gan personības iekšējā pasaule antīkajā kultūrā palika sveša un nekļuva ne mākslinieciskās, ne zinātniskās izziņas priekšmets, kas faktiski cilvēces vēsturē pirmo reizi pilnā mērā realizējās tikai XX gadsimtā.

Piemēram, Homēra eposos nav konstatējami jēdzieni, kas apzīmētu cilvēka garīgās dzīves veselumu. Savas rīcības motivācijā cilvēki atsaucas uz dievu iejaukšanos un dievu gribu.

Sengrieķu antropocentrisms izpaudās cilvēka ķermeņa kultā. Pat dievi sengrieķu bagātajā un plaši sazarotajā mitoloģijā ir līdzīgi cilvēkiem.

Visi dievi parasti ir ļoti skaisti glītu seju un ideāli proporcionālu ķermeni. Ne velti līdz pat mūsdienām mākslas skolās un akadēmijās jauniešiem cilvēka ķermenis ir jāmācās zīmēt pēc antīkās tēlniecības paraugiem.

Ķermeņa kults bija psiholoģiski tik spēcīgs, ka kailums nesagādāja kaunu, kā tas notika vēlāk, piemēram, eiropeiskajā viduslaiku un jauno laiku kultūrā.

Speciālajā literatūrā par antīko kultūru var sastapt viedokli, ka senajiem grieķiem cilvēka ķermenis vispār bija kļuvis par visas kultūras kritēriju.

Sengrieķu filosofija nav izprotama, ja neņem vērā estētiskos priekšstatus par skaisto un harmonisko cilvēkā.

Cilvēka ķermeņa poēzija dominē tēlniecībā, dzejā, dramaturģijā, teātra mākslā, retorikā.

Pat arhitektūrā sengrieķu slavenajos orderos var saskatīt līdzību ar cilvēka ķermeni. Doriskais orderis ir līdzīgs spēcīgam vīrietim, kurš stingri stāv uz zemes, pats par sevi ir fiziski skaists un tāpēc neprasa nekādus izskaistinājumus. Joniskais orderis atgādina slaidu un izsmalcināti tērptu sievieti ar simetriski sakārtotu palmas vai lotosa lapu rotājumu uz galvas. Korintiskais orderis atdarina graciozu jaunavu.

Sengrieķu kultūrā liela uzmanība veltīta cilvēku savstarpējai sacensībai. 776. g.p.m.ē. notika pirmās Olimpiskās spēles, kas atkārtojās reizi četros gados.

Taču sengrieķi mēdza azartiski sacensties ne tikai sportā. Sacensības notika oratora mākslā, dzejā, mūzikā, teātrī.

Reizi četros gados notika talantīgāko un gudrāko cilvēku svētki. Tajos pulcējās izcilākie filosofi, mākslinieki, literāti savdabīgai intelektuālajai sacensībai domu apmaiņai.

Uzskata, ka savstarpējās sacensības azarts stimulēja dialektikas (izziņas dialektiskās metodes) attīstību, ar ko var lepoties sengrieķu kultūra.

Aizstāvot savu viedokli, cilvēkam nācās uz pasauli lūkoties kritiski, respektēt dažādus un tajā skaitā arī pretējos faktus un argumentus. Sengrieķu filosofijā tāpēc līdzās varēja sadzīvot dažādas mācības un filosofiskie virzieni.

Senās Romas kultūras pamatā bija seno grieķu un etrusku sasniegtais dzīves līmenis.

Par etrusku izcelsmi diskutēja jau antīkās kultūras pārstāvji.

Piemēram, Hēredots uzskatīja, ka etruski Itālijas teritorijā ir ieceļojuši pa jūru no Mazāzijas.

Citi etruskus atzina par vienu no Itālijas tautām.

Seno romiešu slavenais vēsturnieks Tits Līvijs par etrusku izcelsmi arī izteicās neskaidri: etrusku dzimtene esot jāmeklē ziemeļos.

Diskusija par etrusku izcelsmi turpinās arī mūsdienās pārsvarā tāpēc, ka trūkst priekšstata par viņu kultūrģenēzes procesu.

Etruski vēsturē ienāk strauji un stabili kā tauta ar jau sasniegtu noteiktu kultūras pakāpi.

Itālijas vidienē VIII gs. pirms mūsu ēras zemēs starp Tibras un Arno upi negaidīti atklājās augsti attīstītu pilsētu kultūra, kas ievērojami pārspēja kaimiņos dzīvojošo etnosu dzīves līmeni.

Antīkās pasaules tekstos minētās etrusku zemes nosauktas par Etrūriju.

Etrūrija nebija vienota valsts, bet gan 12 patstāvīgu pilsētvalstu savienība. Lielākās pilsētas bija Tarkvīnija, Arēcija, Perūzija.

Pilsētu pārstāvji sapulcējās reizi gadā, lai suminātu savu galveno dievieti Voltumnu, ievēlētu caru, kuram faktiski nebija nekādas reālās varas, jo katra pilsēta pati izvēlējās savu ārpolitiku un iekšējo kārtību.

Taču vispār par etrusku pilsētvalstu dzīvi gandrīz nekas nav zināms. Vēsturnieki domā, ka pilsētās noteicošā loma bija aristokrātijai, kurai kalpoja citi pilsētnieki.

Etrusku pilsētās bija arī vergi.

VII gs.p.m.ē. etruski sāka apgūt (iekarot) jaunas zemes.

Itālijas teritorijā viņiem vislielāko pretestību izrādīja grieķu pilsētas, kuras bija radušās sengrieķu koloniālās politikas rezultātā arī Pireneju pussalā.

Strīdīgs ir jautājums par etrusku līdzdalību Romas izcelsmē.

VII gs.p.m.ē. Roma nonāca etrusku ietekmes zonā un kļuva par varenu pilsētu. Vieni uzskata, ka etruski dibināja Romu. Citi pret to iebilst, jo etruski esot tikai iekarojuši Romu, kura jau bija uzcelta pirms etrusku karagājieniem.

Etruski izmantoja sengrieķu alfabētu, izstrādājot savu rakstību, kuras tekstu atšifrēšana speciālistiem joprojām ir grūts uzdevums.

Uz etruskiem lielu ietekmi atstāja sengrieķu mitoloģija un māksla.

Etruski ticēja cilvēka aizkapa dzīvei, tāpēc mirušajiem cēla grandiozas pilīm līdzīgas kapličas.

Tamlīdzīga attieksme tolaik bija sastopama vienīgi Ēģiptē un Tuvo Austrumu zemēs.

Senie grieķi un vēlāk arī senie romieši mirušos apglabāja daudz pieticīgāk.

Etruski pārtrauca lietot savu valodu un pilnā mērā asimilējās (romanizējās) II gs.p.m.ē.

Viņu kultūras mantojumā iedziļināties traucē tas, ka etrusku tekstu nav daudz un arī tos pašus nav iespējams izprast.

Etrusku kultūras uzplaukums neturpinājās ilgi apmēram vienu gadsimtu. Jau VI gs.p.m.ē. viņu zemēs sākās iekšējās nesaskaņas, un etrusku aristokrātu cīņa par varu traucēja atvairīt grieķu un citu uzbrukumus.

Tolaik arvien spēcīgāka kļuva Roma.

Senās Romas politiskā, militārā, ekonomiskā, mākslinieciskā, zinātniskā varenība ir vispārzināma.

Tā bija varenība, kas par sevi mīlēja sacerēt skaistas leģendas un mitoloģizēt savu esamību vispār.

Populāra ir apzināti inspirētā leģenda par Romas dibināšanu saskaņā ar cara Romula pavēli 21. aprīlī 753. g.p.m.ē.

Senās Romas kultūras vēsture, kas aizsākās VIII gs.p.m.ē. un turpinājās līdz 476. gadam, joprojām ir ļoti nozīmīgs elements ne tikai eiropeiskajā civilizācijā. Senās Romas garīgais mantojums ietilpst mūsdienu izglītības saturā.

Senās Romas vēsturi tradicionāli iedala trijos periodos: 1) cariskais (VIII-VI gs. sākums p.m.ē.); 2) republikāniskais (510.-30. g.p.m.ē.); 3) impērijas (30. g.p. m.ē. 476. g.).

Romas un citu pilsētu arhitektūriskajā struktūrā ietilpa noteikts celtņu komplekts.

Katras pilsētas kodols bija forums laukums un tirgus, kas bija savdabīgs pilsētnieku kultūras centrs.

Pilsētas vidusdaļā atradās bazilika (taisnstūra ēka, kuras galveno iekštelpu vairākās daļās sadalīja kolonnas), termas (sabiedriskās pirtis), amfiteātris, dieviem veltīti tempļi, triumfālās arkas un kolonnas, administratīvās ēkas, skolas, zirgu un citu tēlu statujas.

Minētā arhitektūriskā struktūra ir kļuvusi par senās Romas kultūras vizuālo simbolu, ko plaši izmanto, piemēram, mūsdienu tēlotājas mākslā, kinomākslā, dizainā, reklāmā.

Līdz mūsdienām ir saglabājušies seno romiešu būvētie ceļi, tilti, akvedukti, ostu moli, cietokšņi, amfiteātri, no kuriem visslavenākais ir Kolizejs (75.-80. g.) Romā.

Nākas vispār atzīt, ka senās Romas kultūrā līdera pozīcijas ieņem arhitektūra.

Senie romieši izgudroja betonu un tā pielietošana pavēra ceļu jaunām arhitektūriskajām formām lielu izmēru kupoliem, arkām, velvēm.

Seno romiešu tehniskie izgudrojumi tika pielietoti ilgus gadsimtus pēc Romas impērijas bojāejas.

Piemēram, mūsu ēras sākumā izgudrotās ūdensdzirnavas bija enerģētikas pamats līdz jaunajiem laikiem.

Ja senie grieķi visās dzīves jomās priekšroku deva humanitārai sākotnei, skaistumam un harmoniskumam, tad senie romieši visur centās apliecināt savu pārākumu, spēku un varenību. Šajā ziņā tipiska viņu iniciatīva ir cilvēkus iedalīt romiešos un barbaros.

Senie romieši nemitīgos karos un karagājienos izveidoja milzīgu un varenu impēriju, uzcēla monumentāli iespaidīgas celtnes, kurās varēja pulcēties tūkstošiem cilvēku.

No vienas puses viņu arhitektūras inženiertehniskais novatorisms un vēriens nav apšaubāms.

Taču no otras puses, salīdzinot ar senajiem grieķiem, nav saglabājušies ģeniālu romiešu arhitektu, tēlnieku vārdi.

Senās Romas kultūra lielā mērā bija kolektīvās gribas un kolektīvā spēka mobilizācijas rezultāts.

I gs.p.m.ē. seno romiešu tēlnieki radīja jaunu mākslas žanru portretu. Tēlnieki iedziļinājās konkrētu cilvēku sejas unikālajos vaibstos. Seno romiešu tēlniecība kļuva reālistiskāka un objektīvi atspoguļoja tā laika cilvēku ārējo izskatu.

Līdz mūsdienām ir saglabājušies Romas daudzu valdnieku portreti. Piemēram, Augusta, Tibērija, Kaligulas, Nerona, Jūlija Cēzara u.c.

Senā Roma pašu antīko vēsturnieku pārliecībā “zelta laikmetu” piedzīvoja 27. g.p.m.ē. 24. g.

Tolaik radās impērija.

Mākslinieciskajā kultūrā darbojās tādas izcilas personības kā filosofs Seneka, dzejnieki Vergilijs, Ovīdijs, Horācijs, vēsturnieki Strabons un Tits Līvijs. Viņu slavu turpināja Tacits, Plutarhs, Juvenāls.

395. gadā Romas impērija sašķēlās divās daļās Rietumu un Austrumu, kur izveidojās Bizantijas valsts. Tā pastāvēja līdz 1453. gadam.

Impērijas rietumu daļu barbari neglābjami sagrāva 476. gadā, kad Eiropā sākās jauns vēsturiskais laikmets un jauna kultūra, kuru dēvē par viduslaiku kultūru.

9.4. Eiropas viduslaiku kultura

Palestīnā I gs. radās kristiānisms visizplatītākā pasaules reliģija mūsu ērā un ļoti būtisks kultūras elements aizvadītajos divos gadu tūkstošos Eiropā, Amerikā.

Kristieši uzskata, ka cilvēces glābēju Jēzu Kristu svētā Marija dzemdēja mūsu ēras pirmajā gadā.

Jēzus Kristus dzīvesstāts, veiktie brīnumi un sprediķi apkopoti evanģēlijos, no kuriem visagrāk, 70. gadā, ir sacerēts “Marka evanģēlijs”.

Kristiešu skaits strauji palielinājās un pirmajos gadu desmitos jau bija vairāki tūkstoši jaunās reliģijas piekritēju.

Taču vispār kristiānims par pasaules reliģiju un eiropeisko kultūru būtisku elementu kļuva ilgā un grūtā procesā.

Kristiānisms aizsākās kā viens no jūdaisma novirzieniem. Pirmie kristieši bija jūdaisma, seno ebreju reliģijas, sekta.

33. gadā ebreji Jēzu Kristu sita krustā.

Antīkajā kultūrā pastāvēja politeisms daudzdievība, kas ir raksturīga pagānismam un nosacīja cilvēku apziņu gadu tūkstošiem.

Jūdaisms un kristiānisms turpretī ir monoteistiska reliģija, jo tās centrā ir tikai viens Dievs.

Pāreja no politeisma uz monoteismu cilvēku garīgajos priekšstatos nevarēja notikt īsā laikā un bez kolīzijām.

Jūdaisma un kristiānisma reliģisko rakstu krājumā Bībelē, salīdzinot ar pagānisma mitoloģiju, formulēta ir principiāli jauna reliģiskā pieeja gan cilvēka un reliģiskās ticības attiecību sfērā, gan cilvēka reliģiskajā traktējumā.

Kristiānismā Dievs vēršas pie katra cilvēka, un katra cilvēka ticība Dievam ir cilvēka iekšējās pārliecības rezultāts.

Kristiānismā Dievs ir kļuvis par cilvēka garīgās dzīves organisku sastāvdaļu.

Reliģijas vēsturnieki uzskata, ka kristiānisma rašanos mūsu ēras sākumā lielā mērā stimulēja cilvēku tieksme atbrīvoties no savas dzīves ārējās esamības un cilvēku gaidas saņemt glābiņu no Dieva.

Ebrejos tādas garīgās tendences veicināja nepārtrauktie kari, laupīšanas, dzīve svešzemju pakļautībā.

Ebreji gaidīja Dieva solīto glābēju, kuram vajadzēja kļūt par viņu valdnieku un mierīgas dzīves garantu.

Kristiānisma galvenais reliģiskais mērķis ir cilvēka glābšana.

Cilvēka glābšana nav iespējama bez viņa ticības Dievam un garīgi aktīvas līdzdalības, kad cilvēks garīgi tuvojas Dievam un atbrīvojas no grēku un nāves varas.

Cilvēks nevar izvairīties no savas fiziskās nāves, taču cilvēka gars ir nemirstīgs.

Kristiānismā cilvēka glābšana var notikt tikai baznīcas paspārnē, jo baznīca ticīgos apvieno vienā mistiskā veselumā ar Jēzu Kristu.

Kristiānisma morāles normas ir atvasinātas no atziņas par cilvēka pašvērtību, kā arī labestības, patiesīguma, brīvības nesaraujamo saistību.

Indivīda pašvērtības pamatā ir atskarsme par Dieva tēla iemiesošanos katrā cilvēkā.

Savukārt tikai patiesīgums un labestība dara cilvēku brīvu, kāds vienmēr ir arī pats Jēzus Kristus.

Kristiānisma ticība balstās nevis uz bailēm un pienākumu, bet uz brīvu Jēzus Kristus un cilvēku mīlestību.

Ļaunums ir brīvības negodīgs pielietojums, īsta brīvība rada tikai labestību un mīlestību.

Galvenā morālā instance ir nevis pienākums, gods vai kauns, bet gan sirdsapziņa, jo visu izšķir cilvēka iekšējā motivācija. Cilvēka sirdsapziņa ir viņa brīvā gara balss.

Kristiešu mācība faktiski bija garīguma jauna izpausme cilvēces vēsturē. Jaunās mācības saturs saskanēja ar tā laika cilvēku garīgajām vajadzībām ne tikai ebreju apdzīvotajā mazajā Jūdejā.

Abu ēru mijā Romas impērijā pakāpeniski iestājās garīgā krīze, jo cilvēki jutās atsvešināti milzīgās valsts birokrātiskajā sistēmā un arvien skaidrāk apzinājās savu niecību uz zemes.

Piemēram, sengrieķu polisēs katrs pilsonis pilnā mērā saprata savu lomu un iespējas, izjūtot garīgo gandarījumu un redzot savai dzīvei noteiktu jēgu.

Romas impērijā atsevišķa cilvēka perspektīvas bija niecīgas. Tā rezultātā arī pagānisma dievi sāka zaudēt savu jēgu, jo cilvēkos nespēja radīt ilūziju par dievu garīgo līdzdalību ikdienas dzīvē.

Cilvēki sāka meklēt jaunu idejisko pamatojumu savai esamībai un arī jaunu dievu, kas gribētu uzrunāt katru atsevišķi, bet ne tikai visus kopā.

Kristiānisms šajā ziņā spēja apmierināt cilvēku garīgās velmes.

Turklāt spēja apmierināt visdažādāko rasu un etnosu pārstāvju velmes, jo nešķiroja cilvēkus pēc viņu ārējām atšķirībām.

Kristiānisma garīgais universālisms jauno ticību pārvērta par vienu no pasaules reliģijām un pēc tās pastāvēšanas 2000 gadiem mūsdienās nekas neliecina par reliģiskās apziņas stagnāciju un nepieciešamību radīt jaunu reliģiju.

Nākas sastapties ar atziņu, ka kristīgā ticība izmainīja eiropiešu dvēseles uzbūvi vispār.

Atklājot sevī personību un garīgo brīvību, būtiski izmainījās pasaules uztveres visdziļākie slāņi tādās jomās kā morāli ētiskajā, mākslinieciski estētiskajā, filosofiski ontoloģiskajā un gnozeoloģiskajā.

Kristiānisms stimulēja cilvēku iedziļināties savos visintīmākajos iekšējos pārdzīvojumos, pakļaujot tos kritiskai analīzei.

Tāda garīgās darbības forma kā grēksūdze eiropeiskajās kultūrās radās un nostiprinājās kristiānisma ietekmē jau viduslaikos.

Par viduslaiku kultūras aizsākumu uzskata V gadsimtu, kad tika sagrauta Romas impērija un reizē ar to beidzās antīkās kultūras vēsture.

Par viduslaiku ilgumu vēsturnieku domas dalās.

Atsevišķi speciālisti, piemēram, uzskata, ka viduslaiki turpinājās līdz XVIII gs. un beidzās reizē ar franču buržuāzisko revolūciju un rūpnieciski ekonomisko apvērsumu XIX gs. sākumā.

Izplatīts ir viedoklis, ka viduslaiki ilga līdz XVI gadsimtam, un speciālisti konstatē trīs etapus: 1) agrīnie viduslaiki (V-IX gs.), 2) klasiskie viduslaiki (X-XIII gs.) un 3) vēlie viduslaiki (XIV-XVI gs.).

Vēlos viduslaikus parasti atzīst par zināmu pāreju uz jaunajiem laikiem un šo pārejas laikmetu dēvē par Renesansi (Atdzimšanu), aprakstot to kā hronoloģiski atsevišķu Eiropas kultūru vēstures posmu.

Tradicionāli uzskata, ka viduslaiku kultūra radās uz antīkās kultūras un kristiānisma bāzes vēsturiskās kontinuitātes veidā.

Pēctecība pastāvēja un tika pat īpaši uzsvērta. Tikai nākas ņemt vērā vienu nosacījumu.

Mūsu ēras pirmajos piecos gadsimtos antīkā kultūra pārdzīvoja dziļas etniskās, ideoloģiskās, sociālās izmaiņas.

Viduslaiku kultūrai faktiski nācās balstīties uz antīkās kultūras zināmu nepilnīgu aizstājēju. Antīkās kultūras klasisko vērtību renesanse eiropeiskajā kultūrā sākās pēc vairāk kā tūkstoš gadiem.

V gs. antīkā kultūra faktiski bija divu atšķirīgu struktūru konverģences rezultāts: barbaru un antīkās klasiskās kultūras tuvināšanās iznākums.

Impērijas perifērijā dzīvojošās barbaru tautas sākumā emancipējās, pārņemot romiešu dzīves stilu, taču vēlāk pārgāja uzbrukumā un sāka ieņemt svarīgākās pozīcijas metropolē.

Piemēram, Senātā sāka darboties spāņi, galli. Romā sāka valdīt imperatori, kuri bija dzimuši Spānijā, Āfrikā, Sīrijā.

No austrumiem uzbrūkošajām barbaru tautām pēc mierlīguma noslēgšanas atļāva apmesties uz pastāvīgu dzīvi impērijas teritorijā.

No 212. gada visi iedzīvotāji skaitījās Romas impērijas pilsoņi.

Viduslaiku sākumā dominēja naturālā saimniecība relatīvi noslēgtā vidē lauku muižās.

Vēlāk kultūras sociālā bāze izmainījās, jo lielāku nozīmi ieguva pilsētas un pilsētnieciskā vide birģeru, amatnieku, garīdznieku dzīves normas un vērtības.

Viduslaikos valdīja feodālā īpašuma forma, kad zemnieki bija pilnā mērā atkarīgi no zemes īpašniekiem.

Uz visiem vienādā mērā attiecās kristiānisma caurstrāvotā attieksme pret cilvēka materiālo sfēru vispār.

Materiālā bagātība ir eksistenciālā nepieciešama, nodrošinot cilvēkiem iztikas līdzekļus un ļaujot vienam otram palīdzēt nelaimes gadījumos.

Taču kopumā materiālā bagātība ir otršķirīga izpausme, un tā kalpo cilvēkiem, bet nevis pretēji, kad cilvēks pats kļūst par bagātības vergu.

Katram cilvēkam ir jātiecas pēc viņa sociālajam stāvoklim atbilstoša bagātības līmeņa. Bagātības pārlieka vairošana ir mantkārība, alkātība un galu galā liels grēks.

Kristiānisms deva svētību arī viduslaiku sociālajai struktūrai un tās elementu savstarpējām attiecībām.

Viduslaiku sabiedrība veidojās pēc hierarhiskas vertikāles principa. Katrs sociālais slānis saskaņā ar Dieva gribu dzīvoja savu dzīvi, un pāreja no viena slāņa uz otru slāni šajā sistēmā nebija paredzēta.

Sabiedrība sastāvēja no trim slāņiem: garīdzniecības, bruņiniekiem un tautas.

Viduslaiku speciālisti, medievisti, formulē vairākas tādas universālas kultūras īpašības, kas vairāk vai mazāk bija aktuālas visus tūkstoš gadus.

Pirmkārt, kristīgās reliģijas dominēšana sabiedrības garīgajā dzīvē. Kristiānisms funkcionēja kā pasaules uzskats.

Otrkārt, tradicionālisms un retrospekcija.

Viduslaiku cilvēks bija pārliecināts, jo lieta vai parādība ir vecāka, jo tā ir īstāka un patiesāka.

Novirzi no arhetipa uzskatīja par novirzīšanos no patiesības.

Novatorismu uzskatīja par augstprātību un lepnību.

Radošajā darbībā pašsaprotami iekļāvās kanoniskums un apzināta anonimitāte.

Treškārt, ekseģēze un didaktiskums.

Par ekseģēzi dēvē Bībeles tekstu izskaidrošanu un interpretāciju, kas bija viduslaiku intelektuālās dzīves centrā.

Savukārt intelektuālās darbības mērķis bija pedagoģisks pamācīt, audzināt, izskaidrot.

Ceturtkārt, refleksivitāte, cilvēka psiholoģiskā pašiedziļināšanās savās garīgajās norisēs arī ir viena no viduslaiku kultūras iezīmēm.

1000. gadā Eiropas iedzīvotāji gaidīja pasaules galu.

Taču pareģojumi nepiepildījās. Laimīgi par Dieva žēlastību, eiropieši ar agrāk neredzētu enerģiskumu pievērsās savas dzīves labiekārtošanai.

Medievisti laiku līdz 1000. gadam vērtē negatīvi, jo eiropiešu kultūrā bija konstatējama nepārtraukta lejupslīde.

Pilnīgi pretējs process sākās otrajā tūkstošgadē.

Apvienojušies ap Jēzu Kristu, cilvēki kļuva labsirdīgāki viens pret otru. Apmēram 200 gadus kristieši nekaroja savā starpā.

XI-XII gs. bija brīvdomības gadsimti Eiropas viduslaikos.

Inkvizīciju kristieši radīja 1215. gadā.

1202. gadā Romas pāvests Innokentijs III atklāti sāka bruņotu agresiju Austrumeiropā, piemēram, Teitoņu ordeni nosūtot uz Rīgu, uzbrūkot Novgorodas kristiešiem un pagāniem lietuviešiem.

XIII gadsimtā nodalījās vidušķira. Bagātas ģimenes sāka celt mājas, pirkt modernas mēbeles, apģērbu, rotas.

Šajā ziņā vidušķirā valdīja savstarpējās sacensības gars: kas bija vienam, to gribēja sev arī pārējie.

Vidušķira lielu uzmanību veltīja dažāda rakstura izklaidēm saviesīgiem vakariem ar muzicēšanu, lasīšanai.

Cieņā bija lasāmviela latīņu valodā. Teksti dzimtajā valodā iederējās tikai zemākajos slāņos.

Viduslaiku Eiropā izgudroja pulksteni, papīra ražošanu, sāka lietot spoguli, brilles.

XVgs. Eiropā varēja studēt teoloģiju, medicīnu, juridiskās zinātnes 65 universitātēs.

Pirmo universitāti dibināja Boloņā 1088. gadā.

Anglijā pirmo dibināja Oksfordas universitāti (1167. g.), otro Kembridžas universitāti (1209. g.).

Francijā pirmo universitāti izveidoja Parīzē (1160. g.).

Viduslaiku universitātēs bija 3 fakultātes: medicīnas, juridiskā un teoloģijas.

Kristīgai baznīcai nācās respektēt pagānisma un antīkā laikmeta filosofiju un zinātni.

Apgūstot antīko intelektuālo mantojumu, baznīcas interesēs bija atbilstoši Bībeles kanoniem precīzi noteikt robežu starp kristiānisma prioritāti ticību un antīkās kultūras prioritāti prātu, kas bija primārais Aristoteļa, Platona, Sokrāta un citu filosofu traktātos.

Kristiānima ideologi pilnā mērā apzinājās antīkās filosofijas perspektīvas viduslaiku sabiedrībā.

Piemēram, V gs. viens no izcilākajiem viduslaiku domātājiem Sv. Augustīns objektīvi vērtēja antīko filosofiju un ieteica to iekļaut teoloģiskās izglītības saturā.

Taču mūsdienu zinātnes vēsturnieki secinājuši, ka antīkās filosofijas un zinātnes mantojuma konstruktīva izmantošana Eiropā pa īstam sākās tikai X-XI gs. Apmēram septiņus gadsimtus Sv.Augustīna priekšlikumu traucēja realizēt vispārējais haoss, kas bijušās Romas impērijas zemēs iesākās pēc barbaru iebrukuma, tautu sajaukšanās, baznīcas un valdnieku nemitīgajām ķildām.

Eiropas viduslaiku universitātēs vislielākā autoritāte bija Aristotelis.

XIII  gs. vidū Akvinas Toms sagatavoja pētījumu, kurā satuvināja Aristoteļa filosofiju un kristiānisma doktrīnu, kas vispār bija raksturīgs viduslaiku sholastikai.

Viduslaikos mākslinieciskajā kultūrā vispirms (no X gs.) pārsvarā bija romāņu stils, kuru XII gs. nomainīja gotikas stils.

Mūsdienās ir plaši pazīstami daudzi gotikas stilā celti arhitektūras šedevri. Piemēram, Parīzes Dievmātes katedrāle, Reimsas katedrāle, Šatras katedrāle, Ķelnes katedrāle u.c.

Gotikas stils radās Francijā un ātri izplatījās arī citās zemēs Vācijā, Spānijā, Anglijā, mazāk Itālijā.

Viduslaikos mūzikai galvenokārt bija reliģiozas funkcijas. Mūziku katoļu baznīcās izmantoja mesās. Dievkalpojumu laikā izpildīja, piemēram, liturģiskās dziesmas.

Laicīgās mūzikas viena no pirmajām formām bija trubadūru dziesmas.

Viduslaikos par trubadūriem dēvēja dziesminiekus, ielu muzikantus. Viņi izpildīja mīlas dziesmas provansāliešu valodā.

No XI gs. apmēram 200 gadus trubadūru dziesmas bija populāras daudzās zemēs, bet īpaši Francijā.

Mākslā izplatīti bija sienu apgleznojumi, mozaīkas, miniatūras, vitrāžas.

Glezniecībā galvenais žanrs bija ikona. Svētbildes uzlūkoja kā emocionālu saikni ar Dievu.

Literatūrā tika sacerēti reliģiskā satura teksti, kuros izmantoti Bībeles mīti, svēto dzīves stāsti.

Reliģiskā rakstura darbos lietoja latīņu valodu.

Laicīgās literatūras žanru hierarhijā pirmajā vietā bija varoņeposi, poēmas, romāni.

Plaši pazīstams ir ģermāņu eposs “Nibelungu dziesma”, franču eposs “Dziesma par Rolandu”.

Viduslaikos specifiska parādība bija bruņinieku literatūra, kurā stāstīts par kara varoņdarbiem, padevīgu kalpošanu savam karalim un sirdsdāmai.

9.5.  Renesanse

Renesansi neuzskata par atsevišķu laikmetu Eiropas kultūras vēsturē līdzīgi antīkajam, viduslaiku vai jauno laiku kultūras laikmetam.

Renesansi sauc par pārejas posmu no viduslaikiem uz jaunajiem laikiem. Pie tam uzskata par ļoti spilgtu un bagātu pārejas posmu, tāpēc tradicionāli tā vēsturi apskata speciālā iedaļā.

Renesanse kā relatīvi patstāvīga kultūras tendence faktiski eksistēja gan viduslaikos, gan jaunajos laikos paralēli ar attiecīgās zemes kultūras kopējo virzību.

Attiecīgajā zemē Renesanse varēja būt vairāk vai mazāk izteikta uz kopējā kultūras fona.

Dažās teritorijās tā varēja būt dominējošā kultūras tendence, taču nekad un nekur tā nebija vienīgā kultūras tendence, jo līdzās norisinājās arī citi kultūras procesi.

Piemēram, muzikālā dzīve viduslaikos virzījās saskaņā ar savu iekšējo attīstības loģiku un šīs loģikas diktēto imanento pakāpeniskumu.

Eiropas muzikālajā dzīvē arvien stabilāku vietu ieņēma laicīgā mūzika, kurā savukārt sāka izpausties nacionālās īpatnības: itāļu madrigāli un karnevāla dziesmas, franču daudzbalsīgās dziesmas (chansons), angļu ārijas un balādes, spāņu romances.

Itāļu komponists K. Monteverdi XVII gs. viens no pirmajiem radīja operas žanru.

XVI gs. eiropiešu uzmanības centrā nonāca tādi instrumenti kā klavesīns un ērģeles. Slavena bija Nīderlandes kora polifonijas skola.

Renesanse aizsākās Itālijā XIV gs. un šajā zemē turpinājās līdz XVI gs. pirmajai pusei. Itālijā Renesanse bija visvitālākā un gandrīz pilnā mērā ietekmēja šīs zemes kultūru.

Eiropas citās zemēs, Nīderlandē, Vācijā, Francijā, Anglijā, Renesanses tendence nostiprinājās vēlāk, XV gs. beigās, un turpinājās līdz XVII gs. sākumam.

Renesanses galvenā ideja bija antīkās mākslas un zinātnes atdzimšana (fr. renaissance atdzimšana).

Pēc apmēram 1000 gadiem Itālijā un citās zemēs uzplauka milzīga interese par antīkās kultūras mantojumu, kas kļuva par radošās iedvesmas un intelektuālo risinājumu idejisko avotu mākslā, literatūrā, filosofijā, dabaszinātnēs, ētikā, estētikā, politikā, valsts pārvaldē utt.

Taču Renesanses uzplaukums vispirms un galvenokārt bija atkarīgs no viduslaiku sabiedrības kultūras vispārējās ievirzes un garīgajām vajadzībām. Sabiedrības garīgajā atmosfērā eksistēja strāva, kas mudināja izmantot un balstīties uz antīkās kultūras vērtībām.

Medievistikā šo strāvu dēvē par humānismu, kas kļuva par galveno idejisko principu Eiropas kultūrās XIV-XVI gs.

Humānisma (lat. humanus cilvēcīgs) uzskatu sistēma vijās cauri visai tā laika garīgajai dzīvei, un tā atbalsojās visos sabiedrības slāņos. Humānisma idejiskā orientācija bija sastopama valdnieku galmos, tirgotāju un birģeru aprindās, garīdzniecības augstākajās sfērās. Humānisma ideoloģiju propagandēja politiķi, un humānisma ievirze ietekmēja tautas mākslu, arhitektus, dzejniekus, filosofus.

Humānisms nostiprināja antropocentrisko pasaules ainu, kad centrā ir cilvēks visā savas personības varenībā un skaistumā. Humānisti ticēja cilvēka neierobežotajām spējām, aktivitātei, iniciatīvai. Cilvēks dzīvo atbilstoši savai gribai un garīgajai brīvībai.

Humānisma vispārējā ievirze, tīcība cilvēka spēkiem, labdabīgi atsaucās uz kultūru un veicināja garīgo pacēlumu viduslaiku sabiedrībā.

Humānisma posmu daudzi speciālisti atzīst par feodālisma pāreju uz buržuāzisko sabiedrību, jo plaši izvērtās kapitāla uzkrāšana, banku darbība, starptautiskā tirdzniecība, produkcijas ražošana manufaktūrās.

Renesanses posmā daudzi atklājumi bija astronomijā. N. Kopernika, Dž. Bruno,

G.   Galileja atziņas pavēra ceļu heliocentriskās sistēmas pamatojumam. Pasaules centrā nonāca Saule. Pirms tam par Visuma centru uzlūkoja Zemi.

Uz eiropiešiem milzīgu ietekmi atstāja H. Kolumba, F. Magelāna ceļojumi. Eiropiešu apziņā pierastās Vidusjūras vietā stājās okeāni. Eiropeisko civilizāciju nācās vērtēt citos kontinentos atklāto civilizāciju kontekstā.

Renesanses humānisma idejas balstījās uz Cicerona (I gs.p.m.ē.) izteikumiem, ka humānisms ir cilvēka spēju augstākā pakāpe un šo spēju pienācīgs novērtējums liecina par kultūras un morāles attīstību.

Renesanses humānismu ietekmēja ne tikai Cicerona vai citu domātāju uzskati, bet antīkās kultūras cilvēka ideāls vispār.

Viduslaiku mistisko nosacītību un simbolismu nomainījā antīkās kultūras reālistiskā valoda tēlniecībā, arhitektūrā, tēlotājas mākslā.

Skaistais atkal kļuva viss harmoniskais un samērīgais.

Literātus un māksliniekus vilināja antīkās vēstures un mitoloģijas tēli un sižeti.

Cieņā bija sengrieķu un latīņu valoda. Humānisti savus darbus sacerēja latīņu valodā.

Viņi galvenokārt nodarbojās ar vēsturi, filoloģiju, filosofiju.

Piemēram, XV gs. vidū Florencē vispopulārākais filosofs kļuva Platons. Viņa vārdā bija nosaukta Akadēmija.

Renesanses humānistu tipoloģiskajā portretā ietilpa tādas izpausmes kā tieksme vākt senos rokrakstus un grāmatas, aprakstīt antīko priekšmetu kolekcijas, atjaunot un publicēt antīko autoru darbus, noskaidrot atrasto sacerējumu autentiskumu.

Galvenokārt pateicoties Renesanses humānistu entuziasmam, līdz mūsdienām ir nonākuši antīko autoru daudzi darbi.

Renesanses posmā tika iekārtoti muzeji un privātās kolekcijas no antīkajām statujām, antīkās arhitektūras fragmentiem, keramikas, monētām.

Zīmīgi, ka humānisti pret sava laika kultūru izturējās augstprātīgi. Viņi to dēvēja par barbaru kultūru.

Tāda izturēšanās izveidojās tāpēc, ka Renesanse un humānisms bija opozīcijā viduslaiku sholastikai, dogmātismam, teoloģijai.

Daudzi humānisti kritiski izturējās pret katoļu baznīcu un tās klerikālismu.

Piemēram, viduslaiku itāļu literatūras klasiķis D. Bokačo novelēs “Dekameronā” izsmēja mūku divkosību un izlaidību. Savukārt Dantes “Dievišķajā komēdijā” ellē nonāk pat katoļu baznīcas vadītāji.

Renesanses posma pētnieki uzskata, ka humānistu darbība sekmēja paaudžu konfliktu kultūrā.

Humānisti atsacījās no tiešas kultūras kontinuitātes, jo novērsās no tēvu mantojuma un demonstratīvi priekšroku deva senāko paaudžu mantojumam.

Kā tika minēts, Renesanse nekad un nekur nepastāvēja kā vienīgā kultūras tendence, un tā lielā mērā bija organiski vienota ar kopējo kultūras virzību.

Piemēram, Renesanse kritiski izturējās pret baznīcu un tās darbiniekiem. Taču Renesanses idejiskajam saturam nebija izteikti laicīga nokrāsa. Renesanse nevērsās pret reliģiju.

Atsevišķi Renesanses pārstāvji, piemēram, Roterdamas Erasms, tiecās rast kompromisu starp viduslaiku un kristiānisma sākuma perioda reliģiskajiem uzskatiem.

Savukārt daudzi Renesanses mākslinieki viduslaikiem tipiskā manierē izmantoja Bībeles tēmas.

Renesanses posmā no garīgās darbības veidiem visaugstākais prestižs bija mākslai.

Sastopams novērojums, ka Renesansē mākslai bija tāda pati nozīme kā viduslaikos reliģijai, bet jaunajos laikos zinātnei un tehnikai.

Renesansē ideāla cilvēka paraugs bija mākslinieks.

Sabiedrībā valdīja vispārēja interese par mākslu. Renesanse lepojās ar savu mākslas kultu.

Renesanse vispirms radās Itālijā. Par atdzimšanu Itālijā joprojām ir liela mākslas zinātnieku un mākslas cienītāju interese visā mūsdienu pasaulē. Daudzu klasiķu darbus studē universitātēs un akadēmijās. Plaša viela par Renesanses panākumiem Itālijā ietilpst vispārizglītojošo skolu mācību grāmatās.

Renesansi Itālijā iedala vairākās daļās: 1) Protorenesanse, XIII gs. otrā puse -

XIV    gs.; 2) agrīnā Renesanse, XV gs.; 3) augstā Renesanse, XV gs. beigas XVI gs.

10.  -30. g.; 4) vēlīnā Renesanse, XVI gs. beigas.

Antropocentrisko pasaules modeli Eiropas mākslinieciskajā kultūrā viens no pirmajiem savā daiļradē atspoguļoja ģeniālais itāļu gleznotājs Džoto un dzejnieks Dante Aligjeri. Viņa klasisko darbu “Dievišķā komēdija” uzskata par savdabīgu himnu cilvēka pašcieņai un cilvēka spējai pašam tikt galā ar savas dzīves problēmām uz zemes bez transcendentālo dievišķo spēku līdzdalības. Dante akcentēja, ka no Dieva radītā vislielākais brīnums ir cilvēks.

Itālijā par humānisma idejiskā virziena aizsācēju uzskata dzejnieku un filosofu Frančesko Petrarhu, kas turpināja Dantes proponēto pozīciju savos lieliskajos madonnai Laurai veltītajos sonetos.

No māksliniekiem Protorenesansi un agrīno Renesansi Itālijā reprezentē Dž. Bondone, F. Bruneleski, Donatello, Mazačo, S. Botičelli.

Augstā un vēlīnā Renesanse ir saistīta ar tādiem slaveniem māksliniekiem kā Leonardo da Vinči, Rafaels, Mikelandželo, venēciešiem Ticiānu, Džordžoni, Veronēzi, Tintoreto.

Viņu daiļradi parasti raksturo lakoniski intelekts, harmonija un varenība.

Mūsdienās visā pasaulē labi pazīstami ir tādi darbi kā Leonardo da Vinči “Monas Lizas portrets”, freska “Svētais vakarēdiens”, Rafaēla “Siksta madonna”, Mikelandželo skulptūra “Dāvids”, Vatikānā Siksta kapelas gleznojumi, Ticiāna gleznas “Pašportrets” un “Danaja”.

Itālijas Renesanse ir slavena ar saviem mākslas mecenātiem, varas un mākslas, finansu kapitāla un mākslas produktīvo tuvināšanos.

Šajā ziņā piemērā tradicionāli min Mediči dzimtu Florencē.

Mediči bija ļoti bagāti, un viņiem no 1434. gada Florencē ilgu laiku piederēja vara. Lorenco Mediči savu galmu 1469.-1492. g. pārvērta par kultūras centru, kurā patversmi atrada filosofi, dzejnieki, mākslinieki. Piemēram, S. Botičelli.

XX gs. zinātnē ieviesās jēdziens “ziemeļu Renesanse”, tādējādi apzīmējot antīkās pasaules mantojuma atdzimšanu uz ziemeļiem no Romas impērijas citadeles tādās zemēs kā Anglija, Vācija, Nīderlande, Francija, Spānija.

Ziemeļu Renesansei piemita zināma specifika.

Pirmkārt, minētajās zemēs Renesanse sākās gadsimtu vēlāk nekā Itālijā, un tas izraisīja savdabīgu novēlotības un atpalicības psiholoģisko kompleksu intelektuāļu un mākslinieku aprindās.

Otrkārt, ziemeļu Renesanses zemēs nebija tik daudz antīkās kultūras pieminekļu un bieži tie neatradās savā tiešajā dabiskajā vidē, jo fanātiski kolekcionāri tos atveda no Itālijas.

Ziemeļu Renesanse asociējās ar kultūras importu.

Treškārt, minētajās zemēs interese par antīkajām vērtībām sakrita ar citu spēcīgu idejisko kustību Reformāciju, kad radikāli pārskatīja kristiānismu un izstrādāja tā jaunas reliģiskās modifikācijas.

Taču faktiski Reformācija bija visas viduslaiku kristiānisma kultūras transformācija.

Reformācijas kustība sākās ar vācu mācītāja Mārtiņa Lutera 1517. gadā izvirzītajām 95 tēzēm, noliedzot katolicisma pamatdogmas.

Reformācijas kustība ātri aptvēra visu Vāciju, Nīderlandi, Angliju un noslēdzās ar protestantisma reliģisko mācību izveidošanos un akceptēšanu, kas ļoti būtiski ietekmēja turpmāko kultūru ne tikai Eiropā, bet arī citos kontinentos.

Reformācijas rezultātā radās jauns cilvēka tips ar jaunu pasaules skatījumu, jaunu attieksmi pret sevi un dzīvi, jauns kristiānisma kultūras tips vispār.

Protestantismā transcendentālais kristīgais garīgums kļuva iedvesmas avots enerģiskai racionāli praktiskai pasaules pārveidošanai, kas noveda līdz sociāli ekonomiskās formācijas maiņai.

Ne velti protestantismu uzskata par buržuāziskā kapitālisma garīgo dzinējspēku.

Ziemeļu Renesanses filosofiskā bāze bija panteisms, kad Dievs netiek noliegts, izšķīdinot to dabā un dabu apveltot ar tādiem dievišķā atribūtiem kā mūžība, bezgalība, neaptveramība u.c.

Valdīja tēze, ka katrā dabas elementā iemiesojas Dievs, un tāpēc katrs dabas elements ir cilvēka gara uzmanības cienīgs.

Šī tēze būtiski, piemēram, ietekmēja tēlotājas mākslu, un aktuāls kļuva peizāžas žanrs. Vācu slavenie mākslinieki A. Dīrers, L. Kranahs gleznoja varenas dabas ainavas, atklājot to skaistumu un apgarotību.

Ziemeļu Renesanses mākslinieki cilvēkā vispirms tiecās atsegt emocionālo pārdzīvojumu intensitāti un tikumisko nostāju.

Ja Itālijas mākslinieki priekšroku deva skaistajam un harmoniskajam, tad ziemeļu Renesanses autori vispirms gribēja parādīt cilvēka raksturu un ārējam izskatam veltīja mazāku uzmanību.

Ziemeļu Renesanses mākslinieku pieeja vairāk atbilda viduslaiku estētikai un poētikai, kas ne reti atgādināja, ka primārais ir cilvēka garīgais skaistums un ārējam skaistumam ir otršķirīga nozīme. Šo nostādni uzkatāmi ilustrē glezniecības meistaru H.Holbeina, P.Breigela darbi.

Anglijā Renesanse ir galvenokārt slavena ar V. Šekspīra dramaturģiju.

XVI  gs. beigās Anglija kļuva par pasaules lielvalsti.

Nacionālās pašapziņas uzplūdi sekmēja teātra mākslas uzplaukumu. Sabiedrība pret aktieriem sāka izturēties ar cieņu, cēla teātra ēkas un labi apmeklēja izrādes.

Tādas V. Šekspīra lugas kā “Hamlets”, “Karalis Līrs”, “Romeo un Džuljeta” joprojām iestudē daudzos pasaules teātros.

Arī Francijā tāpat kā Anglijā ietekmīga loma bija literatūrai. Francijā tolaik darbojās Fransuā Rablē, M. Monteņs, P. Ronsārs.

Spānijā Renesanses posmā gleznoja El Greko, D. Velaskezs, literāros darbus sacerēja M. Servantes, Lope de Vega.

M. Servantesa radītais tēls Dons Kihots kultūrā ir kļuvis par cilvēka atsevišķu īpašību simbolu.

Nīderlandē Renesanses posmā darbojās divas lielisku mākslinieku paaudzes.

Pirmo paaudzi pārstāvēja H. Boshs, J. van Eiks, P. Breigels (vecākais), otro F. Hals, P.P. Rubenss, A. van Deiks, Rembrants, J. Jordans.

No literātiem pasaulslavens ir Roterdamas Erasms.

9.6. Jauno laiku kultura

Par jauno laiku sākumu Eiropas kultūrās samērā vienprātīgi uzskata XVII gs., kaut gan tas nav precīzi nosakāms un neeksistē arī zināmas simboliskās parādības (līdzīgas Bastīlija ieņemšanai vai “Auroras” lielgabala šāvienam) par jauno laiku sākumrobežu.

Tā izveidojies tāpēc, ka kultūrās noteicošā loma bija pārejas posmam Renesansei un Reformācijai, kas varēja ietiekties gan viduslaikos, gan jaunajos laikos.

Domstarpību nav par to, ka jaunie laiki turpinās līdz mūsdienām, un jaunie laiki kopā ar antīko laikmetu un viduslaikiem ir viens no trijiem galvenajiem laikmetiem Eiropas kultūru vēsturē.

Jauno laiku pamatkritēriji ir divi.

Pirmkārt, buržuāziski kapitālistiskās saimnieciskās attiecības. Valda privātīpašums un privātā iniciatīva.

Otrkārt, cilvēka individualitātes statusa nostiprināšanās. Subjekts valda pār objektu, subjekta pašapziņa un vara ir galvenais spēks dabā.

Jaunie laiki nav viendabīgi. Mainījās laikmeta gars, idejiskās tendences, apziņas dominantes, mākslinieciskie stili, kuru sazarotība jo tuvāk mūsdienām, jo kļuva lielāka.

Ja, piemēram, viduslaikos attiecīgajā periodā bija konstatējama tikai viena stilistikā sistēma (romāņu stils, gotika), tad XX gs. vienlaicīgi funkcionēja daudzi stili un katrs no tiem manifestēja savu pasaules redzējumu.

No XVII gadsimta eiropiešu apziņā par atsevišku sociālo institūtu un kultūras patstāvīgu segmentu kļuva zinātne. Eiropā XVII gs. uzskata par zinātnes triumfa gadsimtu, ko var salīdzināt vienīgi ar zinātniski tehnisko revolūciju XX gs.

Zinātnes virzība viduslaikos pamatā bija atkarīga no katoļu baznīcas elastības un iecietības. Katoļu zemēs ar tādu represīvo instrumentu kā inkvizīcija zinātniskais progress nebija iespējams. Par to nepārprotami liecināja Dž. Bruno sadedzināšana 1600. gadā, Galileja tiesāšana.

XVII   gs. darbojās tādi visā mūsdienu pasaulē plaši pazīstami zinātnieki kā R. Dekarts, G.V. Leibnics, B. Spinoza, T. Hobss, Dž. Loks, B. Paskāls. Viņu ieguldījums matemātikā, fizikā, filosofijā, ģeometrijā, mehānikā, fizioloģijā, astronomijā kļuva par teorētisko fundamentu jauno laiku daudzās zinātņu nozarēs.

Ne mazāk svarīgi bija tas, ka viņi zinātni pārvērta par patstāvīgu cilvēka gara realizācijas formu.

Zinātne sāka reāli un konstruktīvi kalpot cilvēkiem, un visplašākās cilvēku masas sāka izprast zinātnes lomu savā dzīvē.

Sabiedrības attīstību ietekmēja zinātniskās idejas un teorētiski pamatotās shēmas.

Savukārt sociālajā hierarhijā priekšplānā izvirzījās inteliģence kā sabiedriskā progresa realizētāja.

Inteliģences loma nostiprinājās XVIII gs., kuru dēvē par Apgaismības gadsimtu un prāta gadsimtu.

Apgaismības ideoloģija vispirms radās Anglijā, kas kopš XVII gs. 60. gadiem bija izvērtusies par neformālu Eiropas zinātnisko centru.

Anglijā zinātni morāli un finansiāli atbalstīja karalis, bagāti cilvēki, politiķi. Viņi palīdzēja izdot zinātniskos žurnālus, organizēt ekspedīcijas.

No 1660. gada pastāvēja Londonas Karaliskā biedrība jeb politiķu, rūpnieku, banķieru un zinātnieku klubs tipiski angliskā garā.

Anglijā populārs bija I. Ņutons, V. Harvejs, R. Boils, R. Huks.

Apgaismības ideoloģija balstījās uz ticību idejai par iespēju pozitīvi izmainīt cilvēku, saprātīgi un racionāli organizējot cilvēka dzīves politisko un sociālo vidi.

Apgaismotāji atzina politiskās iekārtas, izglītības, sabiedrisko apstākļu primāro ietekmi uz cilvēka dabu. Labvēlīgi izmainot dzīves apstākļus, iespējams ir cilvēkus padarīt labsirdīgus un laimīgus.

Apgaismības ideāls bija labestīgi un harmoniski dzīvojoša sabiedrība. Šī ideāla aprakstīšanai tika veltīti filosofiskie traktāti, romāni, lugas.

Līdz tam laikam Eiropas kultūras nekad nebija veltījušas tik lielu uzmanību ideālas sabiedrības portretam, kam atkal XIX gs. sākumā pievērsās franču t.s. utopiskā sociālisma un komunisma apoloģēti.

Apgaismības ideāls bija utopisks ideāls. Utopiskums izpaudās pat vispragmātiskākajās ideālās sabiedrības konstrukcijās. Ideālā sabiedrībā jāvalda cilvēku vienlīdzībai un brālībai, nepastāv privātīpašums un šķiras, bagāti un nabadzīgi cilvēki, visi ievēro likumus un uzvedas tikumiski.

Anglijā Apgaismības filosofisko programmu viens no pirmajiem izstrādāja Dž. Loks. Viņš sludināja cilvēka tiesības uz dzīvību, brīvību un īpašumu.

Dž. Loks bija pārliecināts, ka cilvēka zināšanas rodas no pieredzes, bet audzināšanā izšķirošais faktors ir sociālā vide.

XVIII   gs. vidū Eiropā par Apgaismības hegemonu kļuva Francija, kur dzīvoja un enerģiski darbojās tādi slaveni zinātnieki, mākslinieki, literāti un domātāji kā Volters, Ž.Ž. Ruso, D. Didro, Š. Monteskjē, K.A. Helvēcijs un citi.

Francijas apgaismotāji otrajā plānā atstūma reliģiju, etniskās un nacionālās atšķirības. Viņu darbībā tīri cilvēciskā sākotne kļuva par kultūras galveno vērtību.

Franču apgaismotāji arī mūsdienās ir slaveni ar savu interešu vispusību un dabisko vitalitāti.

Viņi nebaidījās dziļi teorētisku spriedumu savienot ar jauneklīgi emocionālo degsmi. Viņi vienādā mērā mīlēja filosofisko kontemplāciju un lirisko dzeju, zinātniski pētniecisko darbu kabinetā un publisku disputu sabiedriskajā vietā.

Viņi bija cilvēki ar augstu profesionālās un pilsoniskās atbildības sajūtu. Šajā ziņā viņi joprojām ir simbolisks paraugs Eiropas kultūrās.

Franču apgaismotājus pamatoti dēvē par enciklopēdistiem.

Apzīmējums radies no tā, ka viņi sagatavoja un izdeva grandiozu mākslu, zinātņu un amatu enciklopēdiju 28 sējumos. Darbu vadīja D. Didro. Arī šajā jomā viņi mūsdienās ir simbolisks paraugs, jo ne reti kāda cilvēka plašās zināšanas salīdzina ar franču enciklopēdistiem.

Enciklopēdijas tapšanā (1751-1780) faktiski piedalījās franču apgaismotāju domubiedri arī no Vācijas, Holandes, Anglijas un citām zemēm.

Izdevums kļuva par eiropeisko kultūru savdabīgu etalonu, apliecinot ne tikai sasniegtā progresa līmeni zinātnē, tehnikā, mākslā, literatūrā, ētikā, estētikā, bet reizē arī formulējot jaunas normas un vērtības saskaņā ar apgaismības filosofiskajiem uzskatiem.

Franču apgaismotāju nostāja daudzējādā ziņā bija oriģināla.

Piemēram, viņuprāt māksliniekam un literātam aktīvi jāpiedalās sabiedriskajā dzīvē un daiļradē jāatspoguļo sava laika aktuālās problēmas.

Eiropas kultūrās tā bija pilnīgi jauna estētiskā pozīcija, kas būtiski veicināja reālisma rašanos, kā arī vēlāk sava veida kulmināciju sasniedza marksisma estētikā un sociālistiskā reālisma praksē Austrumeiropā XX gs.

Apgaismības idejas XVIII gs. kardināli ietekmēja kultūru arī Vācijā, kur darbojās tādi filosofijas korifeji kā I. Kants, G.V.F. Hēgelis, J.G. Herders, vācu klasiskās literatūras pamatlicēji G.E. Lesings, J.F. Šillers, J.V. Gēte.

Tā, piemēram, I. Kants, kurš īstenoja zināmu revolūciju filosofijā un socioloģijā, formulēja arī savu attieksmi pret apgaismību. Viņš akcentēja cilvēka morālos un intelektuālos aspektus, garīgās brīvības faktoru tikumiskajā un prāta sfērā.

I. Kants, G.V.F. Hēgelis radīja garīgo mantojumu, ko cilvēce jau labu laiku dēvē par vācu klasisko filosofiju un studē ikvienā universitātē.

Uz jauno laiku kultūru, piemēram, dziļi atsaucās Kanta un Hēgeļa izstrādātā dialektiskā izziņas teorija un metode. Dialektika ir kļuvusi par domāšanas, izziņas, izpratnes, interpretācijas organisku un neatņemamu sastāvdaļu.

Uz Eiropas kultūrām dziļu ietekmi atstāja arī vācu intelektuāļu kustība ar nosaukumu “Vētra un dziņas” (“Sturm und Drang”) XVIII gs. 70.-80. gados.

Kustības virzošais patoss bija izmainīt sabiedriskās un morāles normas.

Augstu tika vērtēta pašaizliedzība, degsme, brīvības alkas, naids pret despotismu un jebkuru brīvā gara ierobežošanu.

Kustības pārstāvji neatzina ne kādus poētiskos un stilistiskos normatīvos ierobežojumus, tādējādi oponējot klasicismam, kas XVIII gs. tiecās dominēt dramaturģijā, tēlotājas mākslā, arhitektūrā.

“Vētras un dziņu” idejiskajā kompleksā ietilpa cienīga izturēšanās pret tautas mākslu, folkloru, etniskajām īpatnībām mākslā.

Kustībā iekļāvās visi tā laika redzamākie vācu filosofi, dzejnieki, dramaturgi, mākslinieki.

Piemēram, Herders, Gēte, Šillers. Viņi par savu asāko radošo ieroci pasludināja kaisli, fantāziju un tēlainību.

Gēte ģeniālajā traģēdijā “Fausts” (1808-1832) izvirzīja jautājumus par cilvēka dzīves jēgu, zinātniskās izziņas perspektīvām, esamības mūžīgajām vērtībām, tiecoties tos iztirzāt universāli vispusīgi.

Eiropas māksliniecisko kultūru vēsturē XVIII gadsimtu dēvē par teātra zelta laikmetu.

Tolaik lugas sacerēja tādi dramaturgi kā P.O. Bomaršē, R.B. Šeridans, H. Fildings, K. Goldoni, K. Goci.

Lugu autori vielu smēlās sava laika peripetijās, un tāpēc sabiedrībā teātris bija ļoti iecienīts.

Dramaturgi nebaidījās atmaskot ikdienā novēroto liekulību, viltību, negodīgumu.

Negatīvajām izpausmēm dramaturģiski pārliecinoši tika pretstatītas tādas vērtības kā mīlestība, godīgums, patiesīgums, draudzība, talants, prāts.

Mūzikā XVIII gs. nostiprinājās operas žanra autoritāte, radās jaunas muzikālo darbu formas oratorija un mesa. Muzikālo dzīvi papildināja tāds jauns pasākums kā koncerts.

XVIII  gs. Eiropā savas ģeniālās kompozīcijas sacerēja J.S. Bahs, G.F. Hendelis, A. Vivaldi, FJ. Haidns, L. van Bethovens, V.A. Mocarts.

XVIII  gadsimtā līdzās Apgaismības utopiskajiem ideāliem un enciklopēdiskās apdāvinātības kultam eksistēja mistiskas maskarādes, elitāras teatralizētas ceremonijas ar noslēpumainiem aksesuāriem.

Vispirms un galvenokārt tas attiecas uz masonu kustību, kas XVIII gs. aizsākās Anglijā un vēlāk izvērtās par plašu starptautisko organizāciju ar noteiktām veikli maskētām politiskajām ambīcijām.

Tiek uzskatīts, ka Eiropā XVIII gs. masoniem piederēja vislielākā politiskā ietekme. Masonu rokās bija arī Eiropas valstu kolonijas citos kontinentos.

Masonu naidīgākie pretinieki bija jezuītu ordenis.

Masoni cilvēkā cienīja izglītotību, godīgumu, rīcību atbilstoši sirdsapziņai.

Reliģiskā piederība netika ņemta vērā, un Anglijā XVIII gs. masonu organizācijā uzņēma arī bagātus un izglītotus ebrejus.

Anglijā masonu organizācijā darbojās slavenais filosofs, ekonomists, publicists D. Jums.

Francijā masonu līderis bija Volters Apgaismības ideologs.

XVIII gadsimtā vispār bija cieņā avantūrisms, piedzīvojumu meklējumi, tieksme nonākt kontaktā ar “citām realitātēm” u.tml.

Minētajā gadsimtā dzīvoja starptautiski apbrīnotie avantūristi Dž. Kazanova, Kaliostro, K.F.H. Minhauzens.

No XVI gs. beigām līdz XVIII gs. vidum Itālijā, Vācijā, Francijā un citās zemēs arhitektūrā, tēlniecībā bija izplatīts baroka stils.

Baroka stils bija samērā pretrunīga parādība, kas sasaucās ar garīgo atmosfēru tā laika sabiedrības vienā daļā. Pretrunīgums izpaudās Apgaismības cēlo ideālu publiskā retorikā no vienas puses un no otras puses tieksmē dzīvot ar vērienu un greznībā, ko ne visi varēja atļauties.

Baroka formām un tēliem piemīt dinamiskums, kontrastainība, emocionāls uzbudinājums.

Baroks atklāti pretendēja uz lielumu, iespaidīgumu, krāšņumu.

Baroka stilā cēla pilis, baznīcas, operas, parku arhitektūras objektus.

Baroks bija katoļu un protestantu baznīcas akceptēts stils.

Baroka stilu savām jaunajām pilīm izvēlējās karaļi, grāfi un tie visi, kuri vēlējās sabiedrībā apliecināt savu varenību un bagātību.

Eiropas zemēs XIX gs. radikāli izmainījās sabiedrības tipoloģiskā būtība.

Feodāli agrārā Eiropa strauji pārvērtās par industriālās sabiedrības kontinentu, un Eiropā plašu amplitūdu sasniedza industriālās sabiedrības kultūra, kas saglabājās līdz XX gs. vidum, kad nākas runāt par postindustriālo sabiedrību un tās kultūru.

Ikvienam arvien biežāk nācās lietot tādus jaunus vārdus kā industralizācija, metalurģija, enerģētika, mašīnbūvniecība, transports, ķīmiskā rūpniecība, minerālmēsli, tekstilrūpniecība, tvaika dzinējs, lokomotīve, dzelzceļš, telefons, elektrība, radio, medicīna.

Sociālajā leksikā figurēja vārdi materiālisms, ideālisms, darvinisms, politekonomija, pozitīvisms, parlaments, deputāts, demokrātija, partija, marksisms, sociālisms, komunisms, internacionāle, ateisms, sociāldemokrātija, proletariāts, darba zemniecība, urbanizācija, prese, žurnālistika.

XIX gs. vairākkārt palielinājās Eiropas iedzīvotāju skaits.

VII-XVIII gs. Eiropas iedzīvotāju skaits nekad nepārsniedza 180 miljonus. Taču no 1800. gada līdz 1914. gadam tas pieauga līdz 460 miljoniem cilvēku.

Demogrāfiskais sprādziens nevarēja nepalikt bez sekām. Sastopams viedoklis, ka tas kardināli izmainīja Eiropas kultūru likteni.

Iedzīvotāju skaita krasais pieaugums kultūrā izraisīja pilnīgi jaunas sociālās parādības un to filosofiskās un socioloģiskās interpretācijas.

Tas galvenokārt attiecas uz tādiem jauniem fenomeniem Eiropas kultūrās kā masu socioloģija, masu ideoloģija, masu psiholoģija, masu kultūra, masu patēriņa produkcijas tirgus u.tml.

Masveidīgums un nepieciešamība respektēt masu noskaņojumu, masu neprognozējamās vajadzības un kaprīzes kļuva par vienu no galvenajiem faktoriem un kritērijiem gan materiālajā sfērā, gan garīgajā sfērā.

Ražošanai nācās apmierināt visplašāko masu vajadzības, politiķi vēlētāju balsis pievilināja ar popūlistisku aģitāciju.

Arī mākslinieciskā kultūra gribot negribot bija spiesta rēķināties ar masu auditorijas izpratnes un gaumes līmeni.

Tā saucamās masu sacelšanās ietekmē XIX gs. filosofiskajās refleksijās radās jauns objekts kritiskai analīzei masas un masu vajadzības, kas degradēja, nivelēja, primitivizēja kultūru un galu galā sekmēja pesimistiskas pārdomas par kultūras turpmākās pastāvēšanas jēgu un perspektīvām vispār.

XIX  gs. filosofi pirmo reizi pilnā mērā sāka apzināties masu kultūras fatāli paralizējošo raksturu un bija spiesti pievērsties jaunai tēmai kultūras bojāejai.

Artistiski mākslinieciskā, filosofiskā, zinātniski intelektuālā doma XIX gs. veica ceļu no optimistiski romantiskas jūsmas un ticības cilvēka gara brīvajam lidojumam līdz piezemētākam un reālistiski skaudrākam īstenības novērtējumam, gadsimta beigās nonākot līdz groteski sakāpinātām šaubām par cilvēka eksistences jēgu, determinismu, materiālās pasaules totālo varu pār cilvēku, mākslu, zinātni un tāpēc nepieciešamību radikāli pārkārtot visu kultūru.

Mākslinieciskajā dzīvē minēto ceļu fiksēja tādi estētiskie un poētiski stilistiskie virzieni kā romantisms, reālisms un modernisms.

Romantisma rašanās pamatoti asociējas ar vācu kultūru XVIII un XIX gs. mijā.

Vācu filosofi un literāti brāļi A.V. un F. Šlēgeļi, F.V. Šellings, A. Šopenhauers definēja romantisma filosofiski estētisko teoriju.

Vācijā spilgti romantisma literāti bija E.T.A. Hofmans, Novalis.

Romantisma virzienam pieslējās angļu dzejnieki un dramaturgi Dž.N.G. Bairons un P.B. Šellijs, franču rakstnieks V. Igo un dzejnieks Š. Bodlērs.

Tēlotājas mākslā Francijā pazīstami romantisma pārstāvji bija T. Žeriko, E. Delakruā, Spānijā F.H. de Goija, Anglijā V. Terners.

Mūzikā romantisma noskaņojums atspoguļojās tādu izcili talantīgu komponistu jaunradē kā R. Šūmana, F. Šūberta, H. Berlioza, F. Šopēna, F. Lista, J. Štrausa, N. Paganini, R. Vāgnera, G. Mālera, J. Bramsa.

Romantisma periods bija bagāts ar muzikāli žanriskām novitātēm.

F. Šūbertu uzskata par dziesmas žanra reformātoru un romantiskās balādes radītāju.

H.     Berliozs kopā ar R. Vāgneru radīja diriģēšanas jaunu skolu.

F. Šopēns jaunā interpretācijā poetizēja dejas mazurku, polonēzi, valsi.

F. Lists radīja jaunu virzienu klavierspēlē.

J. Štrauss kļuva par “Vīnes valšu karali”.

N. Paganini lika pamatus mūsdienu vijolspēles tehnikai.

R. Vāgneru uzskata arī par dažādu mākslas veidu sintēzes pirmo ideologu. Viņš visu mūžu fanātiski centās monumentālos darbos apvienot mūzikas žanrus, dzeju, aktiermākslu, dejas mākslu, glezniecību, arhitektūru.

Mākslas vēsturnieki atzīst, ka romantisms bija vērsts pret klasicisma prāta kultu un racionālismu.

Romantisms bija pirmais stilistiskais virziens, kas mākslinieku atzina par daiļrades priekšmetu. Romantisms tātad pieļāva, ka autors mākslā drīkst izmantot savus garīgos pārdzīvojumus.

Romantisms nesaudzīgi reaģēja pret utilitārismu un prakticismu, ko tiecās sludināt buržuāzija.

Romantisms sarāva saites ar ikdienas īstenību un nodevās sapņiem, fantāzijām, pagātnes idealizācijai.

Romantismā dominēja sāpes par nespēju pārvarēt sociālās realitātes un romantisko ilūziju kolīzijas.

Romantiķi dvēseliskās sāpes remdēja melanholijā, irracionālismā, eksaltētā ekscentrismā.

Romantiķi bija pirmie kultūrā, kuri nevis delikāti klusēja par saviem emocionālajiem pārdzīvojumiem, bet gan tos izvirzīja par radošā indivīda prioritāti un īsta mākslinieka obligātu sastāvdaļu.

Romantisms bija pirmais virziens, kas pievērsās sabiedrībā nesaprastas, neatzītas, izraidītas, atstumtas, nonievātas radošās personības, ģēnija traģikai, kad indivīds tāpēc ir spiests dumpoties pret visiem pārējiem cilvēkiem un saraut saites ar dzimteni, tautu, valsti.

īpaši populāra šī nostādne ir Bairona, Šellija, Bodlēra daiļradē.

F.       V. Šellings par izziņas galveno metodi nosauca intelektuālo intuīciju, kas piemīt filosofiskam un mākslinieciskam ģēnijam. Savukārt pasaules iepazīšanas augstākā forma esot māksla.

Romantisma estētiski filosofiskā teorija dažās Eiropas zemēs atdzima XIX un XX gs. mijā, kad mākslinieciskajā kultūrā varēja konstatēt neoromantisma tendences. Piemēram, latviešu un citu tautu literatūrā.

XIX  gs. eiropiešiem dzīves patiesība (reālisms plašākajā izpratnē) acīmredzot bija tuvāka par romantiķu sapņaino jūsmību un patmīlību.

Gadsimta 30.-40. gados mākslinieciskajā kultūrā nostiprinājās reālisma stilistiskais virziens.

Stilistiskā virziena maiņu veicināja zinātniski tehniskā revolūcija un rūpnieciskās rašošanas pieaugums, sabiedrībā izraisot jaunu un agrāk nebijušu noskaņojumu.

Tolaik manāmi pieauga rūpnīcu, dzelzceļa būvniecības kompāniju darbaspēka ekspluatācija, slikti bija strādnieku darba un dzīves apstākļi.

Sabiedriskās apziņas centrā strauji iespiedās sociālās netaisnības problemātika un neapmierinātība ar cilvēku dzīves apstākļiem.

Romantisma auditorija bija relatīvi elitāra. Reālisms bija tuvs un pieejams visplašākajiem ļaužu slāņiem.

Par reālisma literatūras klasiķiem uzskata Stendālu, O. de Balzaku, Č. Dikensu,

G.   Flobēru, E. Zolā.

Viņi loti asi vērsās pret buržuāzisko morāli, sociālo netaisnību, sabiedrības zemāko slāņu pazemojošo stāvokli.

Reālisma tēlu galerija veidojās galvenokārt no t.s. negatīvā personāža.

Reālisms balstījās uz tēlu tipizācijas principu un īstenības tipoloģizētiem modeliem.

Glezniecībā reālisma aizsākumi saistās ar G. Kurbē mākslu, mūzikā Dž. Verdi dramatiskajām un melodiskajām operām.

Dž. Verdi izdomāja muzikālās drāmas žanru, tajā apvienojot ārijas, duetus un kora dziesmas.

Rietumeiropas zemju mākslinieciskajā kultūrā no XIX gs. vidus arvien lielāku un lielāku ietekmi izraisīja krievu literatūra un māksla.

Krievija X gs. pieņēma Bizantijā valdošo pareizticību. Pēc Bizantijas bojāejas eiropieši Krieviju uzlūkoja par pareizticības centru.

Krievijas vieta Eiropā faktiski vienmēr ir bijusi neviennozīmīga.

Stāvoklis kluva vēl komplicētāks pēc tam, kad krievi sāka virzīties uz austrumiem un iekaroja Sibīriju, ieviešot Āzijas zemēs eiropejisko kultūru.

Krievijas pašidentifikācijas problemātika kluva īpaši aktuāla Pētera I reformu gados, kad apzināti tika eiropeizēta krievu kultūra.

Arī XIX gs. un XX gs. sākumā Krievijā turpinājās polēmika starp slavofīliem un rietumniekiem. Polēmika no jauna atsākās XX gs. beigās pēc PSRS sabrukuma.

Pirmie Eiropu “iekaroja” krievu izcilie reālisma literatūras pārstāvji I. Turgeņevs, F. Dostojevskis, Ļ Tolstojs.

Viņu prozā lasītājus visvairāk valdzināja tēlu patiesības meklējumi, cēlie dzīves ideāli, pašanalīzes un paškritiskuma vēriens.

XIX  gs. beigās reālisma virziens turpināja pastāvēt, taču tam paralēli radās pirmie modernisma virzieni, kā nosacīti var dēvēt simbolismu, impresionismu, postimpresionismu, jūgendstilu.

Jau XIX gs. beigās ar vārdu “moderns” sāka apzīmēt jaunas estētiskās koncepcijas, pasvītrojot to novatorismu un vienotību ar sava laikmeta kultūras prasībām.

Vēlāk ar jēdzienu “modernisms” sāka raksturot noteiktu estētisko koncepciju kompleksu.

Modernisma pamatā bija principiāla atsacīšanās no īstenības atdarināšanas metodes. Modernisti uzskatīja, ka māksla ir atsevišķa un patstāvīga īstenības sfēra, un mākslinieks rada suverēnu mākslas pasauli atbilstoši savām izjūtām, nostādnēm, priekšstatiem un lieto tēlaini nosacītu mākslas valodu.

Mākslai ir jābūt pilnīgi neatkarīgai un brīvai, un tā nedrīkst kalpot ne vienai šķirai un ideoloģijai.

Par modernisma pirmo virzienu mēdz uzskatīt simbolismu dzejā un glezniecībā.

Simbolisma aizsācēji un pirmie teorētiķi bija franču literāti P. Verlens, P. Valerī, S. Malarmē, M. Meterlinks, krievu dzejnieki A. Bloks, A. Belijs, V. Brjusovs, V. Ivanovs.

Eiropas mākslas vēsturē par simbolisma tipiskiem pārstāvjiem glezniecībā uzskata norvēģu mākslinieku E. Munku, lietuviešu mākslinieku M.K. Čurloni, krievu gleznotāju M. Vrubeli un citus.

Simbolisti vēlējās ar savas jūtīgās intuīcijas un īpašu simbolisko tēlu palīdzību iedzilināties ārēji visapslēptākajos pasaules noslēpumos.

Joprojām arī mūsdienās ir dzīva interese par impresionisma un postimpresionisma glezniecību.

Impresionisms bija zināms apvērsums tēlotājas mākslas vēsturē.

Impresionisti devās strādāt brīvā dabā un savās ainavās centās fiksēt mirkla noskaņojumu, radot savdabīgas liriskas abstrakcijas.

Viņi būtiski bagātināja krāsu paleti, kas kluva ievērojami daudzkrāsaināka.

Impresionisma izteiktākās iezīmes ir košais kolorits, gaismas spēles, atveidotās dabas ainavas emocionālā piesātinātība.

Slavenākie impresionisti ir franču mākslinieki E. Mane, K. Monē, E. Degā, O. Renuārs, K. Pissarro.

Postimpresionisms radās XIX gs. beigās un bija opozīcijā impresionismam.

Ja impresionisma pamatā bija nejaušais un acumirklīgais, tad postimpresionisms akcentēja pretēju principu mākslas uzdevumu atspogulot patstāvīgo un būtisko. Postimpresionisti vadījās no prāta apsvērumiem un tiecās filosofiski lūkoties uz pasauli.

Postimpresionisma slavenības ir franču gleznotāji P. Sezans, P. Gogens, A. de Tulūzs-Lotreks, holandiešu gleznotājs V. Van Gogs.

Jūgendstila (Modern Style) rašanos Anglijā XIX gs. 80. gados sekmēja konkrēti estētiski ideoloģiskie mērķi, proti, vēlēšanās masu patēriņa priekšmetu ražošanā saglabāt katra produkcijas izstrādājuma individualitāti.

XIX gs. cilvēki sāka lietot vienādus sadzīves priekšmetus, rotaslietas un vienādi ģērbties. Tas cilvēces vēsturē bija kaut kas jauns, un pirmajā laikā daudzi ar to negribēja samierināties.

Turklāt šie vienādie rūpnieciski izgatavotie priekšmeti visbiežāk bija estētiski nepievilcīgi.

Anglu mākslinieks V. Moriss iepriekš minētajā laikā izveidoja amatniecības darbnīcas. Tajās arhitekti, interjeristi, lietišķās mākslas speciālisti izstrādāja savus priekšlikumus mēbelēm, tekstīlijām, rotaslietām, sadzīves priekšmetiem, ēku interjeriem un eksterjēriem.

Viņi radīja un propagandēja jaunu ornamentālo stilu jūgendstilu, kā to dēvēja Vācijā, Latvijā un citur.

Jūgendstils vērsās pret cilvēka dzīves telpas standartizāciju, kas bija jauna kultūras parādība un XX gs. Eiropā un citur nostiprinājās pilnā mērā.

Jūgendstils viens no pirmajiem vērsās pret masu kultūru masu kultūras aizsākuma periodā.

Jūgendstila koncepcijā svarīgākais ir pieeja telpiskās vides iekārtošanā.

Šī stila pārstāvji izvēlējās ansamblitātes principu, kad, piemēram, jūgendstila ornamentos ir veidota ēka, tās interjērs, mēbeles, tapetes, paklāji, vāzes, lustras, trauki un arī ēkas īpašnieces kleita un rotas.

Tamlīdzīgā maksimalizētā formā ansamblitātes principu vēl neviens stilistiskais virziens nebija realizējis.

Eiropā jūgendstils pastāvēja līdz I Pasaules karam un bija populārs ne tikai Anglijā, bet arī Francijā, Vācijā, Beļģijā, Spānijā, Krievijā, Somijā, Norvēģijā.

Rīgā jūgendstilā uzcēla apmēram 500 ēkas, un Rīga ir uzskatāma par jūgendstila arhitektūras galvaspilsētu, jo nekur citur nav saglabājies tik grandiozs šī stila mantojums.

Jūgendstils zināmu renesansi piedzīvo mūsdienās, jo tāpat kā savā laikā Rīgā un citur tas ir kļuvis par jaunbagātnieku stilu.

Jūgendstila atdarinājumi mūsdienās ir redzami, piemēram, Maskavas savrūpmāju, dzīvokļu, banku iekārtojumā, ko pasūta tie cilvēki, kuri pēc PSRS sabrukuma ātri kļuva bagāti.

Relatīvi pirmreizīga un ideoloģiski spēcīga izpausme XIX gs. sabiedriskajā apziņā bija nacionālisms.

Eiropā XIX gs. uzskata par nacionālisma rašanās un kulminācijas laiku.

Eiropā tolaik dibinājās jaunas t.s. nacionālās valstis (Vācija, Itālija), kā arī daudzviet plaši izvērsts bija nacionālās profesionālās kultūras veidošanās process.

Piemēram, tolaik sāka veidoties latviešu, igauņu, somu, lietuviešu profesionālā mākslinieciskā kultūra.

Nacionālisms kļuva par ietekmīgu kultūras elementu, jo spēj psiholoģiski dziļi atbalsoties cilvēku darbībā, uzvedībā un saskarsmē visā tās daudzveidībā.

Mūsdienās bijušajās sociālisma zemēs atkal nākas piedzīvot nacionālisma uzplūdus. Latvija šajā ziņā nav izņēmums.

9.7. Kultura XX gadsimta

XX gadsimts daudzējādā ziņā ir unikāls gadsimts.

XX gadsimtā eiropejiskais kultūras tips zaudēja savu globālo kultūrtrēģerisma misiju, un eiropocentrisma doktrīna tika pakļauta objektīvai kritikai un tai neprognozē nekādas perspektīvas.

XX gs. daudzi kultūras procesi ieguva planetāro raksturu, un eiropejiskais kultūras tips piedzīvoja dziļas pārmaiņas.

Planetārās globālās migrācijas rezultātā Eiropa tāpat kā kādreiz Romas impērija kļuva par migrantu kontinentu, kurā etnisko kultūru attīstību strauji nomainīja multikulturālisma izplatība.

Cilvēces vēsturē XX gs. ir pirmais gadsimts, kas kulturoloģiskajā diskursā figurē kā relatīvi patstāvīgs kultūras vēstures periods.

Par to uzskatāmi liecina speciāli tikai XX gs. veltītas enciklopēdijas, vārdnīcas, antoloģijas, monogrāfijas, albūmi, lekciju cikli un cita veida analītiski pasākumi.

XX gs. ir kļuvis īpašas izpētes objekts, kāds nekad nav bijis neviens cits gadsimts.

Unikāli ir tas, ka pret XX gs. savdabīga attieksme izveidojās jau tā pirmajos gados, un šī attieksme gandrīz vienmēr ir fatāla, paredzot kaut ko neglābjami liktenīgu, no kā neizdosies izvairīties.

Zināms idejiskais etalons šajā ziņā sastopams O. Špenglera, spāņu filosofu Unamuno un Ortegas-I-Gaseta, krievu filosofa N. Berdjajeva un citu viedoklī par masu kultūras uzplūdiem, Eiropas kultūras norietu, cilvēka individualitātes apdraudētību, tehnicisma un scientisma kulta kaitīgumu.

XX gs. tāpat kā XIX gs. atkal manāmi papildinājās kultūras koncepti un terminoloģija.

Kultūras leksikā sāka lietot tādus jaunus vārdus kā avangardisms, abstraktā māksla, strukturālisms, semiotika, sistemoloģija, fenomenoloģija, eksistenciālisms, apziņas plūsma, psihoanalīze, informātika, audiovizuālā māksla, instalācija, kino, televīzija, zemūdene, atomzemūdene, lidmašīna, aviācija, kosmonautika, dators, totalitārā kultūra, sociālistiskā kultūra, masu kultūras industrija, simulakrs, subkultūra, atoms, kvants, molekula, atombumba, atomledlauzis, gēns, elektrons, neitrons u.c.

XX gs. beigās minētie un citi jaunie apzīmējumi jau bija kļuvuši par visplašāko ļaužu masu apziņas elementāru sastāvdaļu.

XX gadsimts bija zinātniski tehniskās revolūcijas gadsimts.

Visintensīvāk un visproduktīvāk zinātne attīstījās gadsimta sākumā un 60.-70. gados.

40.-50. gados uzplauka fizika, 60.-70. gados zinātnes, kas saistītas ar kosmosa pētniecību, 80.-90. gados molekulārā bioloģija.

Augstākās izglītības un zinātnes šaurā specializācija deva grandiozus teorētiskos atklājumus un tehnoloģiskos risinājumus, taču mazināja cilvēku vispārējo erudīciju.

XX gadsimta beigās Eiropā un Amerikā bija modē aptaujas, noskaidrojot zinātnisko darbinieku un ierēdņu zināšanu vispusību.

Atklājās, ka trešā daļa no aptaujātajiem nezina, ka zeme griežas ap sauli, puse domā, ka cilvēki kādu laiku dzīvoja kopā ar dinozauriem, trīs ceturtdaļas nezināja, ka atoms sastāv no kodola un elektroniem.

XX gadsimtā elementāru raksturu ieguva kultūras antinomiskums, ko veicināja kultūras iekšējās strukturālās komplicētības pieaugums (kultūras polimorfisms).

Salīdzinot ar iepriekšējiem gadsimtiem, kultūra bija kļuvusi kvalitatīvi un kvantitatīvi ļoti daudzveidīga, sociāli daudzslāņaina, normu un vērtību orientācijas ziņā atšķirīga un pretrunīga.

Nākas hipotētiski secināt, ka kultūras antinomiskums varēja izraisīt fatālo attieksmi pret XX gadsimtu, par ko bija runa iepriekš.

XX gadsimts lepojās ar kultūras strukturālo komplicētību. XX gadsimtā kultūras polimorfisms patiešām bija sasniedzis it kā maksimālo robežu. Taču šai komplicētībai tiek piešķirts fatāls raksturs. Respektīvi, kultūra kļūst arvien komplicētāka un tam var būt bēdīgas sekas, bet tāds, lūk, esot XX gadsimta neglābjamais liktenis.

Kultūras antinomiskumu kāpināja revolucionārās apziņas tips, kas radās jaunajos laikos un līdz šim kulmināciju ir sasniedzis XX gs.

Revolucionārās apziņas tips akumulēja katrā kultūrā sastopamās radikālās idejas un tendences, sintezējot atsevišķās “mācībās” (piemēram, marksismā-ļeņinismā) pat vispasaules revolūcijas tēlu.

Jaunie laiki ar savu racionālismu, inovācijām, modernizāciju veicināja māniju operatīvi un radikāli izmainīt kultūru saskaņā ar inspirētā revolucijas tēla ideāliem, atmetot un noliedzot iepriekšējo mantojumu un sākot visu no jauna.

XX gs. revolucionārajai apziņai piemita noteikta dinamika un specifiski realizācijas varianti, sākot no avangardisma un beidzot ar revolūcijām, totalitārajiem režīmiem Krievijā, Vācijā.

Fatālo attieksmi pret XX gs. lielā mērā stimulēja masu kultūras nostiprināšanās.

Katram domājošam cilvēkam kļuva skaidrs, ka masu kultūras plūdus nevienam neizdosies apturēt un galu galā masu kultūra pilnīgi nomāks kultūru.

Šodienas masu kultūras industrijas planetārās hegemonijas apstākļos, piemēram, jūgendstila pūles pretoties standartizācijai škiet bēdīgi naivas.

XX gs. kultūra nav objektīvi izprotama, neņemot vērā abus pasaules karus, fašistu nacionālsociālismu, holokaustu, proletariāta diktatūru Austrumeiropā, staļinisma šausminošo genocīdu pret savu tautu, starptautisko terorismu, sociālisma sistēmas izveidošanos un sabrukumu.

Uz XX gs. cilvēku mentalitāti atsaucās kosmosa iekarošana, telefona, TV, datora, interneta fantastiskās iespējas.

Visās zemēs par ideoloģisko un audzināšanas galveno instrumentu kļuva televīzija, ar kuru gadsimta nogalē sāka konkurēt internets.

Savukārt gadsimta sākumā krievu boļševiki par kultūras galveno veidu pasludināja kino, jo kinomākslu visefektīvāk var izmantot propagandā un aģitācijā.

XX gs. ievērojami izmainījās rūpnieciskā ražošana, kurā noteicošo lomu ieguva inženiertehniskais personāls, kas nodarbojās ar automatizācijas, mehanizācijas, informācijas apstrādes jautājumiem.

Sabiedrībā šo sociālo slāni XX gs. sāka dēvēt par “baltajām apkaklītēm”, kurām Eiropā gadsimta otrajā pusē strauji masveidā pievienojās gan attiecīgo valstu, gan Eiropas savienības un citu starpvalstu organizāciju administratīvais personāls.

Administratīvā birokrātija XX gs. kļuva viena no ietekmīgākajām sociālajām grupām un lielākajām masu kultūras industrijas produkcijas patērētājām.

XX gs. otrajā pusē kultūrā aktualizējās tādas jaunas tēmas kā atomkara draudi, ekoloģiskā katastrofa, iedzīvotāju migrācija, planētas pārapdzīvotība, dabas resursu izsīkšana, enerģētiskā krīze, starptautiskais terorisms.

Tā rezultātā lokālā pasaules skatījuma vietā priekšplānā izvirzījās planetārais skatījums.

No 70.gadiem industriālo sabiedrību sāka nomainīt postindustriālā sabiedrība, kurā dominē kompjuterizācija, informācijas tehnoloģijas, masu kultūras industrija, globalizācija, multikulturālisms, postmodernisms.

XX gs. kultūrā, salīdzinot ar iepriekšējiem gadsimtiem, marginalizējās reālisms, teoloģija un reliģiskā apziņa tās vēsturiski klasiskajā veidā.

Reālisms savas hierarhiskās pozīcijas mākslinieciskajā kultūrā saglabāja galvenokārt tikai totalitārajās iekārtās (Vācijā, PSRS).

Masu kultūrā patiesu un īstu reliģiskumu aizstāja ezotēriska okultisma aktivitātes.

Gadsimta sākumā mākslinieciskajā kultūrā dominēja modernisms un avangardisms. Starp abiem virzieniem arī pastāvēja antinomiskums.

Modernisms tiecās pēc formas un satura novatoriskuma. Avangardisms pirmkārt un galvenokārt vēlējās aktīvi un agresīvi iedarboties uz auditoriju.

Modernisti varēja iztikt bez auditorijas, gleznot un rakstīt savās darbnīcās, kabinetos. Avangardisti bez auditorijas nespēja dzīvot. Viņi nespēja dzīvot bez savu darinājumu izraisītā šoka, skandāla, publiskā nolieguma vai slavēšanas.

Avangarda mākslas galvenais mērķis ir izraisīt skatītāju, lasītāju aktīvu un momentālu reakciju.

XX  gs. avangarda mākslā bija vairāki novirzieni. Populārākie bija futūrisms, konstruktīvisms, sirreālisms, dadaisms.

Arī modernisma mākslā bija novirzieni. Piemēram, impresionisms, postimpresionisms, simbolisms, akmeisms, ekspresionisms, fovisms, kubisms, abstrakcionisms.

Par XX gs. modernisma un avangardisma mākslas savdabīgiem simboliem kļuva tādi mākslinieki un rakstnieki kā Pablo Pikaso, Žoržs Braks, Vasilijs Kandinskis, Kazimirs Maļevičs, Filipo Tomazo Marinetti, Salvators Dali, Andrē Bretons, Marks Šagals, Pols Eliārs, Luijs Aragons, Marsels Prusts, Džeims Džoiss, Francs Kafka, Albers Kamī, Rainers Marija Rilke, Žans-Pols Sartrs.

Modernisma un avangardisma mākslinieciskā dzīve intensīvi pulsēja Krievijā, Francijā, Vācijā, Itālijā, Spānijā.

Zīmīgi, ka avangardisma eksperimentus līdz 30. gadu sākumam netraucēja boļševiku vara Krievijā. Pēcāk boļševiki modernismu un avangardismu pasludināja par padomju kultūras kaitīgākajiem elementiem, un ar daudziem krievu mākslas šedevriem skatītāji varēja iepazīties tikai pēc PSRS sabrukuma.

Arī fašistiskajā Vācijā pret modernisma un avangardisma mākslu izturējās naidīgi.

Modernisma un avangardisma mākslas vispārējā masveidīgā atzīšana un slavināšana pilnā mērā Eiropā sākās pēc II Pasaules kara.

Pirms tam sabiedrība pret impresionistu, kubistu un citu modernās mākslas pārstāvju daiļradi izturējās augstprātīgi, jo tā neasociējās ar īstu mākslu un kultūru vispār.

XX  gs. vidū modernismu un avangardismu ieteica kā cilvēka gara brīvības, humānisma, civilizētas sabiedrības kultūras visaugstāko sasniegumu.

Kultūras polimorfisma piemērs jau gadsimta sākumā kļuva arī filosofija, jo filosofiskajā domā pastāvēja dažādas strāvas.

Piemēram, nīčeānisms, intuitīvisms, sociālā filosofija, fenomenoloģija, pragmātisms, marksisms, freidisms.

Filosofiskajā domā tāpat kā mākslinieciski estētiskajos meklējumos izpaudās antinomiskums, jo dažādo strāvu savstarpējā nesaderība tika pat īpaši manifestēta.

Pie tam jaunās strāvas krasi atsacījās no pagātnes filosofiskā mantojuma, sākot no Platona un beidzot ar Hēgeli.

Uzskata, ka XX gadsimta kultūrā centrālās konceptuālās nostādnes tika formulētas līdz II Pasaules karam un 1950.-2000. g. kultūrā nekas principiāli jauns neradās.

Eiropā kultūras paradigmu maiņu bremzēja aukstais karš starp sociālisma zemēm un Rietumiem.

Turklāt pēc kara intelektuālā un mākslinieciskā dzīve strauji izvērtās ASV, un eiropiešus pārņēma zināms apjukums, izjūtot amerikāņu kinomākslas, literatūras, zinātnes, arhitektūras, tēlotājas mākslas laikmetīgumu, drosmi, aktualitāti, garīgo vitalitāti.

Tikai 60. gados, kad eiropeiskajās kultūrās ienāca jauna paaudze ar savu jauno filosofisko bāzi (poststrukturālismu), starp abiem kontinentiem iestājās zināms līdzsvars, un eiropieši atguva kultūras pašapziņu.

80. gados arī poststrukturālisms vairs neapmierināja eiropiešu intelektuālās un artistiskās aprindas, un sākās diskusijas par postmodernismu kā jaunu kultūras paradigmu.

Postmodernisms sevi pieteica kā idejisku virbūvi mūsdienu mākslai, filosofijai, zinātnei, politikai, ekonomikai, modei utt.

Jau no paša sākuma postmodernisms sevi organiski saistīja ar postindustriālās sabiedrības izveidošanos.

Postmodernisms balstās uz vairākiem principiem.

Pirmkārt, filosofisko plurālismu, apliecinot gatavību sadarboties ar visiem filosofiskajiem virzieniem un strāvām.

Otrkārt, kultūras pastarpinātību.

Postmodernisti uzskata, ka kultūrā jau viss ir agrāk pateikts un tagad kultūra pastāv pastarpināti, proti, citātu veidā.

Treškārt, atsacīšanos no patiesības.

Postmodernisti atsakās nodoties jēdziena “patiesība” filosofiskajai analīzei. Par patiesību iespējams runāt vienīgi valodiskās spēles formā. Patiesība ir vārds, ko tas nozīmē vārdnīcā. Patiesība ir tikai teksta elements.

Ceturtkārt, atsacīšanos no realitātes un teksta pasludināšanu par realitāti.

Teksts rada realitāti. Realitāte neeksistē, eksistē virtuālās realitātes.

Mūsdienās pret postmodernismu neizturās viennozīmīgi. Visvairāk iebildumu ir pret tās ambīcijām kļūt par kultūras paradigmu.

Jau pastāv plaša bibliotēka par posmodernismu. Konstatējams pat noteikts postmodernisma kults ar saviem teorētiķiem universitātēs un institūtos, pielūdzējiem masu mēdijos, mākslas salonos un galerijās.

Taču daudzi zinātnieki, filosofi, rakstnieki, publicisti par postmodernismu izsakās kritiski, jo postmodernisms par “tekstu”, “spēli”, “citātu” grib pārvērst ne tikai kultūras pamatvērtības un vēsturisko mantojumu, bet pašu kultūru vispār.

Postmodernisms propagandē iespēju ignorēt jebkādas normas, tradīcijas, paražas un apjūsmo it kā brīvu un neatkarīgu intelektuāli, kurš jautri vēro un citē apkārtējo pasauli bez mazākās pilsoniskās atbildības, morālā pienākuma, profesionāli racionālā vērtējuma.

Šajā sakarā ir sastopams postmodernisma salīdzinājums ar t.s. narkotizētās apziņas modeļiem, no kuriem kultūru nācās sargāt jau XX gadsimta sākumā.

KULTUROLOGIJAS TERMINU VĀRDNĪCA

Adaptācija — cilvēku grupas vai indivīda piemērošanās dzīves apstākļiem sakarā ar klimatiskajām, ģeogrāfiskajām, politiskajām, sociālajām un cita veida izmainām, kad pārveidojās apziņas un uzvedības stereotipi, sociālās organizācijas un regulācijas formas, kultūras normas un vērtības; terminu galvenokārt lieto, raksturojot emigrantu piemērošanos jaunajai videi; piemēram, mūsdienu Latvijas emigrantu adaptācija Spānijā, Vācijā, Kanādā u.c.

Akulturācija — process, kad kāds etnoss daļēji vai pilnā mērā pārņem citas tautas kultūru; praktiski gandrīz vienmēr tiek pārņemta vairāk attīstītā kultūra; termins var palīdzēt fiksēt kultūras sakaru, asimilācijas un konsolidācijas procesa daudzpusību, kā arī kultūras-donora un kultūras-recipienta attiecības; piemēram, baltu ciltis un latviešu tauta savā laikā pārņēma vācbaltu kristiānisma kultūras formas.

Akumulācija — kulturoloģijā nozīmē kultūras potenciāla, mantojuma uzkrāšanu; kultūras akumulācijas procesa rezultātā rodas zināms kultūras mantojums kā evristiska bāze kultūras inovācijām; ar kultūras akumulāciju organiski ir vienoti tādi kultūras infrastruktūras elementi kā bibliotēkas, muzeji, arhīvi.

Ambivalence — kulturoloģijā apzīmē idejiski pretēju parādību, tendenču klātbūtni kultūrā; piemēram, nacionālisms multikulturālisms, ideālisms materiālisms.

Animisms — reliģiskajos ticējumos sastopams uzskats, ka jebkurai lietai un parādībai ir gars, dvēsele.

Anklāvs — valsts (kultūras) teritorija, kuru no visām pusēm apņem citas valsts (kultūras) teritorija; piemēram, Krievijas Federācijas Kaļiņingradas apgabals, kuru apņem Lietuvas Republikas teritorija.

Antinomiskums — kultūras struktūras iekšējā komplicētība, kad pretēji viedokļi veido noteiktu vienotu veselumu; piemēram, mūsdienu Latvijā sastopamā pretrunīgā attieksme pret dienestu padomju armijā un fašistiskajā vācu armijā II Pasaules kara laikā, modernisma un avangardisma pretrunīgie sociālpsiholoģiskie vērtējumi.

Antropocentrisms — uzskats, ka pasaules esamības visās izpausmēs galvenais ir cilvēks.

Antropoģeneze — vēsturiski evolucionārs process, kad attīstījas cilvēka fiziska uzbūve, valoda, darbaspējas.

Antropoloģija — zinātne, kas pēta cilvēka dzīves fundamentālās problēmas, cilvēkam dzīvojot dabas un mākslīgi radītajā vidē; sastopami dažādi antropoloģijas disciplīnu grupējumi; piemēram, par antropoloģijas disciplīnām var uzskatīt arheoloģiju, etnogrāfiju, folkloristiku, etnoloģiju, lingvistiku utt.; populārs ir sekojošais grupējums: sociālā antropoloģija, kultūras antropoloģija, filosofiskā antropoloģija, teoloģiskā antropoloģija, vēsturiskā antropoloģija, strukturālā antropoloģija u.c.

Antropomorfisms — cilvēka īpašību piedēvēšana dabas parādībām; plaši sastopama tādos kultūras segmentos kā mitoloģija, folklora, daiļliteratūra, māksla.

Areāls — kulturoloģijā par kultūras areālu sauc zināmu ģeogrāfisko reģionu; tajā kultūra vairāk vai mazāk var atšķirties no attiecīgajā valstī dominējošās kultūras; piemēram, lībiešu kultūras areāls Kurzemes ziemeļrietumos.

Arhetips — termins bija pazīstams jau antīkajā filosofijā, apzīmējot sākotnējo paraugu, tipu, tēlu; kulturoloģijā termins populārs kopš XX gs. sākuma, raksturojot iedzimtas, pirmatnējas psihiskās struktūras, motīvus, tēlus, kas cieši vienoti ar mītu, sapņu, pasaku vispārcilvēcisko simboliku; par arhetipiem sauc arī kultūras pamatelementus, kas formē garīgās dzīves konceptus; piemēram, Saules, zemesmātes arhetipiskā loma zemkopju kultūrās; terminu plaši lietoja K.G.Jungs.

Artefakts — mākslīgi radīts objekts, priekšmets, ideja, tēls, uzvedības forma, vērtējums; kulturoloģijā terminu var lietot, lai apzīmētu mākslīgi radītās pasaules, respektīvi, kultūras jebkuru elementu.

Asimilācija — process, kad notiek saplūšana ar citu kultūru, atsakoties un zaudējot sākotnējo dzimto kultūru (valodu, nacionālo pašapziņu utt.); asimilācijas process var notikt 1) spontāni attiecīgo apstākļu un vides ietekmē, un 2) voluntāri diktētas etnopolitikas rezultātā; piemēram, mūsdienu Latvijā sastopami abi asimilācijas veidi.

Avangardisms — kulturoloģijas ieskatā specifiska attieksme pret pastāvošajām kultūras normām un tradīcijām, mākslinieciskajiem stiliem un intelektuālajām paradigmām, pret kurām avangardisms izturās pasvītroti izaicinoši, tās pilnīgi ignorē un ar revolucionāru patosu reklamē savus risinājumus; kultūras avangardisms spilgti izpaudās padomju Krievijā 10.-20. gados.

Biogrāfija — vēstījums par atsevišķa cilvēka dzīvi; veids, kā atspoguļot atsevišķa cilvēka specifisko lomu attiecīgajā kultūrā, jo starp cilvēka biogrāfiju un sabiedrību pastāv cēloniski nosacītas sakarības; no vienas puses cilvēka dzīve veidojas saskaņā ar sabiedrībā pastāvošajām iespējām un kārtību, no otras puses arī cilvēka biogrāfija kā noteikts teksts var tikt sastādīts saskaņā ar attiecīgajā sabiedrībā funkcionējošajām biogrāfiskajām prasībām un tradīcijām; piemēram, PSRS bija izplatītas ievērojamu cilvēku biogrāfijas, kas faktiski lielā mērā bija veidotas atbilstoši noteiktiem ideoloģiskajiem kanoniem; mūsdienu Latvijā zināmi biogrāfiskie kanoni funkcionē jaunās paaudzes pārstāvju dzīves aprakstos.

Binārs — XX gs. kulturoloģijā kļuva populārs termins “binārā opozīcija” kā izziņas un interpretācijas forma, kas balstās uz izziņas priekšmeta divpusējo uztveri, kā arī attiecīgām reālām īstenības izpausmēm; piemēram, auksts-karsts, laimenelaime, dzīvība-nāve, labs-slikts, jā-nē, garīgā kultūra-materiālā kultūra u.tml.

Cikliskums — priekšstats par sociokulturālo fenomenu (civilizāciju, etnosu, kultūru) vēsturiskās attīstības universālu likumsakarību.

Civilizācija — sociokulturālās attīstības pakāpe, līmenis; polietniska kultūrvēsturiskā kopība; piemēram, Rietumu civilizācija, islama civilizācija, kristiānisma civilizācija; terminu mēdz lietot kā sinonīmu terminam “kultūra”; XX gs. atsevišķās kulturoloģiskajās (piemēram, O. Špenglera, K. Raudives) un literāri poētiskajās (piemēram, A. Bloka, A. Belija, J. Raiņa) koncepcijās lieto kā apzīmējumu kultūras degradācijai un bojāejai.

Decentralizācija — kulturoloģijā apzīmē kultūras politikas stratēģiju, kad kultūras virzība koncentrēta ne tikai centrā, bet arī perifērijā; piemēram, mūsdienu Latvijā kultūras decentralizācijas stratēģija nav sastopama.

Dekonstrukcija — poststrukturālismā un postmodernismā populārs termins, apzīmējot attieksmi pret tekstu, kad teksta analizētājs un teksts funkcionē kā vienota sistēma, teksts tiek “dekonstruēts”, lai atklātu tā saturisko jēgu; piemēram, noskaidrotu daiļdarba idejiskos motīvus.

Dezintegrācija — starp kultūras elementiem pastāvošo funkcionālo sakarību izjaukšana; tipisks dezintegrācijas piemērs ir paaudžu konflikts, kad jaunākās paaudzes apzināti atsakās no vecāko paaudžu kultūras elementiem un izjauc kultūras attīstības kontinuitāti; latviešu kultūras vēsturē kultūras dezintegrācija paaudžu konflikta formā bija sastopama vairākkārt,— pēdējo reizi pēc PSRS sabrukuma, atsakoties no t.s. latviešu padomju kultūras mantojuma.

Dialogs — komunikācijas forma kultūrā un starp kultūrām; dialoga pamatā ir tā dalībnieku līdztiesība un toleranta izturēšanās vienam pret otru; vērtējot dialoga formas autoritāti attiecīgajā kultūrā vispār, var konstatēt dažādas gradācijas; sastopamas kultūras, kurās valda monologa diktāts un dialogs nav cieņā; piemēram, XX gs. sociālisma zemēs valdīja monologa forma, jo proletariāta diktatūra nepieļāva nekādas filosofiskās, politiskās, ideoloģiskās un cita veida diskusijas; savukārt Rietumu buržuāziskajās kultūrās tiek proponēts dialoģiskums.

Diaspora — stabila etniskā grupa, kas dzīvo citā etniskajā vidē ārpus savas vēsturiskās etniskās dzimtenes; piemēram, ukraiņu, tatāru, armēņu diaspora Latvijā.

Diferenciācija — kulturoloģijā ar šo terminu apzīmē kvalitatīvas izmaiņas kultūrā, kad no veselā atdalās jaunas turpmāk relatīvi patstāvīgas daļas; piemēram, jaunatnes subkultūra.

Difūzija — kulturoloģijā ar šo terminu apzīmē kultūras formu un atsevišķu sistēmu izplatību telpā no sākotnējās rašanās vietas uz citām vietām, kur tās tiek pārņemtas attiecīgajā kultūrā (kultūrās); piemēram, ASV izstrādātās multikulturālisma koncepcijas izplatība Eiropā, Austrālijā uc.

Dinamika — kulturoloģijā ar šo terminu raksturo kultūras izmaiņas laikā un telpā kā attiecīgās kultūras īpašību; piemēram, postindustriālās sabiedrības kultūras dinamika.

Eirāzisms — filosofiskā, zinātniskā un politiskā koncepcija krievu emigrācijā

XX    gs. 20.-30. gados; koncepcijas pamatā ir ideja par Krievijas īpatno sūtību, jo krievu kultūra sintezējas no Rietumu un Austrumu kultūras elementiem un savā būtībā nepieder ne Rietumiem, ne Austrumiem; piemēram, A. Florovska, Ļ Karsavina, N. Trubeckoja, kā arī PSRS dzīvojošā Ļ Gumiļova darbos.

Eiropocentrisms — galvenokārt eiropiešu apziņā izplatīts uzskats, ka Eiropa ir t.s. pasaules kultūras un pasaules civilizācijas centrs, vadošais un kvalitatīvākais spēks.

Ekspansija — kulturoloģijā par kultūras ekspansiju uzskata kultūras ietekmes sfēras paplašināšanu, ko var realizēt valstī dominējošā kultūra attieksmē pret citām kultūrām kā savā zemē, tā ārpus tās robežām; XX gs. pēc II Pasaules kara sākās bezprecedenta ASV kultūras ekspansija praktiski visā pasaulē, tādas valstis kā Latviju, Krieviju sasniedzot XX gs. 90. gados; kristiānisma kultūras ekspansijas demagoģiskajā aizsegā vācu krustneši iekaroja baltu un somugru ciltis XII-Xni gs .

Entropija—kulturoloģijā ir sastopams termins “kultūras entropija”; par kultūras entropiju nākas runāt tad, kad samazinās kultūras strukturālā stabilitāte un spēja saglabāt kultūras vienotību un veselumu; kultūras entropija var izpausties visas kultūras mērogā vai kādā tās segmentā, praktiski galu galā degradējot visu kultūras sistēmu; piemēram, mūsdienu latviešu sabiedrības morālā un intelektuālā degradācija, etniskās konsolidācijas trūkums galu galā apdraud visas kultūras pastāvēšanu.

Etnisks — etnosam jeb tautai piederīgs; piemēram, latviešu, krievu etniskā kultūra.

Fakts — kulturoloģijā šo terminu izmanto, skaidrojot kultūras attīstības procesu; iegūstot un raksturojot kultūras faktus, kulturoloģija atsaucās, piemēram, uz vēstures, arheoloģijas, etnogrāfijas, mitoloģijas, folkloristikas, literatūrzinātnes, mākslas zinātnes, socioloģijas, ekonomikas, zinātnes vēstures savākto faktu materiālu; kultūras fakti tiek sistematizēti, klasificēti, teorētiski izskaidroti un vispārināti.

Fenomenoloģija—virziens filosofijā un kulturoloģijā (kultūras fenomenoloģija)

XX    gs.; fenomenoloģiju dēvē arī par filosofēšanas jaunu stilu un aprakstošu (deskriptīvu) darbību, aprakstot mentālos aktus; fenomenoloģijas izziņas objekts ir garīgās parādības, kas figurē apziņā un eksistē neatkarīgi no reālās īstenības un jutekliskās pieredzes; fenomenoloģijas pārliecībā reāls ir nevis tas, kas eksistē neatkarīgi no apziņas, bet gan ir apziņā novirzīts; fenomenoloģiskajā interpretācijā kultūra kļūst par vispārējo aspektu jebkuram apziņā novirzītajam fenomenam (sociālajam, ekonomiskajam, politiskajam u.c.), jo kultūra apziņā tverta “tīrā” veidā bez sociālā, ekonomiskā, politiskā un cita veida satura.

Fetišisms — pirmatnējā sabiedrībā un pasaules reliģijās materiālo priekšmetu (piemēram, amuletu, svēto pīšļu, svētbilžu) pielūgsme, tiem piešķirot pārdabiskas īpašības un spējas; ar fetišu starpniecību cilvēks it kā valda pār dabu, fetiši cilvēku apziņā asociējas ar Dievu, Dieva aizsardzību.

Filosofija — kulturoloģijas viena no pamatdisciplīnām ir kultūras filosofija, kura aplūko kultūru kā universālu un visaptverošu fenomenu; piemēram, kultūras filosofija filosofiski var analizēt indivīda un kultūras, dabas un kultūras, tehnikas un kultūras attiecības; XX gs. kultūras filosofijā dominē iedziļināšanās kultūras fenomenā vispār.

Forma — kulturoloģijā par formu dēvē kultūras objekta (parādības) īpašības un pazīmes, kurās atspoguļojas to utilitārās un simboliskās funkcijas; forma palīdz identificēt kultūras objektus; kultūras forma piemīt ne tikai cilvēciskās darbības materiālajiem objektiem, bet arī garīgās darbības rezultātiem idejām, koncepcijām, zināšanām, tekstiem, daiļdarbiem, tehnoloģijām utt.; kultūras forma nav tas pats, kas kultūras artefakts vēsturiski reālais kultūras objekts; kultūras forma ir objekta tipiskāko īpašību komplekss, saskaņā ar kuru praktiski var izveidot daudzus reālos objektus; piemēram, tādā kultūras formā kā baroks un jūgendstils var izveidot gan arhitektūras, gan dekoratīvās mākslas neskaitāmus objektus.

Formācija — kulturoloģijā (vēsturē, socioloģijā, filosofijā) ar šo terminu var raksturot ekonomiskās un sociālkulturālās attīstības relatīvi noslēgtas sistēmas cilvēces pastāvēšanas laikā; piemēram, feodālismu, kapitālismu, sociālismu; mūsdienu zinātnē sociāli ekonomiskās formācijas pieeju nomaina civilizācijas pieeja, kas ļaujot pilnīgāk un vispusīgāk teorētiski analizēt vēstures etapus.

Fundamentālisms — kulturoloģijā (kultūras socioloģijā) par fundamentālismu dēvē kultūras totalitārizācijas procesu, kad doktrināri tiek uzspiests viens kultūras stils un tam atbilstošas normas, vērtības; kultūras fundamentālisma tendences mūsdienās izpaužās atsevišķās subkultūrās (piemēram, hipiju, nacionālboļševiku), islama kultūrās, kā arī kultūrās, kurās dominē politiskā nacionālisma ideoloģija.

Funkcija — kulturoloģijā par kultūras funkcijām sauc lomu kopumu, kuras kultūra realizē sabiedrībā; kultūras funkcijām vienmēr ir sociāls raksturs, jo nodrošina cilvēku kolektīva darbību; kultūras funkcijas attiecas uz atsevišķu indivīdu tik lielā mērā, cik lielā mērā cilvēks ir saistīts ar sociālo vidi; piemēram, universāla kultūras funkcija ir cilvēku sociālās integrācijas nodrošināšana.

Globalizācija — kultūras procesu izmaiņas telpā; no XX gs. 80. gadiem ar šo terminu galvenokārt apzīmē kultūru kontaktu palielināšanos visas planētas mērogā; kultūras globalizāciju veicina planētas iedzīvotāju migrācija, transnacionālo korporāciju darbība, starptautisko organizāciju autoritātes pieaugums, vienota pasaules tirgus rašanās, pasaules finansu sistēmas veidošanās, valstu politiskā un ekonomiskā integrācija (piemēram, Eiropas savienības nostiprināšanās), planetārās apziņas rašanās utt.; XXI gs. strauji sāka progresēt t.s. antiglobālistu kustība, jo globalizācija planētas iedzīvotāju vienas daļas ieskatā draud pārvērsties par atsevišķu industriāli augsti attīstītu valstu (piemēram, ASV) pasaules hegemoniju.

Grafīti — mūsdienu kultūrā (subkultūrās) jauna parādība, uzrakstus, zīmes un zīmējumus ar aerosola krāsām uzkrāsojot publiskās vietās uz dažādām virsmām (sētām, ēku, metro staciju sienām, klintīm u.c.); zīmējumi un zīmes var būt visdažādākā rakstura maģiski draudi, reliģisko sektu slepeni simboli, sociālās grupas nosacīti signāli; savukārt uzrakstos var notikt informācijas apmaiņa, uzrakstus var veidot lozungu formā; mūsdienās grafīti funkcionē gan kā pašdarbības, gan kā profesionālās mākslas veids; grafīti izmanto dažāda tipa opozīcija; piemēram, politiskā, ideoloģiskā, jauniešu subkultūras u.c.

Haiteks — arhitektūras, dizaina stils, kas kultūrā radies XX gs. beigās un vispār pretendē kļūt par postindustriālās sabiedrības laikmeta stilu; stils atdarina modernas tehnoloģijas, iekārtas, izmanto jaunākos materiālus un to apstrādes paņēmienus, kā arī var eklektiski iekļaut konstruktīvisma, jūgendstila, klasicisma un citu stilu elementus.

Identitāte — kulturoloģijā ar šo terminu raksturo atsevišķa indivīda subjektīvās pašapziņas izpausmi, definējot savu etnisko, sociālo, kultūras piederību; identitāte rodas cilvēka individuālās attīstības laikā un ir socializācijas, inkulturācijas, kā arī adaptācijas, asimilācijas, integrācijas, segregācijas psiholoģisko procesu rezultāts.

Infrastruktūra—kulturoloģijā uzskata, ka kultūras infrastruktūra ir nosacījumu sistēma kultūras vērtību radīšanai, glabāšanai, eksponēšanai, translācijai, uztverei; kultūras infrastruktūrā ietilpst, piemēram, bibliotēkas, muzeji, arhīvi, izstāžu zāles, galerijas, mākslinieku darbnīcas, zinātniski pētnieciskās iestādes, kultūras centri utt.

Inkulturācija — process, kurā indivīds iegūst kultūras kompetenci tajā sabiedrībā, kurā viņš dzīvo; praktiski inkulturācijas process turpinās cilvēka visu dzīvi, ko nosaka kultūras transformācija un kultūras transformācijas dinamika.

Inovācija — jaunu metodoloģisko pieeju, zinātnisko, mākslinieciski estētisko uzskatu, rīcības un uzvedības modeļu, informācijas apmaiņas veidu, tehnoloģiju rašanās mehānisms, sekmējot priekšnoteikumus sociokulturālajām pārmaiņām; inovācija ir atkarīga no cilvēku spējas pievērsties jaunradei un sabiedrības gatavības adaptēt jaunrades rezultātus; kultūras vitalitāti un dinamiskumu būtiski ietekmē sabiedrības inovatīvais potenciāls; sastopamas kultūras un lokālas zonas, kuru sabiedrībā ir tradīcija aktīvi atbalstīt jaunas idejas, teorētiskās, teorētiski praktiskās nostādnes, mākslinieciskos risinājumus u.tml.; XX gs. piemērā tradicionāli tiek minēta ASV, tādas pilsētas kā Barselona, Dublina, Parīze.

Instalācija — mūsdienās plaši izplatīts mākslinieciskās darbības rezultāts (daiļdarbs), kas tiek tēlnieciski komponēts no dažādiem priekšmetiem, dabas objektiem, vizuālās informācijas līdzekļiem, materiāliem un lielā mērā sasaucās ar haiteka stila darinājumiem citos mākslas veidos, kā arī deklaratīvi atsaucās uz postmodernisma ideoloģiju (triviālo lietu neordināro “citēšanu”) un pretenzijām ieņemt noteicošo vietu sabiedrības mākslinieciskajā apziņā; pēc PSRS sabrukuma instalāciju zināms kults aizsākās arī Latvijas artistiskās jaunatnes vienā daļā; piemēram, Rīgas pilsētas noformējumā 700 gadu jubilejā balstījās uz jūgendstilu, 800 gadu jubilejā uz instalācijām.

Institūts — par kultūras institūtiem kulturoloģijā uzskata 1) konkrētas organizācijas, kas nodarbojas ar kultūras produkcijas vākšanu, glabāšanu, translāciju (piemēram, bibliotēkas, arhīvi, muzeji, mācību iestādes) un 2) noteiktu kārtību un procesuālās normas, kas ir radušās stihiski un reāli nodrošina kultūras zināmas funkcijas(piemēram, tradīcijas, paražas, rituāli, kulti, mākslinieciskie virzieni, sti

li,     zinātniskās skolas); latviešu sabiedrībā kultūras institūti ir, piemēram, Līgo svētki, dziesmu svētki, kas saistīti ar noteiktu oficiāli nereglamentētu kārtību un procesu.

Integrācija — atsevišķu objektu (parādību) iekļaušanās vienotā sistēmā, saglabājot strukturālo patstāvību; kulturoloģijā integrācijas terminu pielieto daudzpusīgi, fiksējot gan patstāvīgu kultūru integrāciju starpkulturālos formējumos, gan kultūras jauno formu iekļaušanos pamatsistēmā; kultūru integrācijas procesā netiecās izlīdzināt, nivelēt kultūras normas un vērtības; kultūru (civilizāciju) integrācijas problemātika ir ieguvusi jaunu saturu sakarā ar planetāro migrāciju; kultūru integrācijā nostiprinās tāda mūsdienu teorētiski metodoloģiskā koncepcija kā multikulturālisms, garantējot visu kultūru pastāvēšanas iespējas un tiesisko vienlīdzību; piemēram, multikulturālisma koncepcijai nav alternatīvas mūsdienu Latvijas polietniskajā sabiedrībā.

Intimizācija — ar šo terminu jaunākā laika kulturoloģijā apraksta sociālo tendenci apzināti formēt komfortablu un individuālu kultūras vidi, kura adresēta nelielai cilvēku grupai vai tikai atsevišķiem indivīdiem; sastopams viedoklis, ka kultūras intimizācija ir pretreakcija valdošās lumpeniskās politiskās kliķes un japija tipa ierēdniecības impotencei pret mākslu, zinātni, literatūru, cilvēka garīgajām vajadzībām un intelektuālajām prasībām; kultūras intimizācijā aktīva loma ir intelektuāļiem, kuri mīl pašizolēties no inteliģences savās garīgajās oāzēs; mūsdienu Latvijā kultūras intimizācija ir samērā plaši izplatīta parādība.

Inversija — kulturoloģijā terminu lieto, lai apzīmētu attiecīgajai kultūrai svešu elementu izmantošanu; piemēram, modernizācijas vērtību un modelu ieklaušanu tā dēvētajās tradicionālajās kultūrās, kad jaunās mākslīgi adaptētās izpausmes var sniegt pretējo rezultātu un degradēt kultūras sistēmu; kultūras inversija bija plaši izplatīta koloniālisma laikmetā, kad eiropieši savas kultūras formas centās ieviest Āfrikā, Amerikā; kultūras inversija var izpausties arī pretējā virzienā, tiecoties modernizāciju aizstāt ar tradicionālismu; mūsdienu Latvijā konstatējama latviešu kultūrā populārā pagānisma, etnogrāfiskuma, folkloristiskuma novirzīšana arī uz citām vietējām kultūrām, kurās minētie kultūras segmenti vairs nav tik aktuāli.

Izglītība — kulturoloģijas priekšstatā izglītība ir viens no galvenajiem sociokultūrālās attīstības līdzekliem, jo aktīvi piedalās vispārējo un speciālo zināšanu translācijā; izglītībai ir loti svarīga loma cilvēka socializācijas un inkulturācijas uzdevumu realizācijā, nodrošinot noteiktu sabiedrisko kārtību kultūras normu izpildē; mūsdienās nostiprinās uzskats par izglītības kulturoloģizācijas nepieciešamību, izglītībā ieklaujot sistematizētas kulturoloģiskās zināšanas par kultūras attīstības faktoriem, vēsturiskajām likumsakarībām, kultūru tipoloģiju; XX gs.beigās sāka dominēt atziņa, ka turpmāk cilvēka dzīve multikulturālajā, postindustriālajā, globalizācijas caurvītajā pasaulē lielā mērā psiholoģiski būs atkarīga no kulturoloģiskās kompetences.

Jūgendstils — termins, ar kuru kulturoloģijā apzīmē kultūras stilu XIX gs. beigās un XX gs. sākumā; samērā izplatīta ir pārliecība, ka jūgendstila ietekmes sfēra bija tikai dekoratīvā māksla un arhitektūra; faktiski jūgendstils formējās kā kultūras forma un dzili ietekmēja sabiedrisko apziņu; pie tam šī kultūras forma relatīvi latentā veidā kultūrā saglabājās līdz mūsdienām, kad jūgendstils ir kluvis garīgi nepieciešams un atkal aktīvi tiek ieklauts cilvēku dzīves vides iekārtojumā; piemēram, Krievijas jaunbagātnieku savrūpmāju, dzīvokļu, banku, “ofisu” arhitektūrā un interjērā.

Kategorija — kategorijas ir kulturoloģijas galvenie jēdzieni; kulturoloģijas kategorijas var iedalīt vairākās grupās: 1) kategorijas, kuras raksturo kulturoloģijas zinātnisko specifiku (piemēram, kultūra, kultūrģenēze, kultūras vērtība, kultūras norma), 2) kategorijas, kuras atrodas uz robežas starp kulturoloģiju un citām zinātnēm (piemēram, sociokulturālā attīstība, arhetips, asimilācija, kultūras komunikācija).

Kičs — kultūras unikālu artefaktu rūpnieciskā imitācija; bezgaumīga masu produkcija, galveno uzmanību veltot ārējam noformējumam; pseidomākslas sinonīms; mūsdienās kičs dominē masu kultūras industrijā.

Klips — videofilmā uzņemts muzikāls priekšnesums, kura fonā ir dekorācijas, dabas ainavas, pilsētas ielas u.tml.; klipu izgatavošana mūsdienās ir kļuvusi par mūzikālās dailrades un kinomākslas patstāvīgu žanru un kultūras formu vispār; piemēram, estrādes dziedātāja daiļrade var atspoguļoties tikai videoklipos.

Kods — kulturoloģijā par kultūras kodu sauc zīmju, simbolu, saturiskās jēgas kopumu, kas ir ietvērts jebkurā cilvēka materiālās vai garīgās darbības priekšmetā; piemēram, zināms kultūras kods ir ietvērts Brīvības piemineklī Rīgā.

Komunikācija — kulturoloģijā ar komunikācijas jēdzienu raksturo informācijas apmaiņu visdažādākajā līmenī starp kultūrām, subkultūrām, sociāli profesionālajām grupām, paaudzēm, atsevišķiem indivīdiem.

Koncepcija—kulturoloģijā par kultūras koncepciju atzīst uzskatu un teorētisko risinājumu sistēmu, kas radusies kultūras pētniecības gaitā; piemēram, koncepcija par Jaunās strāvas kustību latviešu kultūrā, koncepcija par postmodernismu.

Koncepts — kulturoloģijā ar terminu “koncepts” apraksta kultūras jēdzieniskos kompleksus; tajos ietilpst cilvēku rīcībā esošā informācija par attiecīgo kultūras fenomenu; piemēram, kultūra, daba, laiks, telpa.

Konfigurācija—kultūras elementu, īpašību, motīvu iekļaušanās kopējā kultūras segmentā, modelī, tēmā; piemēram, modernisma kultūras konfigurācija, kas veidojas no tādiem modernisma virzieniem kā impresionisms, postimpresionisms, simbolisms, jūgendstils.

Konflikts — kulturoloģijā nākas runāt par kultūras konfliktiem, kuros izpaužas sadursme starp dažādām kultūras normām, vērtībām, uzskatiem; kultūras konfliktu var izraisīt politiskās, reliģiskās, sociālās, etniskās atšķirības; kultūras konfliktus var iedalīt 1) starpkultūru konfliktos, 2) paaudžu kultūras konfliktos, 3) sociālajos kultūras konfliktos (piemēram, XIX un XX gs. raksturīgie konflikti starp buržuāzisko un proletārisko kultūru).

Konstante — kulturoloģijā par kultūras konstantēm dēvē tādus kultūras konceptus, kuri vienmēr saglabājās kultūrā un paliek relatīvi nemainīgi visos kultūras vēsturiskās transformācijas procesos; piemēram, tauta, sabiedrība, indivīds, laiks, telpa.

Kontakts — kultūras kontakts ir dažādu kultūru saskarsme kultūras difūzijas laikā; kultūras kontakts var izraisīt zināmas sekas, kā arī var noslēgties bez jebkāda rezultāta; piemēram, pēc PSRS sabrukuma latviešu kultūras plašie kontakti ar Rietumu kultūrām Latvijā izraisa samērā plašas sekas, ko, domājams, nevar konstatēt Eiropā, ASV pēc kontaktiem ar latviešu kultūru.

Kontrkultūra — uzskatu, ideālu un uzvedības formu kopums, kas ir raksturīgs, piemēram, jauniešu subkultūrām, lai protestētu pret vispārpieņemto kultūru, sabiedrībā valdošajām vērtībām un garīgo orientāciju; piemēram, hipiju, panku kontrkultūra.

Konverģence — ar terminu “kultūras konverģence” kulturoloģijā apzīmē dažādu kultūru tuvināšanās procesu, kad izzūd kultūru atšķirības un hipotētiski var prognozēt kultūru sintēzi; piemēram, kultūras konverģence bija PSRS valdošās ideoloģijas futuroloģiskais mērķis, multikulturālajā valstī sintezējot vienu t.s. padomju kultūru.

Kosmopolītisms — tā dēvētās pasaules pilsonības ideoloģija; radās antīkās filosofijas stocisma virzienā, visus cilvēkus uzskatot par vienotas pasaules valsts, Kosmopolisas, pilsoņiem; mūsdienās kosmopolītisma propagandu izraisa dažādi apstākļi; piemēram, nevēlēšanās samierināties ar valdošā etnosa asimilācijas politiku attieksmē pret valstī dzīvojošajām etniskajām minoritātēm, valstu savienību veidošanās, nihilistiska izturēšanās pret savas valsts kultūru.

Krīze — kulturoloģijā kultūras krīzi fiksē tajos gadījumos, kad ir izjukušas sakarības starp kultūras struktūrām un tas radikāli izmaina sabiedrisko dzīvi; kultūras krīzi var izraisīt dzīves reālitātes sadursme ar garīgi morālajiem ideāliem; kultūras krīzes laikā strauji izsīkst sabiedrības radošais potenciāls, devalvējās kultūras normas, vērtības.

Kroskultūra — termins plaši izplatīts Rietumu zinātnē, angļu valodā apzīmējot salīdzinoši tipoloģiskos pētījumus kroskultūras studijas; kroskultūras studiju mērķis ir analizēt kultūras artefaktu, konceptu funkcionēšanu dažādās kultūrās.

Krospsiholoģija — Rietumos labi pazīstams psiholoģijas virziens, kas psiholoģiskajā aspektā analizē visdažādākās sociokulturālās atšķirības; pasaulē viens no ievērojamākajiem krospsiholoģijas speciālistiem ir latviešu zinātnieks prof. Juris Draguns (ASV).

Ksenofobija — kulturoloģijā ar šo terminu raksturo bailes un naidu pret citu kultūru.

Kults — viens no reliģijas galvenajiem elementiem; rituālu, darbību, paražu kopums, kas ir saistīts ar ticību pārdabiskajam; kults ieņem svarīgu vietu katras kultūras vēsturē; pasaules reliģijās kulta realizācijas vieta ir baznīca ar attiecīgajiem kulta priekšmetiem svetbildēm, krucifiksiem, grāmatām utt.

Kulturoloģija — XX gs. otrajā pusē radusies zinātne par kultūru, kuras mērķis ir kultūras teorētiskā interpretācija; kulturoloģiju uzskata par starpdisciplinārās izziņas veidu, jo tā izmanto dažādu zinātnisko disciplīnu terminoloģisko aparātu, pētniecisko pieeju un zinātniskos rezultātus; mūsdienās kulturoloģija strauji attīstās Krievijā; terminu “kulturoloģija” pirmais lietoja Latvijā dzimušais vācbaltu slavenais zinātnieks V. Ostvalds 1915. g.

Kulturometrija — kulturoloģijas virziens, kas nodarbojas ar kultūras struktūras un dinamikas statistisko pētniecību; piemēram, statistiski apstrādājot speciālajā literatūrā publicēto informāciju par zinātniskajiem atklājumiem, var konstatēt zinātnes (kultūras) attīstības dinamiku noteiktā vēsturiskā periodā.

Kultūra — visplašākajā un mūsdienu kulturoloģijā akceptētajā definējumā kultūra ir cilvēku radītā “otrā daba” tas viss, kas atrodas starp cilvēku un dabu un ir cilvēku fiziskās un garīgās darbības rezultāts; šīs grāmatas pamattekstā ir definīcija, ka kultūra ir cilvēciskās darbības, uzvedības un saskarsmes superbioloģisko programmu sistēma, kas nodrošina sociālās dzīves pastāvēšanu un pilnveidošanos.

Kultūrģenēze — kultūras dinamikas veids, kad rodas jaunas kultūras formas un tās organiski iekļaujas kultūras sistēmā; ar kultūrģenēzes terminu var fiksēt arī jaunu kultūras sistēmu rašanos un turpmāko virzību; kultūrģenēzes būtība ir vienota ar kultūras pašatjaunošanos un kultūras formu kontinuitātes nodrošināšanu.

Kultūrtrēģerisms — ideoloģisks viedoklis par kādas kultūras pārākumu un nepieciešamību šo kultūru pārņemt arī citiem; piemēram, kultūrtrēģerisms spilgti izpaudās vācbaltu ideoloģijā Latvijā un Igaunijā, nepārtraukti akcentējot vācu kultūras pārākumu un potenciāli svētīgo lomu priekš baltu ciltīm, tautām.

Mantojums — kulturoloģijā sastopami vairāki terminoloģiskie savienojumi, kuros ietilpst vārds “mantojums”; piemēram, kultūras mantojums, mākslinieciskais mantojums, garīgais mantojums; par kultūras mantojumu sauc dotās sabiedrības kultūras visus sasniegumus, kurus manto nākamās paaudzes; kultūras mantojuma pārņemšana balstās uz mantotā materiāla kritisku izvērtējumu, atlasot dotajā kultūras virzības posmā visnoderīgāko; kultūras mantojuma izmantošanā liela loma ir sabiedriskajai (kultūras) atmiņai, kurā glabājas arī tā mantojuma daļa, kas dotajā laikā kultūrā nav aktuāla, bet var noderēt citā laikā; piemēram, XX gs. atsevišķās kultūrās aktualizējās mitoloģiskās pasaules uztveres poētiskās struktūras, kas visuzskatāmāk atspoguļojās daiļliteratūrā.

Marginalizācija — kulturoloģijā par marginalizāciju atzīst tādu procesu, kad indivīds (grupa) dzīvo it kā starp divām kultūrām, nespējot pilnā mērā atbrīvoties no iepriekšējās kultūras un brīvi iejusties jaunajā kultūrā; piemēram, lauku iedzīvotājs pilsētā, emigrants citā valstī, lumpeniskas izcelsmes jaunbagātnieks mūsdienu Latvijas sabiedrībā.

Masas — kulturoloģijā no vārda “masas” atvasina daudzus terminus; piemēram, masu kultūra, masu informācijas līdzekļi, masu komunikācija, masu sabiedrība, masu māksla, masu kultūras industrija, kuri katrs savā aspektā apliecina jaunu polišķirisko un internacionālo parādību, kas radās XX gs.

Materiāls — kulturoloģijā ir plaši izplatīts terminoloģiskais atvasinājums “materiālā kultūra”; nosacīti par materiālo kultūru sauc cilvēku darinātos artefaktus (priekšmetus, objektus); materialas kulturas antipods ir garīga kultura maksla, zinātne, izglītība, reliģija, morāle, idejas, ticējumi utt.

Mentalitāte — domāšanas, pasaules uztveres, garīgās nostādnes veids, kas var izpausties individuālajā un grupas līmenī; kulturoloģijā terminu lieto, lai atspoguļotu kultūras etniskās īpatnības, kultūras garīgo specifiku; kultūras mentalitāte ilgstoši veidojas kultūras attīstības procesā un tai piemīt noteikta stabilitāte un pašaizsardzības spējas; par latviešu kulturas mentalitātes iezīmēm tradicionāli uzskata tādas izpausmes kā strādīgums, sentimentalitāte, nenovīdība, kolektīvisma gars.

Migrācija — kulturoloģijā process, kura rezultātā cilvēki pārvietojās uz dzīvi no viena kulturas areāla uz otru; migrācija var notikt vienas valsts teritorijā, kā arī pārceļoties uz citu valsti; piemēram, XX gs. latgaliešu migrācija galvenokārt notika Latvijas teritorijā.

Minoritāte — kulturoloģijā etniskā grupa un tās kultura, kas attiecīgajā valstī ir mazākumā; piemēram, ebreju, poļu, krievu, baltkrievu, vācbaltu minoritātes Latvijas Republikā.

Mitoloģija — 1) zinātne, kas pēta mītus; 2) mītu kopums kultUrā, veidojot atsevišķu kultUras segmentu; piemēram, ģermāņu kultUras mitoloģija.

Mīts — fantastiski simbolisks reliģiskās ticības caurstrāvots tēlains vēstījums par notikumiem etniskās grupas (cilts, tautas) dzīvē, dieviem, gariem, dievišķiem varoņiem; mītus uzskata par pirmatnējās sabiedrības kulturas formu; mīta funkcionēšana kultUrā ir atkarīga no diviem faktoriem: 1) no mīta fantastiskā satura un 2) no ticības mīta patiesīgumam; daudzu pasaules valstu izglītības iestādēs joprojām plaši iepazīstās, piemēram, ar sengrieķu mītiem par tādiem dieviem kā Zevs, Apollons, Afrodīte.

Modernisms — kulturoloģijā ar modernisma terminu var apzīmēt ne tikai mākslinieciskās kultUras virzienu grupu XIX gs. beigās un XX gs. pirmajā pusē, bet arī konstruktīvi kritisku (salīdzinot ar avangardismu) attieksmi pret pastāvošo kultUru un kultUras mantojumu; modernisma kultUrā dažāda veida novācijām nav pašmērķīgs nolUks, bet gan vēlēšanās rast cilvēka un pasaules jaunas izziņas un interpretācijas formas.

Modernizācija—kulturoloģijā par modernizāciju uzskata kultUras strauju pāreju no zemāka kvalitatīvā līmeņa uz augstāku kvalitatīvo līmeni; piemēram, pāreju no pirmsindustriālās sabiedrības kultUras uz industriālās sabiedrības kultUru; modernizācijas procesā var iesaistīt kultUras visu sistēmu vai arī tikai atsevišķus segmentus; piemēram, XIX gs.vidU jaunlatviešu kustības inspirētās modernizācijas tendences galvenokārt skāra tikai latviešu zemkopību.

Monostilistiskums — ar šo terminu kulturoloģijā var apzīmēt kultUras vispārējo garīgo ievirzi; piemēram, tipiski monostilistiska kultUra bija PSRS padomju kultUra, kurā mākslinieciskā un zinātniskā jaunrade drīkstēja balstīties tikai uz marksismaļeņinisma mācību, sociālistiskā reālisma metodi, partejiskuma, šķiriskuma, tautiskuma principu.

Morfoloģija — termins kulturoloģijā ir sastopams savienojumā “kultūras morfoloģija”; par kultūras morfoloģiju sauc mācību par kultūras iekšējo struktūru un organizatoriski funkcionālo uzbūvi; kultūras morfoloģijā sastopamas daudzas koncepcijas par kultūras strukturālo iedalījumu; piemēram, tradicionāls ir iedalījums materiālajā un garīgajā kultūrā, kā arī kultūrā atsevišķi reducējot tādus kompleksus kā saimnieciskā darbība, tiesiskā sistēma, politiskā sistēma u.c.

Multikulturālisms — jauna kultūras forma, kas radās XX gs. otrajā pusē planetārās migrācijas rezultātā; 1) kultūras politikas stratēģija, kas balstās uz koncepciju par kultūru vienlīdzību un līdztiesību; 2) zinātniski metodoloģiskā nostādne, analizējot un interpretējot multietnisku un multikulturālu materiālu; multikulturālisma koncepcija vispirms kādu laiku (70.-80. g.) bija populāra ASV universitātēs un sociāli politiskajā publicistikā un esejistikā; mūsdienās multikulturālisma koncepcija ir oficiāli ietvērta valsts kultūras politikā Kanādā un Austrālijā, kā arī rekomendēta dažādos Eiropas savienības un citu starptautisko organizāciju dokumentos par izglītību, valodām, attieksmi pret minoritātēm; zinātnē multikulturālisma koncepcija atspoguļojās krospsiholoģijā, kroskultūras studijās, kulturoloģijā, izglītības un pedagoģijas teorijās, interkulturālajā izglītībā, valodniecībā u.c.; Latvijas polietniskajā sabiedrībā multikulturālisma koncepcijas proponēšana mērķtiecīgi un vispusīgi sākās 1993. gada aprīlī pēc privātās zinātniskās iestādes “Multikulturālisma centrs” (MKC) izveidošanas.

Nācija — mūsdienu kulturoloģijā un citās zinātnēs par nāciju sauc attiecīgās valsts pilsoņu kopumu, neņemot vērā viņu etnisko piederību; Latvijas viena sabiedrības daļa cenšas saglabāt arhaisko nācijas definīciju, nācijas terminu identificējot ar etnosa terminu; piemēram, latviešu nacionālā kultūra, latviešu nacionālā valsts; tamlīdzīgā traktējumā faktiski cenšas akcentēt to, ka latviešu nacionālajā valstī neietilpst citu etnosu pārstāvji, kas neatbilst patiesībai, jo Latvija ir tipiska multietniska zeme.

Norma — kultūrā eksistējošas prasības, noteikumi, principi, standarti, likumi; kultūras normas lielā mērā rodas stihiski kultūras attīstības laikā un būtiski nosaka cilvēku sabiedrisko esamību; piemēram, mūsdienu sabiedrībā stihiski nostiprinās tāda jauna kultūras norma kā nelietot mobīlo telefonu baznīcā, operā, teātrī, kinoteātrī un citās sabiedriskajās vietās; kultūras normu ievērošana liecina par indivīda piederību attiecīgajai kultūrai; kultūras normu apzināta ignorēšana savukārt liecina par demonstratīvu atsacīšanos sevi identificēt ar doto kultūru.

Organizācija — sociokulturālo fenomenu sakārtotības, kordinācijas, subordinācijas process un šī procesa rezultāts; sociokultūrālā organizācija veidojas no sakariem starp līdzvērtīgiem kultūras segmentiem, kas izpilda dažādas funkcijas, un kultūras segmentiem, kas, izpildot savas funkcijas, atrodas savstarpējā pakļautībā; sociokulturālā organizācija balstās uz sabiedrības vēsturiski sociālo pieredzi; sociokulturālās organizācijas pamatā ir attiecīgās sabiedrības noteikti mērķi sociālās integrācijas, konsolidācijas, komunikācijas, aizsardzības, pasaules uzskata, idejisko un morālo normu un vērtību aspektā.

Paaudze — plašākā nozīmē vienas izcelsmes, sākotnes (vecāku) atvases, pakāpes, posmi; kulturoloģijā par paaudzi uzskata viena vecuma cilvēku grupu; sastopams viedoklis, ka vienas paaudzes uzskati un priekšstati saglabājās 30 gadus un šo laika posmu var attiecināt uz paaudžu hronoloģisko grupējumu.

Paradigma — kulturoloģijā terminu lieto, lai fiksētu kultūras (kultūras perioda) konceptuālo pamatsistēmu, kas apliecina attiecīgajā sabiedrībā konstatējamos (dominējošos) idejiskos uzskatus, teorētisko pieeju, interpretācijas ievirzes, problēmu formulēšanas aspektus.

Pasionaritāte — cilvēka pašaizliedzīga tieksme īstenot savus ideālus, bez kā nav iespējamas radikālas izmaiņas kultūrā un kultūras jaunu formu rašanās; pasionāru cilvēku darbības rezultātā pieaug kultūras dinamika, pasionāru cilvēku trūkuma dēļ kultūrā iestājās stagnācija un obskurācija, un kultūra strauji iet bojā; terminu kulturoloģijā ieviesa L. Gumiļovs.

Performance — mūsdienu mākslas virziens, kura pamatā ir mākslinieciskā akcija, organizējot un iekārtojot zināmu noslēgtu telpu; pēc PSRS sabrukuma arī Latvijā sastopami darbi performances stilistikā; performances virziena adepti mēdz atsaukties uz postmodernisma attieksmi pret kultūru.

Perifērija — kulturoloģijā ir aktuāls pētnieciskais modelis “centrs perifērija”, kurā perifērija atrodas noteiktās attiecībās ar centru; piemēram, perifērijas kultūras procesi ar laiku var iespiesties centrā un kļūt tur noteicošie, kā tas lielā mērā ir saistīts ar Romas impērijas bojāeju; ar perifērijas terminu kulturoloģijā var raksturot atsevišķu kultūras formu, žanru, normu, vērtību aktualitātes samazināšanos zināmos kultūras periodos; piemēram, XX gs. mākslinieciskajā kultūrā perifērijā bija reālisma virziens.

Plurālisms — mūsdienās populārs termins visdažādākās daudzveidības apzīmējumam; piemēram, valodiskās, etniskās, kultūras, idejiskās, reliģiskās, politiskās un seksuālās orientācijas; mūsdienās ir populāri ar terminu “kultūras plurālisms” ideoloģiski humānistiskā garā demonstrēt un aizstāvēt cilvēces (kontinenta, valsts, reģiona) kultūru daudzveidību.

Poētika — kulturoloģijā ir sastopams termins “kultūras poētika”, apzīmējot kultūras realizācijas (izteiksmes) līdzekļu sistēmu.

Polimorfisms — kulturoloģijā par kultūras polimorfismu dēvē kultūras formu daudzveidību; kultūras polimorfisms piemīt komplicētām sociālajām struktūrām,jo sociāli daudzveidīgāka sabiedrība, jo lielāks kultūras polimorfisms; kultūrā katrai sociālajai grupai mēdz būt savas specifiskās normas un vērtības, kā arī savi funkcionēšanas nosacījumi; piemēram, kultūras polimorfismu ietekmē tādi sociālie slāņi kā inteliģence, intelektuālā elite, zemniecība, t.s. sabiedrības vidusslānis, dažādas subkultūras, etniskās grupas.

Politika — kulturoloģijā ir sastopams termins “kultūras politika”, kā dēvē kultūras attīstībai veltīto stratēģisko un taktisko plānu sistēmu; kultūras politikā tradicionāli ietilpst finansiālie, organizatoriskie, juridiskie, saimnieciski ekonomiskie, kadru, kultūras mantojuma saglabāšanas un citi jautājumi; kultūras politika ir atkarīga no sabiedrībā valdošās politiskās iekārtas un ideoloģijas; piemēram, PSRS iekārtā kultūras politiku formēja valsts, un kultūra(mākslinieciskā kultūra) tika uzskatīta par padomju valsts organisku sastāvdaļu; mūsdienu Latvijā valdošie politiskie spēki pret kultūru (māksliniecisko kultūru) izturās kā pret tirgus ekonomikas elementu.

Popārts — mūsdienu masu kultūras izpausme, kas galvenokārt atspoguļojās tēlotājas mākslā, veidojot no sadzīves priekšmetiem, preses un fotomateriāliem dažādas kompozīcijas.

Popkultūra — sinonīms populārai masu kultūrai.

Postindustriāls — kulturoloģijā lieto terminu “postindustriālās sabiedrības kultūra”; ar terminu apzīmē gan cilvēces nākotnes kultūru, gan mūsdienu kultūru industriāli augsti attīstītās valstīs (ASV, Japāna u.c.); postindustriālās sabiedrības kritēriji ir augsti attīstīta zinātne, izglītība, tehnoloģija, teorētiskās domāšanas prioritāte.

Postmodernisms — kulturoloģijā ar šo terminu apzīmē mūsdienu kultūras paradigmu, kas radās XX gs. 80. gados; postmodernisms tiecas aptvērt tādus kultūras segmentus kā filosofija, māksla, literatūra, estētika, humanitārās un sociālās zinātnes; postmodernismā dominē pesimistiska attieksme pret kultūras turpmāko nākotni, jo sevi vairs neattaisno jauno laiku kultūras ideāli par cilvēka neierobežotajām iespējām, prāta visvarenību, cilvēces vispārējo progresu; tā vietā ir iestājusies kultūras stagnācija un apātija sabiedrībā; postmodernisms praktizē spēles stilistiku, kultūras formu eklektisku, parodizējošu izmantošanu, kultūras mantojuma “citēšanu”.

Potenciāls — kulturoloģijā par kultūras potenciālu sauc materiālo priekšmetu, objektu, ideju, teoriju, koncepciju, metodoloģiju, filosofisko, reliģisko un cita veida mācību, ideoloģiju kopumu, kas ir attiecīgās sabiedrības rīcībā.

Progress — pozītīvi vērtēta izpausme, kas notikusi zināmā laika etapā; progresīva virzība var notikt pakāpeniski vai lēcienveidā (revolucionāri); kulturoloģijā sastopami atšķirīgi viedokļi par kultūras progresu; plaši izplatīts ir viedoklis, ka kultūrā pastāv progress un par to liecina kultūras vēsture; piemēram, progresīvās izmaiņas ražošanas līdzekļu un ražošanas attiecību jomā; savukārt kultūras cikliskuma koncepciju autori skeptiski izturās pret kultūras progresu, jo kultūrā var iestāties degradācija un tā var iet bojā; kulturologi, kuri kultūru interpretē estētikas un ētikas katogorijās, vispār noliedz progresu, jo nav objektīvu kritēriju progresa vērtējumam; piemēram, salīdzinot mūsdienu un viduslaiku kultūru.

Refleksija — kulturoloģijā runa ir par kultūras refleksijām; tajās atspoguļojās apziņas stāvoklis, tiecoties izvērtēt kultūras faktus, norises un prognozēt turpmāko attīstību; piemēram, tipiska kultūras refleksija ir S.F. Hantingtona koncepcija par civilizāciju konfliktu XXI gs. un krievu kulturoloģijā plaši izplatītā atziņa par kultūras koncepta dominējošo lomu XXI gs. zinātnē.

Regulācija — kulturoloģijā eksistē termins “sociokulturālā regulācija”; sociokulturālā regulācija ir viena no kultūras galvenajām funkcijām, kas nodrošina sabiedrības pastāvēšanu un sabiedrības iekšējo konsolidāciju; sociokulturālā regulācija nosaka un realizē noteiktu kārtību starp sabiedrības locekļiem, sociālajām grupām u.tml.

Rekonstrukcija — kulturoloģijā ir pazīstama kultūras rekonstrukcijas metode, modelējot kultūru kā vienotu veselumu un cenšoties noteikt kultūras tipoloģiskās un sistēmveidojošās iezīmes bez detalizēta empīriskā materiāla apskata.

Rokkultūra—jaunatnes subkultūras izpausme no XX gs. vidus, kad rokmūzikas kults izvērtās par visas subkultūras pamatu un sava veida kontrkultūru.

Segments — kulturoloģijā termins izplatīts, apzīmējot noteiktu relatīvi patstāvīgu kultūras sastāvdaļu; piemēram, tādas kultūras sastāvdaļas kā māksla, zinātne, ekonomika, politika u.tml.

Segregācija — kultūras atdalīšanās, norobežošanās no pārējās vides; piemēram, krievu vecticībnieku kultūras segregācija Latvijā līdz XX gs.

Semantika—par kulturoloģijas atsevišķu disciplīnu uzskata kultūras semantiku; tā nodarbojas ar kultūras objektos ietvertās jēgas un nozīmības jautājumiem; kultūras semantika ir cieši vienota ar loģisko semantiku un semiotiku, jo katru kultūras objektu analizē no tajā ietvērtās saturiskās nozīmības, zīmes (ārējās formas) un izpratnes(interpretācijas) viedokļa.

Semiotika — zinātne par zīmēm un zīmju sistēmām; XX gs. semiotika sava pētnieciskā materiāla analīzē plaši iesaistīja visas kultūras kontekstu, kā rezultātā radās semiotikas jauna disciplīna kultūras semiotika; mūsdienu kulturoloģija izmanto kultūras semiotikas sasniegumus.

Simbols — kulturoloģijā materiāls vai ideāls kultūras objekts, kas komunikācijas procesā funkcionē kā zīme, kuras nozīmība ir konvencionāli analoģiska cita objekta nozīmei; piemēram, svastikas zīme kultūrās var simboliski funkcionēt visdažādākajās nozīmēs, apzīmējot drosmi, varonību, laimi, mīlestību, uguni, sauli utt.; mēdz būt visas kultūras un subkultūras simboli, atseviškas paradības, garīgās nostādnes simboli; piemēram, par Latvijas un latviešu kultūras simboliem mēdz uzskatīt tautasdziesmas, Brīvības pieminekli, latviešu strēlniekus.

Simulakrs — postmodernistiskajā kultūras izpratnē viens no galvenajiem terminiem; piemēram, postmodernisma estētikā simulakra termins aizstāj tēla terminu; simulakrs ir neesošas īstenības, nepastāvošas realitātes tēls, pseidoizpausme, stereotips, tukša forma.

Sinkrētisms — kulturoloģijā atšķirīgu kultūras elementu savienošanās, kā arī kultūras viengabalainība un kultūras elementu sadalījuma trūkums; piemēram, pirmatnējās sabiedrības kultūra, kurā nepastāv izteikta diferenciācija starp reliģiskās, mākslinieciskās, sociālās, ekonomiskās apziņas formām.

Sistēma — kulturoloģijā plaši izplatīts ir termins “kultūras sistēma”; terminu lieto, raksturojot kultūras stāvokli, kad valda visu elementu strukturālā saistība, iekšējā vienotība un veselums.

Sistēmisks — par kulturoloģijas metodoloģisko pamatbāzi uzskata sistēmisko pieeju; lietojot sistēmisko pieeju, kultūra tiek aplūkota kā sistēma, kura veidojas un funkcionē kā vienots veselums.

Socializācija — process, kura laikā indivīds apgūst sociokulturālo pieredzi, iepazīstot sociālās normas, vērtības, uzvedības stereotipus, sociālās lomas, paražas, kolektīvos ticējumus, garīgās nostādnes utt.; indivīda socializācija realizējas audzināšanas un izglītības rezultātā, kā arī stihiski izjūtot sociālās vides ietekmi.

Socioloģija — mūsdienu kulturoloģijā nākas sastapties ar terminu “kultūras socioloģija”, kas ir jauna zinātniskā disciplīna; kultūras socioloģijas priekšmets ir sabiedrības un kultūras attiecības.

Starpnacionāls — jaunāko laiku kulturoloģijā funkcionē termins “starpnacionālā kultūra”; par starpnacionālo kultūru dēvē kultūru, kas veidojas kopīga daudzām valstīm un faktiski visai cilvēcei; starpnacionālās kultūras rašanos un nostiprināšanos veicina māksliniecisko stilu un virzienu internacionālā izplatība, masu kultūras industrijas produkcijas vienveidība visos kontinentos, starptautisko organizāciju darbība, transnacionālās finansu un ekonomiskās sistēmas ietekmes pieaugums, atpūtas un sporta veidu kopība, starptautisko juridisko tiesību autoritātes palielināšanās utt.

Stratifikācija—kulturoloģijā svarīgs termins ir “kultūras stratifikācija”, apzīmējot sabiedrībā pastāvošās sociālās, profesionālās un cita rakstura grupas, kurās valda atšķirīga vērtību orientācija, attieksme pret kultūras tradīcijām, mākslu, zinātni, politiku, reliģiju, sociokulturālajiem ideāliem utt.; piemēram, mūsdienu Latvijā un citās bijušajās sociālisma zemēs kultūras stratifikācijā radās tādas specifiskas grupas kā “politiķi”, “jaunie krievi”, “biznesmeņi”.

Struktūra — kādas sistēmas elementu stabilu sakarību kopums; kulturoloģijā aplūko ne tikai visas kultūras struktūru, bet arī kultūras atsevišku elementu struktūru; piemēram, mākslas veidu un žanru struktūra.

Strukturālisms — kulturoloģijā kultūras problēmu pētniecībā var izmantot strukturālo analīzi, kas ir strukturālisma teorētiski metodiskais pamats.

Subkultūra — relatīvi patstāvīga un noslēgta kultūras sistēma kādas citas (valdošās) kultūras sastāvā; piemēram, pilsētas, lauku iedzīvotāju subkultūra, jaunatnes subkultūra; subkultūras rašanās un pastāvēšanas galvenie kritēriji ir specifisks dzīves veids, pašiem savas normas, vērtības, paražas, uzvedības manieres utt.; par subkultūru mēdz dēvēt arī kādas valsts etniskās minoritātes kultūru; piemēram, čigānu subkultūra mūsdienu Rumānijā, Ungārijā.

Šoks — kulturoloģijā lieto terminu “kultūras šoks”; par kultūras šoku tradicionāli dēvē psiholoģisko konfliktu, kas indivīdam rodas saskarsmē ar citas kultūras normām un vērtībām; piemēram, emigrantu kultūras šoks pēc ierašanās jaunajā mītnes zemē.

Teksts — kulturoloģijā plaši izplatīts termins, atsevišķā grupā nošķirot zīmju formā pastāvošās kultūras formas, objektus; plašākā nozīmē terminu lieto jebkuras kultūras parādības interpretācijā, jo katrā kultūras parādībā imanenti ietilpst zināma semiotiskā jēga, proti, katra kultūras parādība sevī satur noteiktu informāciju gan par sevi, gan par sabiedrību kopumā.

Tipoloģija — terminu kulturoloģijā lieto dažādu kultūru salīdzinājumos, nosakot kopīgās un atšķirīgās iezīmes un veidojot dažādus konkrētus vai idealizētus teorētiskos modeļus; kultūru tipoloģijas mērķis ir iegūt priekšstatu par kultūru vēsturiskās attīstības likumsakarībām un perspektīvām; piemēram, kultūru tipoloģijas rezultātā zinātnē ir sastopamas koncepcijas (O. Špenglera, A. Toinbija, Ļ Gumiļova u.c.) par kultūru vēsturiskās attīstības stadijām, kultūru pastāvēšanas ilgumu u.tml.

Translācija — kulturoloģijā galvenokārt nozīmē dažāda veida informācijas, tradīciju, kultūras mantojuma, vērtību, sociālās pieredzes apmaiņu starp centru un perifēriju, dažādām kultūrām; piemēram, informācijas apmaiņa starp latgaliešiem un rīdziniekiem, kultūras tradīciju apmaiņa starp latviešu un krievu, baltu cilšu un vācbaltu kultūru.

Transformācija—kulturoloģijā nozīmē kultūras pozitīvās izmaiņas un kultūras pāreju no viena stāvokļa uz otru stāvokli; kultūras transformācijas procesā kultūra konstruktīvi un intensīvi izmanto iepriekšējo paaudžu un citu kultūru pieredzi; piemēram, latviešu kultūras transformācija XIX gs.

Universālijas — kulturoloģijā lieto terminu “kultūras universālijas”; par kultūras universālijām sauc tādas garīgās nostādnes (apziņas un rīcības stereotipus), kuras ir sastopamas daudzās sabiedrībās; piemēram, sabiedrības maksimāli vērīgā attieksme pret bērniem, veciem cilvēkiem, mirušo apbedīšana zināma rituāla veidā.

Valoda — ar terminu “kultūras valoda”, ko plaši lieto kulturoloģijā, apzīmē tādu kultūras objektu(zīmju) kopumu, kas sabiedrībā nodrošina komunikatīvos un translācijas procesus; kultūras valoda funkcionē tikai tādā sabiedrībā, kas ir akceptējusi attiecīgās valodas noteikumus; ar kultūras valodas apguvi sākās socializācijas un akulturācijas process.

Vērtība — viens no svarīgākajiem kultūras komponentiem; vērtība sākotnēji piemīt katrai cilvēciskās darbības, uzvedības un saskarsmes izpausmei; jebkurai esamības izpausmei piemīt vērtība; filosofijā izteikts viedoklis, ka vērtības uztvere ir cilvēka apziņas neatņemama sastāvdaļa; vērtību var dažādi interpretēt; kultūrā pastāv individuāli interpretētas vērtības, tā dēvētās kolektīvās vērtības; piemēram, kolektīvisma princips latviešu tautai ir kopēja vērtība.

Vēsture — viena no kulturoloģiskās izziņas sastāvdaļām ir kultūras vēsture, kura veidojas no kultūras notikumiem hronoloģiskajā secībā; kultūras vēsturē var ietilpt kultūras visdažādāko segmentu vēsturiskais aplūkojums; piemēram, zinātnes un tehnikas, mākslas un literatūras vēsturiskais materiāls; mūsdienās ir sastopams termins “kulturoloģijas vēsture”, raksturojot kultūras pētniecisko teoriju un koncepciju vēsturi.

SPECIĀLĀ LITERATŪRA

(grāmatas latv. val.)

Averincevs S. Cilvēks un vārds. R., 1998.

Buceniece E. Saprāts nav ilūzija. R., 1999.

Celms T. Tagadnes problēmas. R., 1935.

Celms T. Patiesība un šķitums. R., 1939.

Dāle P. Gara problēmas. R., 1939.

Dāle P. Vērojumi un pārdomas par cilvēku un gara kultūru. R., 1944. Eriksons H.E. Identitāte: jaunība un krīze. R., 1998.

Freids Z. Psihoanalīzes nozīme un vēsture. R., 1994.

Freids Z. īgnums kultūrā. R., 2000.

Gīrcs K. Kultūru interpretācijas. R., 1998.

Ivanovs V. Pāris un nepāris. R., 1990.

Jurevičs P. Nacionālās dzīves problēmas. R., 1936.

Jurevičs P. Dzīve un liktenis. Kopenhāgena, 1955.

Jurevičs P. Idejas un īstenība. Eslingena, 1946.

Jurevičs P. Variācijas par moderno cilvēku. Stokholma, 1956.

Jurevičs P. Kultūras sejas. Stokholma, 1960.

Kultūra. Teksts. Zīme. R., 1993.

Mauriņa Z. Pārdomas un ieceres. R., 1934.

Mauriņa Z. Prometēja gaismā. R., 1943.

Mauriņa Z. Kultūras saknes. R., 1944.

Mauriņa Z. Divas kultūras saknes. Hopenhāgena, 1961.

Merķelis G. Kultūrvēsturiski raksti. R., 1992.

Ortega-i-Gasets H. Mīlestība un gudrība. R., 1939.

Priedītis A. Himēriskuma nesaulē. Daugavpils, 2003.

Raudive K. Don Kichots un mūsdienu cilvēks. R., 1938.

Raudive K. Dzīves kultūrai. R., 1942.

Raudive K. Personīgais un pārpersonīgais. R., 1943.

Raudive K. Laikmetu ārdītāji. Bruklīna, 1974.

Raudive K. Laikmeta atjaunotāji. Bruklīna, 1976.

Reliģija. Ateisms. Kultūra. R., 1990.

Reliģija. Vēsture. Dzīve. R., 1993.

Šuvajevs I. Prelūdijas. R.,1998.

Unamuno M. Dzīves traģiskās jūtas. R.,1935.

Veinbergs J. Piramīdu un zikurātu ēnā. R., 1988.

PERSONU RĀDĪTĀJS

Adelungs J.K. (1732-1806) 51 Arhimends (ap 287-212 p.m.ē.) 171 Aragons L. (1897-1982) 197 Aristotelis (384-322 p.m.ē.) 94, 170, 171, 179

Aristofāns (ap 445-385 p.m.ē.) 170 Aspazija (1868-1943) 124 Augustīns Sv. (354-430) 179 Augusts (63 p.m.ē. 14) 174 Averincevs S. (dzim. 1937) 11

Bahs J.S. (1685-1750) 188 Bahtins M. (1895-1975) 11 Bairons Dž.N.G. (1766-1824) 190,

191

Balzaks O. (1799-1850) -192 Barts R. (1915-1980) 38, 40 Baumgartens A.G. (1714-1762) 94 Bekons F. (1561-1626) 48 Belijs A. (1880-1934) 95, 192, 203 Berdjajevs N. (1874-1948) 84, 134, 195

Berliozs H. (1803-1869) 190 Bethovens L. (1770-1827) 188 Bloks A. (1880-1921) 36, 192, 203 Bodlērs Š. (1821-1867) 190, 191 Boils R. (1627-1691) 186 Bokačo Dž. (1313-1375) 182 Bomarsē P.O. (1732-1799) 188 Boshs H. (ap 1460-1516) 185 Botičelli S. (1445-1510) 183, 184 Braks Ž. (1882-1963) 197 Brams J. (1833-1897) 190 Breigels P. (ap 1530-1569) 185 Bretons A. (1896-1966) 95, 197 Brjusovs V. (1873-1924) 192 Bruneleski F. (1377-1446) 183 Bruno Dž. (1548-1600) 182, 186 Buceniece E. (dzim. 1949) 221

Celms T. (1893-1989) 153, 221 Cēzars G.J. (102 vai 100-44 p.m.ē.) 174

Cicerons M.T. (106-43 p.m.ē.) 50,

182

Caadajevs P. (1794-1856) 156 Čudakova M. (dzim. 1937) 11 Čurļonis M.K. (1875-1911) 193

Dali S. (1904-1989) 197 Daniļevskis N. (1822-1885) 147, 151-153, 156 Dante A. (1265-1321) 182, 183 Darvins Č. (1809-1882) 20, 159 Dāle P. (1889-1968) 221 Degā E. (1834-1917) 193 Dekarts R. (1596-1650) 186 Delakruā E. (1798-1863) 190 Demokrīts (ap 470-460 ? p.m.ē.) 170

Demosfēns (ap 384-322 p.m.ē.) 170 Derrida Ž. (dzim. 1930) 40, 41 Didro D. (1713-1784) 51, 52, 187 Dikkems E. (1858-1917) 31 Dikenss Č. (1812-1870) 192 Dīrers A. (1471-1528) 184 Donatello (ap 1386-1466) 183 Dostojevskis F. (1821-1881) 26, 156,

192

Draguns J. (dzim. 1932) 210 Durkheims E. (1858-1917) 23

Džoiss Dž. (1882-1941) 197 Džordžone (1476 vai 1477-1510) 183

Džosers (3. g.t.p.ē.) 166 Džoto di Bondone (1266 vai 12671337) 183

Eihenbaums B. (1886-1959) 36 Eiklīds (365-300 p.m.ē.) 171 Eiripids (ap 480-406 p.m.ē.) 170 El Greko D. (1541-1614) 185 Eliārs P. (1895-1952) 197 Engelss F. (1820-1895) 131 Epikūrs (341-270 p.m.ē.) 171 Eriksons E.H. (1902-1994) 221 Eshils (ap 525-456 p.m.ē.) 170 Evanss A.Dž. (1851-1941) 168

Fergusons Ā. (1723-1816) 54 Fildings H. (1707-1754) 188 Fīdijs (5. gs.p.m.ē.) 170 Flobērs G. (1821-1880) 17,192 Florovskis A. (1884-1968) 204 Forsters J.G.A. (1754-1794) 52 Freids Z. (1856-1939) 25-28, 49, 57, 59, 221 Friss M. (dzim. 1911) 84 Fukidids (460-396 p.m.ē.) 170 Fuko M.P. (1926-1984) 38, 40

Galilejs G. (1564-1642) 182, 186 Gasparovs M. (dzim. 1935) 11 Gēte J.V. (1749-1832) 26, 187, 188 Gīrcs K. (dzim. 1926) 221 Goci K. (1720-1806) 188 Gogens P. (1848-1903) 193 Goija F.H. (1746-1828) 190 Goldoni K. (1707-1793) 188 Grosvalds J. (1891-1920) 94 Gumilovs Ļ. (1912-1992) 11, 57, 134, 142, 151, 204, 214, 218

Haidns FJ. (1732-1809) 188 Hals F. (1581-1585 1666) 185 Hantingtons S.F. (dzim. 1927) 216 Harvejs V. (1578-1657) 186 Heidegers M. (1889-1976) 30 Helvēcijs K.A. (1715-1771) 187 Hendelis G.F. (1685-1759) 188 Hercens A. (1812-1870) 156

Herders J.G. (1744-1803) 10, 19, 51-53, 141, 187, 188 Hēgelis G.V.F. (1770-1831) 51, 53, 57, 187, 188, 198 Hēredots (ap 490-480 ap 430-422 p.m.ē.) 170, 172 Hobss T. (1588-1679) 186 Hofmans E.T.A. (1776-1822) 26, 190 Holbeins H. (1497-1543) 185 Homērs (ap 9.-8. gs.p.m.ē.) 168, 169, 171

Horācijs K.G.F. (65-8 p.m.ē.) 174 Huks R. (1635-1703) 186 Humbolts V. (1767-1835) 19 Huserls E. (1856-1938) 28, 30

Igo V. (1802-1885) 190 Innokentijs III (1160 vai 1161 1216) 179

Isokrāts (436-338 p.m.ē.) 170 Ivanovs V. (1866-1949) 192 Ivanovs V. (dzim. 1929) 11, 44, 221

Jansons (Brauns) J. (1872-1917) 124 Jaspers K. (1883-1969) 30 Jākobsons R. (1896-1982) 35, 36 Jordans J. (1593-1678) 185 Jums D. (1711-1776) 189 Jungs K.G. (1875-1961) 26-28, 59, 202

Jurevičs P. (1891-1981) 221 Juvenāls D.J. (ap 60-127) 174

Kafka F. (1883-1924) 197 Kaligula (12-41) 174 Kaliostro (18. gs.) 189 Kami A. (1913-1960) 197 Kandinskis K. (1866-1944) 95, 197 Kants I. (1724-1804) 51, 53, 54, 187, 188 Karcevskis S. (1884-1955) 35 Karsavins Ļ. (1882-1952) 204 Kasirers E. ’ (1874-1945) 57

Katons M.P. (234-149 p.m.ē.) 50 Kazaks J. (1895-1920) 94 Kazanova Dž.Dž. (1725-1798) 189 Klakhons K. (1905-1960) 49 Klucis G. (1895-1938) 120 Kolumbs H. (1451-1506) 182 Kondakovs I. (dzim. 1947) 154-157 Koperniks N. (1473-1543) 182 Kranahs L. (1472-1553) 184 Kristeva J. (dzim. 1941) 40 Krobers A.L. (1876-1960) 49 Kroče B. (1866-1952) 95 Ksenofonts (ap 430-425 pēc 355 p.m.ē.) 170 Kuks Dž. (1728-1779) 52 Kurbē G. (1819-1877) 192 Kūns T. (1922-1996) 9

Lamarks Ž.B. (1744-1829) 159 Liotārs Ž.F. (dzim. 1924) 40 Lists F. (1811-1886) 190 Līvijs Tits (59 p.m.ē. 17) 172, 174 Leibnics G.V. (1646-1716) 186 Leonardo da Vinči (1452-1519) 26,

183

Leontjevs K. (1831-1891) 156 Lesings G.E. (1729-1781) 187 Levi-Stross K. (dzim. 1908) 37 Loks Dž. (1632-1704) 186, 187 Lope de Vega (1562-1635) 185 Losevs A. (1893-1988) 11 Lotmans J. (1922-1993) 11, 38, 39, 42, 44, 45, 47, 49, 137 Luters M. (1483-1546) 184

Ļeņins V. (1870-1924) 131 Ļih’ačovs D. (1906-1999) 11

Magelāns F. (ap 1480-1521) 182 Maķedonijas Aleksandrs (356-323 p.m.ē.) 166, 170, 171 Malarmē S. (1842-1898) 192

Malinovskis B. (1884-1942) 23, 56, 57

Malevičs K. (1878-1935) 95, 197 Mamardasvili M. (1930-1990) 11 Manē E. (1832-1883) 193 Marinetti F.T. (1876-1944) 95, 197 Markss K. (1818-1883) 54, 131 Matvejs V. (1877-1914) 95 Mauriņa Z. (1897-1978) 47, 153, 221

Mazačo (1401-1428) 183 Mālers G. (1860-1911) 190 Mediči L. (1449-1492) 183, 184 Merķelis G.H. (1769-1850) 221 Meterlinks M. (1862-1949) 192 Mikelandželo B. (1475-1564) 183 Minhauzens K.FJ. (1720-1797) 189 Minoss (3.-2. g.t.p.m.ē.) 169 Mirons (5. gs.p.m.ē.) 170 Mocarts V.A. (1756-1791) 188 Monē K. (1840-1926) 193 Montens M. (1533-1592) 185 Monteskjē Š. (1689-1755) 187 Monteverdi K. (1567-1643) 181 Morgans L.H. (1818-1881) 54 Moriss V. (1834-1896) 193 Munks E. (1863-1944) 193

Nerons (37-68) 174 Nīče F. (1844-1900) 69 Novalis (1772-1801) 190

Ņutons I. (1642-1727) 186

Ortega-i-Gasets H. (1883-1955) 195, 221

Ostvalds V. (1853-1932) 9, 10, 210 Ovīdijs (43 p.m.ē. 17) 174

Paganini N. (1782-1840) 190 Pareto V. (1848-1923) 31 Paskāls B. (1623-1662) 186

Petrarka F. (1304-1374) 183 Pēteris I (1672-1725) 192 Pikaso P. (1881-1973) 197 Pissarro K. (1830-1903) 193 Pirss Č.S. (1839-1914) 41 Platons (428 vai 427 348 vai 347 p.m.ē.) 94, 170, 179, 182, 198 Plutarhs (ap 45-127) 174 Pogodins M. (1800-1875) 156 Poliklets (5. gs.p.m.ē.) 170 Pomerancs G. (dzim. 1918) 11 Prieditis A. (dzim. 1946) 221 Props V. (1895-1970) 36, 37 Prusts M. (1871-1921) 197 Pufendorfs S. (1632-1694) 51 Pumpurs A. (1841-1902) 64, 65

Rablē F. (1494-1553) 185 Radklifs-Brauns A. (1881-1955) 24 Rafaels S. (1483-1520) 183 Rainis J. (1865-1929) 14, 64, 94, 124, 134, 143, 203 Raudive K. (1909-1974) 153, 203, 221

Rembrants (1606-1669) 185 Renuars O. (1841-1919) 193 Rilke R.M. (1875-1926) 197 Romuls (8. gs.p.m.ē.) 173 Ronsārs P. (1524-1585) 185 Roterdamas Erasms (1469-1536) 183, 185

Rozentāls J. (1866-1916) 87 Rubenss P.P. (1577-1640) 185 Russo Ž.Ž. (1712-1778) 19, 51, 52, 140, 141, 187

Sartrs Ž.P. (1905-1980) 197 Seneka L.A. (ap 4 p.m.ē. 65) 174 Servantess S.M. (1547-1616) 185 Sezans P. (1839-1906) 193 Sofokls (ap 497-406 p.m.ē.) 170 Sorokins P. (1889-1968) 34, 134, 151

Sokrāts (ap 470-399 p.m.ē.) 94, 170, 179

Sosīrs F. (1857-1913) 35, 36 Spensers H. (1820-1903) 20 Spinoza B. (1632-1677) 186 Stendāls (1783-1842) 192 Strabons (64-63 p.m.ē. 23 vai 24) 174

Strunke N. (1894-1966) 94

Šagals M. (1887-1985) 197 Šekspīrs V. (1564-1616) 26, 185 Šellijs P.B. (1792-1822) 190, 191 Šellings F.V. (1775-1854) 190, 191 Šeridans R.B. (1751-1816) 188 Šillers J.F. (1759-1805) 94, 187, 188 Šklovskis V. (1893-1984) 11, 36 Šlēgelis A.V. (1767-1845) 190 Šlēgelis F. (1772-1829) 190 Šlīmanis H. (1822-1890) 168 Šopenhauers A. (1788-1860) 190 Šopēns F. (1810-1849) 190 Špenglers O. (1880-1936) 56, 69, 134, 142, 151, 152-154, 195, 203, 218

Štrauss J. (1825-1899) 190 Šuvajevs I. (dzim. 1963) 221 Šūberts F. (1797-1828) 190 Šūmans R. (1810-1856) 190

Tacits (ap 58 ap 117) 174 Tailors E.B. (1832-1917) 20, 21, 54, 55, 149

Terners V. (1775-1851) 190 Tēns I. (1828-1893) 94, 95 Tibērijs (42 p.m.ē. 37) 174 Ticiāns (ap 1476/77 vai 1489/90 1576) 183 Tintoreto J. (1518-1594) 183 Tiņanovs J. (1894-1943) 9, 10, 36 Toinbijs A. (1889-1975) 151, 218 Tolstojs Ļ. (1828-1910) 192

Toms Akvinas (1225 vai 1226-1274) 179

Tomsens K. (1788-1865) 20 Trubeckojs N. (1890-1938) 35, 204 Tulūzs-Lotreks A. (1864-1901) 193 Turgēņevs I. (1818-1883) 192

Unamumo M. (1864-1936) 195

Vaits L. (1900-1975) 10, 22, 55, 56 Valerī P. (1871-1945) 192 Van Deiks A. (1599-1641) 185 Van Eiks J. (ap 1390-1441) 185 Van Gogs V. (1853-1890) 193 Vāgners R. (1813-1883) 190, 191 Veinbergs J. (dzim. 1922) 221 Veiningers O. (1880-1903) 69 Velaskezs D. (1599-1660) 185 Verdi Dž. (1813-1901) 192 Vergilijs M.P. (70-19 p.m.ē.) 174 Verlēns P. (1844-1896) 192 Veronēze P. (1528-1588) 183 Vēbers A. (1868-1958) 31, 134 Vēbers M. (1864-1920) 31-33 Vivaldi A. (1678-1741) 188 Viko Dž. (1668-1744) 51, 52, 141 Vīners N. (1894-1964) 120 Voltērs (1694-1778) 140, 187, 189 Vrubelis M. (1856-1910) 193

Zolā E. (1840-1902) 192

Žeriko T. (1791-1824) 194

Arturs Priedītis ievads kulturoloģijā. kultūras teorija un kultūras vēsture

A.K.A., Daugavpils, 2003 Multikulturālisma centra apgāds Daugavpils LV 5403, Parādes ielā 13 Tālr. 5422513

Printed in Latvia ISBN 9984-582-16-7

Content

Priedītis Arturs Ievads kulturologijā.

SATURS

PRIEKŠVĀRDS

Ievads KULTUROLOĢIJA MŪSDIENU INTELEKTUĀLĀ TENDENCE

Pirmā daļa Kultūras teorija

1.          KULTURAS PETNIECIBAS virzieni

1.1.              Evolucionisms

1.2.             Funkcionālisms

1.3.             Psihoanalīze

1.4.            Fenomenoloģija

1.5.             Socioloģija

1.6.             Strukturālisms

1.7.            Poststrukturālisms

1.8.             Semiotika

2.          KULTURAS JĒDZIENS

2.1.             Kulturas jedziena universialitate

2.2.  Kulturas izpratne līdz XIX gadsimtam

2.3.   Kulturas jedziens XIX un XX gadsimta

2.4.Kulturas ontoloģija

3. KULTURU TOPOLOĢIJA

3.1. Materiala un garīga kultura

3.2.  Elitara un masu kultura

3.3. Etniska un nacionala kultura

4.  KULTURAS STRUKTURA

4.1.  Kulturas koncepti un konstantes

4.2.   Kulturas valoda

4.3. Kulturas stratifikacija

4.4.  Daba un kultura

4.5.  Reliģija un kultura

4.6.Zinātne un kultura

4.7. Maksla un kultura

5.  KULTURAS FUNKCIJAS

5.1. Socializacija un inkulturacija

5.2. Adaptacija un akulturacija

5.3. Asimilācijā un integrācijā

5.4.  Normas un vērtības

6.  KULTURAS DINAMIKA

6.1. Kulturas dinamika, procesi un ģenēze

6.2.Kulturas modernizācijā

6.3. Kulturas globalizacija

6.4. Kulturas fundamentalisms

6.5.Kultura un civilizācijā

Otrā daļa Kultūras vēsture

7.KULTURAS VĒSTURES PETNIECIBA

7.1.  Kulturas vestures priekšmets

7.2.  Kulturas vestures metodoloģija

7.3.Kulturu vēsturiska tipoloģija

8. KULTURAS VESTURES koncepcijas

8.1.  Lineārās attīstības koncepcija

8.2.  Cikliskuma teorija

8.3.Paradigmu arhitektonika

9.  PASAULES KULTURU VĒSTURISKAIS MANTOJUMS

9.1.  Pirmatnējas sabiedrības garīga virzība

9.2.Seno Austrumu kulturas

9.3. Antīka kultura

9.4. Eiropas viduslaiku kultura

9.5.  Renesanse

9.6. Jauno laiku kultura

9.7. Kultura XX gadsimta

KULTUROLOGIJAS TERMINU VĀRDNĪCA

SPECIĀLĀ LITERATŪRA

PERSONU RĀDĪTĀJS