Priedītis Arturs

Iracionālā kapitālisma gramatika.

Arturs Priedītis

Iracionālā kapitālisma gramatika

Filosofijas identitāte jeb intelektuālā klimata pārvērtībās

Priešvards

Vesture atkartojas divas reizes: pirmo reizi traģēdijas veida, otro - farsa veida.

Kārlis Markss

Pašlaik ļoti aktuāla ir sabiedrības klasifikācija, kas tradicionāli ir zinātniskās refleksijas rezultāts. Klasifikācijas reālijas (konkrētie apzīmējumi) galvenokārt eksistē zinātniskās domas pakāpē. Klasifikācijā lietotos jēdzienus cilvēki ikdienas dzīvē neizmanto, jo lielākā daļa par tiem neko nav ne dzirdējusi, ne lasījusi.

Zinātniskajās aprindās pašlaik modē ir vairāki apzīmējumi: informācijas sabiedrība, patērētāju sabiedrība, patērēšanas sabiedrība. Sastopami arī tādi apzīmējumi kā finansu kapitālisms, „kazino” kapitālisms, globālais kapitālisms, kognitīvais kapitālisms, valsts kapitālisms. Šo rindu autors iesaka jaunu variantu - iracionālais kapitālisms. Savukārt mūsu laikmetu pašlaik moderni ir dēvēt par tranzīta laikmetu, bet futurologi diskutē par civilizāciju tranzītu. Kā redzam, tiek izmantots atvasinājums no angļu vārda „transition”, jo vārdu kopa „transition period’ nozīmē pārejas laikmets.

Protams, tiem, kuri cenšas izprast šodienas notikumus un tos salīdzināt ar vēsturisko materiālu, ātri kļūst skaidrs, ka mēs patiešām dzīvojam unikālu un grandiozu pārmaiņu laikmetā. Mēs faktiski dzīvojam laikā, kad vairākas parādības notiek pirmo reizi cilvēces vēsturē. Pirmo reizi planetārā mērogā notiek demogrāfiskā pāreja, kura sākās 1960.gadā un noslēgsies 2050.gadā. Pirmo reizi Homo sapiens vēsturē iet bojā atsevišķa rase - baltie cilvēki. Pirmo reizi globalizācijas rezultātā planētas iedzīvotāji pilnā mērā sevi apzinās kā vienotu veselumu ne tikai intelektuālajā līmenī, bet empīriski praktiskajā līmenī. Pirmo reizi cilvēce ir totāli nonākusi iracionālā kapitālisma skavās, pie kā galvenokārt noveda balto cilvēku bezprātīgās patērēšanas un alkātības mānija, kuru savukārt veicināja rases bojāejas diktētā dzīves loģika.

Grāmatu „Iracionālā kapitālisma gramatika” stimulēja sarakstīt iepazītais, cenšoties izprast šodienas dzīvi, bet pasaules finansu un ekonomiskā krīze iesacīja materiālu interpretēt iracionālisma gultnē.

Saprotams, nākas apzināties, ka tas, ko šodien dēvē par pasaules finansu un ekonomisko krīzi, noteikti ir kaut kas daudz plašāks par finansu un ekonomisko sfēru, jo skar kultūras visus segmentus - morāli, zinātni, politiku, cilvēku pasaules uzskatus un dzīves loģiku, attieksmi pret pagātni un nākotni, priekšstatus par valstiskumu, valstisko suverenitāti, pilsonisko sabiedrību utt. Krīze ir jauna laikmeta sākums, kad cilvēku dzīvē sākās jauns posms - jauns dzīves saturs un jaunas dzīves formas. Turklāt tas nav relatīvi lokāls pārejas laikmets, bet gan organiski attiecas uz visu cilvēci. Kā šodien saka, tas ir civilizāciju tranzīts.

Tas, kurš ir aizņemts ar definīcijām, nepārzina likteni.

Osvalds Špenglers

Patiesība galu galā uzvar, taču dzīve ir par īsu.

Viktors Šklovskis

Ne visas grāmatas tiek rakstītas lasītājiem, un ne visas grāmatas ir derīgas lasītājiem;

atsevišķas grāmatas var būt kaitīgas lasītajiem.

Udo Ulbergs

Saruna par filosofijas identitāti jeb intelektuālā klimata pārvērtībām faktiski ir saruna par garīgumu un intelektuālismu. Tā ir saruna par garīguma un intelektuālisma lomu sabiedrībā, garīguma un intelektualisma autoritāti kultūrā, kā arī tā var būt saruna par iracionālu attieksmi pret garīgumu, naidu pret garīgumu, prātu, intelektuālo kapacitāti.

Labi ir zināms, ka filosofijas identitāte ir mobīla identitāte, kura mainās laikmetu griežos. Labi ir zināms arī par intelektuālā klimata pārvērtībām, kad dažkārt pat ir nepieciešama stratēģiskā pacietība saskarsmē ar intelektuālo mazdūšību vai neirozēm un fobijām sociumā.

Šajā rakstā runa būs par filosofijas identitāti šodienas kulturā. Protams, runa būs par to, kā izveidojās šī identitāte. Filosofijas tāpat kā jebkura cita fenomena identitātes formēšanās ir noteikts vēsturiskais process. Turklāt šis process norit noteiktā kontekstā -citu garīgo procesu vidē, par ko tāpat nākas runāt, izvēloties tamlīdzīgu tēmu.

Filosofiskās studijas nenotiek fatālā atrautībā no attiecīgās sabiedrības intelektuālā klimata. Tā, piemēram, I.Kanta filosofiskā mantojuma cienītāji teicami zina par vācu filosofa ideju saistību ar tā laika noteiktos sabiedrības slāņos dominējošo garīgo noskaņojumu. Kanta kritiskā filosofija spoži artikulēja birģeru apziņas svarīgākās struktūras Apgaismības laikmeta beigās. Turklāt arī pats I.Kants īpaši akcentēja, ka filosofiskā doma ir organiski vienota ar „ikdienišķo saprātu”, par ko viņš konkrēti izsakās „Tīrā prāta kritikā”. Kants dedzīgi norādīja, ka „augstākā filosofija” ir pakļauta dabai un „ikdienišķajam saprātam”.

Osvalds Špenglers, „pasvītroti apzinīgais diletants” (Karena Svasjana epitets), pret kultūru izturējās kā pret dzīvu organismu. Kultūra tāpat kā jebkurš dzīvais organisms piedzimst, aizvada bērnības un jaunības periodu, sasniedz noteiktu briedumu, pēc kura seko novecošana un nāve. O.Špenglera fundamentālajā grāmatā kultūras mūža ilgums ir 1000 gadi. Tādējādi Rietumeiropas noriets nav lēta sensācija, bet stingri aprēķināta prognoze. Rietumeiropas bojāeja tiek paredzēta ap 2200.gadu.

Kultūras vēsturnieki labi zina, ka O.Špenglera metodoloģija bija vienota ar tā laika (XX gs. sākuma) eiropiešu zinātnieku māniju visu salīdzināt ar dzīviem organismiem. Proti, sabiedrības intelektuālajā klimatā valdīja dzīvo organismu kaislības, kas atsaucās arī uz O.Špenglera koncepciju.

Jāsaka, ka laikmeta intelektuālā klimata raksturojums vispār ir neiztrūkstošs sižets jebkurā nopietnā pētījumā, aprakstot attiecīgā laikmeta garīgās parādības. Teiksim, XIX gadsimta un XX gadsimta mākslas un literatūras parādības.

Daudzos tekstos var lasīt, ka XIX gs. idejisko risinājumu avots bija Renesanses popularizētais un no senajiem romiešiem pārņemtais Homo humanus ideāls, to pretstatot Homo barbarus. Tā rezultātā radās zināšanu, normu, vērtību cilvēciskuma koncepcija Humanitas, kas stimulē apgaismota cilvēka attīstību un viņa spēju stāvēt pāri tumsonībai un dabas haosam. XIX gs. nebija aizmirsta arī Hēgeļa tēze par cilvēka gara un domas visvarenību, kas izvērsti atspoguļojās viņa „Lekcijās par estētiku”. Hēgelis mācīja, ka jebkura cilvēka doma ir daudz brīvāka un estētiski vērtīgāka par jebkuru visgrandiozāko dabas parādību. XIX gadsimtā cilvēks ir Visuma valdnieks Emersona, Karleila, Beļinska, Marksa, Tēna, Burkharta darbos, Ogista Konta „cilvēka reliģijā”. Cilvēciskuma koncepcija, Humanitas, atspoguļoja apgaismota un izglītota cilvēka ideālu, formēja apgaismības un humānisma ideoloģisko bāzi vispār.

Taču XIX gs. pakāpeniski izvērtās divpusīga konstrukcija: kultūra - civilizācija. Pirmajā laikā vārds „civilizācija” kļuva pozitīvi vērtējošs jēdziens, tajā apvienojot civilizēto dabu pretstatā mežonībai un tumsonībai. Taču visai drīz vārds „civilizācija” kļuva par sinonīmu visam bezdvēseliskajam un pragmātiski aukstajam cilvēku darbībā.

Kultūras jēdziens XIX gs. otrajā pusē arī raksturo tādas parādības, kas balstās uz garīgumu, humānismu, saprātu. Zīmīgi, ka minētos elementus krievu makslinieciskajā kultūrā papildina tādi kultūras kritēriji kā dzīves patiesība, idejiskums. Kultūra ir tikai tad, ja Homo humanus valda pār haosu, dzīvnieciskiem un iracionāliem impulsiem, mistiku, maģiju, panteismu, bailēm no dabas. Ja pārsvaru iegūst pretēja rakstura parādības, tad nākas runāt par nekulturālību, mežonību, barbarismu. Kultūra tādos apstākļos ir bez mākslas, jo tā nav māksla, kurā valda mežonība un nekulturālība.

Iebildes pret civilizāciju un vispār opozīcija pret antropoloģisko civilizacionismu sākās

XIX gs. otrajā pusē. Piemēram, alternatīvas meklējumi sastopami Šarla Bodlēra filosofiskā formā izteiktajās atziņās. Viņš brīdināja, ka pati civilizācija ir spējīga radīt nekontrolējamus spēkus - to, ko dēvē par mežonību, iracionalismu. Jau XX gs. sākumā

O.Špenglers kultūru ļoti radikāli pretstata civilizācijai.

Interesanta ir idejiskās pozīcijas argumentācija XIX gs.beigās un XX gs. sākumā. No vienas puses skaidri izpaudās humānas kultūras akcentācija, kad galvenā loma ir cilvēka mīlestībai, saprātam, morālajai atbildībai. No otras puses tika uzsvērts pretējais - dabas un kosmosa enerģija, intuīcija, iracionāls entuziasms, dzīves vitālais spēks. Ambivalentā loģika uzskatāmi atspoguļojās modernistu un avangardistu idejisko piedāvājumu argumentācijā (Van Goga, Sezanna vēstulēs, Raiņa piezīmēs, futūristu manifestos, Maļēviča, Kandiska tekstos, racionālistiski maģiskajā mentalitātē J.Zamjatina romānā „Mēs” (1920), A.Platona „Čevengurā” (1927), apziņas duālisma (tehnika-mistika) analīzē Maksa Vēbera darbā „Zinātne kā aicinājums” (1919).

Savukārt XX gs. beigās dominē interese par nenoteiktību, un populārs kļūst princips „pretējais arī ir pareizs”. Tomēr XX gs. beigu svarīgs notikums, visticamākais, ir elektroniskā revolūcija, kuras sekas ir daudz dziļākas nekā zinātniski tehniskās un rūpnieciskās revolūcijas sekas. Pie tam cilvēku elektroniskā aktivitāte progresē milzīgā tempā, izmainot dzīves kvalitāti, cilvēku sociālās lomas un sociālos sakarus, estētiskās un morālās normas, zaudē aktualitāti cilvēka bioloģiskās un vēsturiskās attīstības laikā sasniegtās vērtības. Elektroniskā revolūcija no vienas puses rada jaunas grandiozas iespējas starppersonālajā komunikācijā, taču no otras puses nākas konstatēt starppersonālās komunmikācijas dehumanizāciju - bezpersoniskumu, racionālās domāšanas, realitātes adekvātas uztveršanas un izpratnes atmiršanu, apziņas fragmentāciju un emocionalitātes noplicināšanos. Elektroniskā revolūcija veicina kopainas un kopsakarību neizpratni un mazina intelektuālo līmeni vispār, par ko liecina daudzi pētījumi. Tas tāpēc, ka cilvēkam nākas nemitīgi veikt visdažādākās funkcijas ar lielu informācijas apjomu; viņš tāpēc neko nepatur atmiņā, kā ari neanalizē informāciju, kā saka, ne ar prātu, ne ar sirdi.

Tas faktiski bija zināms jau sen, ka informācija „aprij” uzmanību, un informācijas detalizācija un apjoms noplicina uztveri un kritisko domāšanu. Ne velti Rietumos elektroniskās revolūcijas „fanus”, šodienas jauno paaudzi, sauc par stulbo paaudzi (dumpest generation) vai ārprātīgajiem (distracted). Elektroniskās revolūcijas rezultātā atmirst tādas „tradicionālās” domāšanas formas kā intuīcijas balss, domas nianses un pustoņi, nenoteiktība, pretrunīgums, daudzpusība. Toties ir jauns ieguvums - ilūzija par zināšanām. Ne velti tagad ir populārs aforisms: šodienas pasaulē bīstamākais drauds nav tumsonība, bet gan ilūzija par zināšanām.

Tos cilvēkus, kuri mūsdienās raksta par sabiedriskās apziņas formu likteni, var iedalīt vairākās grupās. Vieni jau labu laiku raksta par metafizikas norietu, otri - par filosofijas norietu, trešie - par filosofijas vēstures norietu, ceturtie - par literatūras teorijas norietu, piektie - par kultūras norietu un postkultūras ēras sākumu, sestie - par ētikas norietu un morālās katastrofas sākšanos. Tā, piemēram, J.Hābermāss ironizē par filosofijas ambīcijām valdīt par dabu un vēsturi, tādējādi it kā spējot nosacīt cilvēka dzīves formātu. Dzīves stilu individualizācijas un pasaules uzskatu plurālisma apstākļos filosofija mūsdienās vairs nav spējīga definēt pareizu dzīves ceļu /1/.

Pedējā laikā nākas lasīt par to, ka „trešās pasaules” kultūras ir labāk saglabājušas garīgo enerģiju un garīgumu, bet Rietumu civilizācija ir nonākusi marasma stāvoklī, kad visur iniciatīvu ir pārtvēruši demokrātiskie, politkorektie, „tusējošie”, pederastfīli, makdonaldiskie, oligofrēni ar savu nemitīgo „okejiskumu”.

Šajā sakarā Krieviju dēvē par otro Tibetu, paļaujoties uz krievu kultūras nesamaitātību un liktenīgo potenciālu „balto” cilvēku konotingentā un palīdzot tā slimajai daļai atveseļoties. Krievu kultūra var palīdzēt saglabāties „balto” cilvēku kultūrai. Par rietumeiropiešu cerīgo attieksmi pret krievu kultūras perspektīvām pirms vairākiem gadiem lekcijā stāstīja dzejniece Olga Sedakova, jo Rietumeiropā ir skaidri jūtama garīgā izsmeltība un identitātes zaudēšana /2/. Protams, par to runā ne tikai Olga Sedakova. Piemēram, Rietumos dzīvojošais Karens Svasjans par to nesaudzīgi atklāti regulāri izsakās intervijās, rakstos, grāmatās.

Tiek uzskatīts, ka Austrumu civilizācijās ir raksturīgs antropoloģiskais maksimālisms -ticība cilvēka pārveidošanas iespējai, kad šī procesa centrā ir garīgums. Rietumu civilizācijai ir raksturīgs antropoloģiskais minimālisms - cilvēks ir vitāli saistīts ar savām reālajām vajadzībām, kuras iekaro pār viņu varu un strikti pieskaņo dzīvei. Tātad cilvēks ir dzelžaini sapīts ar ražošanu, patērēšanu, naudu, darba organizāciju, politiku u.tml. Cilvēks ir saistīts ar savu mantkārību, varaskāri, alkātību un citām vājībām. Par to tagad liecina iracionālā kapitālisma demostrētās dzīves prioritātes.

Veselais saprāts tāpēc aicina padomāt: ja jau mums nākas runāt par iracionālo kapitālismu, tad ir arī iracionālā filosofija. Pat vēl ļaunāk: šī iracionālā filosofija ir novedusi līdz iracionālajam kapitālismam. Tādā gadījumā šodienas saruna par filosofijas un filosofijas vēstures norietu/krīzi/galu ir saruna par iracionālā uzvaru/triumfu filosofijā. Tā ir saruna, kurai ir daudz ilgāka vēsture nekā iracionālā kapitālisma vēsturei, kas aizsākās tikai XX gs. 90.gados. Bet varbūt tas ir tikai formāli. Varbūt šī saruna par iracionālo kapitalismu ir tikpat sena kā saruna par filosofijas degradāciju. Kā redzēsim vēlāk, šodienas filosofijas identitāti ietekmē tūkstošiem gadus seni notikumi.

Pašlaik neviens neiebilst pret to, ka mūsdienu cilvēcei piemit krīzes iezīmes. Pret to neiebilst ne tikai speciālisti, bet arī masu sabiedrība, jo masu apziņā minētā drūmā atziņa ir stabili nostiprinājusies. Cita lieta, ar ko katram konkrēti asociējās krīze.

Visbiežāk krīzes avoti tiek saskatīti apkārtējā vidē (epidēmijas, dabas katastrofas) un sabiedrībā (kari, revolūcijas, nemieri, etniskie un reliģiskie konflikti). Tā tas ir arī pašlaik, jo krīzes avoti ir gan dabas faktori, gan sociālie faktori (civilizāciju konflikts, enerģētiskā drošība, starptautiskais terorisms u.c.).

Taču šodien šie faktori vairs nav galvenie un virzošie faktori. Filosofi uzskata, ka šodien nākas runāt par antropoloģisko krīzi. Tātad krīzes iemeslus nākas meklēt pašos cilvēkos. Cilvēka filosofiskā doma mūsdienās no „Es” ir pārāk dziļi novirzījusies uz „Citu”, kā rezultātā cilvēks zaudē savu garīgo centru, kodolu, savas esamības vadošo līniju. Zaudējot „Es” un vairs nespējot „Es” saskatīt sevī, cilvēks savu „Es” sāk meklēt „Citā”. Mūsdienu cilvēks vairs nav eiropeiskās klasiskās metafizikas un antropoloģijas subjekts /3/.

Tomēr šodien nākas runāt ne tikai par krīzi. Aktuāla ir konstatācija, ka mēs dzīvojam lielu pārmaiņu laikmetā. Tāpēc, visticamākais, sarunu par krīzi stimulē pārejas laikmeta mentalitāte, kad krīze tiek konstatēta, šodienas norises salīdzinot ar iepriekšējā laikmetā valdošajām dzīves normām un vērtībām, kuras tagad ļoti strauji izmainās. Jaunās dzīves normas un vērtības tik pamatīgi kvalitatīvi un kvantitatīvi atšķiras no līdzšinējās dzīves kārtības, ka gribot negribot „vecās” kultūras pārstāvjiem nākas izteikt savu neapmierinātību un to rezumēt tādos jēdzienos kā krīze, katastrofa, cilvēces, Rietumu kultūras bojāeja u.tml.

Respektīvi, primārais ir pārejas laikmets un tikai pēc tam tā kvalitatīvā klasifikācija (krīze u.tml.). To apstiprina arī nākotnes prognozes un to popularitāte vispār. Šodien futuroloģija piedzīvo lielu uzplaukumu, jo daudzi t.s. sociālie filosofi nākotnes prognozēšanā saskata lielāku jēgu nekā gaudās par krīzi.

Zīmīgi, ka sociāli kulturoloģiskās prognozes XXI gs. neparedz intelektuālā līmeņa noslīdējumu un garīguma klātbūtnes strauju samazināšanos kultūras procesos. Taču paredz sociāli demogrāfisko problēmu palielināšanos, kad sociāli kulturoloģiskajā stratifikācijā visu izšķirs transnacionālās korporācijas kā jauns sociālais regulātors cilvēces vēsturē.

Protams, saglabāsies arī līdzšinējo sociālo regulātoru - etniskās, šķiriskās, reliģiskās piederības - loma, taču tā vairs nebūs izšķirošā. Transnacionālo korporāciju rokās koncentrēsies globālo procesu politiskās vadības funkcijas galvenokārt tādos segmentos kā enerģētika, informācija, Public Relations. Starp citu, arī pasaules finansu un ekonomiskās krīzes (2008.-2009.g.) sakarā daudzi analītiķi turpmāk paredz transnacionālo korporāciju ietekmes pieaugumu.

Futurologi prognozē ne tikai šauras profesionalizācijas turpināšanos, bet pat padziļināšanos XXI gadsimtā. Profesionalizācijas padziļināšanās prasīs nepārtrauktu kvalifikācijas paaugstināšanu. Tajā pašā laikā „tautas” izglītībā gaidāmas divas tendences.

Pirmkārt, vidējās izglītības līmenis pazemināsies. Runa ir par masu vidējās izglītības līmeņa pazemināšanos. Vidējās izglītības galvenais uzdevums būs jauniešu iepazīstināšana ar elementāru pasaules ainu un elementāriem komunikācijas paņēmieniem.

Otrkārt, krasi nodalīsies t.s. transnacionālās elites izglītošana, gatavojot augstas klases speciālistus profesionālās darbības šaurās jomās. Uz planētas šajā elitē var ietilpt vairāki desmiti miljoni cilvēku (teiksim, no 12 miljardiem planētas iedzīvotājiem pēc 2050.g.). Elites pārstāvji atšķirsies no pārējiem iedzīvotājiem ar humanitārās, kulturoloģiskās izglītības augsto pakāpi, enerģiskumu, gatavību dzīvot multikulturālā sociumā, protot vairākas svešvalodas. Elite diktēs dzīves noteikumus uz visas planētas.

Starp eliti un pārējo iedzīvotāju masu sāksies konflikti. Tehnogēnā elite cietsirdīgi apspiedīs jebkuru dumpi, taču tā tas turpināsies ilgi un izvērtīsies savdabīgā III Pasaules karā, kas atsevišķu futurologu ieskatā ir jau sācies.

Elites un konkurētnespējīgās masas konflikti faktiski pārvērtīsies par kultūras apokalipsi, kurai būs vairāki konkrēti iemesli. Piemēram, sociāli kulturoloģisko procesu stihiskums uz planētas; dažādu krasi izteiktu atšķirību palielināšanās starp iedzīvotāju daļām no modernizācijas, darba dalīšanas, bagātības un nabadzības viedokļa; cilvēku genofonda masveida degradācija alkoholisma, narkomānijas, AIDS apstākļos; apgaismības ideoloģijas ignorēšana un cinisms, neatbalstot ideju par cilvēces uzplaukumu vispārējās izglītotības un humānisma rezultātā; humanitārās kultūras ekstensīvā atražošana/4/.

Futurologu prognožu ticamību šodien apstiprina daudzi procesi. Tajā skaitā, piemēram, mūsdienu sabiedrības izaicinājums, agrāk teica - sociālais pasūtījums, izglītībā. Tātad tas, ko izglītībā vēlas sabiedrība, tas, kas tai ir nepieciešams un ko tā intuitīvi izjūt kā nepieciešamību. Proti, sabiedrība šodien no izglītības gaida dažāda profila speciālistu gatavošanu un tādējādi profesionalizācijas klasisko triādi: zināšanas - prasmes -iemaņas. Protams, izglītībā arī agrāk ir pastāvējusi problēma starp Homo faber (speciālistu) gatavošanu un Homo sapiens (būtību izprotoša cilvēka) gatavošanu. Pastāv diva tipa zināšanas: pragmātiskās (techne) un būtības (episteme) zināšanas. Labi ir zināms, ka tikai episteme tipa zināšanas stimulē patstāvīgu un kritisku domāšanu, vēlēšanos izprast būtību un sakarības.

Futuroloģiskās prognozes šodien nav liels retums. Šodienas laikmeta reta un neparasta iezīme ir cita, proti, cilvēku intereses trūkums par nākotni. Rietumu civilizācijas pārstāvji ilgu laiku (no XVII gs.) dzīvoja ar ticību nākotnei, kad, pateicoties zinātniski tehniskajam progresam un sabiedriskās dzīves organizācijas pilnveidojumam, cilvēki kļūs laimīgi un viņus gaida gaiša nākotne. Runa ir ne tikai par komunistisko nākotni 1848.gada slavenajā manifestā. Runa ir par Rietumu civilizācijas optimistiskajām dzīves perspektīvām vispār. ASV dibinātāji pat neatkarības deklarācijā fiksēja katra valsts pilsoņa tiesības uz laimi (The pursuit of happiness).

Priekšstati par nākotni mainījās. Taču nekad nenācās runāt par to neesamību vispār, kā tas ir konstatējams tagad no XX gs. 70.gadiem, kad nepastāv kolektīvie priekšstati par kolektīvo nākotni. Saprotams, tādi priekšstati ir vajadzīgi un tiem ir ļoti svarīga nozīme. Mūsu priekšstati par mūsu nākotni vitāli atsaucās uz mūsu darbību tagadnē - šīs darbības atbildību, vērtību, mērķtiecību, garīgo satvaru, tajā ietvertajām potenciālajām cerībām u.tml.

Mūsdienu laikmets ir anomijas laikmets -ierasto normu nefunkcionēšanas laikmets. Jau 1971.gadā Džons Lenons dziedāja par cilvēku dzīvošanu tikai šodienā (livingfor today), apliecinot noteiktu psiholoģisko atmosfēru un dzīves nostādni tā laika Rietumu sabiedrībā. Pēc 1971.gada anomijas laikmets nostabilizējās arvien dziļāk un tagad jau skaudri izjūtam šī procesa sekas. Piemēram, šodienas mākslas zinātnē anomijas laikmeta klātbūtni atspoguļo terminoloģiskais iedalījums contemporary art un modern art, ko strikti ievēro instalāciju, akciju, performances apjūsmotāji, jo, lūk, tikai contemporary art ir pievērsts tagadnei, bet modern art ir pievērsts nākotnei, kas nav modīgi postmodernismā. Kā zināms, postmodernisms jeb contemporary art sevi nekad nav apgrūtinājis ar radošu darbu un darbu vispār. Marsels Djušans paņēma un izstādē eksponēja gatavu klozetpodu, Redy-made vispār balstās tikai uz gataviem citu cilvēku izstrādātiem priekšmetiem. Piebilstams, ka Austrumeiropā, kuras iedzīvotājus pēc 1989.gada nācās pēc iespējas ātrāk garīgi ievirzīt mūsdienu iracionālajam kapitālismam vēlamajā gultnē, par Sorosa fonda naudu cēla tikai contemporary art muzejus (Rīgā gribēja celt, bet vēl tas nav noticis).

Nerūpējoties par nākotni un neticot nākotnei, cilvēki zaudē prasmi novērtēt vēsturiskos notikumus un vispār zaudē interesi par pagātni. Šodien dominējošā nevērīgā attieksme pret vēsturi jau ir triviāla patiesība, un tas ir ne tikai postmodernisma mākslas un filosofijas propagandētāju nopelns. Cilvēkiem, kuri neinteresējās par nākotni, nevar būt un nav vajadzīgs garīgais līderis un idejiskais vadonis. Tādu cilvēku trūkums šodien arī ir triviāla patiesība. Par personību trūkumu politikā sūdzās ne tikai Latvijā, Eiropas Savienībā, bet arī Ziemeļamerikā.

Nākotnes ideālu deficīts stimulē anarhiju gaumes un vērtību sfērā. Kad bija ticība dzīves progresam, tad tika augstu vērtēts tas viss, kas varēja veicināt dzīves progresu. Ja nav ticības nākotnei, tad nav vajadzīga arī vērtību hierarhija. Ne velti šodien valda tas bezprāts, ko sauc par „vērtību plurālismu”.

Ja nav nākotnes, tad nav vajadzīga arī sociālo lomu hierahija, jo nav zināms, kura sabiedrības grupa efektīvāk var iesaistīties nākotnes ideālu sasniegšanā. Agrāk paļāvās uz rakstniekiem, māksliniekiem. Tagad viņi nav vajadzīgi. Apstākļos, kad sabiedrībai nav principiāli svarīgi uzdevumi, mazinās intelektuāļu loma. Nododoties patērēšanas ārprātam un dzīves baudīšanai, cilvēkiem nav vajadzīga intelektuālā palīdzība, jo katrs pats vislabāk zina savas miesas vajadzības. Intelektuāļu apgaismības misija šodien ir kļuvusi par anahronismu. Ja sabiedrībai nav kopēju mērķu, tad strauji izzūd interese par sabiedriski politisko dzīvi. „Baltie” cilvēki norobežojās savās firmās un subkultūrās, tā instinktīvi cerot mierīgāk pārlaist pārejas laikmeta grūtības, tajā pašā laikā acīmredzot ne visai cenšoties iedziļināties pārejas laikmetu loģikā, jo tas liek sevi apgrūtināt ar vēsturiskajām retrospekcijām.

Pārejas laikmeta galvenais avots ir demogrāfiskās izmaiņas, kad planētas iedzīvotāju skaits radikāli palielinās. Demogrāfiskā faktora ietekmē pārejas laikmetā mainās dzīves kārtība uz visas planētas. Taču vislielākās pārmaiņas konstatējamas no XX gs. 70.gadiem eiropeiskajā kulturā un tās mēdz salīdzināt ar notikumiem Senajā Romā mūsu ēras sākumā.

Arī antīkajā sabiedrībā samazinājās dzimstība, izplatījās homoseksuālisms un iecietība pret seksuālajām perversijām. Riemiešu skaits saruka. Turpretī barbaru ciltīs izplatījās romiešu saimniekošanas tehnoloģijas, pieauga pārtikas apjoms un kvalitāte, dzemdējošajām sievietēm sāka sniegt medicīnisko palīdzību. Barbaru ciltīs samazinājās mirstība un pieauga dzimstība. Tā rezultātā romiešu pierobeža kļuva bieži apdzīvota teritorija. Barbariem kļuva par šauru, un viņi tiecās uz civilizētajām teritorijām, kurās varas slāņu pasionaritāte strauji atslāba un nespēja pietiekamā mērā organizēt pretestību barbaru invāzijai.

Arī tagad postindustriālajās valstīs dzimstība strauji samazinās, un homoseksuālisms ir kļuvis par elementāru dzīves praksi, kuru aizsargā sabiedriskā doma un likumi. Trešās pasaules valstis iegūst pieeju industriālajām lauksaimniecības un medicīnas tehnoloģijām, un šo valstu iedzīvotāju skaits krasi pieaug, kā rezultātā sākās demogrāfiskais spiediens (migrācija) uz postindustriālajām zemēm.

XX gs.70.gados eiropeiskajā kultūrā sākās lūzums, saraujot apmēram 300 gadus ilgu virzību, kuras viena no kardinālākajām iezīmēm bija pēctecība - kultūras kontinuitāte. Aizvadītajos apmēram 300 gados valdīja noteiktas dzīves normas un vērtības. Kā jau minējām, prioritāte bija progresam visās dzīves sfērās, bet īpaši zinātniski tehniskajā jomā, kas kalpoja par kritēriju tautu un valstu attīstības pakāpes vērtējumos. Prioritāte bija arī brīvai zinātnei, kuras mērķis ir dabas pakļaušana un izmantošana. Sociālajā sfērā prioritāte bija demokrātijai, kura balstās uz vairākuma gribu, realizējot vēlēšanu tiesības. Garīgājā kultūrā savukārt prioritāte bija mākslai un māksliniekiem, kuri patiesi atspoguļo dzīvi.

Ņemot vērā demogrāfisko izmaiņu unikālo raksturu cilvēces vēsturē, mūsdienu pārejas laikmetam ir arhiglobāls vēriens - kultūra būtiski mainās ne tikai pēc aizvadītajiem dažiem gadsimtiem, bet aizvadītajām tūkstošgadēm. Iespējams, cilvēces vēsturē pirmo reizi kultūra tik radikāli izmainās, un izmaiņas notiek ļoti īsā periodā - cilvēka mūža laikā. Tāpēc atsevišķos kultūras segmentos šodien nākas konstatēt nevis strukturālu transformāciju, bet gan tik dziļas izmaiņas, ka aktuāls kļūst jautājums par visas sistēmas pastāvēšanas iespējamību vispār. Jau minējām par metafikas, filosofijas, vēstures, literatūras teorijas u.c. norietu - pastāvēšanas izbeigšanos.

Demogrāfiskās pārejas laikā būtiskas sociālās izmaiņas var notikt cilvēka mūža laikā. Tāpēc cilvēks nespēj piemēroties pārmaiņām un nonāk stresa stāvoklī, - cilvēks steidzas visu pagūt: gan dzīvot, gan dzīvi izbaudīt. Vēsturiskā laika saplacināšanās galu galā noved pie tā, ka virtuālās vēstures laiks saplūst ar reālo laiku.

Demogrāfiskā pāreja, protams, izpaužās demogrāfiskajos procesos. Taču demogrāfiskā pāreja var izpausties arī citādāk. Sāk pārtrūkt sakarības starp vēsturiskajiem laikiem un paaudzēm, sabrūk apziņas ierastās formas, iestājās politiskā krīze, notiek varas erozija un sabiedrības vadīšanā iestājās haoss, atbildības trūkums, korupcija, dzīves nestabilitāte sekmē alkoholismu, narkomāniju, pašnāvības, pārstāj konstruktīvi funkcionēt pasaules politiskie institūti (piemēram, ANO), starptautiskā tiesību sistēma (ASV to ignorēja, iebrūkot Irakā 2003.g.). Demogrāfiskā pāreja var ietekmēt mākslu, filosofiju, par ko liecina postmodernisma iespējamība vispār. Lielas pārmaiņas notiek ideoloģijā kā morālo normu un vērtību sistēmā. Tas viss ir tāpēc, ka straujo pārmaiņu periodā nav laika nostiprināties normām, vērtībām.

Planēta ir kļuvusi par šauru postindustriālās sabiedrības ekonomiskajiem mehānismiem. Interesanti, ka no XX gs. 70.gadiem samazinās zinātniski tehniskā progresa temps, jo sarežģītu industriālo tehnoloģiju izstrādes laiks ir kļuvis ievērojami (2-3 reizes) ilgāks, salīdzinot ar 60.gadiem, kad tehniskās sistēmas mainījās ik pēc 2-3 gadiem. To var izskaidrot ar vispārējā cilvēciskā „materiāla” pasliktināšanos, proti, ievērojami ir samazinājušās cilvēku radoši kognitīvās spējas. Taču var pieņemt, ka zinātniski tehniskā progresa palēnināšanās ir izskaidrojama ar postindustriālās sabiedrības izsmeltību, kā arī planēta ir kļuvusi par šauru postindustriālās sabiedrības ekonomiskajiem mehānismiem /5/.

Zināms izskaidrojums ir arī sabiedriskās apziņas formu norietam, par ko tika minēts agrāk un kas ir organiski saistīts ar filosofijas identitāti. Turklāt var izrādīties, ka attiecīgās sabiedriskās apziņas formas norieta dziļākās saknes ir meklējamas filosofijā -cilvēku uztveres un izpratnes pamatbūtībā. Lai to konkrēti noskaidrotu, protams, vispirms nepieciešams pievērsties atsevišķu sabiedriskās apziņas formu norietam. Piemēram, literatūras teorijas norietam.

Tagad ir sastopams viedoklis, ka XXI gs. sākumā literatūras teorija ir pārstājusi eksistēt kā patstāvīga zinātniskā disciplīna. Literatūras teorijas mūžs bija apmēram 80 gadi - no XX gs. 10.gadu beigām līdz 90.gadu sākumam /6/.

Literatūras teorija radās pateicoties t.s. krievu formālistu darbībai. Krievu formālisti J.Tiņanovs, V.Šklovskis u.c. pirmie pievērsās literatūrai kā teorētisko pētījumu autonomai sfērai. Viņu izstrādātā literatūras teorija apzināti attālinās no estētikas, socioloģijas, psiholoģijas, vēstures, filosofijas. Tātad literatūras analīzē netika ņemts vērā sociāli vēsturiskais, mākslinieciski garīgais un intelektuālais konteksts. Bet galvenais -netika ņemta vērā autora personības specifika.

Krievu formālisti izdomāja „literāriskumu” kā daiļliteratūras centrālo fenomenu, ko viņi cerēja pārvērst par savu teorētisko studiju priekšmetu, formālu aprēķinu veidā tiecoties atklāt literatūras tipiskākās iezīmes. Pirms krievu formālistiem līdzīga pieeja (apzināta attālināšanās no laikmeta garīgā konteksta) neilgu laiku bija XIX gs. otrajā pusē Vācijā mākslas zinātnē (H.Volflīns, O.Valcels), cenšoties atrauties no dominējošās kultūrvēsturiskās paradigmas, saskaņā ar kuru daiļdarbs tika traktēts attiecīgā laikmeta visdažādāko garīgo parādību kopsakarībās.

Krievu formālistu literāri teorētiskā darbība apsīka 30.gados, taču viņu zinātniskais mantojums „jaunu elpu” ieguva 70.un 80. gados, kad Rietumos un PSRS tika pārpublicēti un detalizēti komentēti formālistu darbi, bet no 1981.gada Rēzeknē sākās „Tiņanova lasījumu” slavenā vēsture.

Tomēr no XX gs. 70.gadiem, bet īpaši 80.gadiem, literatūras teorija sāka tuvināties filosofijai, vēsturei, socioloģijai, no kā krievu formālisti un „Tiņanova lasījumu” dalībnieku viena daļa tiecās izvairīties. XX gs. otrajā pusē populārais dekonstruktīvisms kā dominējošā filosofiskā strāva kopā ar feminismu, postkoloniālismu un jauno vēsturiskumu tipiski postmodernistiskā manierē iznīcināja robežu starp daiļliteratūras tekstiem un citiem tekstiem. Visu tekstu interpretācijas galvenā filosofiski konceptuālā bāze kļuva kultūras teorija.

Tiesa, literatūras teorija vispirms „glābās” semiotiskajos projektos, pēc tam semiotikā kā kultūras teorijā. Tā, piemēram, Jūrijs Lotmans arvien vairāk un vairāk no literatūras teorijas pievērsās semiotikai kā visaptverošai kultūras teorijai. Viņš rakstīja, ka kulturoloģija kļūst par vispārzinātnisko metodoloģisko poligonu. Savukārt jēdziens „kultūra” viņa darbos ne reti ieguva semiotisku nokrāsu: „Kultūra kopumā var tikt apskatīta kā teksts”; „Zināmā mērā kultūru var iedomāties kā struktūru, kura ir iesaistīta tai ārējā pasaulē”; „..pati kultūra var tikt aplūkota kā paziņojumu summa, ar kuriem apmainās dažādi adresāti..”; „..kultūru var skatīt kā vienotu paziņojumu..”/7/.

Semiotikas zinātniskie pamati tika izstrādāti XIX gs. beigās un XX gs. sākumā, taču semiotikas masveida pielietojums sākās tikai apmēram pēc 50 gadiem - no XX gs. 60.gadiem gan ASV, gan Rietumeiropā (R.Jākobsons, K.Levi-Stross, R.Barts u.c.) un Austrumeiropā (Tartu-Maskavas skola). Tas ir saistīts ar laikmeta intelektuālo klimatu. Pirmkārt un galvenokārt - aizraušanos ar scientisma vilinājumiem. Scientisms kļuva par sava veida zinātnes filosofiju, un tas atstāja milzīgu ietekmi arī uz literatūrzinātniekiem. Krievu formālistu orientācija arī bija scientiska un lielā mērā saskanēja ar avangardistisko

intelektuālo atmosfēru Krievijā pirms revolūcijām.

Semiotikas rašanās laikā XIX/XX gs. mijā zinātnē dominēja kultūrvēsturiskās intereses, un semiotikas klasiķu F.de Sosīra, Č.Pīrsa darbu rezultātā neizmainījās kulturvēsturiskās intereses. Semiotiskā paradigma uzplauka tikai pēc apmēram 50 gadiem.

Semiotikas zinātniskie pamati (metodoloģija, terminoloģija) „atdzīvojās” vēlāk tāpēc, ka saskanēja ar scientisko patosu zinātniskajā domā XX gs. 60.gados. Arī humanitāro zinātņu pārstāvji gribēja kļūt „īsti” zinātnieki un būt kopā ar matemātiķiem, fiziķiem, biologiem.

XX gs. 50. gados uzplauka kibernētika. Tolaik sāka strauji attīstīties informācijas tehnoloģijas un matemātiskā lingvistika, kuru visvairāk apskauda literatūrzinātnieki. Pret valodu sāka izturēties kā pret mašīnu, kura rada runu. Tika proponēts viedoklis, ka valodas mašīnas darbību var precīzi aprēķināt, programmēt, prognozēt, aprakstīt matemātiskās formulās. Tolaik modē bija nodarboties ar mašīnas veiktu tulkošanu, no kā praktiski nekas neradās, taču lingvistika tika uzskatīta par īstu zinātni - linquistic science. Matemātiķi nekaunējās nodarboties ar lingvistiku. Par humanitāro zinātņu scientiskās orientācijas manifestu kļuva J.Lotmana raksts ar tipisku nosaukumu „Literatūrzinātnei ir jākļūst par zinātni” (1967). Jūrijs Lotmans izdomāja jaunu terminu - semiosfēra.

Humanitārajās zinātnēs scientisms izpaudās tendencē pēc iespējas vairāk aprakstīt dažādas sociālās un garīgās kultūras parādības vienotā metodoloģiskajā rakursā. Turklāt pasvītroti zinātniskā rakursā, ar ko saprata eksakto un dabas zinātņu metodes, kad autors izmanto shēmas, grafikas, tabulas, abstraktus burtu simbolus. Jau krievu formālisti lietoja abstraktus burtu simbolus, piemēram, Ļeņina tekstu stila izskaidrojumos.

Lieta ir tā, ka scientisms XX gs. 60.gados asociējās ar akadēmisko disidentismu tāpat kā estētiskais, politiskais, ideoloģiskais disidentisms asociējās ar pretestību valdošajai kapitālistiskajai (Rietumeiropā) vai sociālistiskajai (Austrumeiropā) iekārtai. Turklāt Tartu-Maskavas skola bija saistīta ar cilvēktiesību aizstāvēšanas kustību Padomju Savienībā, bet franču semiotiķi bija saistīti ar kreisajām kustībām, feminismu, marksismu, psihoanalīzi savā valstī.

Semiotiskā pieeja garantēja „zinātniskumu”. Daiļliteratūra, folklora, mitoloģija, etnogrāfija, psiholoģija, mode, kultūras vēsture, - tas viss nonāca semiotiķu uzmanības lokā. Vienotu metodoloģisko rakursu vajadzēja akcentēt tādām semiotiķu iecienītām terminoloģiskajām konstrukcijām kā „semiotiskais kods”, „semiotiskā valoda”, „strukturālā poētika”, „semiotiskās modelējošās sistēmas”, „struktūra”, „teksts”, „zīme”, „zīmes kods”/8/.

Literatūras teorijas paraugs XX gs. vienmēr bija lingvistika, kura imitēja eksakto zinātņu instrumentāciju. Literatūrzinātnieki sapņoja par lingvistikas ekstrapolāciju -attiecināšanu uz literatūras teoriju. Taču tagad ir skaidrs, ka lingvistikas nepilnības sekmēja literatūras teorijas nepilnības, bet visu nepilnību sākums meklējams, kā redzēsim vēlāk, filosofijā.

F.de Sosīrs formulēja divas fundamentālas tēzes.

Pirmkārt, valoda tiek pretstatīta runai.

Otrkārt, sinhronija un diahronija tiek pretstatīta viena otrai.

F.de Sosīra koncepcijā valoda ir abstrakta sistēma, un tā tiek manipulatīvi pretstatīta runai. Valoda ir sistēma, kura rada runas darbību. Valoda ir cilvēciskota izpausme, sociāli determinēta izpausme, mehānisms, kuru lieto cilvēks. Taču F.de Sosīra koncepcijā valoda ir arī metafizisks fenomens, ideāls mehānisms, ar kuru cilvēkam ir netieša saistība. F.de

Sosīrs nevarēja noliegt to, ka valoda ir sociāls fenomens. Taču viņš manipulatīvi skaidro, ka sociālais ir tikai sociālā konvencija - zīme. Sabiedrība bez iniciatīvas un tikai formāli piedalās šīs konvencijas realizācijā, pārņemot konvencijas no saviem senčiem. Valoda tādējādi eksistē it kā ārpus cilvēkiem, un cilvēki nav tiešie valodas nesēji. F.de Sosīrs rakstīja, ka valoda nav runājošā subjekta funkcija; valoda ir produkts, ko pasīvi reģistrē indivīds; valoda nekad neparedz iepriekšēju refleksiju, un valoda ir kaut kas tāds, kas ir katram, bet tajā pašā laikā kopīgs visiem un atrodas ārpus to īpašnieku gribas.

Tagad tiek atzīts, ka zinātniskuma un zinātnes vārdā F.de Sosīra koncepcijā valoda tika apzināti atrauta no cilvēka un pārvērsta par abstraktu sistēmu, lai ar valodu veiktu strukturālistiskus pētījumus. Un, saprotams, tāda pieeja atspoguļojās visā semiotikā: lai kādu zīmju sistēmu tā nepētītu, vienmēr šī zīmju sistēma tiek atrauta no to autoriem -indivīdiem, kuri sistēmu radījuši. Kā redzēsim vēlāk, tas pats notika filosofijā.

Savukārt sinhronijas un diahronijas pretstatījums F.de Sosīra koncepcijā noveda pie tā, ka valodas vēsture ir kaut kas ārējs valodai, un valodas vēsture nav organisks process vispār. Lingvistikais materiāls vienmēr ir sociāli, individuālistiski, kultūrvēsturiski iekrāsots. To apzināti ignorēja F.de Sosīrs un pēc viņa XX gs. otrās puses semiotiķi.

F.de Sosīra ieskatā valoda ir homogēna, un valodā nav vēsturiski diferencētu elementu. Sinhroniskums tiek attiecināts uz visu attiecīgo abstrakto sistēmu - valodu. Lingvistu uzdevums ir aprakstīt šo sinhrono fenomenu. Valodas vēsturei nevar būt patstāvīgas disciplīnas statuss. Par valodas vēsturi var liecināt tikai sinhronā fenomena atsevišķi slāņi. F.de Sosīrs valodu salīdzina ar šaha spēli. Šaha spēles teorijas risinājumi neparedz izmaiņas spēles noteikumos, kas kā sistēma saglabājās homogēna, sinhrona. Tas pats notiek ar valodu. Jauni vārdi neizmaina abstrakto valodas sistēmu. Kā zināms, šo principu vēlāk piemēroja jebkura kultūras materiāla semiotiski strukturālajā analīzē, kad materiāla autoram un sociālajiem, garīgajiem, kultūrvēsturiskajiem apstākļiem nav nekādas nozīmes.

Nākas piebilst, ka zinātniskuma un zinātnes vārdā literatūras teorētiķu viena daļa bija ar mieru izlikties neredzam pašu galveno vārda mākslā - poētiskā tēla būtību, par ko 1981.gadā, polemizējot ar tolaik modīgajiem „strukturālistiem”, lieliski rakstīja Aleksejs Losevs. Viņa teiktais, manuprāt, ir tik precīzi formulēts, ka vispareizāk ir citēt oriģinālā valodā: «n^TuHecKuH o6pa3 ecrb Bo.me6cTBo. Tot ^o^TUHecKUH o6pa3, kotopmh ocTaB^aeT Hac Ha nyrax ecrecTBeHHoro npupogHoro pa3BuTua u.u Ha nyrax To.bKo ^OrHHeCKOrO pa3BuTua, He eCTb ^O^TUHeCKUH o6pa3. ^O^TUHeCKUH o6pa3 - ^TO TaKOH o6pa3, KOTopbiH BbipbreaeT Hac u3 6mtoboh o6cTaHOBKH u KOTopbiH ge.aeT Hac paBHogymHbiMH k .oruHecKoM noc.egoBaTe.bHocru Mbic.u. HuTepaTypoBegbi u HCKyccTBOBegw MHoro noTpygu.ucb u TpygaTca Hag BbiacHeHueM npupogbi ^o^TUHecKoro o6pa3a. Ho 3a BceMu ^TUMU npupogHbiMu u ecrecrBeHHbiMu ^aKTaMu u .oruHecKu HeTHo ycTaHoB.eHHbiMu CTpyKTypaMu ^0^TUHecK0^0 o6pa3a KpoeTca HeHTo TaKoe, hto HuKaK He.b3a CBecTu k o6cTO^Te^bHOMy u3yneHuro ^ktob u k norunecKon cucTeMe Mbc^u, K0T0pwe HayKa HaxoguT b ^0^TUHecK0M o6pa3e. B ^0^TUHecK0M o6pa3e o6^3aTe^bHO ecTb HeHTo goHayHHoe, cBepxHayHHoe, BHeHayHHoe, to, hto He noggaeTca HuKaKoMy aHa.u3y, ho hto c Be.uKon cu.oM xBaTaeT .rogen 3a gymy, KaK HeKoero poga Bo.me6Hoe BugeHue. He 6ygeM aHa.u3upoBaTb ^TO Bo.me6cTBo. Oho Begb g.a Toro HaMu BBegeHo, hto6m He cBoguTb Becb ^o^TUHecKUH o6pa3 To.rn.Ko k HayHHo npoaHa.u3upoBaHHon cTpyKType. Hctuhho ^o^TUHecKUH o6pa3 Bcerga Mu^o.oruHeH. nog Mu^o.oruen o6mhho noHuMaeTca Hage.eHue ogHux npegMeToB coBceM gpyruMu KaHecTBaMu, u y*e KaHecraaMu gpyrux npegMeToB, He uMero^ux oTHomeHua k gaHHHM»/9/.

Arī vēsturnieki tāpat kā literatūrzinātnieki runā par savas zinātnes norietu. Viens no iemesliem tādai tēmai ir postmodernisma filosofiskā attieksme pret vēsturi. Diskusijā par vēsturisko zināšanu objektivitāti postmodernisti skandalozi apgalvo, ka mēs vēsturi redzam tikai ar diskursa starpniecību, kam var būt vienīgi politiskā, estētiskā, ideoloģiskā vērtība. Postmodernisti nevēlas pētīt vēsturi, bet gan sacerēt vēsturi. Rietumos pret tamlīdzīgu apgalvojumu iebilst vēstures speciālisti, uzskatot skandalozos izteikumus par mēģinājumu „nogalināt” vēsturi /10/.

Cits iemesls ir tas, ka mūsdienās vispār radikāli izmainās attieksme pret vēsturi, kuras šodienas autori lielā vienprātībā atmet visus iepriekšējos priekšstatus par savas zemes pagātni un tās izklāstu vēlas nomainīt ar kaut kādu jaunu pagātnes skatījumu, kurā obligāti ir jābūt eksotiskiem, intriģējošiem, skandaloziem sižetiem. Tamlīdzīga vēstures izpratne, saprotams, sasaucās ar mūsdienu kulturā dominējošo izklaidēšanas tendenci, informāciju apvienojot ar emocionālu baudījumu (mediju sfērā bēdīgi slavenais infotainment formāts). Turklāt šodien vēsturi ne tik daudz analizē un apraksta, kā dzēlīgi izsmej. Historiogrāfiskie ekskursi ne reti ir parodiski un anekdotiski.

Vēstures zinātnes attīstība visjaunākajā laikā nenoliedzami ir saistīta ar mūsdienu postmodernistiskā laikmeta sabiedrisko apziņu, kad vērtība un prioritāte ir nevis idejiskajai vienotībai, bet gan daudzveidībai - idejiskajam plurālismam. Liela nozīme ir tam, ka cilvēki netiecas pēc gaišas nākotnes, bet gan vēlas savādāku šodienu - tagadni. Turklāt postmodernistiskā laikmeta sabiedriskā apziņa kļūst arvien individuālistiskāka, tiecoties individualizēt arī vēsturi. Tādējādi pagātne tiek pakļauta individuālistiskajai interpretācijai, bet nevis idejiskajai vienotībai, kopībai, kas varētu attiekties uz visu attiecīgo tautu.

Nākas atcerēties, ka vēstures sacerēšana vienmēr ir bijusi saistīta ar nosacīti relatīvu vienpusību, kas veicina kādas sabiedrības daļas neapmierinātību. Vēsture ir disciplīna, kurai līdz šim nav izdevies atrast universiālu „atslēgu”, ar kuru varētu atslēgt visas durvis pagātnes namā un vienādā mērā apmierināt visus sociuma pārstāvjus. Tā, piemēram, Jauno laiku sākumā vēsturisko darbu autori neievēroja, cik svarīga loma sabiedrības dzīvē ir paražām, valodai, mitoloģijai, likumdošanas sistēmai, apkārtējai videi. XIX gadsimtā Kārlis Marks vēsturniekus aicināja respektēt to, kā uz cilvēku dzīvi atsaucās ekonomika un sociālais stāvoklis. Herders un Hēgelis vēsturē akcentēja kultūras dažādu fenomenu strukturālo vienotību. Durkgeims rakstīja par sociālo modeļu lomu, Freids - par iracionālo un neapzināto faktoru lomu indivīdu dzīvē. Tagad dzīvojam laikmetā, kad ne tikai no vēstures gaidām izklaidi un emocionālo baudu, bet pret vēsturi izturamies necienīgi vispār.

Mūsdienu vērīgākie domātāji jau labi pasen secināja intereses pieaugumu par antropoloģiju, kas faktiski nozīmē kultūras koncepta pielietojumu visdažādākajās izziņas sfērās un turklāt visplašākajā nozīmē. Vēsturnieki, ekonomisti, sociologi, psihologi, ģeogrāfi sāka rakstīt par kultūras lomu cilvēku darbībā, uzvedībā, komunikācijā. Tā tas virzās kopš XX gs. 70.gadiem, sasniedzot zināmu kulmināciju ASV, Rietumeiropā un Austrumeiropā 80.un 90.gados. Var pat runāt par zināmu kultūras koncepta ekspansiju minētajā periodā, kad daudzus pārņēma kultūras studiju (cultural studies, performance studies, cinema studies ) mānija.

Lieta ir tā, ka kultūras studijas veicināja jaunu attieksmi pret vēsturi un galu galā priekšstatu, ka t.s. tradicionālā vēstures zinātne zaudē aktualitāti un noriet. Faktiski runa ir par jaunu pieeju vēstures atspoguļošanā. Šī pieeja vairāk vai mazāk apzināti balstās uz kultūras determinisma principu. Kultūras psihologi, piemēram, secina, ka kultūras atšķirības nosaka arī cilvēku psiholoģiskās atšķirības un visiem cilvēkiem nepiemīt identiskas tieksmes un pamudinājumi. Kultūras ekonomisti saprata, ka patērēšanas problēma ir cieši vienota ar attiecīgās kultūras specifiku. Viņi tāpat saprata, ka ekonomiskajā darbībā milzīga nozīme ir iracionālajai patērēšanai, kas arī ir kultūrā determinēta izpausme /11/.

Pesimistisku attieksmi pret kādu sabiedriskās apziņas sfēru var nosacīt attiecīgās sfēras iekšējo izmaiņu nepietiekami pilnīga izpratne, kā tas ir ar vēsturi. Tas attiecas arī uz daiļliteratūru, par kuras norietu tagad nākas lasīt ļoti bieži. Eiropas kultūrā XVIII-XX gs. daiļliteratūra bija centrālais komponents - izglītības, nacionālo kanonu, vērtību, uzskatu, morāles normu avots. Daiļliteratūra kā sociālo zināšanu translācijas līdzeklis, estētiskās refleksijas, morāles, garīguma translētājs tagad izzūd. Daiļliteratūras klasiskās funkcijas pārņem jaunie mediji, dažādā veidā papildinot lasītāju kontaktu ar literāro darbu. Tas var notikt ar ekrāna palīdzību, skanošu vārdu, kinētiskiem žestiem, dzīvā izpildījuma enerģētiku. Tātad ar to, uz kā šodien balstās multimediālā komunikācija. Daiļliteratūra kā medijs papildinās ar virtuālajiem līdzekļiem.

Vērtējot šodienas norises atsevišķās zinātnēs, nav lieki atcerēties, ka metodoloģiskās attiecības starp dabaszinātnēm un „nedabaszinātnēm” laika gaitā ir vairākkārt mainījušās. Tā, piemēram, XVI-XVIII gs. vispār nemēdza nošķirt zinātnes. Tolaik uzskatīja, ka cilvēks un sabiedrība ietilpst vienā sistēmā - dabas sistēmā. Tāpēc šīs sistēmas zinātniskajā izziņā ir derīga viena metodoloģiskā pieeja, vienas un tās pašas metodes un gnozeoloģiskās procedūras. Tolaik katrā zinātnē metodoloģiskais pamats bija matemātika. Tā domāja Bekons, Dekarts, Leibnics, Kants, Markss. Katras zinātnes iespējas un rezultātu vērtību nosaka matemātikas klātbūtne.

Zinātnē radikālas izmaiņas notika XIX gs., kad sākās metodoloģiskā polarizācija. No vienas puses autonomi nodalījās zinātnes par dabu, no otras puses - zinātnes par garīgo kultūru. Tas notika tāpēc, ka konstruktīvāk tika atzīta garīgas kultūras fenomenu izpētes specifika. Tā, piemēram, mākslas un literatūras, folkloras un mitoloģijas, vēstures un etnogrāfijas izziņas sfērā dominē interpretācija, bet nevis izskaidrojums, dominē individualizācija, bet nevis ģeneralizācija, dominē dialoģisks kontakts ar izpētes priekšmetu.

XX gs. polarizācija sasniedza zināmu antagonistisku kulmināciju strikti norobežotajā iedalījumā sciences un humanities. Taču XX gs. otrajā pusē sākās jauns etaps zinātniskās domas metodoloģiskajā vēsturē. Radās tādas jaunas zinātnes kā kibernētika, informācijas teorija, semiotika, sinerģētika. Dabaszinātņu un humanitāro zinātņu metodoloģija kļuva kopīga, izmantojot tādus jēdzienus kā informācija, sistēma, struktūra, funkcija, sakari, vadība, organizācija u.c. Sākās starpdisciplināro pētījumu laikmets, kas joprojām turpinās.

Kā zināms, XX gs. nogalē, tātad postmodernismā, metodoloģiskā prioritāte valda arī garīgajā kultūrā - domāšana ar konceptiem, koncepciju akcentācija daiļdarba interpretācijā ne tikai konceptuālisma stilistiskajā virzienā tēlotājas mākslā (instalācijās, performancēs, akcijās u.tml.). Postmodernismam nav sveša gnozeoloģiskā ievirze -vēlēšanās izzināt mākslas un cilvēka vietu pasaulē. Postmodernismā saglabājās priekšstats, ka māksla ir vistuvāk patiesībai un tāpēc māksla var diskutēt ar zinātni un

filosofiju, kad mēs vēlamies izprast nevis empīriskos faktus, bet īstenības būtību.

Tiesa, zinātniski tehniskais progress XX gs. sasniedza triumfālu līmeni, kas nostiprināja materiālistisku, scientisku, tehnoloģisku pasaules uzskatu un principiāli jauna tipa apziņu, mentalitāti, domāšanas formas, kurās visu nosaka pragmātisms, komercializācija, patērēšanas mānija, baudas iegūšana no jebkura cilvēka esamības segmenta. Postmodernismā valda plurālisma princips, kas no vienas puses nodrošina individuālās un subkultūru daudzveidības iespējamību, taču no otras puses devalvē kultūras tradīcijas, normas, vērtības visdažādākajās cilvēku dzīves jomās. Savukārt kreativitātes princips, kam ir liela loma postmodernismā, var deformēties superoriģinalitātes patosā. Postmodernisms respektē komunikācijas telpas paplašināšanos - virtualitāti, interakcionismu.

Protams, postmodernisms nespēj izvairīties no XX gs. svarīgas problēmas, proti, jautājuma par to, kā individuālā māksla ir saistīta ar masu kultūru un masu kultūras diktēto kontekstu kultūrā. Arī postmodernismā indivīds var vērsties pie masām. Vēršoties pie masām, var būt divi modeļi.

Pirmkārt, kritiskais modelis, kad autors apzināti rada masām nesaprotamus darbus un tādējādi ironiski dekonstruē masu kultūru. Tā izpaužas t.s. kultūras barbarisms, respektīvi, tēze, ka kultūras pieejamība visiem cilvēkiem vienādā mērā neko negarantē, jo masām māksla nav saprotama.

Otrkārt, ambiciozais modelis, kad intelektuāļi izmanto masu kultūru, lai pārveidotu pasauli. Tas ir PSRS kultūras variants, kad valsts jutās atbildīga par garīgo kultūru un valsts izstrādāja savu kultūras politiku un aktīvi to propagandēja.

Tomēr nekādā gadījumā nav noliedzamas postmodernismā konstatējamās radikālās izmaiņas īpaši tēlotājas mākslā. Visjaunākajā periodā šīs izmaiņas uzskatāmi atspoguļojās ekonomiskās krīzes apstākļos 2008.-2009.gadā.

Māksla glābs pasauli, - šim slavenajam lozungam ilgi ticēja. Ticēja arī 2008.gada vasarā, kad sākās krīze. Taču nācās ievērot, ka cilvēki pat par velti nenāk skatīties mākslas darbus. Tātad cilvēki ir pārtraukuši uzticēties mākslas garīgi morālajai misijai, un viņi tagad ir noskatījuši citu „glābēju”.

Krīzes pirmie upuri kļuva mākslinieki. Māksliniekus nostūma malā, jo viņi jau sen nav galvenie mākslas pasaulē. Galvenie ir dīleri, galerijas, kolekcionāri, muzeji un to izstāžu kuratori, bagāti klienti-pircēji. Turklāt šodien ir ne tikai vieglo automašīnu pārprodukcija, bet arī mākslas darbu pārprodukcija. Protams, ne jau visu var saukt par mākslu, taču kopumā mākslas produkcijas apjoms ir tik grandiozs, ka mākslas tirgus bez māksliniekiem un viņu darbiem var dzīvot ilgu laiku - vismaz kādu pusgadsimtu. Dīleru un kolekcionāru rokās ir tāds mākslas darbu apjoms, ka tos var ilgu laiku „piarēt”, lai gūtu peļņu /12/.

Ne tikai māksliniekiem šodien ir labi zināms, ka mūsdienu pasaulē strauji mazinās pieprasījums pēc mākslinieciskuma kā izziņas līdzekļa vai cilvēku esamības komponenta. Instalāciju, performanšu autori apzināti izvairās no mākslinieciskās izteiksmības, galvenokārt balstoties nevis uz plastiski spilgtām kompozīcijām, bet gan ārišķīgi skandalozu ievirzi un normu demonstratīvu ignorēšanu.

No XX gs. 70.gadiem kultūrā noriet (iet bojā) art rock, kas bija agrāk neredzēta, daudzšķautnaina, muzikālo un poētisko formu ziņā polifoniska un komplicēta parādība mūzikā. Šī parādība izzūd, un tam ir noteikts izskaidrojums.

Pēc II Pasaules kara, īpaši 60.gados, estrādes mūzikā dominēja dziesmas žanrs. Grupu darbības galvenais formāts bija dziesma, kuras lielākā vērtība bija melodiskums bez īpaša instrumentālā „ierāmējuma”. Galvenais mūzikālais instruments bija ģitāra. Nebija izplatīta improvizācija un eksperimenti ar mūzikālajām skaņām un formām. Dziesmu teksti bija vienkārši, patīkami, neuzbāzīgi. Tēmas - mīlestība, draudzība, laika jautra pavadīšana.

60.gadu beigās dziesmu teksti kļuva sociāli nopietnāki, mūzika - pilnvērtīgāka. Parādījās improvizācijas ar ģitāru, bungām. Priekšplānā izvirzījās radošās intereses, bet nevis šova biznesa glamūra intereses. Mainījās prioritātes instrumentu izvelē, priekšroku dodot sintezatoriem, elektriskajām ērģelēm, mellotroniem, pūšamajiem instrumentiem saksofonam, fleitai u.c. Art rock prasīja augstu instrumentālo līmeni, profesionālās zināšanas un atbilstošu izglītību. Art rock klausījās un cienīja universitāšu klubos un citās bohēmiskās „zelta jaunatnes” pulcēšanās vietās.

Viss izmainījās 70.gados, kad pirmajā vietā nostiprinājās komerciālās intereses. Komercializācijas uzplaukums atbaidīja īstos mūziķus, kuri pameta Art rock grupas. 70.gados bija „bagātas grupas”, kurām naudas pelnīšana bija galvenais mērķis. Art rock attīstībā ieviesās mākslīgi „piarēts” pieprasījums. Art rock sāka spēlēt stadionos, un tas negatīvi atsaucās uz mūzikas kvalitāti un jēgu vispār. Var tāpēc droši teikt, ka Art rock sagrāva popkultūras standarti /13/.

Nesen aizvadītā gadsimtu maiņa, saprotams, pamudināja izvērtēt ne tikai straujās pārmaiņas no 70.gadiem, bet XX gadsimta kultūru vispār. Atsevišķos darbos akcentēta sekularizācijas loma aizvadītajā gadsimtā /14/.

Kultūras sekularizācija sākās Renesanses laikmetā XVI gs., kad saprāts ieguva pārsvaru pār ticību teoloģiskajā izpratnē. Sekularizācija izpaudās cilvēka intelektuālo spēju atraisīšanā. Tas savukārt ātri atbalsojās tajā trendā, ko vēlāk nosauca par zinātniski tehnisko progresu. Sekularizācija veicināja materiālisma, scientisma, kapitālisma, tehnicisma, nihīlisma izvēršanos sabiedriskajā apziņā. Šis process sasniedza apogeju un zināmu bifurkāciju XX gadsimtā, ko var uzskatīt par kristiānisma kultūras pēdējo gadsimtu. Tātad tās kultūras pēdējo gadsimtu, kurā kaut kāda loma bija garam un gara izpausmēm.

Rietumu civilizācijas kodos tagad joprojām eksistē protestantisma etoss, taču tas pārdzīvo dziļu krīzi un apjomīgu mutāciju. Aizvadītajos 100 gados sabiedrības dzīlēs ir formējusies jauna pozīcija, jo ir radusies cita vērtību sistēma. Tā varbūt vēl nav pilnā mērā nostiprinājusies, taču noteikti negatavojās piekāpties un atkāpties. Sociums jaunajā pozīcijā atbrīvojās no prāta un valodas garīgās un sociālās kontroles, no reliģiskā paternālisma norobežotās vides, metafizikas līdzšinējām formām, savas darbības psiholoģiskās motivācijas un programmēšanas reliģiskajām tradīcijas. Sociums sķiras ne tikai no paražām un stereotipiem, bet arī no visas iepriekšējās attieksmes pret kultūras tradīcijām vispār, ar lielu degsmi realizējot metafizisko un praktisko izvēles brīvību, ko cilvēki paši sev piešķīruši. Tāpat visi cilvēki izmanto eksistences tiesības nepastāvēt nevienā metafiziskajā modusā, kas ļauj brīvi tulkot esamības pamatnosacījumus un mērķus.

Šodien kaismīgi tiek apspriesta sekularizācijas izraisītā dziļā krīze, kad cilvēkos masveidā zūd tradicionālie priekšstati un pārliecība par dzīves realitātes reliģiskajiem traktējumiem. Cilvēki zaudē pārliecību par reliģijas fundamentālo jēgu. Idejiskā plurālisma rezultātā cilvēki izjūt reliģisko konfesiju savstarpējo cīņu, kas vēl vairāk attālina cilvēkus no reliģijas.

XX gadsimts skaidri liecina, ka kultūra ir nonākusi bifurkācijas fāzē - globālā pārejā/lēcienā no kultūras uz kaut ko principiāli citu, ko cilvēce vēl nespēj identificēt. Ja kultūru uzskata par cilvēka esamības un darbības visu sfēru kopumu, ieskaitot esamības un darbības rezultātus, kurus iniciē un virza gars un atbilstoši orientēta radoša, morāli pilnvērtīga un garīgi bagāta dzīve, tad tas, kas tagad rodas, var tikt nosaukts par postkultūru, kurā cilvēki ir brīvprātīgi atsacījušies no gara, bet, traģiskākais, gars ir atstājis un pametis cilvēkus.

Postkultūra ir garīgi tukša kultūra, kultūra ar tukšu kodolu, jo tajā nav gars. Postkulturā prioritāti iegūst nevis cilvēka gara tradicionālie produkti - māksla, literatūra, bet gan piezemēti un utilitāri vai somātiski veidojumi - politika, komercija, bizness, tirgus, lietas un lietu kults, patērēšana, ķermenis un ķermeniskums, seks utt.

Poskultūras rašanās, saprotams, ir vienota ar attiecīgām kvalitatīvām izmaiņām cilvēka psihiski mentālajā struktūrā. Piemēram, pagātnē paliek tā dēvētā grāmatu kultūra. Tās vietā stājās audiovizuālā elektroniskā kultūra. Postkultūras autori acīmredzot ir un būs elektroniskās civilizācijas pārstāvji.

Rietumu civilizācijai tagad piedēvē tikai sliktas īpašības, jo Austrumos „aust” viss labais, bet Rietumos viss „noriet”. Kādreiz Austrumi bija bagātāki par Rietumiem, un par to vēstīja ne tikai pasakas. Bībeliskā laimes zeme bija Austrumos, kur valdīja visvareni cari, faraoni, imperatori. Austrumu pils bija greznības simbols, bet Austrumu tirgus bija „tirgus ekonomikas” simbols. Osmanu impērija, Ķīna, Indija bija bagātākas par daudzām Rietumeiropas zemēm. Par to sāpīgi pārliecinājās krustneši Krusta karu laikā.

Rietumu garīgā hegemonija sākās senajā Grieķijā, kā arī vēlāk turpinājās no Atdzimšanas laikmeta. Seno grieķu garīgums viņiem palīdzēja uzvarēt Persiju, bet Maķedonijas Aleksandram palīdzēja iekarot pasauli. Senās Grieķijas un, protams, arī senās Romas mantojums cementēja Rietumu varenību Jaunajos laikos.

Nav jāaizmirst, ka tipiski rietumnieciskas izpausmes ir marksisms, sociālisms, kapitālisms, tredjūnisms, internacionālisms, multikulturālisms, politkorektums. Austrumi par to mums tagad atgādina nepārtraukti. Turklāt marksisms varbūt ir pati rietumnieciskā izpausme, jo sabiedrības kultūras attīstību uzlūko no ražošanas spēku, ražošanas līdzekļu un organizācijas viedokļa. Tiesa, marksismu pārņēma ne tikai Rietumos, bet arī Krievijā, Ķīnā, Indijā, Korejā, Vjetnamā, Āfrikā, Latīņamerikā.

Mēs domājam, tā teikt, Rietumu valodā. Saprotams, mēs domājam latviešu, angļu, vācu, krievu valodā, un komunikācijas process norit attiecīgās tautas valodā. Bet kad mēs sākam diskutēt par komunikācijas teoriju kā zinātni, tad pārejam uz metavalodu -Rietumu valodu. Ne velti tāpēc ir sastopama atziņa, ka Rietumi pārvalda pasauli ar diskursa palīdzību - ar kategoriju un teoriju palīdzību. Tā, piemēram, Rietumu izcelsme ir tādiem visjaunākajiem populārajiem terminiem kā globalizācija, Internets u.c. Uz planētas Rietumu valodā profesionāli sarunājās ekonomisti, politologi, filologi, ķīmiķi, fiziķi utt. XX gs. otrajā pusē ķīnieši cerēja praktiski ieviest lozungu „Modernizācija bez vesternizācijas”. Tas izrādījās naivs solis, jo bez Rietumu tehnoloģijas valsts modernizācija nebija iespējama.

Taču Rietumi pieļāva vienu liktenīgu kļūdu, kas tagad pirmām kārtām vēršas pret pašiem rietumniekiem. Par šo kļūdu gudri rakstīja Kauņā dzimušais ebreju izcilais domātājs E.Levinas (EmmanuelLevinas). Viņš 1934.gadā uzrakstīja eseju „Pārdomas par fašisma filosofiju”. Autoru interesēja Rietumu filosofijas nespēja pretoties fašismam, kā arī satrauca atsevišķu filosofu (visvairāk M. Haidegera) sadarbība ar Hitleru. E.Levinas gribēja noskaidrot būtiskākos iemeslus šiem nepatīkamajiem faktiem. Viņš tātad vēlējās izprast iemeslus filosofijas un filosofu bezspēcībai saskarsmē ar fašismu.

E.Levinas konstatēja sekojošo. Rietumu filosofijā metafizika vienmēr ir bijusi pievērsta ontoloģijai - esamības un tās dažādu fenomenu izpētei. Ētika palika ēnā, un morāles problemātika nebija galvenā nevienā laikmetā. Rietumu filosofijā vienmēr dominēja teorētiskie spriedumi, bet nevis morālie spriedumi. Rietumos dominēja ontoloģija, jo bībeliskā ētiski orientētā tradīcija filosofijā nekļuva galvenā. Bībelē galvenā ir morālā problemātika - 10 baušļi, princips „mīli tuvāko kā pats sevi”. Filosofija no Bībeles neko nemācījās.

Var uzskatīt, ka visas nelaimes ar zinātni un tās ontologiskajām kaislībām sākās pēc tam, kad zinātni nodalīja no mākslas, iznīdējot zinātnē ne tikai visu morālo, bet arī personisko, individuālo, neizsakāmo. Mākslinieka metode un viņa daiļrades kritērijs ir viņš pats. Taču zinātnē tas vairs nav iespējams. Gluži pretēji: zinātnē visu nosaka „objektivitātes” kritērijs, pret kuru zinātnieka personiskais nobāl un atkāpjās. No zinātnieka, filosofa pragmātiskā sabiedrībā visi gaida tikai „objektīvus” datus. Arī no rakstnieka, gleznotāja var gaidīt „objektivitāti” un materializētā formā iespējamus rezultātus.

Saprotams, kultūrā bija arī izņēmumi. E.Levinas jūsmoja par F.Dostojevska daiļradi un tajā sastopamo filosofisko orientāciju. Izcilā krievu rakstnieka daiļdarbos mīlestības garīgais spēks tiek pretstatīts prāta pragmātiskajam spēkam.

Par morāles krīzi jaunākajā periodā acīmredzot visvairāk satraukti ir garīdznieki un zinātnieki, kuri regulāri organizē dažādus forumus un gatavo deklarācijas par morāles pagrimumu. Nākas teikt, ka plašāka sabiedrība par šiem pasākumiem ir vāji informēta, jo Rietumu mūsdienu mediju prioritātē ētikas problemātika neietilpst. Žurnālistika pati ir kļuvusi par morālu problēmu mediju komerializācijas un monopolizācijas apstākļos no

XX gs. 70.gadiem. Mācītāju un zinātnieku dziļi satrauktā balss tāpēc paliek nedzirdēta.

Tā, piemēram, 1993.gadā Vispasaules reliģiju parlaments izstrādāja deklarāciju „Globālā ētika”. 1994.gadā ANO forumā Hopenhāgenā apsprieda biznesa ētikas deklarāciju. 1996.gadā spāņu un itāļu intelektuāļu grupa sagatavoja „Cilvēka atbildības hartiju”. 1997.gadā „Cilvēka pienākumu vispārējo deklarāciju” formulēja 1983.gadā dibinātā Savstarpējās sadarbības padome, kurā darbojas bijušie valsts prezidenti un premjerministri no planētas visdažādākajām zemēm. 2004.gadā Pēterburgas zinātnieku padome publicēja „Cilvēka tikumisko pienākumu vispārējo deklarāciju”. 2005.gadā Krievijas Federācijas Starpreliģiskā padome akceptēja „Morāles principu un saimniekošanas noteikumu kodeksu”. Eiropā kopš 2004.gada regulāri notiek konferences „Gars priekš Eiropas” („Soul for Europe”).

Deklarācija „Globālā ētika” sākās ar vārdiem: „ Mēs esam agonijā. Šai agonijai ir vispārējs un graujošs raksturs, tāpēc mums ir jānosauc vārdā tās izpausmes, lai kļūtu skaidrs mūsu rūpju dziļums. Pasaules nav, planēta sabrūk, kaimiņi dzīvo bailēs, vīrieši un sievietes attālinās viens no otra, bērni mirst. Tas ir šausmīgi!”/15/.

Iespējams, kādreiz pēc vairākiem gadsimtiem izskaidrojumi morāles pagrimumam un garīguma trūkumam būs savādāki - dziļāki, precīzāki, visaptverošāki. Vēsturnieki labi zina, ko nozīmē laika distance pagātnes izpratnē. Tā, piemēram, Kalifornijas universitātes profesors Dipaks Lals (Deepak Lal) kapitālisma ģenēzi oriģināli saista ar diviem notikumiem Eiropas kultūrā, kuriem it kā nebūtu nekāda sakara ar minētās sociāli ekonomiskās formācijas rašanos. Viņaprāt kapitālisma iespējamību veicināja divi

vēsturiskie notikumi, kuri bija krietnu laiku pirms kapitālisma.

Pirmkārt, radikālās izmaiņas ģimenes locekļu attiecībās, kuras sāka regulēt Romas pāvesta Gregorija Lielā darbība VI gadsimtā. Pāvesta rīkojumu rezultātā tika pārtraukta ģimenēs sastopamā prakse, kad laulības noslēdza starp tuviem radiniekiem un ar tuvu radinieku atraiknēm, bija sastopama tuvu radinieku bērnu adoptēšana, kā arī kopdzīve bez laulībām. Pāvests to visu aizliedza, un tā rezultātā būtiski izmainījās mantošanas kārtība un vispār radās Rietumiem specifiskais individuālisms, bez kā savukārt nav iespējams kapitālisms.

Otrkārt, Romas pāvesta Gregorija VII 1075.gada revolūcionārais lēmums, katoļu baznīcu pasludinot par galveno varu un valsts varai piešķirot sekundāru lomu. Tā rezultātā radās jauna tiesiskā infrastruktūra, kas joprojām atsaucās uz Rietumu ekonomisko un politisko dzīvi /16/.

Vēsturiskajos pētījumos laika distancei ir milzīga nozīme. Taču ne vienmēr ar to pietiek. Teiksim, filosofijas vēsturniekam ir jābūt ne tikai filosofam, bet arī vēsturniekam. Vēsturiskā pieeja filosofijā var garantēt izpratni, bet nevis nomenklatūrisku ziņu uzskaitījumu. Pateikt, ka Plotins bija neoplatonists, Abelārs - konceptuālists, vēl neko neizsaka. Tas liecina tikai par aizpildītu aili „kadru anketā”. Nevis filosofisko problēmu morfoloģija, bet gan problēmu, tā teikt, embrioloģija un fizioloģija ir filosofijas vēstures priekšmets.

Aksiomātiska un triviāla šodien ir tēze, ka postindustriālās sabiedrības kultūras krīze ir faktiski filosofijas krīze. Filosofija ir kultūras produkts. Pie tam tāds produkts, kas idejiski caurvij visus kultūras fenomenus. No Apgaismības laikmeta filosofija vienmēr pretendēja uz visaugstāko stāvokli kultūras hierarhijā. Tagad filosofija ir nonākusi neapskaužamā stāvoklī. Filosofijas mazasinība ir novedusi pie tā, ka cilvēku garīguma un domāšanas kultūras glābšana šķiet bezjēdzīga.

Ne velti tāpēc mūsdienu daiļliteraturā ir populārs tuksneša tēls. Ar tuksnesi mēdz salīdzināt tagadnes cilvēka dzīves realitāti. Cilvēka dzīve sabiedrībā ir kļuvusi par dzīvi tuksnesī, kur cilvēks ir nolemts uzturēties tukšumā. Tuksnesī nav ne māju, ne koku, ne kādu citu orientieru ceļam. Cilvēks klejo pa tuksnesi, atstājot aiz sevis smiltīs ātri aizplūstošās pēdas.

Tuksnesis mūsdienu daiļliteratūrā asociējās ar tukšumu cilvēku sirdīs un ar cilvēka garīgo vientulību reālajā pasaulē. Un cilvēka garīgās vientulības iemesls ir garīgais tukšums pašā cilvēkā. Turklāt šodienas tuksnesi ir radījis pats cilvēks. Cilvēciskuma un garīguma atsvešināšanās ir tagadnes „ciparu” pasaules galvenā formula, kuru filosofija nav spējīga koriģēt. Tuksneša tēlu ir iecienījuši ne tikai literāti. 2003.gadā Parīzē Pompidū kultūras centrā notika filosofu diskusija par tēmu „Realitātes tuksnesis”.

Cilvēku priekšstatos filosofija ir tāda nodarbošanās, kura sniedz atbildes uz dzīves galvenajiem jautājumiem. Filosofija var palīdzēt cilvēkiem gūt intelektuālo veldzi svarīgākajās izziņas jomās. Filosofija var dot zināšanas, lai atbildētu uz jautājumiem par pasaules rašanos, uzbūvi, cilvēku sūtību uz Zemes, cilvēku eksistences jēgu u.tml.

Protams, labi ir zināms tas, ka Rietumu filosofija vienmēr bija kalpone. Viduslaikos filosofija kalpoja teoloģijai. Jaunajos laikos filosofija iekārtojās dabaszinātņu paspārnē. Filosofijas kalpošana izpaudās dogmātikā, dogmātiski skaidrojot Dievu vai dogmātiski skaidrojot matēriju. Tomēr nav noliedzami gadījumi, kad filosofija vēlējās kļūt autonoma un pati centās sev nodrošināt pašnoteikšanās iespējas.

Tiesa, garīga zinātne ir ne tikai filosofija, bet arī teosofija, antroposofija. Piemēram, antroposofija ir prasme dzīvot domās. Tātad zinot, ka dzīve ir doma, dzīve ir domas dzīve. Antroposofs domā, lai dzīvotu. Viņam doma ir vērtība. Antroposofs nepieļauj ne vienu spriedumu, kas nebalstās uz apziņas pieredzi un verifikāciju apziņā.

Filosofijas prestīžs sabiedrībā mainās. Tagad ir modē finanses, ekonomika, jurisprudence, Public Relations. Savukārt filosofija tiek grupēta sociālajā filosofijā, politiskajā filosofijā, kultūras filosofijā, zinātnes filosofijā utt. Sastopams filosofijas dalījums teorētiskajā filosofijā un praktiskajā filosofijā, kurā savukārt ietilpst politiskā filosofija un citi filosofijas „žanri”, kas pievēršas cilvēku darbības „apfilosofēšanai”. Taču filosofs, kā tas ir bijis vienmēr, ideālajā variantā joprojām ir cilvēks ar sakāpinātu sevis un laikmeta izjūtu. Tas ir cilvēks, kuram piemīt augsta pašapziņa. Filosofs ir cilvēks, kurš par visu augstāk vērtē garīgo brīvību. Filosofs ir cilvēks, kurš spējīgs domāt universiāli. Filosofiski pareizais vienmēr ir vēlējies būt vispārobligāti pareizais, un sabiedrība nekad nav stingri iebildusi pret šīm filosofijas ambīcijām.

Rietumu postmodernisma korifeji un puskorifeji, filosofi un „kibersofisti” līdz šim galvenokārt ir bijuši nodarbināti ar virtuālās un reālās pasaules simulēšanu simulakru formā, tiecoties mūs pieradināt pie abu pasauļu saplūšanas matricas veidā un intelektuāli nespējot identificēt parādību simulāciju no ilūzijām par īstenību, kuras cilvēce pazina no Platona laikiem. Pasaules uztveršana kā totālas ilūzijas ir sastopamas visās lielajās kultūrās, kurās pāreja uz iluzoriskumu notika ar simbolisko tēlu palīdzību. Tātad ar mākslas palīdzību. Mūsdienās tas notiek nevis ar mākslas palīdzību, bet gan ar realitātes simulāciju. Tā ir mūsu orģija. Šajā orģijā reālā pasaule tiek iemainīta pret virtuālo pasauli, vairs nevēloties un pat nespējot nošķirt reālo no virtuālā.

Aizvadītajos gados bieži nācās lasīt par filosofijas vēstures galu, kas varot liecināt arī par filosofijas galu/17/. Taču, kā uzskata Karens Svasjans, filosofijas gals nebūt neliecina par filosofēšanas galu. Lieta ir tā, ka daudziem mūsdienu filosofiem nav filosofijas izjūtas orgāna” (K.Svasjans). Tāpat kā var nebūt muzikālā dzirde var nebūt arī filosofijas izjūtas orgāns” - filosofiskā dzirde.

Kā skaidro Karens Svasjans, kurš ir uzrakstījis neparasti analītisku grāmatu par Eiropas zinātnes virzību no pirmssākumiem gandrīz līdz mūsdienām /18/, filosofijas vēsture jau no paša sākuma ir vēlējusies līdzināties vēsturei. Filosofijas paraugs bija dažādas vēstures

- izglītības vēsture, pilsētu un valstu vēsture, Romas impērijas vēsture, literatūras vēsture, mākslas vēsture u.tml. Jaunajos laikos vēstures rakstīšana kļuva par savdabīgu fantomu ar saviem iekšējiem spēles noteikumiem, galvenajiem varoņiem un margināliem atkritējiem, kuri atsacījās ievērot attiecīgās vēstures kanonus. XVII-XVIII gs. rakstīja arī putnu, augu, karaļu un pasaules vēsturi. Vēstures autoru entuziasmisms bija neapvaldāms, taču tā tas nevarēja turpināties mūžīgi.

XVIII gs. radās t.s. kritiskā filosofija, kas pārskatīja filosofijas vēstures entuziastu darbību. Kritiskā filosofija netiecās nodarboties ar faktiem, bet pievērsās faktu sākotnei, idejiskajiem avotiem un pamatbūtībai, lai atbildētu uz jautājumu par attiecīgo faktu iespējamību. Kristiskā filosofija pirmām kārtām interesējās par pašas vēstures būtību. Tātad par jautājumu, kas vispār ir vēsture.

Filosofijas vēsture ir filosofisko skolu, virzienu, atsevišķu filosofu mantojuma vēsture. Tomēr aktuāls ir jautājums, vai filosofijas vēsture ir jāizklāsta kā vēsture jeb izklāstam ir jālīdzinās filosofiskam darbam, proti, jābūt filosofiskam.

Karens Svasjans uzskata, ka filosofam, rakstot filosofijas vēsturi, ir jāapraksta viss materiāls „no sevis” - kā savu dzīvi. To parasti negrib pieļaut zinātnes administrācija (universitāšu t.s. akadēmiskās aprindas) . Tā negrib pieļaut, ka filosofs balstās uz savu garīgo pieredzi un ar tās starpniecību traktē parādības. Filosofijas vēsturei ir jābūt problēmu vēsturei un nevis hronoloģiskā secībā, bet gan individuāli unikālā veidā - kā patstāvīga problēma. Filosofijas vēstures ideāls ir darbs, kurā atspoguļojas filosofisko problēmu liktenis no pirmssokrātiskā laikmeta līdz mūsdienām. Filosofiskās pagātnes daudzveidībā ir svarīgi saskatīt individuālo un par to filosofēt filosofijas vēsturē.

Karens Svasjans atsaucās uz Rūdolfa Šteinera koncepciju par filosofiju un filosofijas vēsturi. R.Šteiners uzskatīja, ka filosofija ir milzīgs monologs, kuru realizē cilvēciskā pašapziņa, lai saprastu pati sevi un reizē arī apkārtējo pasauli. Savukārt filosofijas vēsturnieks faktiski kļūst nevis par cita filosofa atziņu pārstāstītāju, bet gan šo atziņu līdzautoru, redaktoru, sludinātāju, grēksūdzes uzklausītāju. Filosofijas vēsturniekam ir jātiecās nevis „fotogrāfēt” filosofiskās idejas un tādējādi tās prezentēt gatavā veidā, bet gan iedziļināties ideju cilvēciskajā izcelsmē, būt garīgi kopā ar šīm idejām, būt līdzās to virzības kolīzijās.

Par filosofiju, filosofijas vēsturi un filosofam nepieciešamajām īpašībām mīlēja izteikties sers Isaja Berlins /19/. Viņš filosofijas būtību saprata sekojoši. Sastopamas ir disciplīnas, kuras attīstās balstoties uz informācijas apgūšanu un uzkrāšanu. Vārdu sakot, šīs disciplīnas balstās uz progresu. Taču filosofija neprogresē. Tas, par ko rakstīja Platons un runāja Sokrāts, nav novecojis. Viņu formulētie jautājumi un to risinājumi nav novecojuši un ir aktuāli arī pašlaik. Filosofijas formulētās idejas, uzskati, teorijas dzīvo transvēsturisku dzīvi. Filosofija nodarbojās ar uzdevumiem, kuri rodas vārdu, ideju, izteiksmes formu sadursmes rezultātā. Filosofija nevar savus uzdevumus atrisināt empīriskā veidā - novērojumu, eksperimentu un analīzes veidā. Dzīves jēgas problēma, labestības un ļaunuma, brīvības un nepieciešamības, objektivitātes un nosacītības problēma nevar tikt atrisināta ar vārdnīcas palīdzību. Nevar palīdzēt arī matemātikas formulas. Pirmā pazīme, ka mēs tiekamies ar filosofisku problēmu, ir neizpratne, kas mūs pārņem, jo nezinām, kur meklēt atbildi.

Filosofijas definīcija pati par sevi ir problēma un jautājums, uz kuru nekompetenti cilvēki neprot atbildēt. Filosofs, filosofijas vēsturnieks pats ir spiests izjust filosofēšanas garu, specifiku, daiļrades procesu un būt lietas kursā par to, ko sauc par daiļrades laboratoriju. Filosofijas vēsturi var rakstīt tikai tie cilvēki, kuri paši domā filosofiskā garā. Idejas nav monādes; tās nerodas tukšumā, bet gan vienmēr ir saistītas ar citām idejām un izriet no citām idejām, ticējumiem, uzskatiem jeb to, ko sauc par intelektuālo klimatu. Intelektuālais klimats ietekmē cilvēku darbību un jūtas ne mazāk kā materiālie un vēsturiskie faktori. Filosofisko ideju vēsture ir reālu un konkrētu cilvēku domāšanas un jūtu vēsture. Tāpēc nav iespējama abstrakta un no vēsturiskā laikmeta atrauta saruna par ideju ģenēzi. Tāpat nav iespējama saruna par idejām tikai vēsturiskajā aspektā, ignorējot ideju autora garīgo pasauli. Filosofs, analizējot ideju ģenēzi, nevar cerēt uz noteiktu rezultātu. Viņš var cerēt tikai uz zināmu saistību, oriģinalitāti un efektivitāti, kas liecina par intelektuālo spēku un varenību. Tātad filosofa identitāti nosaka intelektuālais potenciāls pluss stils (oriģinalitāte un efektivitāte) jeb personības radošā savdabība.

Uzsākot sarunu par Rietumu filosofijas vēsturisko likteni, kas būtiski atsaucās uz šodienas filosofijas identitāti, vispirms lietderīgi jau pašā sākumā fiksēt, mūsuprāt, svarīgākos momentus šajā vēsturiskajā liktenī /20/.

Tādi svarīgi momenti ir vairāki. Uz Rietumu kultūras un tajā skaitā filosofijas attīstību kardinālu ietekmi atstāja senās Romas tiesiskās varas mentalitāte, katoļu baznīcas praktizētie voluntārie paņēmieni kristiānisma nostiprināšanā, zinātnes varas autoritātes izveidošanās, attieksme pret juteklisko pieredzi un garu, garīguma materializācija un abstraktā intelektuālisma prioritāte, izziņas un zinātniskuma izpratnes formalizētā vienpusība. Šodienas stāvokli filosofijā ir jāskaidro tāpat kā kapitālisma rašanos skaidro amerikānis Dipaks Lals. Proti, uz šodienas filosofiju organiski atsaucās notikumi tālā pagātnē. Diemžēl šos notikumus mēs esam paguvuši aizmirst vai arī cenšamies tos sagrozīt tagad mums izdevīgā veidā.

Mūsdienu eiropeiskajai kultūrai ir seno romiešu gēni - varas alkas, griba pār visu un visiem valdīt, bet galvenais - juridiskā kazuistika, kad likumu normas attiecina uz cilvēka uzvedības un darbības jebkuru izpausmi un vispārīgu dogmātisko tēžu attiecināšana ir galvenais mērķis un kritērijs cilvēku dzīves norisēs. Tamlīdzīga pieeja attiecas arī uz cilvēka domu un pasaules izziņas sfēru, kuru tāpat tiecas regulēt „no augšas”.

Romas pilsēta jau no paša sākuma bija impēriskās ekspansijas avots, kad impērija pat vēl nebija izveidota. Romu var uzskatīt par harizmātiski militāristisku ģēniju, kas patiesībā balstījās uz mītu par savu militāro varenību, jo regulāri cieta kaunpilnas sakāves kaujās. Romai bija raksturīgs tas, ko var dēvēt par cēzarismu: absolūti mobilizētas varas apziņa, ģeopolitiskā griba, nemitīga tieksme iekarot jaunas teritorijas un valdīt par visu pasauli.

Interesanti ir tas, ka varas kāre bija arī kristiānisma baznīcai, kuras vēsturē galvenā tēma ir vara. Šī vēsture sākās ar to, ka Romas valdošā elite kristiānismu pārņēma nevis savas garīgās nepieciešamības stimulēta, bet gan lai ar kristiānisma palīdzību nostiprinātu Romas varas autoritāti. Kristiānismu pasludināja par Romas oficiālo reliģiju, tādējādi reliģiskajā dzīvē iedibinot oficiozitātes tradīciju, kas vienmēr ir saglabājusies līdz mūsdienām. Kļūstot par politiskās varas atbalstu, Romas kristiānisma baznīca ieguva privilēģijas, salīdzinot ar mūsu ēras sākumā pastāvošajām citām reliģiskajām mācībām. Kristiānisma baznīca tika iekļauta valstiskuma kompleksā. Kā zināms, ilgu laiku baznīca bija primārā varas sistēmā, valsts - sekundārā. Valsts un baznīcas formāli konstitucionālā atdalīšana ir nesenas pagātnes jauna tendence.

Eiropeiskās kultūras pamatos ir ielikts fizisks spēks, varas kāre, tieksme uzkundzēties, diktēt „no augšas”, materiālistiskas un retoriski demagoģiskas noslieksmes, kad apzināti inspirē mītus un vispār milzīga nozīme ir ideoloģijai. Turklāt ambīcijas ir totālas: Roma ir pasaules centrs un pasaules valdnieks. Eiropocentrisms tāpēc ir organisks turpinājums romiešu globālajām ambīcijām.

Senās Romas tiesības bija militāri retorisks algoritms, jo balstījās uz racionāli konsekventu paklausību un normu respektēšanu, atstājot dziļu iespaidu uz garīgo klimatu un nepieļaujot nekādu brīvdomību. Tiesiskā disciplīna prasīja burtiskuma ievērošanu jebkurā procesā, nepieļaujot nekādas atkāpes no „likuma burta” un visus pārvēršot par „burta kalpiem”, kurus savukārt modri uzraudzīja ierēdņi - „burta kalpu” īpaša patoloģiska izlase.

Atsevišķa indivīda patiesības izjūtas nevienam nebija vajadzīgas, jo patiesība tika juridiski kodificēta priekš visiem vienādā mērā. No katra indivīda prasīja tikai disciplinētību un tiesisko normu konsekventu izpildi. No tā radās eiropeiskajā kultūrā tādas „klasiskās” normas kā patiesais ir visiem svarīgs un visiem pieņemams; respektīvi, ja tā ir sacīts, tad tā ir visiem jādara; ja tas ir pierādīts, ka, teiksim, cilvēks ir cēlies no pērtiķa, tad tā tas visiem ir jāuzskata un pret to vairs nedrīkst iebilst.

Romiešiem patiesība ir rakstiski fiksēta liecība - dokuments (ratio scripta). Eiropieši šo pieeju vēlāk konsekventi respektē un izmanto. Pie tam iemanījās dažādā veidā manipulēt ar dokumentos iekļauto patiesību. Dokumentus var slēpt, iznīcināt, nozagt, lai pateiktu, ka nekas nav bijis. Rūdolfa Šteinera XIX gs. beigās teikto, ka patiesība vienmēr ir individuāla un tā pieder patiesi izcilām personībām, joprojām neviens tā pa īstam nerespektē. Gluži pretēji: kopš XX gs. beigām Rietumi lepojas ar savu izslavēto plurālismu, kad katram var būt sava patiesība par lietām un parādībām. Saskaņā ar Rietumu plurālismu katram sava patiesība šodien var būt arī tajā gadījumā, ja attiecīgās lietas un parādības nav nemaz redzētas.

Romiešu juridiskā kazuistika atsaucās arī uz kristiānisma ieviešanu, efektīvi iefiltrējoties reliģiskajās norisēs. Kā zināms, kristiānisma pamatā ir divi komponenti: jūdaisms un pagānisms, t.i., hellēnisms. Jaunās reliģiskās apziņas topā atradās strīds par prioritāti starp sengrieķu iecienīto filosofiju un kristiešu akceptēto ticību. Tāds slavens romiešu kristiānisma sludinātājs un tiesas prāvu orators kā Tertulians (Quintus Septimius Florens Tertillianus) deklarēja skaidri un nepārprotami, ka filosofi ir ķeceru patriarhi un tas, kas neietilpst ticībā, ir jebkuras ķecerības avots un tāpēc kaitīgs un sātanisks.

Kristiānisma ieviešanu un nostiprināšanu realizēja romieši saskaņā ar savu drastisko mentalitāti, un tas atbalsojās arī mūsdienās. Ne velti šodienas prozas lasītāju gudrākajā daļā iecienītais Arturo Peress-Reverte par XX gadsimta ļaunumiem atzīst staļinismu, fašismu, cilvēciskās dabas zemiskumu un Romas pāvesta iedvesmoto globālo reakcionārismu, ar ko acīmredzot tiek domāta neremdināmā kaisme valdīt un visu dogmatizēt.

Tertulians ir viena no tipiskākajām personībām juridiskās kazuistikas ilustrācijai: kristiānisma apoloģēts, jurists, kreatīvs cilvēks, kas mūža beigās izveidoja reliģisko sektu. Arī viņa nopelns bija tas, ka II gs. beigās romiešiem izdodas saraut saites ar hellēnismu jeb ķeceriem. Tas praktiski liecināja par ezoteriskās pieredzes izskaušanu, lai negrautu autoritāro cirkulāru stabilitāti. Turpmāk indivīda pieredzi nosaka nevis cilvēka patstāvīgā domāšana un apdāvinātība, bet gan baznīcas (eiropeiskajā kultūrā vēlāk arī citu institūciju) autoritārie rīkojumi „no augšas”.

Grieķu valodu nomainīja latīņu valoda, par ko aktīvi gādāja Tertulians un viņam līdzīgas personības. Labi ir zināms, ka latīņu valoda ierobežo izziņu; latīņu valoda ir piemērota terminoloģijai, bet nevis radošai domāšanai, kad priekšplānā figurē vārda semantiskās nokrāsas. Par to savā laikā iedvesmoti rakstīja Gēte, analizējot grieķu un latīņu valodas pretstatus. Tā, piemēram, latīņu valodā nevar teikt „saules zaķīši”, bet var būt tikai atsevišķi „saule” un „zaķi”. Gēte secināja, ka pasaule būtu ieguvusi pavisam citādāku zinātnisko skaidrojumu, ja latīņu valodas vietā būtu saglabājusies un izplatījusies grieķu valoda. Grieķu valoda ir piemērota dabiskai, gaišai, garīgai, estētiskai sarunai, laimīgam skatījumam uz pasauli. Grieķu valodā ir tieksme lietot darbības vārdus, divdabjus. Grieķu valodā ir iespējama izteiksmes vissīkākā niansētība, - vārds pats par sevi it kā neko neizsaka, taču rosina fantāziju. Latīņu valoda mīl lietvārdus, vārdā ietvertā jēga ir stingri fiksēta, nelokāma un vārdu ieskauj it kā stabilās un negrozāmās skavās; vārds nerosina fantāziju, vārds rada stagnāciju. Vārdā ir ietverta visa substance, bet pietrūkst funkcionālais lidojums - konteksta iztēles potenciāls.

Valoda un tajā skaitā latīņu valoda nosaka domāšanas tipu jeb, citiem vārdiem sakot, eiropiešu garīguma vēsturi, kurā nemitīgi tiek demonstrēti centieni no domas iznīdēt visu juteklisko un visu pieskaņot vispārpieņemtajām prātošanas formām - loģikai. Mūsdienu izziņas teorijas to pamato kā zinātniskās objektivitātes mēru. Taču faktiski eiropiešu iemīļotā zinātniskā objektivitāte nesākās kā radoša doma, bet gan kā administratīvs cirkulārs.

Romieši vispirms vērsās pret gnosticismu, lai kristiānismam nodrošinātu ērtu stāvokli un likvidētu garīgos konkurentus. Tāpat vajadzēja iznīdēt pagānisko kosmiskumu (citiem vārdiem, domas lidojumu), kas bija hellēnisma pamatā.

Genocīds pret hellēnismu bija eiropiešu pirmā ideoloģiskā „karadarbība” - pirmais informācijas karš. Lai ieviestu un nostiprinātu kristiānismu, tika upurēta domas brīvība, iztēles un intuīcijas loma, gara neierobožotā potenciāla perspektīvas.

Lai ieviestu un nostiprinātu kristiānismu, tika dedzināti rokraksti: 391.gadā sadedzināja 700 000 grieķu rokrakstu ruļļus. To lika darīt Aleksandrijas arhibīskaps Teofīls. Lai nostiprinātu kristiānismu, no romiešu garīgās dzīves tika izstumta grieķu filosofija. Tipisks liktenis ir Aristotelim, kura lingvistiskā „odiseja” ir fantastiska: grieķu valoda-sīriešu valoda-arābu valoda- ebreju valoda-latīņu valoda. Grieķu valodā veidotā Aristoteļa filosofija tika izdzīta uz Austrumiem, kur tā figurēja sīriešu, arābu, ebreju valodā, un tikai pēc daudziem gadsimtiem atgriezās Rietumos tulkojumos latīņu valodā. Romieši hellēnismu no arābiem paņēma atpakaļ tikai pēc 6 gadsimtiem. Aristoteļa darbus Rietumu universitātēs sāka izmantot XIII gadsimtā, jo kristiānisms centās iztikt bez filosofijas. Arguments bija lakonisks: Bībelē jau viss ir pateikts.

Mūsu ēras sākumā eiropeiskās kultūras likteni sāka ietekmēt retori, juristi, „dvēseļu glābēji”. Bībele tika pārrakstīta latīņu kancelejiskajā valodā, izskaužot Bībeles garīgo jēgu, ko iemiesoja sengrieķu valodas semantiskais poētiskums un kosmiskums. Roma ticību saaudzēja ar varu, disciplinētību, demagoģiju. Jau 272.gadā Romas bīskaps ieguva tiesības valdīt pār visu kristiānisma pasauli. Neizglītotais sīrietis apustulis Pēteris, kurš neprata ne grieķu, ne latīņu valodu, nekautrējās oponēt hellēnisma mantiniekam apustulim Pāvelam un sludināja, ka ticība ir galvenais. Tātad ticība ir svarīgāka arī par valodisko kompetenci, - ticīgais var neprast nevienu valodu. Viņš var neprast arī savu dzimto valodu, šodien teiktu - literāro valodu.

Šodienas politiķu aprindās konstatējamajai lingvistiskajai tumsonībai ir ilga priekšvēsture. Jau apustuļa Pētera laikā podnieks varēja smieties par Aristoteli un iegūt politisko varu. Lai podniekiem neviens netraucētu, jau tolaik brīvdomātājus un idejiskos oponentus izdzina no valsts. Neoplatoniķus izdzina uz Persiju. Bībeles kritiķi Origenu (185-253 vai 254) tiesāja un pasludināja par ķeceri vairākus gadsimtus pēc viņa nāves -543.gadā. Tolaik viņš joprojām bija bīstams, jo Bībelē akcentēja dvēselisko (morālo) un garīgo (filosofiski mistisko) saturu.

Viņa interpretācijā sevišķi bīstams bija teiktais par Bībeles filosofisko mistiskumu, kas viņaprāt ir Bībeles galvenā funkcija. Origens drosmīgi iebilda pret Bībeles jēgas dogmatizāciju. Viņa pārliecībā cilvēkiem ir jādod pilnīga brīvība, jo Bībeles interpretācija ir atkarīga no katra cilvēka garīgās pieredzes un iztēles. Lasot Bībeli, nepieciešams ir garīgums kā izteikti individuāla prakse. Ja Bībeles tekstu uztver bez individuālā garīguma un iztēles, tad tas liecina par aklu paklausību, nedomāšanu, garīguma un iztēles trūkumu.

Šodien var likties neticams fakts, ka 1198.gadā Bībele tika iekļauta Romas katoļu baznīcas aizliegto grāmatu sarakstā „Index librorum prohibitorum”, jo veicinot ķecerību. 1229.gadā Tulūzas Sinode iedzīvotājiem aizliedza turēt mājās Bībeli. Mārtiņš Luters līdz 20 gadu vecumam nebija redzējis Bībeli. Tikai Erfurtes universitātes bibliotēkā viņš pirmo reizi ieraudzīja Bībeli. Romas katoļu baznīca realizēja apziņas absolūtas kodifikācijas politiku. Tas izdevās līdz XII gadsimtam. XIII gadsimtā sākās brīvdomība: universitātēs, pilsētu patstāvības kustībā. Taču pirms tam Romas katoļu baznīca paguva izrēķināties ar savu lielāko ienaidnieku - garu.

Gars traucēja dzīvot katoļiem. Indivīda gars nesaderējās ar katoļu proponēto kolektīvismu. Gars balstās uz individuāli subjektīvo un neļauj realizēt vispārobligāto. Gars nostāda indivīdu pret kolektīvu. Gars prasa iekšējo pārliecību, dokuments - aklu paklausību. Gars vadās no personiskās pārliecības, tiekoties ar varas autoritāti, kura gaida aklu pakļaušanos. Gars dod priekšroku morālajai pārliecībai, bet nevis reglamentētai kārtībai. Vārdu sakot, gars bija lielākais trauceklis, un garu vajadzēja likvidēt. To izdarīja Konstantinopolē 869.gadā, kad garīdznieki paziņoja par gara neeksistēšanu. Garīdznieki paziņoja, ka cilvēks sastāv tikai no miesas un dvēseles. Tas automātiski nozīmēja, ka cilvēka gars neeksistē. Cilvēka dvēsele var paļauties tikai uz miesu, bet nevis uz garu.

Eiropā pēc 869.gada drīkstēja dzīvot un domāt, taču nedrīkstēja dzīvot domās. Spriest par garu drīkstēja, taču, spriežot par garu, nedrīkstēja būt kopā ar garu jeb, citiem vārdiem sakot, spriedumus atzīt par gara darbības rezultātu. Neviens nedrīkstēja sevi saistīt ar garu; gars palika ārpus cilvēka - filosofa, dzejnieka, ik viena, kurš domāja.

Tā, piemēram, Gētes mīlas lirikā valda Gētes garīgā dzīve. Taču to nedrīkstēja pieļaut un nācās pārgudri teikt, ka mīlas lirikā valda transcendentālā liriskā subjekta gars. Savukārt Hēgeļa „pasaules gars” nav Hēgeļa garīgās pasaules elements, bet gan kaut kas ārpus viņa eksistējošs. Kā raksta Karens Svasjans, pēc 869.gada Rietumu intelektuāļiem pietrūka drosme atzīt, ka garīgā pasaule ir attiecīgā cilvēka garīgā pasaule, bet nevis kaut kas cits. Rietumos līdz Maksim Štirneram neviens filosofs neuzdrošinājās pateikt tāpat kā Gustavs Flobers pateica par sava romāna tēlu: „Bovarī kundze - tas esmu es pats!”. Bailes no garīgi subjektīvā lika atsacīties pašiem no sevis un projecēt savas izziņas rezultātus it kā objektīvu ar pašu attiecīgo cilvēku nesaistītu procesu formās. Rūdolfs Šteiners piemērā ironiski mīlēja atsaukties uz Hēgeli, kurš prata skaisti un gudri runāt par gara pasauli un tajā pašā laikā palikt bezgarīgs, t.i., rakstīto neattiecināja uz sevi, sacerot „Gara fenomenoloģiju”.

Filosofa uzdevums ir dzīvot domās, spriežot par garu, pašam būt garīgam. Filosofam pašam ir garīgi visu jāizjūt tāpat kā, piemēram, Gēte, Flobērs izjuta, rakstot mīlas liriku, romānu, kura tēli nav kaut kādi transcendentāli poētiski subjekti, bet gan pats autors. Arī filosofam ir jābalstās pašam uz sevi, bet nevis uz mākslīgām transcendentālām konstrukcijām.

Tomēr Rietumos nav pieņemts uzskatīt, ka „Transcendentālais gars” ir pats Hēgelis. Rietumos atklāti atzīst, ka garīgā pasaule ir tikai dzejniekiem, prozaiķiem, bet nevis filosofiem. Bailes no subjektīvā liek atteikties pašiem no sevis, no savas garīgās pasaules rezultātu autortiesībām - copywrite, un savas domas filosofi mākslīgi projecē uz objektīvās pasaules procesu fona. Pēc 869.gada oficiāli garīgums nav cilvēka dabiska būtiska īpašība, bet gan cilvēka debesīs mītošā saimnieka un Trīsvienības trešā spēja -Svētais Gars.

Iemesls, kāpēc cilvēkam atņēma garu un atstāja tikai miesu un dvēseli, ir labi zināms. Ja cilvēkam nav gars, tad viņš nevar izzināt. Ja cilvēks nevar izzināt, tad viņam cits nekas neatliek kā ticēt visam. Ticība kļūst cilvēka dzīves galvenā jēga. Pēc 869.gada Rietumu civilizācijā garīgums ir tikai kristiānisma dogmātiskais Svētais Gars. Eiropas garīgā vēsture faktiski ir miesas un dvēseles vēsture. Miesa un dvēsele ir galvenie spēki; gars ir izslēgts no šiem spēkiem.

Svētais Gars faktiski ir iepazītais Kristus. Ja likvidē individuālo garu, tad cilvēks nevar iepazīt Kristu un nevar izzināt. Kristiānisma sholastikai vajadzēja atrast izeju no šī strupceļa. Tā tika diplomātiski atrasta mācībā, ka, pirmkārt, ticība ir dvēseles organiska nepieciešamība un, otrkārt, cilvēku viena daļa var ticēt tikai tad, ja viņi ir iedziļinājušies patiesībā; tāpēc tādiem cilvēkiem ir atļauts arī izzināt. Taču izzināt var tikai to, kas ir pieejams izziņai; nepieejamajam nākas vienīgi ticēt. Kristiānisms atļauj izzināt „fiziku”: visu redzamo, taustāmo, saožāmo, pagaršojamo. Jātic ir visam neredzamajam, nedzirdamajam, nesataustāmajam - „metafizikai”.

Reakcija pret garu ir vēlēšanās cilvēcisko individualitāti absolūti izšķīdināt dievišķajā universiālismā. Lai to panāktu, noderēja visdažādākās sinodāli policejiskās sankcijas pret „gnosis” (grieķu val. atziņa, izzināšana), garu, filosofiju, hellēnismu. Tāpēc vismaz līdz Kārļa Lielā valdīšanas laikam VIII gs. Eiropā filosofija nepastāvēja. Viņa laikā radās tēzes par septiņām „brīvām mākslām”: gramatiku, retoriku, dialektiku, aritmētiku, ģeometriju, astronomiku, mūziku. Minētās „brīvās mākslas” Eiropas universitātēs dominēja līdz XVI gs.

IX un X gs. maiņā eiropieši gaidīja „pasaules galu”. Pēc Kārļa Lielā nāves Eiropā atkal vismaz divus gadsimtus valdīja tumsonība, haoss, naids pret mākslu, domu, garīgumu. Kā skaidro Karens Svasjans, tas notika tāpēc, ka Kārļa Lielā valdīšanas periodā kultūra saņēma nepierasto vakcīnu pārāk īsu laiku un organisms atkal atslāba, jo bija pieradis pie tumsonības.

XI gs. radās sholastiskā paradigma. Tā saglabājās līdz mūsdienām. Šī paradigma ir fiksēta filosofiskās domas ģenētiskajā kodā. Sholastika ir viduslaiku eiropeiskās kultūras parādība, teoloģiski filosofiskā manierē izvirzot mērķi racionāli pamatot kristiānisma ticību. Sholastiskais domāšanas veids balstās uz divām patiesībām - zināšanu patiesības un ticības patiesības. Starp abām patiesībām nepastāv pretrunas, un katra no tām var eksistēt patstāvīgi. Taču primārā ir ticības patiesība. Tātad faktiski tas, ko racionālā veidā nemaz nevar pierādīt.

Tomēr eiropeiskā filosofija vienmēr ir tiekusies runāt par racionāli neiztirzājamiem jautājumiem. Zinātniskā patiesība un reliģiskā patiesība Eiropā vienmēr ir bijusi problēma. Arī tad, kad reliģiskās patiesības vietā funkcionē ideoloģiskā patiesība (liberālisma, sociālisma, nacionālsociālisma). To stimulē sholastikas iedibinātie gēni eiropeiskās filosofijas ģenētiskajā kodā. Cilvēka jūtas, pārdzīvojumi, acīmredzamais, ko nevar apstiprināt loģiskā izziņa, tiek noliegts vai augstprātīgi izstumts un atdots mēnessērdzīgajai poēzijai, mistiķiem.

Sholastikas sekmētās domāšanas tradīcijas interesanti salīdzināt ar to, kas bija patiesība senajiem grieķiem. Tādu salīdzinājumu veica Pāvels Florenskis. Viņš rakstīja, ka grieķiem patiesība bija kaut kas tāds, kas var nonākt aizmirstības plūsmā, atrodas jutekliskajā pasaulē, pārsniedz laiku, kaut kas stāvošs un nekustīgs, kas mūžīgi ir atmiņā. Grieķiem patiesība ir vērtība, kas ir cienīga, lai to mūžīgi atcerētos un pati ir spējīga sekmēt to, lai to vienmēr atcerētos. Savukārt romiešiem, skaidro P.Florenskis, patiesība savā dziļākajā būtībā ir juridiska izpausme, vienmēr saglabā savu morāli juridisko izcelsmi un pieskaņu. Romiešiem izziņa, kā P.Florenska viedokli komentē K.Svasjans, izziņa notika saskaņā ar tiesas izmeklēšanas paņēmieniem. Romieši un pēc viņiem sholasti izziņas metodiku un formas atdalīja no paša izzinošā cilvēka un viņa garīgās specifikas.

XII gs. bija tulkošanas gadsimts, tulkojot latīņu valodā no sīriešu, arābu, ebreju valodas grieķu valodā sacerētus darbus matemātikā, astronomijā, medicīnā, filosofijā. Latīņu valodā pārtulkoja arī Korānu. Tolaik veidojās cilvēki, kuri lepojās ar zināšanām. Eiropā sāka atzīt, ka zināšanas ir bagātība. Zināšanas ieguva sociālu vērtību un reputāciju.

XII gs. eiropiešu sabiedrībā rodas jauna kasta - klerku kasta, kurus vēlāk nosauca par inteliģenci. Jaunā klerku kasta sāka ieņemt sabiedrībā svarīgāku vietu nekā baznīcas klerki. Taču topošajai inteliģencei piemita viena vājība - runāt un runāt par visu kaut ko, it kā orientētos visos jautājumos uz pasaules. Inteliģences rašanās iedibina sociālās atlases principu gluži vai pat bioloģiskā aspektā. Cilvēkus sāk dalīt „docti” un „indocti”. Tātad sāka dalīt izglītotos un neizglītotos, kas patiesībā varēja nozīmēt cilvēkos un dzīvniekos, jo neizglītotība asociējās ar dzīvnieciskumu.

Boloņas universitāti dibināja 1119.gadā, un pirmajā laikā tajā bija trīs fakultātes -medicīnas, filosofijas, tiesību, bet no XIV gs. arī teoloģijas. Universitāšu dibināšanas bums sākās XIII gs., kad darbību uzsāka universitāte Parīzē, Kembridžā, Oksfordā, Salamankā, Monpeljē, Padujā, Neapolē, Tulūzā, Sjennā.

Eiropā sāka veidoties trīs varas struktūras: svētās baznīcas, laicīgās varas un zinātnes.

XIII gs., kad universitātes cīnījās par savu akadēmisko brīvību, šajā cīņā tika ievilkta zinātne, kura kļuva par varas instrumentu. Zinātnieka un zināšanu neatkarību aizstāvēja Dante, Abelārs. Universitātes akadēmiskā brīvība balstījās uz vairākiem postulātiem: tiesības lasīt lekcijas jebkurā universitātē, tiesības studēt jebkurā zemē, tiesības uzaicināt no ārzemēm viesprofesorus. Universitātēs nebija pieņemts akcentēt studenta un pasniedzēja etnisko izcelsmi.

Akadēmiskās brīvības koncepts universitātēs praktiski ātri nostiprinājās, jo no paša sākuma nevienu nebaidīja izslēgšana no baznīcas un pat sadedzināšana uz sārta. Taču universitāšu neatkarību sagrāva, kā uzskata Karens Svasjans, profesionalizācija. XII gs. darbojās zinātnieks-diletants, kas faktiski bija ne no viena neatkarīgs cilvēks. XIII gs. jau dominē profesionālis, kas kopā ar citiem tādiem pašiem profesionāļiem ir izveidojis savu korporāciju. Korporācijā galvenais ir statūti, simbolika, rituāli. Zinātnieki kļuva atkarīgi no korporācijas. Pie tam arī tie zinātnieki, kuri varēja neiestāties attiecīgajā korporācijā. Korporācijas sāka piešķirt akadēmiskos zinātniskos grādus un nosaukumus. Gēte savā laikā zinātniekus doktora mantijā salīdzināja ar pašapzinīgām pūcēm.

Taču reizē ar korporāciju un citu zinātniski organizatorisko institūciju, zinātņu doktoru un profesoru kastas izveidošanos sākās dzīvo zināšanu vajāšana. Par dzīvajām zināšanām nākas saukt tās zināšanas, kuras mākslīgi netika atrautas no zinātnieka garīgās pasaules.

Protams, eksistēja jautājums par to, kādai ir jābūt kristiānisma filosofijai. Kā redzējām iepriekš, vieni teica, ka filosofija nav vajadzīga, jo viss jau ir pateikts Bībelē. Citi tiecās filosofiju „atbrīvot” no pagānisma, proti, hellēnisma filosofijas, kuru pilnā mērā iznīdēja VI gs., kad pēc tam iestājās vairākus gadsimtus ilga „tumsa”. Patiesa interese par filosofiju atdzīvojās Kārļa Lielā valdīšanas laikā, pēc kura atkal iestājās „tumsa”. Atcerēsimies, Aristoteļa darbus sāka iekļaut universitāšu programmās XIII gs.

Pēc tam sekoja viss pārējais. XVIII gs. bija zinātniskuma totālas uzvaras gadsimts, kad zinātniskums kļūst par galveno spēku kultūrā, apriori nosakot kulturālības, inteliģentuma kritērijus, bet galvenais - spējot noskaidrot patiesību par visiem jautājumiem. Zinātne kļuva par modi, notika zinātnes institucionalizācija un depersonalizācija, universitātes kļuva par galvenajām institucionālajām formām zinātnisko kadru fabricēšanā; par zinātnieku var kļūt ikviens, minimālā prasība - universitātes izglītība.

Mūsdienās zinātne jau ir ieguvusi masveida parādības statusu. To lielā mērā veicināja buržuāziskais ētoss ar savu morāli un attieksmi pret zinātni. Buržuāzijas kontingents veidojās kā darījumu cilvēku kontingents, kas viduslaiku reglamentāciju nomainīja ar konkurenci, tirgus likumiem, rūpniecisko revolūciju, rentabilitātes, peļņas, kapitāla fantomu. Konkurenci, tā dēvēto tirgus loģiku var uzskatīt par jaunu mentalitātes iezīmi, jaunu domāšanas tēmu, jaunu dzīves stilu, jaunu pasaules interpretāciju. Saprotams, buržuāzija arī zinātni pakļāva savām interesēm un vajadzībām. Zinātne kļuva par kapitālisma ekonomikas kalponi. Tas attiecas arī uz filosofiju.

Zinātniskā pasaules uzskata triumfs tikai pirmajā laikā varēja sagādāt gandarījumu, jo visai drīz nācās runāt par jaunu „templi” un jauniem „priesteriem”, kā zinātni un zinātniekus dēvēja Gēte. Viņš zinātni nosauca par „otru priesterību” (ein anderes Papsttum). Zinātne un zinātniskums ātri izvērtās par jauna tipa hegemoniju, kad interese par patiesību bija niecīgāka nekā interese valdīt, uzkundzēties un komandēt padotos „priesterības ganus”. Arī Osvalds Špenglers Rietumu zinātnes organizatorisko uzbūvi salīdzināja ar kristiānisma baznīcas organizatorisko uzbūvi īpaši protestantisma zemēs. Zinātnes pasaulē ieviesās sava zinātnisko grādu un amata nosaukumu hierahija, sakrāla valoda. dogmas un aksiomātiskās patiesības, citēšanas rituāls, represīvo mēru indekss pret nepaklausīgajiem un brīvdomātājiem, sākot ar noklusēšanu un nepublicēšanu un beidzot ar atklātu publisku vajāšanu, izraidīšanu no valsts, ieslodzīšanu psihiatriskajā slimnīcā, koncentrācijas nometnē, cietumā, nogalināšanu.

Var droši apgalvot, ka jebkura laikmeta filosofijas identitāti nosaka dominējošais filosofēšanas tips, kurā savukārt liela loma ir abstraktuma pakāpei. Tā vien liekas, ka cilvēka gara un intelekta, bet galvenais - izziņas mērķis ir vienmēr bijusi nepieciešamība sasniegt abstraktas virsotnes, pilnā mērā atrauties no jutekliski konkrēti izzinātās reālās pasaules. Tā vien liekas, ka zinātni interesē nevis pasaule pati par sevi, bet gan diskurss par pasauli.

Abstraktas refleksijas pieaugums Rietumu filosofijas vēsturē, saprotams, ir acīmredzams fakts. Jautājums ir par to, pie kā tas noveda un vai tas var būt filosofijas vienīgais mērķis, jo varbūt ir iespējami arī citi mērķi un veids, kā tos sasniegt. Rietumu filosofijas vēsturiskās attīstības rezultāts ir abstraktais intelektuālisms, līdz kuram filosofija jau bija nonākusi Gētes laikā. Gēte nemīlēja filosofisko abstraktumu. Viņš ieteica būtību paturēt savā priekšā vienmēr dzīvā veidā, bet nevis būtību tūlīt nogalināt ar vārdu. Tā vietā, lai nostātos starp dabu un subjektu, zinātne tiecas nostāties dabas vietā un tāpēc pakāpeniski kļūst tikpat nesaprotama kā daba.

Tagad mēs labi zinām, ka zināšanu pieaugums par dabu veicina attālināšanos no dabas. Dabaszinātņu progress veicina reālās dabas izjūtas zudumu. Eksperimentu komplicētība, matemātisko modeļu pielietošana, dabaszinātņu matematizācija, kas tiek pasludināta par zinātniskās izziņas kalngalu, - tas viss prasa zināmus upurus. Par galveno upuri kļuva personiskais kontakts ar izziņas priekšmetu. Citiem vārdiem sakot, modelēšana uzvarēja un izstūma oriģinālu. Dzīvās uztveres vietā stājās abstrakts shematisms. Līnijas, punkti, elipses, parabolas, latīņu un grieķu alfabēta burti uzkundzējās realitātes vietā, un nosacītība tiek pasniegta kā realitāte. Abstrakciju uzvaras gājienā punktu pielika filosofi: tas, kas nav nosacīts, vispār nevar būt par zinātniskās izziņas tēmu. Gēte zināja, ka augstākais, ko cilvēks var sasniegt izziņas procesā, ir izbrīns. Izziņa ir kaismīga spēle, kura risinās starp izbrīna diviem poliem - sākotnējo un noslēguma.

Pirms Sokrāta filosofija nešķiroja ideju un pieredzi. Priekš sengrieķu filosofiem tas bija viens un tas pats. Viņu leksikā vārds „ideja” neietilpa. Skatoties uz lietu, filosofi redzēja arī ideju. Cilvēciskās apziņas reducēšanas ceļu pirmais sāka Platons. Viņa darbībā sākās idejas un pieredzes metodiska nodalīšana. Viņa mācībā ideja vēl ir saaudzēta ar objektu, taču tajā pašā laikā ideja jau pieder sev - eksistē atsevišķi. Pirmo reizi ideja kļūst par refleksiju un sevi apzinās kā refleksiju. Taču Platons bija gan loģikas autors, gan mitoloģiski metafizisko konstrukciju autors. Platons mācīja atšķirt juteklisko no ideālā, abstraktā. Jutekliskais ir pārejoša lieta, ideālais ir mūžīgi pastāvoša izpausme. Jutekliskais

- maldīgs, ideālais - vienīgi patiesais. Jutekliskais ir pieredzes sfēra, ideālais - ideju sfēra. Aristotelis atzīst ideju pasauli, taču akcentē arī pieredzes pasaules svarīgumu. Idejai ir jāizskaidro pieredze, bet pieredzei ir jānoved līdz idejai. Viņš loģikā visaugstāk vērtē domas disciplinētību, bet nevis loģikas pašmērķību, ko vēlāk visaugstāk vērtē Rietumu filosofi.

Neoplatonisms un sholastika galvenokārt „mocījās” ar idejas problemātiku: vai idejas eksistē patstāvīgi jeb ir ietvertas pašos priekšmetos. Sholastikā pieredzi nomaina ticība. Daudzus gadsimtus sholastikas lozungs bija „ticu, lai saprastu”. Ideja kļuva par loģikas jēdzienu. Ideja vairs nebija reālās pieredzes fakts, bet eksistēja tikai prātā. Savukārt pieredze tika atdota jūtām, un pieredze var būt tikai jutekliskā pieredze. Tādējādi jutekliskais tika atrauts no idejas: doma nevar sevī ietvert pieredzi, domas pieredze nav jutekliskā pieredze. Ideja tika totāli atrauta no empīrikas. Filosofam doma kļuva par jēdzienu. Taču patiesībā doma nav jēdziens. Jēdziens attiecas uz domu tā kā nedzīvs zieds uz dzīvu ziedu.

Refleksīvās apziņas (racionālisma) un pieredzes apziņas (empīrisma) antinomiskumu apskatīja Dāvids Jums, taču viņs absolutizēja pieredzes lomu. Viņš skaidroja, ka mēs varam skatīties tālu jo tālu, iztēloties visu iespējamo, taču mūsu izziņa nevar atrauties no mums pašiem, mēs esamību nekad nevaram iepazīt citā veidā, kā tikai kā savu esamību un savas izjūtas mūsu „Es” pasaulē. Izziņa ir ieslēgta mūsu smadzenēs, un tas liedz apziņai tuvoties „objektam”, kādēļ apziņa nevar kļūt „objektīva”. Imanuels Kants ģeniāli centās samierināt abas puses - racionālismu un empīrismu - savā slavenajā kriticisma koncepcijā, analītiski pārskatot izziņas iespējas „Tīrā prāta kritikā”. Kanta filosofijā izziņas objekts kļuva pati izziņas spēja - mūsu prāts, kas loģiski apstrādā jutekliskās pieredzes saturu un tāpēc ir „objektīvs” pret objektu.

Taču Kanta darbībai bija negaidīts iznākums. Kanta filosofijā zināšanas rodas jutekliskuma saprātīgas sintēzes ceļā. Viņa konstrukcijai ir trīs līmeņi: pirmais -jutekliskā sfēra, otrais - jēdzieni, trešais - idejas. Trešais līmenis ir norobežots no pārējiem diviem līmeņiem: ideju nevar zināt, idejai var un vajag vienīgi ticēt. Izziņas kritikas secinājums: ideja ir piestiprināta jutekliskajam, un pieredze ir jutekliskā pieredze; ideja, kura tiecas domāt pārjutekliski, ir nolemta ilūzijai un maldiem. Kā raksta Karens Svasjans, Kants likvidēja gnosis, izzināšanu tādos apmēros, kurus eiropeiskā doma vēl nebija piedzīvojusi. Ideja jeb doma tika atrauta no objektiem, par kuriem faktiski nav nekāda interese. Objekti kļūst par objektiem tikai izziņas procesā. Pēc Kanta eiropeiskajā filosofijā sākās tendence definēt pasauli nevis tādu, kāda tā ir pati par sevi, bet gan kāda tā atspoguļojās mūsu izziņā.

Priekšstats, ka filosofija attīstās no jutekliski konkrētā uz abstrakti vispārīgo, ir sastopams arī tagad. Pie tam šajā virzībā saskata filosofijas jēgu un filosofiskā progresa mērķi. Tādējādi abstraktā refleksija kļūst par ideālu un kritēriju. Tāpēc filosofu aprindās mēdz runāt par senāko laikmetu domātāju naivitāti - Pitagora, Platona, Aristoteļa naivitāti. Kants par Platona uzskatiem sacīja: „sapņains dogmātisms”. Bertrans Rasels nosauca Empedoklu par „šarlatānu”. Protams, tamlīdzīgus epitetus lieto cilvēki, kuru apziņa no simbola neierobežotajiem plašumiem ir nonākusi līdz jēdziena šaurībai un viennozīmībai. Un cilvēki lepojas ar tādu sasniegumu. Viņi neņem vērā, ka senajos tekstos mēs varam „ielasīt” mūsu izpratnes standartus un spriest par senajiem tekstiem saskaņā ar mūsu standartiem. Mēs nevaram panākt filosofisko imanentumu - tekstos izlasīt adekvāto jēgu. Grūti ir uztvert tekstu imanento kontekstu, vārdu dzīvo atmosfēru.

Vienīgais, ko nevar ne racionālisma, ne empīrisma garā atrisināt filosofi, ir simbola problēma. Simbola problēmu nevar atrisināt tikai teorētiskā veidā. Simbols ignorē tradicionālos priekšstatus par teoriju un liek izvēlēties citu pieeju. Saskarsmē ar simbolu teorētiskajiem postulātiem ir jāatkāpjas un jāsamierinās ar savu impotenci simbola klātbūtnē. Simbols iezīmē savdabīgu robežu teorijai, skaidri un nepārprotami norādot uz teorijas ierobežotību.

Simbols ir robeža starp teoriju un praksi, reālo un ideālo, konkrēto un abstrakto. Simbola būtība nav teorētiski izskaidrojama un teorētiski atrisināma. Simbols kā robeža gan savieno teoriju ar praksi, gan izšķir teoriju un praksi. Pie tam, kā skaidro Karens Svasjans sarunā par Ernsta Kasīrera slaveno simbolu koncepciju, simbols vispirms izšķir un tikai pēc tam savieno. Simbols nošķir teorētisko pasauli un prakstisko pasauli, vārdu un darbību, kultūru un dzīvi.

Simbols vienmēr ir ķecerīgs. Priekš teorijas fana simbols kļūst par ķecerību, jo teorijas fans ir spiests atsacīties no konsekventas teoretizēšanas zinātniski stingrā formā. Taču arī praktiķim simbols ir ķecerība, jo praktiķis nemīl nekā tāda, ko viņš savā priekšā nevar saskatīt ar savām acīm. Simbolu nevar saskatīt. Un tāpēc praktiķim simbols ir lieks un vienīgi traucē, jo neietilpst reālajā pasaulē.

Simbols rosina filosofijai un zinātnei rūpīgi pārdomājamu atziņu: ja absolutizējam teoriju un abstraktās zināšanas, tad visu mūžu paliekam tēlu pasaules ieslodzījumā; ja absolutizējam praktisko un reāli sastopamo, tad mums paiet garām iespēja jūsmot par simboliem un nav nekāda prieka no dzīves panākumiem. Tādējādi pragmātikas un loģikas fanu profesionālie strīdi simbola klātbūtnē zaudē jēgu. Vispirms un galvenokārt ir jāmainās attieksmei pret realitāti. Vieni par realitāti atzīst tikai to, ko var pataustīt. Tā ir galējība - naivais reālisms. Otri nonāk citā galējībā: realitāti izšķīdina transcendentālās konstrukcijās - jēdzienos, ko var saukt par abstrakto intelektuālismu.

Kādā intervijā Karens Svasjans teica: „He $u.noco$ npou3BoguT ugeu, a ugeu $u.noco$a. nogoSHO aHTeHHe. OHa .hobut 3ByK, a He co3gaeT ero. ^eno $u.noco$a -^OBHTb ugeu. Ho gna ^T0^0 oh go^^eH 3a6biTb c.noBa. Korga a CMoTpro Ha Be^b, Me*gy B3raagoM (Mbic^bro) u Be^bro pacno^o^eH ne.neHraTop TepMuHoB u c.noB. B3raag He gocruraeT Be^u, a nepexBaTbiBaeTca ghobom Ha no.nnyru. TaK ^TO y 6o.nbmuHCTBa nrogen. K co^a^eHuro, TaK ^TO u y $u.noco$oB. Pa3Hu^ b tom, hto 6o^bmuHCTBo He numeT KHur u He yHuT, a $u.noco$bi numyT u yHaT. [..] Ounoco^ua - ^TO caMaa BbicoKaa u coBepmeHHaa CTyneHb ^BO.^ro^uu Mupa. A TaK*e caMaa TparuHecKaa, TaK KaK Ma.no kto u3 ^unoco^oB oco3HaeT ^TO u noHuMaeT”/21/.

Savukārt kādā citā intervijā žurnālisti Karenu Svasjanu nosauc par Rietumu „pēdējo filosofu”. Intervijā viņš skaidro savu pozīciju: „nog ^unoco^uen a noHuMaro Mup, CTaBmun co3HaHueM u oco3Haro^un ce6a b MHm^eHuu. ^TO noHuMaHue oHeHb 6^u3ko k rere^eBCKoMy u b to *e BpeMa KpaHHe ga^eKo ot Hero. B^u3ko b tom, hto, no rere^ro, He ^unoco^ua cy^ecrayeT g^a Toro, hto6m o6tacHaTb Mup, a Mup, hto6m CTaHoBuTbca ^unoco^uen. ^aneKo noToMy, hto Mupy rere^a, craHoBa^eMyca ^unoco^uen, HegocTaeT noc^egHen bo^u cTaTb He^oBeKoM (KoHKpeTHbiM, ^aKTuHecKuM, bot ^TUM bot — ecnu xoTuTe, caMuM rereneM). gon^eH noacHuTb CKa3aHHoe. B $unoco$CKon Tpagu^uu Hanu^o, KaK MHe npegcraBnaeTca, HeKun cnenon yron, Ha CHeT KoToporo cnegoBano 6bi oTHecTu 6onbmuHCTBo $unoco$CKux cphbob u TynuKoB. Ounoco^bi bo Bce BpeMeHa oTnuHanu Mup ot mhcau u Haxogunu Mup Bcrogy, KpoMe ronoBbi. CHuTanocb, hto Mup — TaM, «BoBHe», a Mbīcnb — «BHyTpu», nocne Hero Bo3HuKan ^aTa^bHHH Bonpoc o no3HaBaeMocTu unu Heno3HaBaeMocTu Mupa co BceMu ero 6pegoBHMu «Be^aMu b ce6e» u TaK ganee. Hukto u no cen geHb He coMHeBaeTca, hto ^eTbi Ha nyry unu 3Be3gbi b He6e HaxogaTca b Mupe, ho noHeMy-To HuKoMy He npuxoguT b ronoBy, hto Muenu 6oTaHuKa o ^eTax unu acTpoHoMa o 3Be3gax To*e HaxogaTca b Mupe. CnpocuTe nro6oro ($unoco$a unu He$unoco$a, Bce paBHo), rge HaxogaTca Be^u. Oh noKa^eT Ha Mup BoKpyr ce6a. A Tenepb cnpocuTe ero, rge HaxogaTca Muenu o Be^ax. Oh TKHeT nanb^M b ronoBy. KaK 6ygTo caMa ronoBa c MHcnaMu (unu 6e3 hux) cy^ecrayeT He b Mupe, a HepT 3HaeT rge! rna3 BuguT gepeBo. ^epeBo — b Mupe u Mup. Ho rna3, Buga^un Mup, — To*e Mup. Ebino 6bi nro6onbiTHo nocnymaTb myTHuKa, oTKa3aBmero 6bi eMy b ^TOM. Ha ^TOH bot npocron oHeBugHocTu (unu, no Hu^me, «ocKop6uTenbHoH acHocru») pymaTca ^unoco^uu u nonaroTca yMbi. ^eno He b tom, hto6h noHaTb ee. A b tom, hto6h Bbigep^aTb ee nocnegcTBua. Ecnu rna3, Buga^un Mup, ecTb u caM — Mup, to Mup He TonbKo BuguM, ho u BuguT. Ounoco^ua, KaK a ee noHuMaro, u ecTb Mup, CTaBmun co3HaHueM, Mup, pa3BuBmun ce6a go co3HaHua, Mup y*e He TonbKo KaK npo^cc, ^Bonro^ua b Tpagu^u0HH0M CMbīcne cnoBa, ho u KaK noHuMaHue ce6a b KaHecTBe npo^cca u ^Bonro^uu. Be^b u MHcnb o Be^u — o6e HaxogaTca b Mupe u cyTb Mup: TonbKo oguH pa3 ^T0 HyBCTBeHHo BocnpuHuMaeMHH BHemHuH Mup, gpyron pa3 — CBepxHyBCTBeHHoe noHaTue u cy^HocTb HyBCTBeHHo BocnpuHaToro. ^Bonro^uoHHaa Teopua b mupoKoM CMbīcne pa3nuHaeT CTyneHu pa3BuTua Mupa ot HeopraHuHecKux Be^ecTB go HenoBeKa. Ho noHeMy-To oHa 3acTpeBaeT Ha HenoBeKe. Ha gene oHa b HeM npogon^aeTca, TonbKo y*e He 6uonoruHecKu, a nHeBMaTonoruHecKu, hto 3HaHuT: nyTb BegeT He ot HenoBeKa k 6uonoruHecKu 6onee BbicoKoMy Tuny (Bpoge «CBepxHenoBeKa», noHaToro no fl,apBuHy), a ot MuHepanbHoro, pacTuTenbHoro u «ubothoto b HenoBeKe k co6cTBeHHo HenoBeHecKoMy b HeM, k cnoco6HocTu MbīcnuTb, b kotopoh oh u HaHuHaeTca BnepBbie KaK HenoBeK. OTcroga cnegyeT: to, hto mm Ha3biBaeM BHyTpeHHuM MupoM, cy6teKTuBHocTbro, ecTb He npoTuBonono^Hocrb Mupa, a caM Mup b ganbHenmeH CBoen ^Bonro^uu. BHyTpeHHuM Mup HenoBeKa, ero Mbīcnu, HyBCTBa, o^y^eHua CBepmaroTca bo BceneHHoM u npuHagne^aT BceneHHoM HuHyTb He b MeHbmen CTeneHu, HeM BHemHun Mup. Eonbme Toro, BceneHHaa gocTuraeT 3gecb 6onee bhcokoh CTyneHu pa3BuTua. B $u3uKe ranunea HeopraHuHecKun Mup He npocTo o6tacHaeTca, ho u goBoguTca go coBepmeHCTBa, paBHo KaK u pacruTenbHbiH Mup b opraHuKe r eTe. Mo*ho goragaTbca, Kyga Hac npuBoguT TaKoe noHuMaHue. ^Kono^u u TaK Ha3biBaeMbie 3eneHHe npu3biBaroT cnacaTb npupogy ot 3arpa3HeHua Be^ecTBaMu. Ho cnacaTb ee cnegyeT npe^ge Bcero ot 3arpa3HeHua MbīcnaMu. H6o (e^e pa3) Mbīcnb o $aKTe caMa ecTb ^aKT, He MeHee ^aKTuHHbiH u peanbHbiH, HeM to, hto mh ^ynaeM, HroxaeM unu xBaTaeM pyKaMu”/22/.

1/ Skat.: Xa6epMac ro. O6ocHoBaHHoe Bo3gep*aHue. http://www.russ.ru.

29

2/ Skat.: http://www.polit.ru/lectures/2004/12/20/sedakova.html.

3/ Skat.: Xopy*uM C. HenoBeK u yro Tpu ganbHbix ygena. HoBaa aHTpononorua Ha 6a3e gpeBHero onbrra. - Bonpocbi $unoco$uu, 2003, M1.

4/ Skat.: Onuep A. KynbTyponorua gna KynbTyponoroB. M., 2000, c. 440-448.

5/ Skat.: nepecneruH C. nocTuHgycrpuanbHbiH nepexog: ToHKa HeBo3BpaTa.- nporao3bi u CTpaTeruu (01/2008-01/2009).

6/ Skat.: TuxaHoB r. noHeMy coBpeMeHHaa Teopua nurepaTypbi Bo3HuKna b ^rnpanbH0H u boctohhoh EBpone? - HoBoe nuTepaTypHoe o6o3peHue, 2002, M 53.

7/ HoTMaH ro. BHyTpu Mbicna^ux MupoB: HenoBeK-TeKCT-ceMuoc^epa-ucropua. M., 1996, c. 72, c. 117, c. 175.

8/ Skat.: TacnapoB E. B noucKax „gpyroro» ($paH^3CKaa u B0CT0HH0eBp0neHCKaa ceMuoTuKa Ha py6e*e 1970-x rogoB).- HoBoe nuTepaTypHoe o6o3peHue, 1996, M 14.

9/ HoceB A. O ^0^TUHecK0M o6pa3e.- B kh.: fleHb ^o^3uu. 1981. M., 1981, c.69-70.

10/ Skat.: Windshuttle K. The Killing of History. New York, The Free Press, 1996.

11/ Skat.: EepK n. HcTopuHecKaa aHTpononorua u H0Baa KynbTypHaa ucTopua. - HoBoe nuTepaTypHoe o6o3peHue, 2005, M75.

12/ Skat.: BaMc C. ApT Mup Kpu3ucHoro nepuoga.- CnoBo/Word, 2009, M 61.

13/ Skat.: Xopoc B. ApT-poK: HeMepKHy^un MaaK unu anneHguKC poK-KynbTypbi? http://www.if.russ.ru/issue/13/20030615 art.html.

14/ Skat.: Ehhkob B., EbiHKoBa H. XX BeK: npegenbHbie MeTaM0p$03bi KynbTypbi. -nonurH03uc, 2000, M 2-3. http://www.polygnozis.ru.

15/ ļ^eKnapa^ua MuporoBo ^T0ca.

http://www.anthropology.ru/ru/texts/dokuments/weltethos.html.

16/ Skat.: Han fl. rocygapcTBeHHbiH KanuTanu3M - ^T0 He omu6Ka. http://www.russ.ru. 17/ Skat.: CBacbaH K. O koh^ ucTopuu ^unoco^uu. - BecTHuK MocKoBCKoro yHuBepcuTeTa. Cepua 7. Ounoco^ua, 2006, M 4.

18/Skat.: CBacbaH K. OraHoBneHue eBponeMcKoH HayKu.

http://www.rvb.ru/swassjan/stan evr n/01text/02.htm.

19/ Skat.: fl*axaH6erny P. Pa3roBopbi c cepoM Mcanen EepnuHbiM. - CnoBo/Word, 2007, M 56.

20/ Galvenokārt izmantoju Karena Svasjana grāmatas par Gēti, simbolu, Eiropas filosofiju un zinātnes vēsturi, cilvēka identitātes problemātiku, kā ari viņa rakstus un intervijas (skat.: http://www.rvb.ru; http://www.karenswassjan.com).

21/ Skat.: Credo New, 2009, M 4.

22/ Skat.: ^KC^epT, 2007, M 14 (555).

Iracionalisma avoti

Cilvēki piedod tikai tiem, kuri ir kļūdījušies savās prognozēs.

Tiem, kuri nav kļūdījušies, cilvēki nekad nepiedod.

Udo Ulbergs Cūkai visa pasaule ir viena liela cūka.

Tautas paruna Ho pyccma enacmb ne MO^em 6bimb HaMHO^o yMHee pyccKO^o o6^ecmea.

EieS riaB.iOBCKmi

XX gadsimta beigās Rietumu kultūrā radās jauna tendence un tātad arī jauna intelektuāli radošā tēma. Minētajā periodā pirmo reizi nākas sastapties ar tekstiem, kuru autori atklāti un nesaudzīgi runā par cilvēku iracionalismu. Turklāt cilvēku iracionālisms tiek saistīts ar morālo un intelektuālo degradāciju.

Cilvēku iracionālisms tiek konstatēts ne tikai ekonomikā un politikā, bet arī filosofijā un mākslā, Public Relations un reklāmā, kad, teiksim, teicami izpildīta darba reputācijas vietā ir stājusies mākslīgi organizēta šova reputācija, kā tas konstatējams t.s. teritoriālajā mārketingā, vēloties lēti izdzīvot uz citu (investoru, tūristu) rēķina, nevis godīgi un rūpīgi strādāt, lai ar darbu nopelnītu cieņu un apbrīnu. Reklāma šodien ne tik daudz aģitē pirkt attiecīgo preci kā rada jaunu patērēšanas vērtību

- „iepakotus” pārdzīvojumus un izjūtas, kuras savukārt koncentrējas ap jēdzieniem „izbaudīt”, „ar baudu”. Humanitārās tehnoloģijas ir kļuvušas par nozari, kurā no zīmēm un metaforām rada jaunu simbolisko jēgu un vērtību. Tas saskan ar masu cilvēku „virtuālajām vajadzībām”, bez kurām daudzi cilvēki vairs neprot un negrib eksistēt iracionālā kapitālisma laikmetā. Citiem vārdiem sakot, no XX gadsimta beigām tiek runāts par tādām cilvēciskās darbības un uzvedības izpausmēm, kas liecina par veselā saprāta trūkumu un nepārprotamām muļķībām, kuras turklāt pavada morālais nihīlisms -tikumības un morāles elementāru normu ignorēšana.

Norberts Vīners savā slavenajā grāmatā „Kibernētika” raksta, ka biznesmenis ir pakļauts alkātībai, monopolstāvokļa izcīnīšanas velmei un stingri racionālus spēles noteikumus biznesā nav ko gaidīt īpaši, ja „spēlētāji” ir vairāki darboņi. Biznesmeņi var nodibināt koalīcijas, taču tās ātri sabrūk nodevības un krāpšanās rezultātā. Tamlīdzīga atmosfēra biznesā sasaucās ar tādu pašu morālo noskaņojumu politikā, diplomātijā, militārajā sfērā. Darījumu dzīvē mēdz būt kāpumi un atslābumi, diktatūras un revolūcijas, kā arī kari.

Izcilā kibernētiķa pārliecībā tur, kur ir krāpnieki, ir arī muļķi, kuru rīcību var precīzi prognozēt. Muļķus var apmānīt un viņiem likt pirkt preces, balsot par kādu kandidātu, dot lasīt ilustrētas avīzes ar reliģijas, pornogrāfijas un pseidozinātnes mistrojumu utt. Muļķis ir vienkāršs cilvēks N.Vīnera terminoloģijā. Viņu var krāpt ar sabiedriskās domas aptaujām, jo vienmēr atradīsies statistiķi, ekonomisti, sociologi, kuri būs ar mieru pārdot savus pakalpojumus manipulētājiem.

Nākas piebilst, ka „Kibernētika” tika sarakstīta XX gs. vidū, un 1948.g. izdotās grāmatas autors centās izprast un raksturot komunikācijas lomu sava laika sabiedrībā. Viņu pirmkārt un galvenokārt interesēja, kā ar racionāliem līdzekļiem pārvaldīt sabiedrības dzīvi. Viņš piederēja tai paaudzei, kura bija pārliecināta, ka progresa pamatā ir cilvēku racionālā rīcība. Norberta Vīnera laikā t.s. vērtīgā racionalitāte nebija izteikti nomainīta ar t.s. instrumentālo racionalitāti, kad priekšplānā ir birokrātiski tehnicistisks process. Viņa ieskatā komunikācijas līdzekļiem ir divas funkcijas. Pirmā funkcija ir uzdevums informēt. Otrā funkcija - garīgi ietekmēt. Kā zināms, otrā funkcija šodienas apsteigusi pirmo funkciju. Komunikācijas līdzekļi kalpo varai un bagātībai, un pamatā atspoguļo minēto abu spēku intereses. Norberta Vīnera dzīves laikā komunikatīvā situācija bija savādāka nekā

XXI gs. sākumā. Pie tam instrumentālā racionalitāte pašlaik arī ir ieguvusi iracionālu iedabu. Par to uzskatāmi liecina manipulāciju pašmērķīgums un manipulēšanas fetišisms, kad pati manipulācija šķiet svarīgāka par tās efektīvu atbalsošanos cilvēku apziņā.

Tekstos par jauno intelektuāli radošo tēmu galvenokārt ir dzēlīgi raksturotas cilvēku iracionālisma izpausmes. Mazāk tiek runāts par iracionālisma avotiem. Tātad - mazāk tiek runāts par galveno, jo galveno Rietumu cilvēki ir iemanījušies apiet ar līkumu. Ne velti Rietumu cilvēki Juvenālu citē tikai daļēji. Citē vārdus „Veselā miesā ir vesels gars”; necitē teikuma otro daļu: „bet gars ir vesels tam, kurš lūdz Dievu”. Rietumu cilvēki Dievu vairs nelūdz, un viņi pat lepojas ar savu novēršanos no Dieva. Taču acīmredzot viņi instinktīvi apzinās Juvenāla aforisma dziļo jēgu un tāpēc noklusē galveno.

Galveno viņi noklusē arī tāpēc, ka Bībelē tiek nepārprotami norādīts par prāta un saprātīguma nepieciešamību cilvēka dzīvē. Apustulis Pāvels, Solomons aicina cilvēkus būt sapratīgiem, nezaudēt prātu, stiprināt prātu, rīkoties vienmēr gudri un ar prātu. No Bībeles personāža tamlīdzīga satura citātiem var sastādīt plašu antoloģiju. Tāda paša apjoma antoloģiju var sastādīt no bībeliskajiem fragmentiem par to, kas gaida nesaprātīgus un iracionālus cilvēkus.

Izskaidrojot iracionalisma izpausmes, visbiežāk atsaucās tikai uz dažām jau agrāk novērotām likumsakarībām. Tā, piemēram, tiek atgādināta sekojošā likumsakarība: jo augstāks ir zinātniski tehniskais progress, jo cilvēks kļūst slinkāks. Savukārt, raksturojot bezprātu mūsdienu politikā, ne reti atgādina Vinstona Čerčila un de Gola viedokli. Čerčils teica, ka ir valsts darbinieki, kuri domā par valsts nākotni, un ir politiķi, kuri domā tikai par vēlēšanām. De Gols mēdza norādīt, ka politika ir pārāk gudra lieta, lai to uzticētu politiķiem. Pasaules ekonomiskās krīzes laikā bieži atcerējās M.Tečeres vārdus 1981.gadā intervijā laikrakstam „Sandy Times” par to, ka politikā ekonomika ir tikai metode, jo politikas galvenais mērķis ir izmainīt cilvēku dvēseli.

Jaunā tendence nav zināms turpinājums Rietumu kultūrā populārajai filosofiski antropoloģiskajai problemātikai (piem., antropocentrisma tematikai), kurā dominē apziņas un gara fenomenoloģija, un domāšana ir garīgi augstākais cilvēkā. Cilvēka garīgās konstitūcijas analīzē faktiski tiekamies ar radikāli jaunu intelektuālo pozīciju, kad tiek apšaubītas domāšanas spējas mūsdienu cilvēkā un cilvēka prāta potenciāls vispār. Nils Bors uzskatīja, ka cilvēks no citām dzīvām radībām atšķiras ne tikai ar saprātu, bet arī ar to, ka var analizēt un diskutēt par savu saprātu. Radikāli jaunā intelektuālā pozīcija nav intelektuālā provokācija, un liecina par slavenā fiziķa vārdu aktualitāti. Cita lieta, cik tas ir aktuāli šodienas cilvēkam un vai šodienas cilvēks savā intelektuālajā pašapmierinātībā grib kaut ko klausīties par sevi un dzirdēt par savu jaunā tipa ģenialitāti - iracionālismu. Bairons rakstīja, ka velns saka patiesību daudz biežāk kā tas tiek domāts, taču velnam ir aprobežota auditorija. Rietumu cilvēkiem Bairona vārdi noteikti nepatīk. Šo rindu autora aizvadīto divdesmit gadu darba pieredze liecina, ka Rietumu cilvēki, nonākot atpalikušajā Austrumeiropā, tūlīt sevi uzskata par gaišreģiem, visziņiem, orākuliem un viņu intelektuālā pašapmierinātība nepazīst robežas.

Cilvēka mazvērtība un pat nāve, par ko plaši rakstīja XX gadsimtā, tika apspriesta jau agrāk. Jau iepriekšējos gadsimtos radās koncepcijas par cilvēka sekundāro lomu un iespējām uz Zemes. Čarls Darvins secināja, ka cilvēku nevar uzskatīt par Visuma centru. Cilvēks ir tikai viens ķēdes posms bioloģisko sugu evolūcijā. Fjodors Dostojevskis akcentēja, ka prozā svarīgākais ir nevis autors un viņa vērtējums, bet gan daiļdarba tēli. Zigmunds Freids mācīja, ka cilvēka psihes centrā nav apziņa un individuālais „Es”, bet gan bezapziņa. Osvalds Špenglers centās uzsvērt, ka Eiropa un tātad arī eiropeiskais cilvēks ar savu garīgo bagāžu ir tikai viens fragments cilvēces kultūru un civilizāciju vēsturiskajā virzībā. Eiropa nav pasaules vēstures centrs, un Eiropa neapliecina pasaules pastāvēšanas galveno jēgu. Fridrihs Nīče rakstīja, ka morāle nav cilvēka unikāla īpašība, bet ir tikai viens no veidiem kā piemēroties pasaulei. Kārlis Marks cilvēku atzina par ražošanas attiecību produktu, bet nevis noteiktu vērtību pašu par sevi. Apgaismības laikmetā ticēja cilvēka racionalismam un paļāvās uz racionālismu kā cilvēka apgaismošanas galveno līdzekli. Kloda Levi-Strosa antropoloģijā racionālismam tiek piešķirta sociālā funkcija, kā rezultātā nevis cilvēks ir sociālās dzīves centrs, bet gan anonīmas struktūras - valoda, domāšana - ir sociālās dzīves centrs.

Minētā radikāli jaunā intelektuālā pozīcija faktiski nav turpinājums arī tai labi pazīstamajai un savā idejiskajā nostādnē samērā vienveidīgajai konceptuālajai strāvai Rietumu intelektuāļu aprindās, kura ir pievērsta kultūras bojāejas argumentācijai. Rietumu kultūras pesimistiskās interpretācijas tradīcija sākās jau pirms O.Špenglera grandiozā darba XX gs. sākumā. No grāmatām par Rietumu kultūras bojāeju un pagrimumu var izveidot plašu bibliotēku. Tās krājums grāmatplauktos noslēdzās ar XX gs. beigās publicēto F.Fukujamas bestselleru.

Frensis Fukujama ideju par vēstures beigām aizguva no Aleksandra Koževa. Diemžēl tikai aizguva, A.Koževa atziņas neizprotot pilnā mērā. Aleksandrs Koževs rakstīja nevis par vēstures beigām, bet gan cilvēka beigām. Aleksandrs Koževs apsteidza ne tikai F.Dostojevski un F.Nīči; viņš teica, ka ne tikai Dievs ir miris, bet arī cilvēks ir miris.

A.Koževs cilvēciskumu identificē ar negatīvismu un neapmierinātību. Viņaprāt pastāv diva veida negatīvisms: pirmkārt, cilvēka-verga negatīvisms, noliedzot dabas klātbūtni savā darbā; otrkārt, cilvēka-kunga negatīvisms, noliedzot nāves bailes ienaidnieka priekšā kara laikā. Cilvēks-vergs sevi pretstata ārējai pasaulei. Cilvēks-kungs sevi pretstata pašsaglabāšanās instinktam un savai iekšējai dabai.

Darbs un karš ir divi galvenie nepieciešamie stāvokļi cilvēciskajai esamībai. Reizē ar šo stāvokļu izbeigšanos beidzās vēsture. Cilvēces vēstures laikā cilvēks-vergs iegūst sev līdzīgu radījumu vispārējo atzinību, bet cilvēkam-kungam nav kam sevi pretstatīt, jo viņam nav ārējo ienaidnieku.

Cilvēks-kungs tāpēc kļūst apātisks un zaudē savu kreativitāti un enerģiskumu. Cilvēka-kunga dzīvē sākās vispārējās pārticības, pašapmierinātības un garlaicības laikmets. Aleksandrs Koževs šo situāciju filosofiski vispārina. Viņš ir pārliecināts, ka minētajā situācijā cilvēka dzīvi vairs nevada velmes un velmju prestižs, kas stimulē viņa esamības jēgu. Reizē ar velmju nāvi mirst arī pats cilvēks. Ja vairs nav nepieciešams riskēt ar dzīvību un strādāt vaiga sviedros, tad cilvēks nonāk dzīvnieka stāvoklī. Pēc velmju nāves pāri paliek tikai cilvēkveidīgi dzīvi ķermeņi, kuri ir bez gara un radošā spēka. Kopā ar cilvēku mirst radoši diferencēta valsts, māksla, filosofija. Diferencētas cilvēku-vergu un cilvēku-kungu valsts vietā stājās homogēna savā apātiskumā vienlīdzīgu cilvēku valsts, kurā starp garīgi un radoši atrofētajām būtnēm nav vietas personībām un kurā arī praktiski ir ļoti maz izcilu personību /1/.

Mūsdienās ir modīgi cilvēka garīgā stāvokļa kritikā atsaukties uz informācijas totāli negatīvo lomu. Informācijas apjoms ir grandiozi pieaudzis, un tas varot nomācoši ietekmēt cilvēku. Turklāt aktuāla ir likumsakarība: jo vairāk pieaug informācija, jo lielāka ir nenoteiktība - entropija. Sakarā ar Interneta straujo attīstību var konstatēt: jo Internetā ir vairāk informācijas, jo vairāk tajā ir haosa, informatīvo atkritumu un mēslu plūdu.

Taču nedrīkstam aizmirst, ka entropija ir atkarīga no redzespunkta. Ja mēs sistēmā negribam vai nespējam saskatīt struktūru, tad mēs tūlīt vainojam entropiju. Entropija nav objektīvs stāvoklis, bet gan novērotāja viedoklis par sistēmas stāvokli. Tātad sistēmas izpratne ir atkarīga no spējas izprast pilnā mērā jeb nepilnīgi attiecīgo sistēmu un tās struktūru. Pati sistēma rada informāciju, izmainot skatījuma leņķi uz šo informāciju.

Šodien ir izplatīts viedoklis par „klipveida” domāšanu, kas īpaši ir raksturīga jauniešiem. Viņu smadzenēs ir visdažādākā informācija bez iekšējās sasaistes, un tas nosaka viņu attieksmi pret pasauli, kura viņu apziņā eksistē kā „klipveida” mozaika bez dažādu parādību sistēmiskās vienotības.

Tagad jau ir labi izprasta Interneta atsevišķu „žanru” loma iracionālisma sērgas nostiprināšanā. Tā, piemēram, Lielbritānijas zinātnieki no Stērlinga universitātes veica pētījumu par sociālo tīklu ietekmi uz cilvēku domāšanas spējām. Pētījumā tika novērota 11-14 gadus vecu jauniešu grupa. Zinātnieki secināja, ka „Twitter” un „Youtube” notrulina jauniešus, bet „Facebook’ attīsta atmiņu.

Tā, piemēram, „Twitter” cilvēki saskaras ar bezgalīgu informācijas plūsmu, kas saskaldīta lakoniskās frāzēs. Cilvēkam tāpēc nenākas nodarbināt savas smadzenes, lai apstrādātu informāciju, un cilvēks pret informāciju sāk izturēties neuzmanīgi /2/.

Šodien domājošu cilvēku aprindās valda vienprātīga atziņa, ka „Twittef’ ir muļkību un banalitātes iemiesojums. Diemžēl „Twittef’ popularitāte liecina par iracionālisma sērgas progresēšanu. Turklāt Interneta autoritāti sāk ietekmēt mitoloģiski manipulēti reitingi tāpat kā tie ietekmē preču pieprasījumu. Vēl nesen Internetā populārākais „žanrs” bija blogi. Acīmredzot masu popularitātes reitingā „Twitter” drīz nomainīs kaut kāds cits „uzpiarēts” elektroniskās komunikācijas veidojums.

Protams, tas ir labi zināms, ka kultūra un tās autori vienmēr cenšas savu nelaimju izskaidrojumu meklēt ārpusē, taču vaina ir pašā kultūras sistēmā. Jo kultūras sistēma ir mazāk spējīga absorbēt savus defektus un tos pārvarēt, jo ārējā pasaule tai liekas naidīgāka. Kultūras sistēma veido mitoloģiskās konstrukcijas par savu ārējo vidi, un viena no šī repertuāra mitoloģiskajām konstrukcijām noteikti ir veltīta „informācijas bumam”. Cilvēks, kuram „uzbrūk” informācija, aizsargājās fizioloģiski: prāts izvairās no nopietnas tematikas, prāts kļūst truls, boikotē lieko informāciju, nogurst no attēla aplūkošanas pec 30 sekundēm, spēj izlasīt tikai divus trīs teikumus, taču saglabā agresivitāti „informācijas buma” apsaukāšanā.

Sociālā paranoja ir pašas sistēmas slimības rezultāts. Ārējās pasaules tēls (šajā gadījumā „informācijas bums”) ir vajadzīgs, un tas vienmēr pastāv, jo ārējā pasaule ir avots savas sistēmas inovatīvā potenciāla palielināšanai. Saskaroties ar ārējo pasauli, mēs redzam, kas mums ir konstruktīvs jāizdara savā sistēmā.

Par to, ka ar mūsdienu cilvēku visdziļākajā būtībā kaut kas nav kārtībā, planetārā mērogā pirmie sāka satraukti runāt garīdznieki XX gs. beigās. Viņi pievērsās cilvēces - „sociālā kosmosa” - analīzei globalizācijas apstākļos, kad dažādu kultūru un civilizāciju kontaktu rezultātā „pasaules ētosā” sāk formēties negatīvi vienveidīgas un kopīgas iezīmes.

Makroētiskajā kustībā jau XX gs. nogalē kopā ar garīdzniekiem aktīvi iesaistījās arī radošās inteliģences pārstāvji, zinātnieki, sabiedriskie darbinieki, filosofi. Viņi apsprieda un publicēja dažādus projektus par mūsdienu reliģisko mācību un filosofisko sistēmu attieksmi pret kultūras normām un vērtībām, bet galvenais - pievērsa pasaules sabiedrības uzmanību izteikti negatīvajām parādībām „pasaules ētosā”.

Čikāgā 1993.gadā sapulcējās pasaules reliģiju otrais parlaments. Tajā tika pieņemta „Globālās ētikas” deklarācija /3/. Dokumentā ir konstatēta „fundamentāla krīze pasaules ekonomikā, ekoloģijā, politikā”. Krīze iestājusies tāpēc, ka „visur nākas žēloties par globālas izpratnes trūkumu, neatrisinātu problēmu koncentrēšanos šausmīgos apjomos, politisko paralīzi, vāju politisko vadību, kura neizceļas ar saprātīgumu un tālredzību”. Tātad deklarācijas autori par fundamentālās krīzes galveno iemeslu atzīst, tā teikt, cilvēcisko faktoru - valstsvīru nolaidīgo attieksmi pret saviem pienākumiem, nekompetenci, nesaprātīgumu u.tml.

2006.gada aprīlī mitropolīts Kirils savā runā „Cilvēku tiesības un morālā atbildība” (runu publicēja Internetā) X Vispasaules krievu tautas sapulcē pievērsa uzmanību cilvēku tiesību koncepcijas izkropļojumiem. Tie konstatējami aizvadītajos gados, kad cilvēku tiesību koncepcija apaug ar meliem, nepatiesību, dubultiem standartiem, nacionālo un reliģisko vērtību noniecināšanu. Cilvēku tiesību un brīvību kompleksā pakāpeniski tiek integrētas idejas, kuras ir pretrunā ne tikai ar kristiānismu, bet vispār ar tradicionālajiem priekšstatiem par cilvēku. Tiek grauta cilvēku tiesību koncepcijas pamatbūtība - cilvēka pašcieņa. Kā labi zināms, cilvēka pašcieņa ir galvenais motīvs un mērķis tiesībām un brīvībām.

Mitropolīta ieskatā cilvēku tiesību koncepcijas izkropļojumi notiek vairāku iemeslu dēļ. Viens no iemesliem ir nesaprātīga un nepārdomāta cilvēku tiesību interpretācija, ko pat pieļauj pasaules mēroga birokrāti starptautiskajās organizācijās (piem., UNESCO). Viņi sagatavo un publicē dokumentus, kuros cilvēku tiesības tiek demagoģiski pasludinātas par galveno un sabiedrības intereses atstātas otrajā vietā. Tādējādi cilvēku tiesības prevalē, salīdzinot ar sabiedrības interesēm.

Tamlīdzīgi nepārdomāti formulējumi stimulē atsevišķu indivīdu egoismu un visatļautību, bet nepatīkamākais - vairo galējā individuālisma aprobežotās noslieksmes mūsdienu cilvēkos.

2006.gada 13.jūlijā Internetā tika publicēts mitropolīta Kirila viedoklis par mūsdienu postmodernistiskajā sabiedrībā izplatīto nevērīgo un pat naidīgo attieksmi pret objektīvo īstenību. Mitropolīta Kirila ieskatā tā ir dziļa un bīstama maldība. Ja tiek atzīts, ka nepastāv objektīvā īstenība, objektīvā patiesība un tajā skaitā morālā patiesība, tad viss kļūst subjektīvs un viss ir atļauts. Lēmumu par visu savā dzīvē pieņem pats cilvēks. Mitropolīts Kirils pret to neiebilst. Pats cilvēks izšķiras, kas ir labs un kas ir slikts. Taču, pieņemot lēmumu, cilvēkam ir jāvadās no noteiktiem kritērijiem. Pirmkārt un galvenokārt kritērijs ir objektīvā morālā norma sabiedrībā.

Pēterburgas zinātnieks Leonīds Zalcmans rakstā „Ceļā uz tikumisku civilizāciju” izsakās par netikumības un citu mūsdienu negatīvo parādību sociālo pasūtījumu /4/. Atceroties militārajam bruņojumam iztērētās milzīgās summas, narkotiku tirdzniecības grandiozo vērienu, patērēšanas ārprātu, tā vien gribas domāt, ka uz mūsu planētas tas viss kādam ir izdevīgi un notiek šo cilvēku slepenā vadībā. Sociālā pasūtījuma autori var būt sabiedrības vadošā slāņa pārstāvji, kurus var uzskatīt par cilvēces ienaidniekiem.

Teologi, zinātnieki, filosofi šodien norāda, ka reliģiskās morālās normas tika izstrādātas, balstoties uz veselo saprātu. Bet tas nozīmē, ka arī normu realizācijā cilvēkiem ir jābalstās uz veselo saprātu. Cilvēkiem ir jāzina savu vajadzību un prasību mērs. Cilvēkiem ir jāprot ar prātu ierobežot viņiem dotās brīvības, lai garantētu dzīves harmoniju, dzīvojot kopā ar citiem savas sugas pārstāvjiem. Nesaprātīga brīvības izpratne agri vai vēlu izraisīs konfliktus - morālo normu pārkāpumus.

Saprātīgumam un veselajam saprātam milzīga nozīme ir tāpēc, ka cilvēku savstarpējā naidīguma psihogēnie faktori ir tāds spēks, kuru mēs nespējam pārvarēt un novērst tāpat kā mēs nespējam pārvarēt un novērst zemestrīci, vulkāna izvirdumu, orkānu. Pols Rikers rakstīja, ka cilvēks morālajā pasaulē ieiet ar bailēm, bet nevis ar mīlestību. Tātad morāles normu ievērošanu var stimulēt bailes no soda, bet nevis skološana mīlēt un izpildīt morāles normas. Labi ir zināms, ka nopietnu cilvēku sabiedrībā nav pieņemts apspriest morāles jautājumus. Morāles „teorija” ir plebeju sfēra un stihija. Romieši morāli pārvērta par politiku. T.s. etnogrāfiskajām tautām morāle asociējās ar folkloras saturu. Tikai vāciešiem ētika ir filosofijas virziens.

Pēc II Pasaules kara šausmām kļuva pilnīgi skaidrs, ka reliģisko līderu Kristus, Budas, Moiseja sludinātais nav kļuvis par cilvēku attiecību normu. Cilvēki nav kļuvuši labāki. Viņu savstarpējā atsvešinātībā ir vēl lielāka plaisa nekā, teiksim, eksistenciālisma filosofijas popularitātes periodā XX gs. vidū. Šodien uz cilvēku morālo komunikāciju atsaucās ne tikai atsvešinātība, bet arī manipulēšana ar apziņu, polittehnoloģijas, reklāma, Public Relations tehnoloģijas, globalizācijas un neoliberālisma ideoloģiskās viltības, kas iedzen totālā nabadzībā planētas iedzīvotāju milzīgu masu. Faktiski cilvēces morālajā komunikācijā šodien viena no galvenajām problēmām ir saistīta ar cilvēces līderiem - augsti attīstītām valstīm. Nākas jautāt, vai valstis-līderes rīkojas apzināti un tāpēc cilvēcei nākas izraudzīties jaunus līderus jeb valstu-līderu darbība ir neapzināta un tāpēc ir nepieciešams iejaukties pašā procesā - pārkārtot pasaules attīstību strukturāli.

Kā zināms, tagad pasaulei ir radies jauns līderis, kas sevi pats „piārē”par pasaules līderi. Tā ir

Ķīna. Ķīnieši atklāti saka, ka Ķīnas kultūrai ir jākļūst vadošajai kultūrai uz mūsu planētas. Ķīnas kultūras un ķīniešu mentalitātes lielisks pazinējs Vladimirs Maļavins 2010.gada 6.maijā Internetā publicēja rakstu „Dao ar kompjūteru”.

Raksts ir veltīts pasaules izstādei Šanhajā „Ekspo-2010”. Autors cenšas prognozēt Ķīnas stāvokli pēc tam, kad straujais ekonomiskais kāpums pierimsies tāpat kā tas pierima Japānā pēc japāņu straujā ekonomiskā uzplaukuma XX gs. 60.-70.gados. Japāņu ekonomikas modernizācijas dinamika „izpumpējās”, un japāņiem šodien nākas ar to samierināties. Vladimirs Maļavins, prognozējot ķīniešu nākotni, par Ķīnas patreizējo modernizācijas tempu negaidīti jautā: „Vai nenoslīdēs no labdabīgas idiotijas (uduomuu) līdz banālam idiotismam?”

Neapšaubāmi tā ir oriģināla terminoloģija - „labdabīga idiotija” un „banāls idiotisms”. Acīmredzot tā ir arī laikmetīga terminoloģija. Vladimirs Maļavins ķīniešu šodienas modernizāciju dēvē par „labdabīgu idiotiju” tāpēc, ka nav skaidrs, kāds spēks ir licis ķīniešiem viņu dzīvē no garīguma prioritātes pāriet uz materiālistiskuma prioritāti, no filigrāni kvalitatīva darba paraugiem pāriet uz planētas piesārņošanu ar visdažādākā veida surogātiem. Raksta autoram nav saprotamas un viņš pagaidām nevar izskaidrot ķīniešu mentalitātes transformācijas. Skaidrs ir tikai tas, ka šo transformāciju interpretācijā iederas vārdi „labdabīga idiotija” un pašlaik vēl nevar runāt par „banālu idiotismu”.

Pašlaik ir sācies laikmets, kad politiskās un ideoloģiskās konfrontācijas vietā ir stājusies vispārēja sacensība starp kultūrām un civilizācijām. Šajā sacensībā piedalās valstis, kuras atšķiras nevis ar sociāli ekonomiskajām sistēmām, bet gan ar vērtību kopumu - morāles un jutekliski pārdzīvotā sintēzi, kas veido noteiktu dzīves stilu un mentalitāti. Tās ir vērtības, kuras nevar universializēt. Toties var salīdzināt. Zinot, piemēram, to, ka labklājības un taisnīguma racionālie nosacījumi šodien pietrūkst „balto” cilvēku valstīs, svarīgi ir mūsu vērtības un mentalitāti, un tajā skaitā mūsu racionālismu/iracionalismu, salīdzināt ar kādas citas kultūras/civilizācijas risinājumiem. Un šajā ziņā Ķīna var būt uzskatāms analītisks fons eiropiešu garīgā stāvokļa izpratnē. Turklāt, salīdzinošajam fonam izvēloties Ķīnu, mēs izvēlamies pamācošu paraugu. Mēs izvēlamies paraugu, kas pats sevi jau tagad uzskata par paraugu visiem pārējiem uz Zemes.

Šo rindu autoram lielākais palīgs un autoritāte Ķīnas tematikā ir Vladimirs Maļavins, kura filosofiski dziļos rakstus Internetā (russ.ru) un „uz papīra” izdotās grāmatas lasu jau vairākus gadus. Rezultātā sāk veidoties zināma elementāra izpratne. Kā jau teicu, tā ir nepieciešama, tiecoties iedziļināties Rietumu iracionālā kapitālisma gramatikā.

Ķīna tagad tiek dēvēta par „pasaules darbnīcu”, jo ražo preces ne tikai savām vajadzībām. Faktiski cilvēces vēsturē tā ir otrā „pasaules darbnīca”, jo tamlīdzīgi savā laikā dēvēja Anglijas vidieni - Češīru, Glosteršīru, Herefordšīru, Šropšīru, Stefordšīru, Vorikšīru, Vusteršīru. Industriālā uzplaukuma laikmetā tur ražoja dzelzi, audumus, porcelānu, keramiku, ko lielos apjomos eksportēja uz citām zemēm. Starp abām „pasaules darbnīcām”, protams, ir būtiskas atšķirības. Angļi ražoja un eksportēja to, ko paši bija tehnoloģiski izdomājuši. Angļi ražoja un eksportēja, tā teikt, labas lietas. Ķīnieši tagad ražo un eksportē galvenokārt to, ko viņi paši nav tehnoloģiski izdomājuši. Ķīnieši ražo un eksportē zemas kvalitātes produkciju, kuru kvalifikācijā vispopulārākais vārds ir „surogāts”.

Ķīna un citas lielas nācijas (tautību koalīcijas) var atļauties 500 gadus pavadīt stagnācijas un pagrimuma stāvoklī. Ķīna sāka „mosties” no 1978.gada. Ķīnas „mošanās” piemērs lieliski ilustrē atziņu, ka modernizācija var notikt tikai visas kultūras kontekstā, t.i., kultūras izmaiņu kontekstā. Labi redzams ir arī tas, ka nācijas sociālās prasības var būt lielākas nekā intelektuālais, morālais un garīgais potenciāls, lai šīs prasības realizētu. Tas attiecas arī uz Ķīnu.

Modernizācija nepārtraukti prasa inovācijas, bez kā nav iespējams izturēt konkurenci. Ķīnas kultūra patiesībā nav piemērota t.s. inovāciju ekonomikai, un ķīniešu ekonomiskais uzplaukums nevar ilgi turpināties.

Pirmkārt, ķīnieši labi kopē citu inovācijas, bet paši vēl neko nav izgudrojuši.

Otrkārt, ķīniešu konfuciānisms ir birokrātijas ideoloģija, neveicinot radošu pieeju.

Treškārt, saskaņā ar ķīniešu tradīciju birokrāti ir gan gudrinieki - intelektuāļi, gan zinātnieki, tāpēc Ķīnā nav pieņemts lamāt birokrātus. Tāpēc attieksme pret varu ir savādāka, salīdzinot ar Rietumos konstatējamo izturēšanos pret varu ne tikai pašlaik, bet arī agrāk.

Ķīniešiem vara nav sabiedriskā līguma jeb revolūcijas rezultāts, kā tas ir mums. Ķīniešiem vara vienmēr iemieso dzīves harmoniju, un varas uzdevums ir nodrošināt vispārējo harmoniskumu. Tāpēc ķīniešu vara interesējās par stratēģiju, runā lielās līnijās, tēlaini un diplomātiski - bez konfrontācijas elementiem. Vara visas dvēseles sasaista instiktīvi. Par varu nav jādiskutē jeb, kā mēs tagad teiktu, par varu nav „jādiskursē”. Ķīnieši ir vienaldzīgi pret ideoloģiju un pragmātiku, taču viss viņu darītais ievirzās tā, ka praktiskais rezultāts ir viņiem ļoti izdevīgs vai faktiski tikai viņiem izdevīgs.

Ķīnas kultūras ļoti svarīgs princips ir „atbilstība momentam”, kas nozīmē „pārmantojamību pārmaiņās”, respektīvi, pārmaiņas notiek, nekad neaizmirstot pārmantot iepriekšējo pieredzi. Galvenais nav sekot noteikumiem, bet būt precīzam attiecīgajā situācijā. Cilvēciskais gars ir bezgalīgi mainīgs - spēj bezgalīgi piemēroties bezgalīgajām situācijām.

Ķīnietim augstākā vērtība ir harmoniska saziņa starp cilvēkiem. Tas skan tautoloģiski, jo kultūra faktiski ir cilvēciskās komunikācijas vide un līdzeklis, un Ķīnas kultūra šajā ziņā nevar būt izņēmums. Ķīniešu sabiedrībā runa ir par saziņu, kura balstās uz dzīves dabisko dotumu, bet tiek artikulēta un regulēta ar tā fenomena palīdzību, ko Ķīnā sauc par rituālu, - tas ir, noteiktu darbību, kas vienlaicīgi ir gan normatīva, gan simboliska darbība. Saziņas jēga jeb apjēgtā komunikacija ķīniešu izpratnē eksistē neatkarīgi no lietotajiem vārdiem un to semantikas, kaut gan, protams, nevar iztikt arī bez tās. Tas nav nekas specifisks tikai ķīniešiem, taču viņi ir iemanījušies savā dzīvē ļoti lielu jēgu piešķirt simboliskajai darbībai un ar to viņi savdabīgi atšķiras no citām tautām. Ķīnieši ļoti lielu uzmanību velta komunikācijas simboliskajām formām - dažāda veida pieklājības formulām, emblemātiskiem izteikumiem, normatīvajiem žestiem u.c. Viņi tādējādi akcentē to, kas netiek pateikts ar vārdiem. Ķīniešu komunikācijā svarīga loma ir klusējot apliecinātajai attieksmei. Pat ķīniešu daiļliteratūrā bieži ir sastopami līdz galam nepateikti mājieni, alūzijas, slēpti citāti, kaut gan viņu poētikā nebija pazīstami dažādu tropu termini. Tropu terminoloģija valodā ienes pārāk lielu noteiktību, kas ķīniešiem nav vajadzīgs. Ķīnieši tāpēc ļoti labi jūtās mūsdienu elektroniskajā virtuālajā pasaulē. Viņi labi iejūtas visdažādākā laika un vides materiālā, nezaudējot kopīgo priekšstatu un spējot sasaistīt visdažādākās detaļas vienotā veselumā, kas tagad, kā labi zināms, pietrūkst Rietumu jaunajai „elektroniskajai paaudzei”.

Simboliskās komunikācijas prasme tiek audzinoši veidota jau no mazotnes. Bērni aug, mācoties no saviem vecākiem un citiem cilvēkiem. Mutiskas pamācības nav raksturīgas ķīniešu pedagoģijā. Mācās, klusi vērojot, kā viss ir jādara. Jau no bērnības ķīnietis priekšroku dod sankcionētai dzīves kārtībai. Viņš vienmēr meklē sankcionētību, lai komformistiski pieskaņotos pārējiem. Fanātiska, mūsdienās - arhaiska, liekas viņu cieņa pret vecākiem cilvēkiem, skolotāju.

Ķīnieši ir pieradināti savu „es” nekad neizvirzīt pirmajā vietā, un viņi izvairās atklāti paziņot par savām personiskajām interesēm. Ķīnietis vienmēr respektē cita cilvēka pozīciju dotajā situācijā. Tāpēc ķīniešu pasaules skatījumā saskata holisma iezīmes. Ķīnietis, atbildot uz jautājumu, domā ne tikai par pareizāko atbildi, bet arī par to, kā viņa atbildi uztvers sarunas biedrs. Ķīniešu kultūrā galvenā kategorija ir zināma dzīves kopība, kurai ir hierarhiska daba, bet kurā galvenais nav indivīds. Indivīda „es” ir pakļauts kaut kam augstākam - kolektīvajai vienotībai. Dzīvot savu dzīvi, būt pašam ar sevi nozīmē dzīvot ideālā saskaņā ar sabiedrisko dzīvi. Konfliktā ar sabiedrību indivīdam nekad nav taisnība.

Ķīnieši savu sociālo vidi uztver kā daļu no sava likteņa; turklāt kā pašu būtiskāko daļu no sava likteņa, kas kalpo par cilvēcisko vērtību un nepilnību kritēriju. Tāpēc viņu dzīves optimisms ir tik liels, tāpēc viņu morālā izjūta ir tik augsta, jo katrs galu galā saņem visu par saviem nopelniem vēl „šajā saulē”, kā teikts baltu cilšu folklorā. Un šodien pats galvenais priekš mums: ķīniešiem dzīves pamatā ir taisnīgums un veselais saprāts. Ķīnietis tāpēc savu dzīvi nespēj iedomāties bez morālās pilnveidošanās, bez garīgās un fiziskās pilnveidošanās.

Ķīnieši nepazīst nekaunību, cinismu, vandālismu; pazīst pacietību, darba mīlestību un ticību dzīves jēgas patiesīgumam. Viņi uzticās dzīvei kā augstākajai vērtībai.

Komunikācija ķīniešu sociumā sastāv no trim saskarsmes sfērām. Pati galvenā, iekšējā sfēra, kodols ir dabiskais dzīves kolektīvs - ģimene. Tās katrs loceklis maksimāli realizē savu morālo pienākumu: katrs dot tik daudz, cik daudz un kad var dot, necerot uz atlīdzību. Katrs var paļauties uz to, ka vajadzības gadījumā vienmēr saņems no citiem palīdzību.

Ārējā sfērā ietilpst profesionālie, lietišķie un pat personiskie sakari ar citiem, kad saskarsme balstās uz savstarpējo izdevīgumu un mijiedarbību.

Trešā sfēra veidojas no saskarsmes ar svešiem cilvēkiem, pret kuriem netiek izjusti nekādi pienākumi un tāpēc ar viņiem var nebūt nekādas attiecības. Trešā sfēra ir stimulējusi stereotipiskās leģendas par ķīniešu vēso un pat naidīgo attieksmi pret svešajiem.

Komunikācijas specifikas saistība ar visdažādākajām dzīves formām Austrumāzijas valstu pieredzē atspoguļojās ļoti uzskatāmi. Kā zināms, šajās valstīs radās īpašs kapitālisma tips, savienojot ekonomisko efektivitāti, ko rada saimnieciskais liberālisms, ar valsts patronāžu un autoritārajām tendencēm politikā. Austrumāzijas valstu kapitālisma tipu nekādi nevar nosaukt par iracionālu kapitālismu un tā analīzē tāpēc nav aktuāls jautājums par iracionālisma avotiem. Tam ir noteikts izskaidrojums. Pamatā izskaidrojumu nākas meklēt, kā uzskata V.Maļavins, cilvēcisko kopienu hierarhiskajā struktūrā un cilvēciskās saziņas būtībā. Hierarhiskā struktūra veicina sabiedrisko konsensusu, ko sankcionē kultūras tradīcijas. Tātad sociuma komunikācijas tradīcijas.

Rietumu liberālajās demokrātijās sociālo regulāciju veic pastarpināti - ar stratēģiju, programmu, organizatoriski tehnisku starpniecību. Sociālajai regulācijai tātad tiek izstrādāti īpaši „starpnieciskie dokumenti”, kurus formulē ekonomiskie, sabiedriskie institūti. Austrumāzijas zemēs sociālā regulācija nav saskaldīta un izkaisīta dažādās institūcijās, bet gan koncentrēta valsts aparātā. Austrumāzijas valstīs ārzemju kapitāls mūsdienās labprāt tiek ieguldīts tāpēc, ka investorus vilina un viņiem garantijas sajūtu sniedz valstu stabilitāte un konsenss sabiedrībā. Tas ir galvenais, bet nevis lētais un disciplinētais darbaspēks, kā parasti uzskata eiropieši.

Acīmredzama ir arī Japānas „ekonomiskā brīnuma” saistība ar tautas mentalitāti jeb, kā viņi paši saka, japāņu sirdi. Līdz XX gs. 60.gadiem Japāna ražoja zemas kvalitātes preces un kopēja Rietumu produkcijas paraugus. Viņi bija citu kultūru artefaktu imitētāji. Jauns etaps sākās 70.gados. Japāņu ekonomika radīja savas preces, kas strauji iekaroja pasaules tirgu. Tās bija kvalitatīvas preces par pieņemamu cenu. Atkal jauns etaps sākās 80.gadu vidū, kad strauji uzplauka tehniskās inovācijas elektronikā, telekomunikācijās, biotehnoloģijā u.c. Japāņu ekonomiskajā darbībā sāka dominēt globāls vēriens, nomācot Rietumu konkurentus.

Katrā no minētajiem dinamiskajiem etapiem izšķirošā loma bija japāņu kultūrai. Pirmajā etapā liela loma bija ģimeniskumam. Japāņu ģimenē visi ir līdzvērtīgi - vienādas tiesības un pienākumi. Ģimene ir zināms simbols. Šis simbols tika attiecināts arī uz darbavietu, kad pret ražošanas korporāciju japāņi sāka izturēties kā pret lielu ģimeni. Japāņi lepojās ar savu darbu „ģimenē” -korporācijā.

Eksperti uzskata, ka pasaules finansu un ekonomiskās krīzes laikā vissaprātīgāko antikrīzes stratēģiju izstrādāja un realizēja Ķīna. Tās antikrīzes stratēģija tiek vērtēta ļoti augstu starptautiskajā ekspertu subkulturā /5/. Stratēģijas mērķis ir palīdzēt ne tikai izdzīvot krīzes laikā, bet jau tagad spert tādus soļus, kuri valstij nodrošinās priekšrocības pēckrīzes periodā.

Ķīnas valdība rīkojās ļoti operatīvi un aukstasinīgi, 2008.gada novembrī apstiprinot speciālu antikrīzes programmu. Tās vērtība ir apmēram 588 miljardi dolāru. Ķīniešiem par naudas resursu trūkumu nav jāuztraucās, jo zelta un valūtas rezervju fonds tajā laikā bija divi triljoni dolāru. Taču šī nauda tiks tērēta ārkārtējā gadījumā, jo krīzes laikā visus izdevumus segs valsts lielās kompānijas, valsts investīciju fondi un vietējā vara, bet nevis nodokļu maksātāji, kā tas notiek „balto” cilvēku zemēs. Atšķirībā no ASV un Eiropas ķīniešu valdība necentīsies glābt finansu sektoru - krīzes galveno vaininieku. Antikrīzes programmā ir paredzēts paaugstināt valsts iedzīvotāju dzīves līmeni un tādējādi stimulēt patērēšanas pieaugumu. Praktiski tas nozīmē algu paaugstināšanu laukos un pilsētās, vietējā biznesa veicināšanu. Tātad pilnīgi pretēji, salīdzinot, teiksim, ar Eiropas valstīm, kur algas samazināja un vietējais bizness iznīkst.

Ķīnas valdība liberalizēja nodokļu politiku. Tā, piemēram, samazinot nodokli par eksportam paredzēto 3802 preču ražošanu. Tas ļaus Ķīnas kompānijām samazināt zaudējumus sakarā ar eksporta samazināšanos, jo ķīniešu preču importētāju zemēs notikumi krīzes laikā nerisinājās tik pārdomāti racionāli - samazina algas un tāpēc samazinās pirktspēja. Eksperti tāpēc atklāti raksta par „ķīniešu koloniālismu”, kas ir antikrīzes stratēģijas sastāvdaļa. Krīzes laikā citur nav prāta tikt ar krīzi galā, un ķīnieši to izmanto, lai nostiprinātu savu ekonomisko klātbūtni visā pasaulē. Piemēram, uzskatāmi tas izpaužās zemes iepirkšanā. Ķīnai trūkst aramzemes. Ķīnieši jau ir pieņēmuši likumu, aizliedzot mirušos apglabāt zemē. Lai saglabātu zemi, ļoti rūpīgi analizē katras jaunceltnes nepieciešamību. Ķīna iepērk zemi Āfrikā, Dienvidamerikā, Centrālajā Āzijā, Dienvidaustrumāzijā, Krievijā (2009.g. - 80400 ha).

Jurija Lotmana rakstā „Kultūra un informācija” pirmie teikumi skan sekojoši: „Cilvēks grib dzīvot. Cilvēce tiecas izdzīvot”. Cilvēcei izdzīvot nekad nav bijis viegli. Jurijs Lotmans apraksta interesantu novērojumu. Elementāra dzīves līmeņa un vispār materiālās dzīves nodrošināšanai (pārtika, mājoklis, sadzīves priekšmeti) cilvēce vienmēr no savas vides ir deleģējusi ne tos labākos, spējīgākos, čaklākos, aktīvākos, talantīgākos, gudrākos cilvēkus. Gluži pretēji, - mākslai, literatūrai, zinātnei tiek deleģēta sabiedrības vērtīgākā daļa. Tātad vērtīgākā daļa tiek atvēlēta fakultatīvai sfērai, bez kā cilvēce it kā varētu iztikt, izdzīvot.

Jurija Lotmana dzīves laikā attieksme pret fakultatīvo sfēru” bija savādāka nekā šodien, kad eiropieši tagad arī grāmatas pērk savas dzīves uzlabošanai tāpat kā pērk labus apavus un zobu protēzes. Tā par eiropiešiem raksta Karens Svasjans grāmatā „Eiropa. Divi nekrologi” (rvb.ru).

Viņaprāt Rietumu civilizācija ir „nonākusi marasmā” un marasmā nonākušo cilvēku galvenās iezīmes var parodiski formulēt sekojoši: „demokrātiskums, kompatibelums, politkorekts, tusējošais, pederastmīļotājs, makdonaldiskais, vienā vārdā sakot, o’kejiskais”. Var diskutēt un strīdēties par Rietumu bojāeju garīgās kultūras atsevišķās sfērās, politikā, saimnieciskajā darbībā, žurnālistikā. Taču ir naivi, kā uzsver Karens Svasjans, neredzēt un noliegt Rietumu lasītāju nāvi. Rietumu lasītāji ir pārvērtušies par oligofrēniem.

Filosofa minētajā grāmatā ir vārdi par to, ka Eiropas vēsture no XX gs. otrās puses ir konsekventa un plebiscistiski likumīga afroamerikanizācija. Rietumu mūsdienu civilizācija ir lietu civilizācija -elektroniski un lāzeriski superprecīzu izlutinātu pusaudžu iemīļotu gudru lietu civilizācija. XX gs. filosofiskās problēmas risina klerki, ģenerāļi, bet nevis gara cilvēki. Klerki, ģenerāļi nedomā par īstenību reālās īstenības tēlos.

Turklāt mūsdienās velme vērot un domāt ir totāli paralizēta. Vērošanas un domāšanas vietā ir stājusies runāšana, ko modīgi sauc par diskursu, ignorējot šī vārda latīnisko nozīmi - haotisku un bezjēdzīgu skraidīšanu. Rietumos daudzi tāpēc ir vispār atraduši vērot un domāt. Viņi ir spējīgi uztvert un saprast tikai to, kas ir formulēts īsos teikumos un rakstīts ar lielajiem burtiem.

Karens Svasjans ironiski apraksta vienu piemēru. „American Airlines’ pasažieriem piedāvā riekstus, uz kuru iepakojumu ir instrukcija: „Atveriet iesaiņojumu, apēdiet riekstus!” Kā rezumē filosofs, slinkais prāts atrofējās: „Prāts kļūst vājš, un vājš prāts ir vājprāts. Mēs nonākam vājprāta laikmetā. Vājprāta pirmais simptoms: kliedzieni par dabai draudošajām briesmām un par nepieciešamību glābt dabu. Taču dabu nevajag aizsargāt no „izplūdes gāzēm”, bet gan no „izplūdes domām”; ekoloģiskās katastrofas zonas var konstatēt nevis saskaņā ar Geigera skaitītāja bultiņas novirzēm, bet gan saskaņā ar inteliģences blīvuma klātbūtni. Domāšanai draud briesmas. Būtībā šīs briesmas izpaužās intelektā, bet dzīves variācijās tās izpaužās labklājībā, komfortā, inertumā, gausumā, trafaretumā, bezsejainībā, bailīgumā, loģiskā un morālā netīrībā, augstprātībā, frāzes kundzībā, muldēšanā”.

Karens Svasjans minētajā grāmatā raksta par ASV lomu Eiropas liktenī. Eiropas liktenis amerikāņu interpretācijā sākās ar to, ka eiropiešu aizbraucēji, nonākot ASV, Eiropu tūlīt nolādēja kā Sātana tirānijas vidi un Eiropu pārvērta par pagrimušas pasaules simbolu, jo, lūk, Eiropā esot vēl lielāka verdzība nekā senajā Ēģiptē. Amerikāņu izpratnē Eiropa kļuva par elli.

1947.gada 6.martā ASV prezidents Trumens teica: „Pasaulei ir jāpārņem amerikāņu sistēma. Pati amerikāņu sistēma var izdzīvot Amerikā tikai tādā gadījumā, ja tā kļūst par visas pasaules sistēmu.” Karena Svasjana ieskatā tamlīdzīga attieksme kļuva par nāves spriedumu Eiropas kultūrai. Viņš atsaucās uz Rūdolfu Šteineru, kurš 1917.gada 16.novembrī sekojoši raksturoja Amerikas un Eiropas konfrontāciju: „Amerikas tieksmes ir visu mehanizēt un visu redzēt tīrā naturālismā, pakāpeniski noslaucīt Eiropas kultūru no zemes”.

Šodienas eiropieši jau ir totāli pārņemti ar visu to, kas ir apzīmogots ar maģisko „Made in USA”. Šodienas eiropieši pat vēlas, lai amerikāņi rūpējas par viņiem, tādējādi neslēpjot savu novecošanu un atpalicību. Kā raksta Karens Svasjans, pēc II Pasaules kara Eiropa pati apzinājās savu bankrotu -pēc Osvencimas dzejoļus vairs nevar rakstīt. Eiropa apzinās savu neprasmi pašai tikt galā ar sevi, un tāpēc ērtāk ir saplūst ar American Dream un atmosties āfrikāņu īstenībā - afroamerikānisma vidē ap sevi Eiropā.

Intervijā armēņu laikrakstam Karens Svasjans teica, ka orientēties uz Rietumeiropu ir bezprāts (skat.filosofa mājas lapā „karenswassjan.com). Viņa viedoklis par Rietumeiropas tagadnes kultūru veidojās no 1993.gada, kad viņš sāka dzīvot Rietumos un strādāt Šveices, Austrijas, Vācijas augstskolās. Pirms tam viņam esot bijis pilnīgi cits priekšstats par Rietumeiropu. Izrādās, tās ir bijušas ilūzijas. Viņa pārliecībā Rietumeiropa ir „organizēts haoss”, kuru vada pašiznīcināšanās griba. Zinot to, ka pēc II Pasaules kara Rietumeiropa patiešām ir sevi iedzinusi strupceļā un iet bojā pati savas rīcības dēļ (aizraušanās ar migrantu uzņemšanu, cilvēku tiesībām, politkorektumu, amerikāņu tipa neoliberālismu), filosofam nevar neticēt.

Eiropa tēlo vienotību, taču faktiski pēc Berlīnes mūra krišanas un ES paplašināšanās tā ir kļuvusi vēl partikulārāka, - garīgajā ziņā nav nekas tāds, kas būtu visiem kopējs. Amerikāņu ideja par eiropiešu pēckara dzīves miermīlīgu nokārtošanu faktiski ir grandioza manipulācija - ārēja formālistiska darbība - ar Eiropas valstīm, tautām, kultūrām. Pati Eiropa tagad nedzīvo saskaņā ar savu pašapziņu, bet orientējoties uz Ameriku. Eiropa ir pazaudējusi identitāti, par ko raksta Karens Svasjans. Starp eiropiešiem vēl ir spēki, kuri pretojās Amerikas ietekmei. Taču šos spēkus neviens nopietni neuzklausa, nerespektē un ignorē tā rekomendācijas.

Taču Rietumeiropā Karenu Svasjanu visvairāk pārsteidz, kā viņš formulē, „idiotisma apzināta griba”. Turklāt Rietumeiropas idiotisms nav spēlēšanās un izlikšanās. Filosofs min idiotisma piemērus. Anglijā nesen notika intesīva diskusija. Tajā aktīvi iesaistījās protestantu arhibīskaps, princis Čarlzs, premjerministrs, populāri intelektuāļi. Diskusijas iemesls bija kāda ārsta paziņojums par iespēju ķirurģiskā ceļā panākt, ka vīrietis dzemdē bērnus. Diskusijas dalībnieki interesējās tikai par to, vai tas tik tiešām var reāli izdoties. Idiotisms izpaužās tajā ziņā, ka neviens nejautāja, kāpēc tas ir vajadzīgs un kāpēc vīrietim ir jādzemdē bērni. Kā domā filosofs, Armēnijā tāda tēma izraisītu smieklus, un tāda tēma netiktu nopietni apspriesta vispār, jo par to tikai visi smietos. Idiotisma privilēģētība; lūk, kas atšķir Eiropu no Armēnijas, kurā arī ir sastopami idioti. Tikai Armēnijā idioti nav privileģēti būt sabiedrības uzmanības centrā.

Rietumeiropas idiotisma fundamentāls iemesls ir amerikāņu propagandētā „laimes teorija”, kad cilvēciskās esamības galvenais ideāls ir būt laimīgam, ko garantē ASV konstitūcija. Amerikāņu „laimes teorija” ir adresēta nedomātājiem, lai viņus vadītu. „Laimes teorija” ir buržuāziska teorija, kura radās reizē ar buržuāzijas izveidošanos.

Lai cilvēks būtu laimīgs, ir jāzina, kas cilvēku dara nelaimīgu. Un buržuāzijai tas ir labi zināms. Cilvēku nelaimīgu dara viņa prāts. Par to ir teikts jau Bībelē. Kā ironizē Karens Svasjans, tagad nedomāt māca pat dziesmās - „Dont worry, be happy”.

Otrs cilvēka nelaimīguma iemesls ir atmiņa - noslieksme pēc tradīcijas, kultūras mantojuma, vēstures. Tāpēc tiek darīts viss, lai cilvēki neko neatcerētos un viņiem zustu interese par pagātni. Cilvēkiem tāpēc iestāsta, ka viņi ir brīvi un var darīt visu, ko vēlas. Cilvēki var baudīt dzīvi visā tās šodienas daudzveidībā. Cilvēkus pārliecina, ka tikai viņi paši ir savas dzīves noteicēji. Miljoniem cilvēku tagad tam paklausa un bauda dzīvi ne par ko nedomājot ar prātu un neko neatceroties/nemācoties no pagātnes - vectēvu, tēvu mantojuma, kā arī neko nevēloties zināt par rītdienu.

Saprotams, uz eiropiešu apziņu atsaucās ne tikai amerikāņu plānveidīgi realizētā „Eiropas nolaupīšana”. Eiropiešu tāpat kā citu planētas iedzīvotāju apziņu XX gs. nogalē būtiski sāka ietekmēt process, kuru tagad var dēvēt par apziņas globalizāciju, ko savukārt veicina globalizācijas reālie notikumi.

70.gados jēdziena „pasaules ekonomika” vietā sāka vienprātīgi lietot jēdzienu „globālā ekonomika”. 1980.gadā darbu uzsāka CNN, 90.gados izvērsās elektroniskā pasta, Interneta bums, kas dziļi atsaucās uz apziņas globalizāciju. Minētajā laikā ģeopolitikas vietā nostiprinājās ģeoekonomikas (politika + ekonomika) jēdziens. Par pasaules galvenajiem valdniekiem kļuva transnacionālās korporācijas, ievērojami minimalizējot nacionālās valsts reālās funkcijas. Vispasaules tirdzniecības organizācijas izstrādātās t.s. brīvās tirdzniecības doktrīnas arī veicināja valsts autoritātes mazināšanos.

Tagad ir plaši izanalizētas un aprakstītas parādības, kuras ietilpst tajā procesā, ko var saukt par iracionālā kapitālisma ģenēzi. Tagad ir labi zināmi svarīgākie risinājumi šajā bēdīgajā procesā. Īpaši uzskatāmi tie atspoguļojās ASV visjaunāko laiku vēsturē.

No XX gs. 80.gadiem ASV valdība īpašas privilēģijas piešķīra globālajām transnacionālajām korporācijām un bagātākajiem cilvēkiem. Valdība atsacījās pievērst uzmanību tiem ekonomikas sektoriem, kuri ietekmē konkurences palielināšanos, budžeta deficīta novēršanu. Tā rezultātā palielinājās plaisa starp bagātajiem un nabadzīgajiem, valstī kopumā apstājās dzīves līmeņa pieaugums. No 80.gadiem kompāniju vadītāju algas palielinājās straujā tempā, bet mazizglītotu cilvēku algas nepalielinājās. Vienīgi cilvēki ar universitātes diplomu saņēma labas algas, kaut gan kompāniju ierindas darbinieku algas kopš 80.gadiem vairs nepalielinājās. Kompāniju augstākā vadība varēja pelnīt 250 reizes vairāk nekā ierindas darbinieki. Lielās kompānijas valsts politiķu valdošajās aprindās panāca nodokļu samazināšanu un finansu sfēras liberalizāciju. Prezidenta Reigana laikā augstu ienākumu nodokli no 77 % samazināja līdz 28 %.

Tā, protams, ir iracionāla darbošanās, jo samazināja izdevumus izglītībai, zinātnei, veselības aprūpei, infrastruktūrai. Tātad ekonomiski un politiski valdošais slānis domāja tikai par savu labklājību, bet nevis amerikāņu sabiedrības sociāli ekonomisko kopīgo uzplaukumu. Iracionālisms pluss morālais nihilisms kļuva par valdošā slāņa dzīves normu.

Nacionālās valsts institūta greizās transformācijas sāka psiholoģiski ietekmēt cilvēku apziņu, jo cilvēkiem, tā teikt, zuda pamati zem kājām. Valsts vienmēr bija socializācijas stabilākais mērķis, kritērijs un garants. Transnacionālās korporācijas sāka šos pamatus izskalot, jo cilvēki saprata, kurš ir reālais noteicējs viņu zemē. Cilvēki kļuva sociāli apātiski ne tikai pret savu valsti un tās politiskajiem procesiem (piem., vēlēšanām), bet pret dzīvi kā kalpošanu savai tautai un valstij vispār. Cilvēki sāka dzīvot saskaņā ar citu loģiku - savas privātās dzīves loģiku, ko Zigmunds Baumans uzskatāmi analizē savā slavenajā grāmatā „Individualizētā sabiedrība”.

Transnacionālās korporācijas faktiski likvidē arī brīvu konkurenci kā kapitālisma galveno faktoru. Tagad labi ir zināms, ka konkurences vietā ir stājusies vienošanās starp ieinteresētajiem „aktoriem”; jo augstāks un vērienīgāks ekonomiskās darbības segments, jo lielāka loma vienošanās faktoram; konkurence saglabājās tikai ekonomikas viszemākajos segmentos - „kolhoznieku” tirgus līmenī, kā šodien ironizējam, kaut gan arī šajā līmenī cenas var diktēt „vietējā mafija”.

Kā zināms, globalizācijas laikmetā ekonomika „apgāzās” - piedāvājums krietni pārsniedz pieprasījumu un reālās vajadzības vispār. Ražotājs tāpēc sāka vajāt patērētāju, cenšoties to ievilināt patērēšanas mānijas tīklos, kas galu galā lieliski izdevās. Komerciālā kultūra ir izaudzējusi fanātiski kaislīgu un iracionālu patērētāju. Par to savās gudrajās grāmatās jau XX gs. 60. gadu beigās rakstīja Žans Bodrijars. Saglabājusies ir tikai neliela sociuma daļa, kura nav iepīta patērēšanas ārprātā un kura rūpējas par savas dzīves garīgo kvalitāti. Tādējādi nevis ražošana ir ekonomikas jēga un dzinējspēks, bet gan patērēšana. Ja apstājās, proti, racionalizējās patērēšana, tad iestājās krīze. Uzskatāmi par to nācās pārliecināties 2008.-2010.gadā.

Gudrās valstīs gudri cilvēki, protams, ievēroja pārmaiņas cilvēku attieksmē pret savu dzīvi un pret visas sabiedrības kopīgo likteni. Gudrās valstīs gudri cilvēki tiecās iedziļināties un izprast sociuma jaunās tendences XX gs. nogalē.

Šajā ziņā ļoti pamācoši rīkojās Norvēģijas politiķi. Norvēģijas parlaments (stortings) palīgā aicināja savus zinātniekus un viņiem pasūtīja unikālu pētījumu. Tas tika veikts no 1998.gada līdz 2003.gadam un tagad ir pazīstams ar nosaukumu „Varas un demokrātijas Norvēģijas pētījums” /6/.

Piecu gadu ilgo darbu vadīja speciāli izveidota komisija. Tajā darbojās 5 profesori: trīs politologi, viens sociologs un viens kulturologs (trīs vīrieši un divas sievietes). Komisijas rīcībā bija neierobežots budžets. Savā darbībā iesaistot plašu speciālistu loku (apmēram 100 zinātniekus) komisija piecu gadu laikā sagatavoja 50 grāmatas, 77 ziņojumus, zinātniskajā periodikā publicēja daudzus rakstus, kā arī organizēja seminārus, konferences, lekciju ciklus.

Galvenais jautājums, uz kuru Norvēģijas zinātniekiem vajadzēja sniegt atbildi, balstījās uz novērojumu par norvēģu sabiedrības valstiski politiskās aktivitātes mazināšanos. Norvēģu sabiedrība kļuva politiski arvien apātiskāka, un bija sabrukusi saikne starp valdību un vēlētājiem, kuri vairs netiecās kontrolēt pašu izvēlētās varas darbību. Tāpēc varēja uzskatīt, ka tautas valsts, respektīvi, demokrātija vairs nepastāv, jo tauta ir pārstājusi interesēties par valsti.

Priekš daudziem norvēģiem tas bija negaidīti un nesaprotami, jo norvēģu sabiedrība vienmēr bija izteikti demokrātiska sabiedrība. Valsts iedzīvotāju skaits nepārsniedz 5 miljonus. Konstitūcija tika pieņemta 1814.gadā. Norvēģijā nav aristokrātijas, buržuāzija ir vāja. Norvēģijā par pilsētu eliti tiek uzskatīti zinātnieki un ierēdņi, laukos - saimnieki. Norvēģija nevar lepoties ar lielu bagātnieku skaitu, jo XX gadsimtā, kad tika likvidēta nabadzība, valdīja princips „valsts + ienākumu taisnīga sadale”. XX gs. beigās Norvēģija tika atzīta par bagātāko valsti pasaulē, kurā ir visaugstākais dzīves līmenis un ļoti daudziem jauniešiem (50 %) ir universitātes izglītība. Norvēģijā minētajā laikā bija visaugstākais dzimstības līmenis Eiropā, bet norvēģu valdības galvenā problēma bija, kur likt „naftas” naudu.

Tomēr arī šajā vispārējās labklājības zemē sabiedrība bija ar kaut ko inficējusies. No 1990.gada politisko partiju skaits bija samazinājies divas reizes. 1965.gadā stortinga vēlēšanās piedalījās 85 % vēlētāju, 2001.gadā - 75 % vēlētāju. 1963.gadā pašvaldību vēlēšanās piedalījās 81 % vēlētāju, 2003.gadā - 55 % vēlētāju. Priekš norvēģu gudrajiem politiķiem tā bija satraucoša statistika, un viņi gribēja dzirdēt speciālistu viedokli.

Pētījums tika veikts visdažādākajos aspektos. Zinātnieki analizēja politisko partiju lomu, tiesas politiskās funkcijas, demokrātiskumu vietējās pašvaldībās, tirgus un ekonomiskās varas attīstību, etnisko un kultūras minoritāšu stāvokli, multikulturālisma virzību, globālās finansu sistēmas un naftas tirga, valodas un varas simbolu, jauno informācijas tehnoloģiju, sieviešu, zinātnes, mākslas ietekmi utt. Norvēģu zinātnieki lieliski apzinājās, ka cilvēku rīcību, viedokli, vērtību prioritātes nosaka psiholoģiski vēsturiskais konteksts.

Visticamākais, komisijas secinājumus tipoloģiski var attiecināt ne tikai uz norvēģu sabiedrībā sastopamajām tendencēm. Acīmredzot tādus pašus secinājumus var formulēt arī par citu zemju sabiedrību un eiropeīdo rasi vispār. Turklāt norvēģu zinātnieki secināja, ka viņu valsts iedzīvotāju apziņu būtiski ietekmē notikumi citās zemēs un planetāri globālie procesi. Tās jaunās sociāli psiholoģiskās tendences, kuras varēja konstatēt Norvēģijā, faktiski lielā mērā ir organiski vienotas ar sociāli plašāku kontekstu un ir zināmas sekas notikumiem visā pasaulē.

Tā, piemēram, universiāls raksturs ir izmaiņām sabiedrības sociālajā stratifikācijā. Vispirms un galvenokārt tas attiecas uz pakalpojumu ekonomikas izveidošanos un tādējādi strādnieku šķiras radikālo samazināšanos. Strādnieku šķira samazinās, un tai vairs nav nekāda politiskā vara. Pie tam eksistējošā strādnieku šķira - cilvēki ar mazu izglītību un mazu algu - ir politiski neaktīva.

No pagājušā gadsimta 90.gadiem strauji samazinājās interese par arodbiedrībām, sabiedriskajām organizācijām, politiskajām partijām, sieviešu, sporta, tūrisma organizācijām. Tātad samazinājās interese par demokrātijas klasiskajiem institūtiem. Valsts sociālajā stratifikācijā sāka dominēt ierēdņu un pakalpojumu sniedzēju vidusslānis, kurš ir tendēts veidot tikai profesionāli orientētas grupas kāda konkrēta uzdevuma realizācijai. Sociāli vispasīvākie - jaunieši un imigranti. Vismasveidīgākās politiski pilsoniskās aktivitātes formas kļuva dažādas manifestācijas, akcijas, petīcijas, diskusijas. Šajos pasākumos ir liela cilvēku līdzdalība, bet tā ir epizodiska darbošanās.

Ne tikai uz Norvēģiju attiecās secinājums par politiķu reputācijas zudumu. Politiķi zaudē cilvēku uzticību, jo savā valstī, provincē varu sāk zaudēt likumdevēji. Tas savukārt notiek tāpēc, ka cilvēku dzīvē arvien lielāku lomu iegūst tirgus - dažādas ekonomiskās intereses, kā arī masu informācijas līdzekļi, kuri formē sabiedrisko domu saskaņā ar noteiktu pasūtījumu. Politiķu darbību būtiski ietekmē tādi procesi kā varas pakļaušanās ekonomiskajām interesēm, mediju translētie reitingi, manipulācijas ar sabiedrisko domu.

Norvēģijas zinātnieki konstatēja, ka valsts politiķu reālā darbība un reputācija lielā mērā ir atkarīga no nepieciešamības respektēt t.s. starptautisko kontekstu un globālos procesus. Tā, piemēram, norvēģu biznesmeņi var stortinga deputātiem pieprasīt pieņemt biznesam izdevīgus likumus, pretējā gadījumā piedraudot ar sava biznesa pārvietošanu uz citām valstīm un tādējādi aizpludinot kapitālu no savas zemes. Kā zināms, tajā laikā amerikāņu un eiropiešu izveicīgākie un alkātīgākie biznesmeņi aktīvi „iekaroja” lētā darbaspēka zemes Āzijā, jo patriotisma vietā bija stājusies peļņas iracionālā mānija.

Norvēģu sabiedrībai bija labi zināms arī tas, ka pašmāju deputāti ir spiesti rēķināties ar transnacionālo likumdošanu un dažādu pasaules mēroga starptautisko organizāciju diktētajiem noteikumiem. 1972. un 1994.gada referendumā norvēģi balsoja pret iestāšanos Eiropas Savienībā, taču viņi redzēja, ka vietējie politiķi ir spiesti respektēt ES. Tas viss mazina interesi aktīvi iesaistīties politiskajā dzīvē, piedalīties vēlēšanās un pilnā mērā uzticēties savas valsts varai.

Protams, Norvēģijas pētījums ir arī spilgts piemērs jautājumam par sabiedrības un tajā skaitā politiķu uzticību zinātnei un vēlēšanos vispār balstīties uz kompetentu speciālistu viedokli. Tagad ir nepārprotami redzams pretējais - politiķu nekompetence un speciālistu viedokļa apzināta ignorēšana.

Labi ir zināms, kas notiek, ja visplašākajās sabiedrības masās zūd zinātnes loma un autoritāte. Tādā gadījumā tās vietā stājās dažādas iracionālisma formas: zīlēšana, maģija, pareģojumi u.c. Cilvēki vairāk uzticās parapsihologiem nekā zinātniekiem. 2010.gada vasarā Pasaules kausa izcīņā futbolā eiropieši paļāvās uz astoņkāja Paula prognozēm, par ko katru dienu vairākkārt visā nopietnībā informēja TV kanāls „Euronews”.

Tamlīdzīgu iracionālu orientāciju mūsdienās lielā mērā veicina masu komunikācijas līdzekļi, piemēram, ar sensacionālo pseidoatklājumu propagandu, horoskopu publicēšanu u.tml. Taču vispamatīgāk iracionālismu veicina postmodernisma paradigma, proponējot tēzi, ka patiesība nav, bet ir tikai dažādi viedokļi un visi viedokļi ir vienlīdzīgi. Tā visa rezultātā zinātnes laikmeta vietā

XXI gs. var iestāties obskurantisma ēra.

Par politiķu nekompetenci un vienaldzību nācās uzskatāmi pārliecināties pasaules ekonomiskās krīzes laikā 2008.-2010.gadā. Tā, piemēram, pēc G-8 un G-20 sammita Kanādā 2010.gada jūnijā analītiķi atklāti rakstīja par to, ka pasaules pārvaldīšanas līdzšinējie mehānismi vairs nedarbojās, jo neizdodās pieņemt racionāli konstruktīvus lēmumus /7/. Mērķtiecīgi vairs nefunkcionē ne 8 vadošo valstu līderu kopdarbība, ne krīzes laikā izveidotā G-20 darbība, kā arī ANO un citas starptautiskās struktūras. Tās faktiski ir pārvērtušās par elitāriem saloniem, kuros maz tiek apspriestas būtiskas problēmas. G-20 var droši uzskatīt par politisko teātri un globāla mēroga glamūra šovu. Pie tam pasaules medijos vairāk tiek atspoguļotas sammitu kuluāru norises, bet nevis reāli pozitīvas programmas pasaules mērogā. Tas tāpēc, ka patiesībā G-20 sammitos tiek apspriesti maznozīmīgi jautājumi, jo pasaules attīstības konceptuālos jautājumus politiķi nav spējīgi risināt. Ekonomiskā krīze valstu līderiem neko nav iemācījusi. Viņi joprojām nerunā par galveno. Par to pēc Kanadas sammita satraucoši izteicās jaunais britu premjerministrs D.Kemerons /8/.

Par politiķu nespējām racionāli domāt un rīkoties šodien raksta, varētu teikt, katru dienu. Turklāt raksta par pasaules varenāko valstu vadītājiem, sākot ar ASV bijušo prezidentu Bušu /9/ un beidzot ar Eiropas valstu līderu „neapdāvināto kurlumu pret politiskajām realitātēm” un „pilnīgo nespēju risināt starptautiskas lietas”/10/.

Aizvadītajos gados Eiropas virzībai drosmīgi atklātus vārdus veltīja angļu domātāji Perijs Andersons (Perry Anderson), Pauls Džonsons (Paul Johnson), franču ekonomists Žaks Attali (Jaques Attali) - Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības bankas dibinātājs un bijušais direktors, Francijas prezidenta Miterana padomnieks un uzticības persona.

Piemēram, 2009.gada 4.jūnijā viņš intervijā TV studijai „Euronews” skaidroja, ka ES vadošajos amatos strādā „otrās šķiras” politiķi un savukārt G-20 darbība krīzes novēršanā faktiski ir planētas iedzīvotajiem izspēlēts farss. 2010.gada 7.maijā intervijā tai pašai TV studijai izcilais franču ekonomists skaidri un gaiši pateica, ka eiropiešu finansu lietas risina nekompetenti un savā domāšanā pilnīgi atpalikuši cilvēki. Eiropā ir tikai daži politiķi, kuri orientējās situācijā, taču viņiem nav nekāda reālā vara. Krīzes laikā amorālā rīcība turpinās: bankas turpina spekulācijas, bet politiķi glābj privāto biznesu uz valsts iedzīvotāju rēķina. Pie tam tiek melots, ka krīze ir apturēta. Faktiski krīze tikai sākās, jo tagad ir pienākusi kārta valstīm apmaksāt parādus. Par to spilgti liecina stāvoklis Grieķijā, Spānijā, Portugālē, Lielbritānijā u.c (intervijas skat. „ru.euronews.net”).

Iracionālisma ērai ir sava terminoloģija - savi populāri vārdi, kuri organiski iederas intelektuālajā atmosfērā. Tie patiesībā ir sen pazīstami vārdi, kuri tagadnes dzīves norisēs ir ieguvuši jaunu semantisko jēgu. Šodien viens no tādiem vārdiem ir modīgais izteikums „inovācijas”.

Dotais vārds, protams, vienmēr un ne tikai mūsdienās ir raksturojis cilvēces evolūcijas būtību. Bez inovācijām nav iespējama kultūras pastāvēšana - tehnoloģiskais progress, cilvēku dzīves apstākļu uzlabošanās utt. Var teikt arī savādāk,- inovācijas ir cilvēku esamības viens no galvenajiem priekšnoteikumiem. Cilvēks ir radoša būtne un, pārstājot inovatīvi darboties, cilvēks pārstāj garīgi eksistēt un no viņa pāri paliek tikai amorfs ķermenis.

Faktiski šodienas saruna par inovācijām ir liecība cilvēku mazdūšībai un pašpārliecinātības trūkumam. Cilvēki ir zaudējuši pārliecību par savu radošo pilnvērtību un potenciālu, un viņi morāli uzmundrina sevi, nepārtraukti atgādinot sev par inovāciju nepieciešamību. Politiķiem modīgais vārds paver jaunas iespējas demagoģijā un retorisku konstrukciju sastādīšanā. Labi ir redzams, kā postmodernisma laikmetā uzplaukušo demonstratīvo inovatīvo avangardismu tūlīt aprij tirgus, finansiālās alkātības maniaki, iracionālās patērēšanas pūļi. Iracionālā kapitālisma apstākļos inovācija kļūst par vispieprasītāko preci, jo sola jaunu peļņu.

Iracionālisma klātbūtne, saprotams, saasina jautājumu par intelekta lomu un perspektīvām. Aktuāls kļūst jautājums par intelektuāli apdāvinātu cilvēku iespējām un praktisko līdzdalību mūsdienu sabiedrībā. Citiem vārdiem sakot, iracionālisma dominēšanas apstākļos izveidojās absurda situācija, jo nākas pievērsties tēmai par gudru un racionāli domājošu cilvēku eksistences iespējām vispār. Diemžēl mēs jau esam sasnieguši tādu „līmeni”, ka tagad ir Stīvu Džodu laiks, bet nevis Stīvu Vozņaku laiks. Tagad gudriem un apdāvinātiem cilvēkiem, un viņu kreatīvajām idejām pašām par sevi nav nekāda vērtība. Viņiem ir nepieciešami tādi kā Stīvs Džods, kuri prot gudru un talantīgu cilvēku sasniegumus novirzīt pareizās mārketinga un „piāra” sliedēs.

No veselā saprāta viedokļa automātiski kļūst skaidrs, ka iracionālajā apmātībā dzīvojošo indivīdu kopumam galvenais ienaidnieks ir racionāli dzīvojošie cilvēki. Skaidrs ir arī tas, ka iracionāli dzīvojošie ir vairākumā, un racionāli dzīvojošo cilvēku minoritāte ir spiesta aizstāvēties pret majoritātes - tā teikt, dzīves saimnieku - kundzību. Un tāda aizstāvēšanās tagad patiešām ir konstatējama. Tā, piemēram, minoritātes aizstāvēšanās šodien ir intelektuāļu diskusija par savu vietu mūsdienu pasaulē.

Diskusijā par t.s. intelektuālo korporāciju jeb intelektuālo šķiru piedalās gan eiropieši, gan amerikāņi. Jau vairākus gadus diskusija turpinās Krievijā valsts ekonomiskās un politiskās modernizācijas kontekstā, kad nav īsti saprotams, kādi sociālie spēki var veikt modernizāciju. Protams, tā ir absurda situācija - neviens vairs nevar precīzi definēt to daļu sociumā, uz kuras sapratīgumu un godīgumu var pilnā mērā paļauties un kurai tāpēc var droši uzticēt nācijas un valsts likteni. Tauta, nācija, valsts ir nonākusi līdz tādai stadijai, kad nākas šaubīties par noteikta antropoloģiskā racionālā kodola, potenciāla esamību vispār.

Tagad pastāv liela vienprātība par to, ka postindustriālajā sabiedrībā intelekts pārvēršas par pilnīgi patstāvīgu preci, un tā neapšaubāmi ir vēsturiski pilnīgi jauna attieksme pret intelektu. Nekad agrāk cilvēce pret intelektu neizturējās kā pret preci. Nekad agrāk Sokrāta, Platona, Kanta, Hēgeļa, Marksa, Vitgenšteina, Mendeļējeva, Einšteina, Freida, Špenglera, Ostvalda intelekts nebija prece. Tikai aizvadītajos dažos gadu desmitos intelekts kļuva par preci. Tātad pret intelektu sāka izturēties kā pret jebkuru citu preci - alus pudeli, ledusskapi, prezervatīvu, tējkannu utt. Nav noliedzams, ka tādā intelekta interpretācijas variantā var saskatīt iracionāla cinisma krietnu porciju.

Postindustriālajā sabiedrībā, kad valda postmodernisma filosofiskā paradigma, intelekts nonāk jaunā aksioloģiskajā situācijā, jo intelekts zaudē agrāko vērtību, sociālo statusu, prioritāti kultūras vērtību kompleksā. Jaunais aksioloģiskais pavērsiens attieksmē pret intelektu pie tam nepārprotami liecina par ironisku un nevērīgu pozīciju, - pret intelektu vairs neizturās ar pienācīgu cieņu. Tie cilvēki, kuri pret intelektu izturās kā pret preci, faktiski grib demonstrēt prāta un sapratnes niecīgo vērtību šodienas sabiedrībā.

Jaunās preces fani saka, ka intelekts kā prece šodien izpaužās tādos produkcijas veidos kā idejas, scenāriji, projekti, stratēģijas. Ar tamlīdzīgas produkcijas ražošanu tagad nodarbojās speciālas firmas, bet nevis atsevišķi intelektuāļi savos kabinetos un laboratorijās, kur cilvēces vēsturē agrāk pārsvarā tika ģenerētas jaunas inovācijas - atklājumi, izgudrojumi, teorijas, koncepcijas.

Arī tā ir vēsturiski jauna nostādne, jo inovācijas bija atsevišķu indivīdu darbības rezultāts. Sokrāts, Platons, Kants, Hēgelis, Marks, Vitgenšteins, Mendeļējevs, Einšteins, Freids, Špenglers, Ostvalds nestrādāja speciāli izveidotā inovāciju ražošanas firmā - komerciālā uzņēmumā, kuriem jau ir izdomāti īpaši apzīmējumi - „think tanks”, „domas fabrīka”, „intelektuālā korporācija”, „inovāciju studija”, „inovāciju centrs” u.c.

Pret intelektu sāka izturēties kā pret preci tāpēc, ka iracionālā kapitalisma ekonomikā galvenais ir nepieciešamība nepārtraukti izdomāt jaunu preci. Ekonomikā dominē jaunas preces (ne reti „vecās” preces jaunas modifikācijas) izdomāšanas mānija, kas tiek dēvēta par inovāciju procesu. Visa ekonomiski kreatīvā darbība ir vērsta uz to, lai pēc iespējas vairāk pārdotu un gūtu pēc iespējas lielāku peļņu, balstoties uz nemitīgu preču sortimenta atjaunošanu, kas ir galvenais arguments patērētāju/pircēju ievilināšanā nemitīgajā „šopingā”.

Tirdzniecības marku (brendu) entuziasti ir apkopojuši interesantu statistiku. XX gs. 70.gados bija

- 8 sporta automašīnu markas, 2005.gadā - 38;

- 17 pretsāpju līdzekļi, 2005.gadā - 141;

- 5 tipveida TV ekrāni, 2005.gadā - 15;

- 5 sporta čību modeļi, 2005.gadā - 285;

- 5 zobu tīrīšanas diegi, 2005.gadā - 64.

Iracionalitāte šajā procesā ir redzama, kā tautā saka, ar neapbruņotu aci, - nepārtraukti ir jāizdomā kaut kas jauns, nepārtraukti ir jāvilina pirkt šo jaunumu, nepārtraukti patērētājā/pircējā norit iekšējā cīņa - pirkt vai nepirkt jaunāko modeli. Iracionālajā kapitālismā peļņa ir atkarīga ne tikai no inovāciju radīšanas procesa, proti, prasmes izdomāt tehnoloģiski oriģinālu preces variāciju, bet arī jaunu reklāmas, mārketinga, Public Relations paņēmienu.

Iracionālajā kapitālismā cilvēciskie resursi un cilvēciskās darbības enerģija pamatā ir koncentrēta nevis „cehā” (ražošanas procesā), bet gan tajā visā, kas notiek pirms un pēc „ceha”, kad tiek izdomāta preces jaunā variācija un sākās tās vētraina reklamēšana.

Saprotams, gan pirms „ceha”, gan pēc „ceha” ir nepieciešama liela radošā izdoma, lai izturētu konkurenci un gūtu peļņu. Tātad ir vajadzīga teicama izdoma jeb, kā tagad saka, inovācijas. Tātad ir vajadzīgs intelekts, par kura darbības rezultātiem pienākās atlīdzība jeb, kā agrāk teica, honorārs. Nav grūti secināt, ka tamlīdzīgos ekonomiskajos apstākļos pret intelektu sāk izturēties kā pret preci. Tāpat nav grūti iedomāties, ka šī prece ar nosaukumu „intelekts” sāk pati rūpēties par savu reputāciju un pieprasījumu. Respektīvi, sāk rūpēties par savu pašreklāmu. Intelekts kā prece sāk sevi slavēt, lai to kāds nopirktu un nopirktu pēc iespējas par lielāku summu. Iracionālā kapitālisma apstākļos tādējādi intelekts tāpat kā jebkura cita prece apaug ar reklāmu, mārketingu, Public Relations.

Aizvadītajos dažos gadu desmitos radikāli izmainījās attieksme pret zinātni. Biznesam izdevās zinātni pārvērst par savu kalponi - ekonomiski komerciālo interešu padevīgu līdzstrādnieku. Rietumos zinātne tagad attīstās tikai saistībā ar biznesa masu prasībām. Militārās aizsardzības sfērā arī visbiežāk izmanto privātajā biznesa sfērā gūtos jaunos zinātniski tehniskos atklājumus. Armijas vajadzības modernizēt ieroču arsenālu šodien paliek otrajā plānā. Arī tas ir viens no iracionālā kapitālisma „panākumiem”, jo vēl nesen armijas zinātniski tehniskā modernizācija bija pirmajā vietā. Vispirms armija izmantoja pašu modernāko tehnologiju un tikai pēc tam, kad tā bija novecojusi, atdeva to biznesam.

Visjaunākajos laikos viens no spilgtākajiem piemēriem zinātnes cītīgajai kalpošanai ekonomiski komerciālajām intersēm ir iracionālā kņada ap t.s. klimata problēmu. Cilvēku darbības (antropogēnā faktora) ietekme uz klimata izmaiņām nav noskaidrota un pierādīta. Zinātne nevar un, kā daudzi zinoši cilvēki uzskata, nekad arī nevarēs sniegt skaidru un precīzu atbildi, vai klimats izmainās cilvēku darbības rezultātā. Patiesībā iracionālo kņadu stimulē milzīgā naudas summa, kas paredzēta iztērēt cīņai pret planētas klimata sasilšanu. Iracionālajā kņadā tāpēc visracionālākais elements ir nauda - 140 miljardi dolāru (protams, tā ir valstu budžeta nauda - nodokļu maksātāju nauda). T.s. Kiotskas protokolu daudzi analītiķi uzskata cilvēku fenomenālu „izgudrojumu” - tirgot gaisu. Tā ir „ģeniāla” teorētiskā konstrukcija, absolūti mākslīgi izveidots tirgus, kuram jau ir izveidota cenu sistēma, birža, klimatiskie nodokļi, tvaiku izplūdes kvotas un sodu apmēri par tvaiku izplūšanas pārsniegšanu. Tas viss ir „zinātniski pamatots”.

Mūsdienās iracionāls raksturs var būt atsevišķiem sociālajiem notikumiem, kuros idejisko racionalitāti nespēj saskatīt ne sociologi un psihologi, ne antropologi un filosofi.

Piemēram, 2005.gada novembrī Parīzes priekšpilsētās katru nakti dega mašīnas, skolas, bērnudārzi. Dedzinātāji bija migrantu jaunieši, no kuriem policija daudzus arestēja. Vēlāk tika paziņots, ka no arestētājiem jauniešiem 67 % bija nepilngadīgie, 87 % Francijas pilsoņi, 50 % nemācījās skolā. Līdz pat šai dienai nav atbilde uz jautājumu par dedzināšanas motīviem. Noskaidroja vienīgi to, ka pusaudži netiecās apliecināt savu etnisko, reliģisko, kultūras identitāti. Viņi neizjuta politisko un reliģisko naidu, viņi neizvirzīja nekādas politiskās vai cita veida prasības. Faktiski viņi dedzināja un sagrāva to, kas bija priekš viņiem uzcelts attiecīgajos mikrorajonos un kas piederēja tādiem pašiem cilvēkiem kā viņi. Pusaudžu rīcība daudziem liekas iracionāla, un tā sakņojas garīgajā trulumā - ar prātu neizzināmā naidā pret visu pastāvošo.

Jāsaka, līdzīgs noskaņojums bija vērojams tajā jaunajā sociālajā šķirā, kas nostiprinājās XX gs. 60.-70.gadu mijā Rietumos un kura jau no paša sākuma akli naidīgi izturējās pret visu iepriekšējo zinātnes filosofijā - zinātnes eksistenciālās būtības izpratnē. Tie bija intelektuāļi, kuri pašaizliedzīgi kalpoja nevis zinātnei, bet gan biznesam un politikai, izstrādājot jaunas idejas no vienas puses makroekonomikas, ģeopolitikas, ģeoekonomikas līmenī, bet no otras puses konkrētu biznesa projektu līmenī.

Biznesam un politikai kalpojošo intelektuāļu konsolidācija kritiski agresīvajā attieksmē pret zinātni jau no paša sākuma bija ļoti izteikta un arī negaidīta. Labi bija zināms, ka zinātnieki parasti ir izteikti individuālistiski orientēti savdabji un kolektīvistiskas brāļošanās tieksmes zinātnieku aprindās ir reta parādība. Jauno intelektuāļu konsolidācija lielā mērā tāpēc atgādina tā dēvēto masu/pūļa cilvēku konsolidāciju, kas balstās uz masu cilvēkiem un pūlim tipiskiem pašaizsardzības instinktiem. Jaunā utilitāri pragmātiski orientētā intelektuāļu šķira sāka atklāti un nesaudzīgi vīpsnāt par ideālistiski orientēto zinātnieku iepriekšējām paaudzēm, kuras kalpoja nevis biznesam un politikai, bet gan zinātnei, kad priekšplānā ir patiesības mīlestība, racionāli argumenti un brīva domu apmaiņa.

Šodien diskusijā par cilvēkiem ar augsti attīstītu intelektu un viņu perspektīvām mūsdienu pasaulē atspoguļojās dažādi viedokļi. Pret intelektuāļu šķiru neizturās kā pret viendabīgu fenomenu. Parasti intelektuāļu šķirā saskata vairākas grupas. Par intelektuāļu šķiru kopumā dēvē sabiedrības slāni, kas nodarbojās ar zināšanu radīšanu, zināšanu pārraidīšanu un arī novērtēšanu. Taču šajā darbībā var pastāvēt zināma specializācija, un intelektuāļu šķirā tādējādi nodalās atsevišķas grupas.

Tā, piemēram, izplatīts ir viedoklis, ka intelektuāļu šķira sastāv no trijām grupām.

Pirmkārt, tā ir zinātnieku grupa, kura rada jaunas zināšanas.

Otrkārt, tā ir pasniedzēju grupa, kura sistematizē iegūtās zināšanas un nodot tās jaunajai paaudzei.

Treškārt, tā ir t.s. kreatīvā grupa, pret kuru var izturēties kā pret patstāvīgu intelektuālo šķiru.

Šī grupa izraisa vislielāko polēmiku. Kreatīvā grupa visbiežāk asociējās ar to jauno sociālo šķiru, kura Rietumos nostiprinājās aizvadītā gadsimta 60.-70.gadu mijā un ambiciozi sevi „piarē” kā viskreatīvāko un intelektuāli visvērtīgāko sociuma daļu, augstprātīgi izturoties pret zinātnisko institūtu fundamentālo zinātni un augstskolu akadēmiskajām aprindām. Ne velti aizvadītajos gadu desmitos izveidojās dziļa plaisa starp zinātniskajām iestādēm un kreatīvo grupu. Īpaši dziļa šī plaisa pašlaik ir konstatējama ASV kultūrā, kurā kreatīvo grupu mēdz ironiski dēvēt par publiskajiem intelektuāļiem (public intellectuals) un pret tās pārstāvjiem sabiedrības domājošā daļa izturās tāpat kā pret aktieriem, politiķiem, modes demonstrētājiem u.tml. Starp publiskajiem intelektuāļiem praktiski nav filosofu.

Kreatīvajā grupā ietilpst žurnālisti, eksperti, mārketinga, reklāmas, Public Relations speciālisti, kuri nerada jaunas zināšanas, bet izstrādā politiskajam un komerciālajam publiskajam efektam paredzētus projektus. Tātad šajā grupā ietilpst tie cilvēki, kuru intelekts tiek pārdots un pirkts kā prece. Tā ir intelektuāļu grupa, uz kuru balstās iracionālais kapitālisms. Tā ir intelektuāļu grupa, kura funkcionē procesos pirms un pēc „ceha”. Tā ir intelektuāļu grupa, kura aktīvi nodarbojās ar pašslavināšanos, jo tās pārstāvju „tirgus vērtība” ir atkarīga no publicitātes medijos un pazīstamības masu sabiedrībā.

Jāsaka, mūsdienu pasaulē ir izveidojusies interesanta situācija. Intelektuālās šķiras viena daļa -kreatīvā grupa - faktiski nemaz nav ieinteresēta dzīves racionālā organizācijā - cilvēku racionālā domāšanā un rīcībā. Gluži pretēji, kreatīvā grupa ir ieinteresēta iracionālisma pastāvēšanā un turpmākajā saglabāšanā. Jo iracionālāki ir cilvēki, jo lielāks pieprasījums ir kreatīvajai grupai.

Racionāliem cilvēkiem kreatīvās grupas „inovācijas” nav vajadzīgas, un viņiem pret tām var būt alerģija. Tādēļ nav jābrīnās, ka kreatīvās grupas kontingents sevi tik aktīvi un nemitīgi reklamē un nekautrīgi nodarbojās ar pašslavināšanos. Nav jābrīnās, kāpēc viņi neieredz īstos zinātniekus.

Var droši secināt, ka iracionālisms ir kreatīvās grupas darbības rezultāts, kas visizdevīgākais ir tiem kapitālistiem, kuri arī paši ir nonākuši iracionālisma valgos un sākuši graut kapitālisma vitālāko spēku un vērtību - racionālismu. Iracionāla ir kreatīvās grupas naivā pārliecība par savu pašpietiekamību; proti, kreatīvās grupas cerība arī turpmāk vienmēr iztikt pašiem ar savu materiālu un garīgi pārtikt tikai ar pašu izstrādāto inovāciju idejisko arsenālu . Tātad iztikt bez zinātnes un tās fundamentālajiem risinājumiem. Tā ir pilnīgi nesaprātīga pozīcija, kas diemžēl mūsu iracionālajā dzīvē tiek atklāti proponēta un augstākās izglītības komercializācijas apstākļos iestāstīta jaunajām paaudzēm, piedāvājot ātri un efektīvi sagatavot speciālistus kreatīvās grupas izslavētajās profesijās mārketingā, reklāmā, Public Relations u.c.

Viens no iracionālisma rezultātiem ir Rietumos izslavētais politkorektums. Tas nodara milzīgu postu, neļaujot atklāti diskutēt par veselajam saprātam acīmredzamām problēmām, dzīves notikumiem, cilvēku rīcību. Visnepatīkamāk politkorektums izpaužas tajos gadījumos, kad nepieciešams operatīvi novērtēt morāles pārkāpumu un par notikušo runāt atklātā valodā. Turklāt ne reti cilvēki tikai izliekās politkorekti, un tas sabiedrībā veicina amorālu atmosfēru. Cilvēki lieliski redz, kas notiek, taču neviens neuzdrošinās par to runāt atklāti. Savā dziļākajā būtībā tā ir amorāla situācija.

Protams, runa ir par pārspīlētu politkorektumu. Cilvēku dzīvē vienmēr ir bijušas tēmas, par kurām nav pieņemts runāt, jo tas būtu nekorekti un nepieklājīgi. Taču mūsdienās politkorektums vairs nezina robežu un mēru, tādējādi degradējot pieklājīgu, korektu rīcību un dodot vaļu vienaldzībai, kā arī ciniskām un divkosīgām manipulācijām. „Tev taisnība, bet tā runāt nedrīkst”, - šī tēze ir sasniegusi bīstamu praksi. Meli kļūst izdevīgāki. Meli sāk funkcionēt patiesības vietā. Meli iegūst sociālo reputāciju un kļūst par sociālo terapiju, bez kuras mūsdienu Rietumu cilvēks vairs nevar dzīvot. Meli sāk funkcionēt līdzīgi kā atkarība no narkotikām, alkohola, nikotīna.

Vissvarīgākais ir tas, ka arī par iracionālisma visdziļākajiem un kardinālākajiem avotiem nav pieņemts runāt mūsdienu sabiedrībā. Sociālās elites izlemj, ko teikt un ko neteikt tautas masām. Tā, piemēram, tautas masām neklājās zināt par ģenētiskajām atšķirībām starp dažādām etniskajām grupām. Tautas masām neklājas zināt par zinātnes sasniegumiem, kas palīdz objektīvāk izprast un novērtēt cilvēka rīcību, uzvedību, psiholoģisko specifiku u.tml.

Tajā pašā laikā nākas konstatēt pat zināmas genokrātijas pastāvēšanu, kad vara un darba devēji pārbauda cilvēku ģenētisko lietderību. Iespējams, mums labāk ir Internetā neuzzināt, ko 2004.gadā ASV pārrunāja kādā CIP organizētajā seminārā. Tajā tika paziņots, ka apmēram 2014.gadā būs jauns bioloģiskais ierocis, kas ļaus iznīcināt cilvēkus saskaņā ar ģenētiskajām pazīmēm (vecumu, dzimumu, etnisko piederību). ASV jau 1998.gadā esot bijis zināms par iespēju radīt ģenētiskos ieročus, kas vērsti pret noteiktu genotipu. Savukārt Dienvidāfrikas Republikā izstrādā baktērijas pret melnādaino vairošanos.

Šodien tikai ļoti šaurs speciālistu loks runā un raksta par to, kas ir noticis ar cilvēkiem un kāpēc viņi ir kļuvuši tik nesaprātīgi. Speciālisti runā un raksta tikai savā relatīvi noslēgtajā profesionālajā vidē un izdevumos. Publiskajā sfērā viņu apspriestā tematika nav sastopama, un sabiedrība par to praktiski neko nezina. Sabiedrība neko nezina, ka ir īpaša zinātniskā disciplīna, kura spēj perfekti izskaidrot cilvēka evolūcijas norises, sekas un tajā skaitā arī iracionālisma masveidību. Tā ir eigēnika - mācība par ģenētikas atziņu izmantošanu cilvēka populāciju iedzimto īpašību uzlabošanā, kā rakstīts katrā svešvārdu vārdnīcā.

Eigēnika eiropiešiem un amerikāņiem ir zinātnes perifērijā. Par to klusē masu komunikācijas līdzekļi. Tā tas ir politkorektu apsvērumu dēļ. Taču patiesībā ar eigēniku cilvēks sastopas ļoti bieži. Īpaši tas attiecas uz tiem cilvēkiem šodienas sabiedrībā, kuri nodarbojās ar augu un dzīvnieku selekciju - jaunu šķirnu izaudzēšanu. Lai izaudzētu jaunu šķirni, viņi atlasa visspēcīgākos un visnoderīgākos organismus. Selekcionāri ļoti labi zina, ka dabā konstatējamā evolūcija balstās uz spēcīgāko organismu spēju piemēroties eksistences videi.

Zinātnei ir labi zināms, ka līdzīgs process notiek arī cilvēku sabiedrībā. Līdz XIX gs. vidum cilvēku sabiedrībā dominēja tāds pats atlases mehānisms kā augu un dzīvnieku evolūcijas procesā, -ģimenē no 10 bērniem izdzīvoja vidēji 2-3 bērni. Epidēmijas, slimības, bads „atlasīja” vājākos un vismazāk piemērotos. Turklāt (un to gribas īpaši akcentēt) izdzīvoja ne tikai fiziski spēcīgākie, bet arī gudrākie, jo viņu intelektuālais potenciāls palīdzēja labāk piemēroties dzīvei. Diemžēl XIX gs. otrajā pusē nepārprotami varēja konstatēt cilvēka evolūcijas traucējumus. Visuzskatāmāk tas atspoguļojās tajā ziņā, ka arvien vairāk un vairāk sāka izdzīvot visnepiemērotākie un mazāk gudrie.

Prāts un zināšanas tika vienmēr augstu vērtētas cilvēces vēsturē. Veselības un intelekta gēni evolūcijas gaitā tika pārmantoti no paaudzes uz paaudzi. Jau Platons valdniekiem rekomendēja sekot, lai laulības notiktu tikai starp cienījamākajiem pāriem. Taču situācija sāka mainīties reizē ar medicīnas attīstību un dzīves līmeņa uzlabošanos, kā arī higiēnas ieviešanu. Ne velti ir sastopams asprātīgs viedoklis, ka ziepju lietošana izmainīja cilvēku evolūciju. Tā, piemēram, vēstures grāmatās var izlasīt, ka tikai 1777.gadā Parīzē aizliedza „šmucspaini” izliet pa logu vai durvīm uz ielas. Personiskās higiēnas ieviešanā lieli nopelni bija kurtizānēm, kurām apnika smirdošie vīrieši ar karali Ludvigu XIV priekšgalā. Kurtizānes pašas cītīgi mazgājās un lika to darīt arī saviem klientiem. Frančiem kabatas lakatiņi vēl XIX gs. izrausīja alerģiju. Franči boikotēja Šekspīra slavenās lugas uzvedumus, jo Desdemona lieto kabatas lakatiņu.

Mūsdienu ģenētikas sasniegumi paver plašas iespējas identificēt cilvēka gēnus, kuri ir atbildīgi par nenormālībām cilvēka organismā - iedzīmtām slimībām, prāta nepietiekamu attīstību, skeleta deformācijām u.c. Ģenētika ir noskaidrojusi visu cilvēku genofonda pārsteidzošu sakritību. Ģenētika ir noskaidrojusi arī to, ka 99 % no cilvēka gēniem ir kopīgi ar šimpanzes gēniem. Pateicoties zinātnes atklājumiem, tagad labi ir zināms par rasu ģenētiskajām atšķirībām. Ģenētiskās atšķirības var konstatēt arī vienas tautas pārstāvjiem. Tātad elementāri var sacīt - cilvēki nav ģenētiski vienādi, starp cilvēkiem pastāv būtiskas ģenētiskās atšķirības.

Ģenētiskās atšķirības starp rasēm un vienas tautas pārstāvjiem ir zinātnisks, bet nevis morāles jautājums. Diemžēl vācu fašisti ar Hitleru priekšgalā ar savu pseidozinātnisko rasu teoriju tā iebiedēja cilvēkus, ka jebkurā sarunā par rases jautājumiem cilvēki tūlīt ieņem ne tikai atturīgu un rezervētu pozīciju, bet nekavējoties saskata šovinismu un rasismu. Šodien cilvēki nespēj saprast, ka rasu atšķirību pētniecība nenoved pie rases iznīcināšanas.

Eigēnikas, ģenētikas, cilvēku genofonda evolūcijas masu izpratnē noteiktu ieguldījumu planetārā mērogā ir devusi amerikāņu profesora Džona Gleda (John Glad) populārzinātniskā grāmata „Cilvēka evolūcijas nākotne: eigēnika 21.gadsimtā”/11/. Tā ir pārtulkota un izdota daudzās valodās. Tajā skaitā arī krievu valodā. Par grāmatas saturu Internetā notiek aktīva diskusija, kā arī tā ir rosinājusi daudzus intelektuāļus izteikt savu viedokli par attiecīgajiem jautājumiem.

Grāmatas plašajā ievadā autors apskata 12 tēzes jeb faktiski mītus, kurus mūsdienu sabiedrība ir formulējusi un visiem uzspiedusi kā idejiskās dogmas. Saprotams, šie mīti diktē Rietumu politkorektuma normas un tajā skaitā neļauj atklāti runāt par šodienas cilvēku iracionālisma avotiem.

1. Mēs atzīstam, ka dzīvnieki var būtiski izmainīties dažu paaudžu laikā. Taču mēs to neattiecinām uz cilvēkiem, kuri tūkstošiem paaudžu laikā it kā nav nemaz mainījušies.

2. Intelektuāļi atzīst, ka mēs esam evolūcijas produkts. Taču intelektuāļi atzīst arī to, ka cilvēks ir vienīgā būtne, kas vairs nav pakļauts evolūcijai.

3. Tiek atzīts, ka tādi faktori kā cilvēka spējas un izveicība neietekmē sociālo šķiru veidošanos. Tiek atzīts, ka šķiras veidojas nejaušības rezultātā vai mantošanas privilēģiju formā. Publiski tiek noliegta iedzimta intelektuālā koeficienta (IQ) atšķirības dažādās sociālajās šķirās.

4. Mēs esam radījuši intelekta akadēmiskās testēšanas industriju, taču iegūtajiem rezultātiem nepievēršam nekādu vērību un neizdarām nekādus secinājumus.

5. No paaudzes uz paaudzi ģimenes kļūst mazākas. Intelektuāli apdāvināti cilvēki visbiežāk neatstāj pēcnācējus. Taču mēs miermīlīgi ar to samierināmies.

6. Mēs steidzamies atbrīvoties no dabiskās atlases ar medicīnas palīdzību un esam stingri pārliecināti, ka uz nākamajām paaudzēm dabiskās atlases mākslīgā deformēšana neatsaucās.

7. Saspringti nododoties cilvēka genoma izziņai, mēs tajā pašā laikā turpinām vadīties no morāles normām, kas ir vērstas pret zinātniski izskaidrojamu uzvedību.

8. Cilvēki nevar iztikt bez vairošanās, taču šis process joprojām ir apvīts ar daudziem aizspriedumiem un aizliegumiem.

9. Mēs esam radījuši kastu sabiedrību, kuras privilēģētākās kastas kooptē talantus no mazāk privilēģētām kastām. Ekspluatējot šos talantus, mēs tajā pašā laikā demagoģiski propagandējam vienlīdzīgas iespējas visiem cilvēkiem.

10. Mēs izliekamies neredzam, ka mūsu sugu var nemaldīgi uzskatīt par patoloģisku. Aizmirstot par dabas resursu ierobežotību, mēs esam vērsuši pret sevi un citām dzīvām būtnēm ekoloģisko postījumu šausmīgās sekas.

11. Mēs radījām nestabilu ekonomiku, kas balstās uz resursu izsmelšanu un tiecamies vēl pēc lielākiem patērēšanas apjomiem. Šo nesaprātīgo procesu mēs esam pasludinājuši par savas dzīves galveno mērķi.

12. Mēs deklarējam vārda brīvību un tajā pašā laikā naidīgi izskaužam jebkuru alternatīvo uzskatu par cilvēka ģenētiku, ja tas nav izdevīgi kādai sabiedrības daļai.

Dž.Gleda grāmatā ir runa par draudošo katastrofu, kas agrāk vai vēlāk sagaida Rietumu sociumu, kura pārstāvju intelektuālais potenciāls strauji samazinās. Kā raksta autors, visiem ir skaidrs, ka panākumi mācībās un darbā nav iespējami bez noteiktām intelektuālajām spējām. Ne visiem tas ir sastopams un tāpēc ne visi var, piemēram, sekmīgi mācīties. ASV vidusskola ir visiem pieejama, taču 35% no amerikāņu jauniešiem nav spējīgi mācīties līdz 8.klasei. ASV ir konstatēts, ka no tām sievietēm, kuras tiecas iegūt pēc iespējas augstāku izglītību, 20% atsakās no bērnu dzemdēšanas. Bieži tas notiek finansiālo apsvērumu rezultātā. Turpretī tās jaunās sievietes, kuras nemācās, dzemdē bērnus, jo saņem valsts pabalstu - jo vairāk bērnu, jo lielāks pabalsts. Tāpēc divdesmitgadīgajām mazizglītotajām sievietēm ir par 50% vairāk bērnu nekā augsti izglītotajām sievietēm 30 gadu vecumā, kad parasti viņām piedzimst pirmais bērns. Jo mazāks sievietes intelektuālais koeficients, jo ātrāk viņa sāk dzemdēt bērnus. Tāpēc var secināt, ka augsta intelekta nesēju gēnu koncentrācija samazinās, bet zema intelekta nesēju gēnu koncentrācija pieaug. ASV vienai trešajai daļai no 40 gadu vecām sievietēm ar labu izglītību un ienākumiem nav un acīmredzot arī nekad nebūs bērnu.

Statistika par abortiem arī neiepriecina. Divdesmitgadīgas sievietes ar vidusskolas atestātu abortu izdara 10 reizes biežāk nekā sievietes, kura skolu pameta pirms 8.klases. Jo augstāka izglītība, jo lielāka alga, jo biežāk izdara abortu. Kā norāda Dž.Gleds, ASV sociālā politika faktiski ir absurda: neviens nedomā par to, ka slepkavām, bandītiem, izvarotājiem, narkomāniem, hroniskiem alkoholiķiem nedrīkst atļaut vairoties. Jau senajā Grieķijā zināja par iedzimtu tieksmi uz noziedzību un asociālu uzvedību.

Secinājums ir bēdīgs: mūsdienu pasaulē nepārtraukti samazinās augsta intelektuālā koeficienta pārstāvju skaits. Citiem vārdiem sakot, sociums kļūst arvien dumjāks. Amerikāņu profesors domā, ka šodien pasaulē vairs nav tāda līmeņa cilvēki kā Mečņikovs, Verdi, Lists, Čaikovskis, Tolstojs, Dikenss, Dostojevskis. Arī kari iznīcina labākos, jo vecus, slimus un debīlus neņem dienēt armijā. Izglītības saturs visbiežāk tiek pieskaņots visvājākajiem. Tāda pieeja valda ne tikai ASV, bet arī daudzās citās zemēs. Valsts likteni vēlēšanās praktiski izlemj analfabēti, pusizglītotie, cilvēki ar zemu intelektuālo potenciālu. ASV migrantu intelektuālais koeficients ir 1/3 zemāks nekā vidējais līmenis valstī. Tas pats būs arī viņu pēcnācējiem.

Genofonda debilizācija, idiotizācija, kretinizācija mūsdienās ir acīmredzama. Sabiedrība, kurā ir stabils vidējais intelektuālais koeficients, bet nav intelektuālie līderi un gudri cilvēki, ir nolemta pelēcīgai eksistencei, - tā ir garīgi nabadzīga un garīgi nīkuļojoša sabiedrība.

Mūsdienu medicīnas līmenis ir likvidējis dabisko atlasi, kad neizdzīvo vājākie. No ASV dzimušajiem 98% nodzīvo līdz 25 gadu vecumam. Tas ir ļoti bīstami, jo tiek medicīniski nodrošinātas dažādu slimību saglabāšanās genofondā, jo 98% no 25 gadu vecajiem jauniešiem ir arī bērni - slimiem cilvēkiem var būt bērni. Mūsdienu medicīna glābj debīlus, kuri agrāk neizdzīvotu, un debīliem šodien var būt bērni. Viņus aizsargā „cilvēktiesības”, „liberālisms”, „politkorektums”.

Kā brīdina Dž.Gleds, drīz puse no sociuma būs debīla - idioti vai labākajā gadījumā intelektuāli atpalikuši cilvēki.

Autors piemērā atsaucās uz satraucošo stāvokli ASV ebreju sabiedrībā. Ebreji incesta rezultātā degradējās. Ebreju ortodoksālajās aprindās radniecīgi tuvu cilvēku laulību rezultātā 10% bērnu piedzimst ar smagiem iedzimtiem defektiem, kas neļauj viņiem normāli dzīvot. Vairums no viņiem ir debīli, kurus uztur valsts. Ebreju ortodoksālajās ģimenēs bērnu skaits netiek ierobežots. Daudzās ģimenēs ir 8 un vairāk bērnu. Puse no viņiem parasti ir debīli.

Kā skaidro Dž.Gleds, pēc II Pasaules kara gan kapitālisma, gan sociālisma zemēm bija viens mērķis - materiālās labklājības veicināšana. Tātad velme uzlabot cilvēku materiālo labklājību, tādā veidā padarīt viņus laimīgus, jo laimi var nodrošināt tikai materiālā labklājība. Citu ideoloģisko mērķu nebija ne vieniem, ne otriem. Eiropiešu civilizācijas trendi principā bija tipoloģiski identiski, neskatoties uz atšķirīgo politisko „iepakojumu”.

Arī demogrāfiskā virzība bija identiska. Gan kapitālisma, gan sociālisma zemēs strauji samazinājās dzimstība, jo fertilitātes koeficients noslīdēja zem optimālā 2,1 un tuvojās 1, 1 - 1,2. Dinamiska populācijas politika valsts mērogā pašlaik tiek atklāti propagandēta un materiāli atbalstīta tikai Krievijā. Rietumeiropā nav pieņemts aicināt dzemdēt vairāk bērnus, bez kā pārvarēt demogrāfisko kolapsu nav iespējams.

T.s. tradicionālajās sabiedrībās bērni ir vecāku vienīgais sociālais atbalsts un vecākiem sniedz ekonomisko labumu. Jo vairāk bērnu, jo izdevīgāk vecākiem. Mūsdienu sabiedrībā ir pretēji. Bērni ir kļuvuši par ekonomisko slogu, jo traucē vecākiem palielināt patērēšanu un dzīves baudīšanu, kas ir viņu dzīves mērķis. Lai ietaupītu līdzekļus, izdevīgāk ir dzemdēt mazāk bērnu un galu galā bērnu dzemdēšanu novedot līdz minimumam.

Savukārt pēc I Pasaules kara depresija eiropiešu apziņā marginalizēja šķiru privilēģiju un koloniāli impērisko privilēģiju izjūtu. Rietumos strauji nostiprinājās egalitārisma psiholoģija - utopisks pieņēmums par visu cilvēku vienlīdzīguma nepieciešamību un iespējamību. Tas atspoguļojās arī filosofijā un zinātnē. Rietumos ieviesās unificēta ideoloģija. Tas pats notika arī sociālisma zemēs, kur tāpat praktiski dominēja egalitārisma ideoloģija, kaut gan tai bija cita terminoloģija.

Rietumos kultūras antropoloģija (tieši vai netieši) pievērsās egalitārisma pamatojumam. Tika nepārtraukti skaidrots, ka cilvēku prāts viens no otra maz atšķiras un visi cilvēki saskaņā ar viņu iedzimtajām īpašībām ir vienādi. Cilvēku atšķirības nosaka tikai ārējā vide, izglītība, audzināšana. Citu faktoru nav. Lai visi cilvēki vienādā mērā kļūtu laimīgi, nepieciešams uzlabot dzīves apstākļus

- ārējo vidi.

XX gs. beigās evolūcijas teorija netika aizliegta, taču sabiedrībai centās ieskaidrot, ka tā neattiecas uz cilvēku nākotni. Evolūcijas teorija attiecas uz visām dzīvojām radībām, izņemot cilvēkus.

Interesanti vērojama viena paranormāla situācija: jo zinātne labāk izprata ģenētikas nozīmi (tātad to, ka starp cilvēkiem pastāv ģenētiskās atšķirības), jo sabiedriskā doma naidīgāk izturējās pret ģenētikas jaunajām zināšanām un eigēniku, visbiežāk izvēloties noklusēšanas stratēģiju un taktiku.

Šajā sakarā noteikti nākas atcerēties vienu bēdīgi slavenu notikumu. Tas risinājās pēc Dž.Gleda grāmatas izdošanas. 2007.gada oktobrī ASV no darba atbrīvoja Nobela prēmijas laureātu, DNK struktūras atklājēju, planetārā zinātniskā projekta „Cilvēka genoms” ilggadējo vadītāju profesoru Džeimsu Vatsonu. Tas notika pēc publikācijas, kuras autore atstāstīja zinātnieka viedokli par nēģeru intelektuālā potenciāla specifiku. Pēc raksta presē ar vienu no izcilākajiem zinātniekiem cilvēces vēsturē Rietumu politkorektuma fani izrēķinājās apmēram divu nedēļu laikā, - profesors publiski atvainojās par saviem izteikumiem; pie tam tā nebija intervija, bet zinātnieka teiktā atreferējums, kas, protams, varēja precīzi nesakrist ar reāli formulēto viedokli, bet to neviens neņēma vērā. Profesoru vispirms atstādināja no amata uz zināmu laiku, bet apmēram 17.dienā pēc liktenīgās publikācijas aicināja uzrakstīt atlūgumu.

Neviens negribēja ņemt vērā to, ka zinātne jau sen ir statistiski pierādījusi atšķirību pastāvēšanu starp rasēm. Atšķirības nosaka ne tikai kultūras, ģeogrāfiskie un klimatiskie faktori, bet arī ģenētiskie faktori. 2007.gada oktobrī politkorektuma trakošanas laikā absurdākais bija tas, ka tajās dienās iznāca žurnāla „Nature” kārtējais numurs, kurā bija publicēts plašs pētījums par atšķirībām starp rasēm. Pret šo rakstu, protams, neviens politkorektuma maniaks nevērsās. Faktiski ASV sabiedrībā ir labi zināms, ka nēģeru vidējais IQ ir zemāks nekā vidējais IQ „baltajiem” cilvēkiem. Zinātniskie dati, protams, neliecina, ka nēģeri ir muļķāki par „baltajiem”. Zinātniskie dati liecina, ka daži nēģeri var būt muļķāki par dažiem „baltajiem”. Statistiski „vidējais IQ” ir zinātniska abstrakcija, jo reālajā ikdienā mums nav ne „statistiski vidējais nēģeris”, ne „statistiski vidējais „baltais””. Arī tas ir saprotams ASV sabiedrībā.

Dž.Gleds raksta par ģenētisko stratifikāciju, kā viņš apzīmē intelektuāli viendabīgo grupu konsolidāciju relatīvi norobežotās subkultūrās. Ģenētiskās stratifikācijas process ir uzskatāmi redzams šodienas sabiedrībā. Gudrākajiem pie tam tiek arī vara un bagātība. Viņu cinisms pret pārējiem vēršas plašumā. Zemākās intelektuālās grupas ir darbaspēks: jo tās primitīvākas, jo labāk. 2000.gada pētījumi parādīja, ka ASV 55% no cilvēkiem ar pamatizglītību un maziem ienākumiem (20 000 $ gadā) nevar nosaukt nevienu prezidenta kandidātu. Viņi politikā neko nezina un arī negrib zināt. Priekš varas un bagātības grupām faktiski vienīgā problēma ir darba nodrošināšana un bezdarba līmeņa samazināšana. Varas un bagātības grupas pašas sevi uztur. Sociālās programmas neattiecas uz intelektuāli augstākajām grupām.

2010.g. augusts

1/ Skat.: PoccMaH B. nocne ^h^oco^hh: Ko*eB, „KOHe^ hctophh» u pyccKaa Mbīcnb.-HenpHKOHOBeHHbiH 3anac, 1999, N° 5.

2/ Skat.: HuKonaeBa 3. Facebook TpeHupyeT naM^Tb, a Twitter OTynnaeT.

www.webplanet.ru/news/research/2009/09/08/fcbk_vs_twttr.html.

3/ Skat.: A Global Ethic: The Deklaration or the Parlament of the Word's Religions. New York, Conntinuum, 1995. www.anthropology.ru/ru/texts/documents/weltethos.html.

4/ Skat.: 3a.^b^MaH H. Ha nyra k HpaBCTBeHHOH ^uBu.^u3a^uu. www.sr.fondedin.ru/new/admin/print.php?id=1138360761.

5/ Skat.: KyTeneBa A. AHTuKproucHaa CTpaTerua KuTaa. www.kreml.org.

6/ Skat.: PuHreH C. ^eMoKparaa: Kyga Tenepb? - Horoc, 2004, N° 2; www.magazines.russ.ru/logos/2004/2/rin3.html.

7/ Skat.: MyxaMeTOB P. Topa CHOBa poguna Mbimb. www.russ.ru; CBaTeHKOB n. ManbīM coBHapKOM u rpynna eTaTueToB. www.russ.ru.

8/ Skat.: www.reuters .com/arti cl e/idUS TRE65R5VB20100628.

9/ Skat.: Hypbe C. ^*opg* Eym u npu3paK HeTBepToro PuMa. www.russ.ru.

10/ Skat.: fflrropMep M. EBpona rnyxa k poccuhckum uHu^uaTUBaM. www.russ.ru.

11/ Skat.: Glad J. Future Human Evolution: Eugenics in the Twenty-First Century. Schuylkill Haven, PA, Hermitage Publishers, 2006.

Iracionalisma simbolizacija jev virtualais iracionalisms

Reitinga mentalitāte ir kļuvusi par sabiedrības

ētisko fundamentu. Udo Ulbergs

Eiropeīdās rases pasionaritātes izsīkšana vairs nav prognoze, bet acīmredzama realitāte.

Udo Ulbergs

K koh^ 20 BeKa B03pocmaa CKopocrb nepeMeH cgenana c0^HanbH0

OnaCHOH HeCK^OHHyro K H3MeHeHHflM nHHHOCTb C ^HKCHpOBaHHblMH 06fl3aHH0CTflMH.

B.E.^encKHH

Muļķis nav spējīgs kaut ko cienīt, un tā ir muļķa vitālākā īpašība.

Udo Ulbergs

Raksts veltīts kultūras garīgajai jomai. Līdz šim šajā grāmatā galvenā uzmanība tika pievērsta kultūras materiālajai jomai, cenšoties izprast procesus mūsdienu sabiedrības sociālajā stratifikācijā, ekonomikā, komunikācijā, globalizācijā. Saprotams, tas nenozīmē, ka runa bija tikai par kultūras materiālo jomu. Kulturā garīgais un materiālais veido organiski vienotu veselumu. Kultūra ir sistēmiska izpausme, un tas tika bieži atkārtots. Tātad mūsdienu postindustriālās sabiedrības virzība arī ir sistēmiska, respektīvi, aptver gan materiālo, gan garīgo jomu. Piemēram, tas, kas notiek ekonomikā, noteikti ir kaut kādā veidā saistīts ar noteiktām tendencēm garīgajā jomā un atspoguļojās cilvēku apziņā, motivējot un virzot viņu rīcību, ietekmējot savstarpējās attiecības utt.

Kultūras sistēmiskums uzskatāmi atspoguļojās tajās radikālajās pārmaiņās, kas notiek no XX gs. 60.-70.gadiem. Tātad periodā, kas mūs interesē visvairāk. Kultūras radikāla transformācija konstatējama daiļliteratūrā, tēlotājas mākslā, mūzikā, filosofijā, vēstures zinātnē, vēstures filosofijā, zinātnes filosofijā, sociālajos procesos, ekonomikā, izglītībā. 1973.gadā amerikāņu psihiatru asociācija ar balsu vairākumu homoseksuālismu izsvītroja no psihisko slimību saraksta. Drīz homoseksuālismu izslēdza no krimimālkodeksa, un Rietumu civilizācijā sākās tā pseidoplurālistiskā visatļautība seksuālo mimnoritāšu jomā, kas šodien jau ir pierasta lieta un ir viens no „balto” cilvēku degradācijas simboliem.

Arī šajā rakstā saglabāsies šīs grāmatas dominante - iracionālisms. Šajā rakstā pievērsīsimies iracionālisma masovizācijai, kultivēšanai, fetišizēšanai, kad iracionālisms tiek apzināti pārvērsts par prestižu izpausmi un tam tiek radīta augsta reputācija. Runa būs par PR attīstības pamatlīnijām un „iracionalizēšanos” mūsdienās. Runa būs par „brendadebioloģiju”, iracionālo simbolizāciju reklāmā, virtuālā iracionalisma kultu, „imidžuloģiju”, „mesidžoloģiju”, mārketinga iracionālajām komunikācijām.

Humanitārā intervence - cilvēku apziņas „garīgā apstrāde” - mūsdienu kapitālismā galvenokārt notiek trijos virzienos: 1) Public Relations pasākumos, 2) mārketinga komunikācijā un 3) reklāmā. Pirmo divu virzienu (PR un mārketinga) galvenais instruments ir plašsaziņas līdzekļi (PSL). Trešajam virzienam - reklāmai - ir pašai savi instrumenti - reklāmas veidi jeb formāti.

Visi virzieni ietilpst t.s. humanitārajā tehnoloģiskajā paradigmā, kad ideoloģiskajās konstrukcijās un cilvēku uzvedības motivācijas formēšanā un vadīšanā dominē humanitārās tehnoloģijas. Virtuālās pasaules grandiozajā klātbūtnē šodien mēdz runāt faktiski par jaunu parādību

- humanitārajām tehnoloģijām kultūras noteiktas politikas realizācijai. Protams, epitetu „humanitārās” var aizstāt ar citu epitetu. Teiksim, virtuālās, digitālās, ekrāna tehnoloģijas. To var darīt tāpēc, ka humanitārās tehnoloģijas balstās uz īpašiem nemateriāliem elementiem: dažāda tipa zināšanām, idejām, shēmām, konceptiem, zīmju veidiem, cilvēka psihi, uzticību, atbildību, racionalitāti, intuīciju, emocionalitāti utt.

Public Relations attīstība vēsturiski ilgi koncentrējās ap valsts politiski ideoloģisko propagandu un aģitāciju sabiedriskās domas ietekmēšanā. Taču ar laiku (no XX gs. vidus) PR tehnoloģijas sāka masveidā izmantot mārketingā, kas sāka strauji attīstīties sakarā ar ekonomisko uzplaukumu pēc II Pasaules kara. Rietumu valstīs 60.gados radās tas, ko mārketinga teorētiskie klasifikātori nosauca par integrēto mārketinga komunikāciju (IMK), apvienojot vienā veselumā PR, reklāmu un mārketinga specifiskās darbības.

Mūsdienu mārketinga vēsture sākās 1957.gadā, kad V.Aldersons publicēja grāmatu „Marketing Behavior and Executive Action”. V.Aldersonu šodien dēvē par „mārketinga tēvu”, kurš iezīmēja mārketinga menedžmenta un komunikācijas ēras sākumu. F.Kotlers, šodienas mārketinga guru, slaveno grāmatu par mārketingu publicēja 1967.gadā. Var droši teikt, ka F.Kotlers pats ir kļuvis par integrētās mārketinga komunikācijas rezultātu, savu intelektuālo produkciju apzināti un mērķtiecīgi vadot speciālās literatūras tirgū visos kontinentos.

Lai pilnā mērā izprastu virtuālā iracionālisma iespējamību, nepieciešams atsvaidzināt zināšanas par tēlu, simbolu, mītu lomu cilvēku dzīvē vispār un ne tikai mūsdienās. Tāpat noteikti nākas atgriezties pie filosofiskās tematikas par racionālisma un iracionālisma sakarībām.

Labi ir zināms par cilvēka psihes komplicētību. Jau sen ir novērots, ka cilvēka psihes svarīga sastāvdaļa ir iztēle. Tāpēc cilvēks var dzīvot divās dimensijās: 1) reālajā pasaulē un 2) iztēles pasaulē. Abas pasaules nosaka cilvēka darbību, uzvedību un komunikāciju.

Ne reti cilvēka darbības, uzvedības un komunikācijas galvenā stimulētāja ir iztēles pasaule. Turklāt cilvēka iztēli var ietekmēt no ārpuses, un to var izdarīt nemanāmi, kad cilvēks neapzinās ārējās ietekmes klātbūtni un izšķirošo nozīmi viņa darbībā, uzvedībā un komunikācijā. XX gs. pakāpeniski priekšplānā izvirzījās biovara, kā Mišels Fuko dēvēja politiskās varas spēju „iekļūt” cilvēka organismā, lai no ārpuses vadītu cilvēka dzīvi. Saprotams, biovara nav realizējama bez anabiozes - cilvēka nespējas abstrakti domāt, kad viņam var visu kaut ko iestāstīt.

Rietumu civilizācijā pirmās grāmatas par manipulēšanu ar cilvēka apziņu sāka iznākt XX gs. 60. gados. Taču faktiski saruna par cilvēka apziņas ietekmēšanu sākās jau ļoti sen, jo šajā sarunā nākas iekļaut to visu, kas tika pateikts un sarakstīts par māksliniecisko tēlu iedarbību.

Mākslas tēli patiesībā arī ir iedarbošanās uz cilvēka apziņu, un mākslas tēliem var būt tāds pats manipulatīvs raksturs kā, teiksim, PR darbībai. Ne velti uzskata, ka Holivudas filmu tēli amerikāņu apziņas ietekmēšanā ir guvuši daudz lielākus rezultātus nekā visas speciāli algotās valsts ideoloģiskās struktūras. T.s. padomju cilvēka intelektuāli morālajā ģenēzē padomju tēlotājas mākslas un literatūras tēliem bija milzīga ietekme.

Mākslas tēli var sekmēt visdažādākās dīvainības un paradoksus. Tā, piemēram, krievu sabiedrībā dominējošā kritiskā attieksme pret Rietumu katolicismu nav veidojusies tiešā saskarsmē ar minēto reliģisko konfesiju, bet gan no lasītās franču antiklerikālās beletristikas, kuru krievu inteliģence kaismīgi lasīja vairākus gadsimtus. Arī Rietumi pareizticību iepazina no Dostojevska, Tolstoja romāniem - „svētās krievu literatūras” (T.Manns). Tātad mākslas tēli var būt galvenais izziņas avots, kas var sniegt ne visai precīzu informāciju un sabiedrības apziņā nostiprināt pat aplamus priekšstatus.

Par mākslas tēlu nozīmi jau filosofēja Platons un Aristotelis. Platona tipa izziņa vispār balstās uz intuīciju. Aristoteļa tipa izziņā dominē loģika. Un mūsu tēmas kontekstā īpaši svarīgi ir tas, ka Platonam politika ir ideoloģijas un elites vara. Aristotelim politika ir pilsoņu un pilsoniskās sabiedrības vara. Platona dialektika ir subjektīvā dialektika. Tā ir dialektika bez loģikas. Gudram cilvēkam loģika nav vajadzīga, jo gudrs cilvēks lietas uztver intuitīvi, ar īpaša veida izjūtu. Gudram cilvēkam nav vajadzīgas hipotēzes un formālistiskas konstrukcijas. Par patiesības formālajām īpašībām, izziņas metodi, siloģismu tipiem, pareiziem argumentiem antīkajā kulturā viens no pirmajiem sāka filosofēt Aristotelis. Platonam dialektika, tā teikt, ir dieviškīga izpausme. Aristotelim dialektika - formālistiski loģiska izpausme.

Mākslas tēla analīze turpinās joprojām. Citādāk tas nemaz nevarētu būt. Cilvēks savas dzīves laikā tiekas ar „tēlu jūru”. Tēli var būt gleznaini, pievilcīgi, romantiski, reālistiski, drūmi, suģestējoši, atbaidoši, reti sastopami, plaši izplatīti. Tēli var būt krāsas un skaņas. Populārzinātniskajā literatūrā tiek rakstīts, ka skaņa „a” asociējās ar sarkano krāsu, skaņa „i” - zilo krāsu, skaņa „u” - zili zaļo krāsu utt.utml. Literatūrzinātnieki šodien raksta, ka krievu lasītāji XXI gs. priekšroku dod angļu autoru izdomātajai realitātei, proti, angļu fantastiskās prozas tēliem. XIX gs. angļiem bija reāla impērija. XX gs., kad angļi zaudēja reālo impēriju, viņu rakstnieki radīja desmitiem virtuālas impērijas ar Džoanas Roulingas uzburtajām Harija Potera vīzijām priekšgalā. Angļu rakstnieku virtuālajās impērijās saskanīgi sadzīvo dažādas kultūras un tradīcijas, kuras atspoguļo tipiski tēli, un tas angļu fantastiskajiem romāniem pievilina lasītājus ne tikai Lielbritānijā.

Dzīvē tēli virzās noteiktā tempā, un mēs tos varam aplūkot tikai tik lielā mērā, cik mums to ir atvēlējusi dzīves notikumu dinamika. Piemēram, uz ielas, avīzē vai žurnālā reklāmas tēlu mēs varam aplūkot relatīvi ilgi. Mēs varām to darīt, cik ilgi vēlamies. Turpretī videoreklāmai ir cits laika temps

- dažas sekundes. Lakoniskums ir reklāmas klipu prioritāte. Arī mākslā tēli ir pieejami vienmēr, un mākslā tēli nemainās, un mākslas tēlus mēs varam izjust vienmēr. Sastopami cilvēki, kuriem vislielāko garīgo baudu sagādā „Kara un miera” periodiska pārlasīšana. Var mainīties tikai mūsu reakcija saskarsmē ar attiecīgo mākslas tēlu. Tātad var mainīties attiecīgā tēla iedarbības intensitāte.

Tēls ir noteikts mentāls rezultāts cilvēka apziņā. Tēls izraisa izjūtas un priekšstatus. Tēls domāšanai sniedz jēdzienus, spriedumus, secinājumus.

Tēls ir ideāls veidojums, abstrakts veidojums, jo neeksistē patstāvīgi pats par sevi. Tēla funkcionālā jēga sākās tā uztveres un interpretācijas procesā, kurā tēls nekad neizsmeļ savas iedarbības iespējas un vienmēr saglabā zināmu iedarbības potenciālu. Taču tēlu iespējas var atšķirīgi izpausties, un iedarbības potenciāls var būt dažāds. Par alegoriju saucam tādus tēlus, kuros ir izteikta abstrakta ideja, ar ko attiecīgo tēlu saista tikai zināma analoģija. Piemēram, „sieviete ar aizsietām acīm un svariem rokās”. Savukārt metaforā tiek salīdzinātas divas parādības, kā rezultātā rodas jauna izpratne - nozīmība. Piemēram, „dzīves noriets”. Oksimorons ir tēls, kurā ir runa par tādām izpausmēm, kas reāli nav iespējamas. Piemēram, „skanīgs klusums”.

Ģeniālais krievu filosofs Aleksejs Losevs poētiskos tēlus salīdzināja ar burvestību. Poētiskais tēls ir tāds tēls, kas ir spējīgs cilvēku pacelt pāri sadzīviskajiem apstākļiem un cilvēku dara vienaldzīgu pret domas loģisko secību. Poētiskajā tēlā vienmēr ir kaut kas tāds, kas nav aptverams zinātniski un ko nevar zinātniski analizēt un izskaidrot, bet kas tajā pašā laikā pārņem savā varā cilvēka garīgo pasauli kā kaut kāda burvestība.

Augstvērtīgs poētiskais tēls vienmēr ir simbolisks un mitoloģisks veidojums. Tāds ir Andreja Pumpura Lāčplēsis, Spīdola. Simbols ir neierobežoti daudznozīmīgs tēls. Simbols ir totāli atvērts tēls tā interpretācijai.

Simbols ir tēls un arī zīme. Simbols ir materiāli vienots ar zīmi. Piemēram, saule ir simboliska zīme Raiņa daiļradē, iegūstot visdažādākos interpretācijas variantus. Saule kā augšāmcelšanās simbols, saule kā brīvības simbols, saule kā labestības simbols utt.

Protams, kultūrā ne visas zīmes ir tēli, un pie tam nav simboliski tēli - neierobežoti daudznozīmīgi tēli. Ceļa zīme, šoferu „mīļākā” zīme, „Iebraukt aizliegts” („ķieģelis”) ir izteikti vienpusīga zīme, kategoriski aizliedzot noteiktu darbību. Taču mēdz būt zīmes, kuras ar laiku sabiedriskajā apziņā iegūst daudznozīmīgu interpretāciju. Tātad pārvēršās par savdabīgiem simboliem. Tā tas pašlaik notiek ar zīmi „dators”. Jo tuvāk šodienai, jo aktīvāka kļūst tendence ikdienišķi empīrisko materiālu apzināti pārvērst par tēliem un pat simboliem. Šī tendence ir reklāmas un patērēšanas stimulēšanas imperatīvs - kategoriska nepieciešamība. Un pati reklāma jau ir kļuvusi par mūsdienu kultūras simbolu.

Cilvēki tic tēliem. Viņi domā, ka reklāmā tiekas ar objektīvu informatīvu materiālu. Taču tēls var nesakrist ar realitāti un var modificēt realitāti. Tēls dzīvo savu dzīvi un nav saistīts ar to, ko attēlo no reālās dzīves. Tādējādi mēs savu pasauli esam pārvērtuši par fikciju pasauli. Pret tēlu būtu vispareizāk izturēties kā pret autonomu virtuālu informatīvo objektu, kas izpilda manipulatīvu uzdevumu un nav saistīts ar reālo īstenību, bet gan ar to īstenību, kuru grib uzburt, uzspiest, iestāstīt cilvēkiem.

Tēls/”imidžs” reklāmā, PR, mārketingā ir komerciāls produkts. Par tā rašanos ir samaksāta nauda. Turklāt tēls/”imidžs” prasa nepārtrauktu finansējumu. Ja tas nenotiek, tad tēls/”imidžs” var „novīt” un tēlu/”imidžu” var pārņemt inflācija. Tēlu/”imidžu” var nomelnot, apzināti noklusēt.

Tas laiks, kad vārds „mīts” asociējās tikai ar arhaiskajiem vēstījumiem par Zevu, Prometēju un citiem senajiem dieviem, ir sen pagājis. Rietumu kultūrā XX gs. notika mīta un mītiskuma jeb, vienā vārdā sakot, neomitoloģiskuma renesanse. Protams, atbilstoši cilvēka apziņas attīstības vēsturiskajai stadijai, mūsdienu cilvēka mentalitātes un zināšanu līmenim, vēloties izprast, izskaidrot un ietekmēt masu apziņas formas.

Pilnīgi ir skaidrs, ka neomitoloģiskuma renesansi stimulēja demogrāfiskās pārmaiņas - iedzīvotāju skaita krasais pieaugums Eiropā un tā sekas - „masu sacelšanās”, masu cilvēku un masu kultūras invāzija. XX gs. Rietumu sabiedriski politiskā dzīve un masu kultūra attīstījās tādā veidā, ka nespēja eksistēt bez mītiskām konstrukcijām. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, masu darbībā, uzvedībā un komunikācijā izpaudās kaut kas tāds, ko varēja izskaidrot un aprakstīt tikai ar mitoloģijas zinātniski jēdzieniskā un metodoloģiskā aparāta palīdzību. Tātad masu darbībā, uzvedībā un komunikācijā izpaudās kaut kas tāds, ko nācās salīdzināt ar seno cilvēku garīgo pasauli. Var tāpēc droši teikt: demogrāfiskās pārmaiņas veicināja mītiskuma pieprasījumu jeb, citiem vārdiem sakot, sabiedriskās apziņas kvantitatīvi grandiozajā tirgū radās jaunas preces -mītiskuma - pieprasījums.

Lieta ir tā, ka mīts ir masu apziņas forma, un mītiskums ir sociāla parādība. Mīts var būt efektīvs instruments sabiedriskās apziņas manipulācijās. Īpaši tad, kad ir nepieciešams akcentēt cilvēka bezspēcību pret sociālajiem spēkiem un šo spēku fatālo iedarbību un varu. Senajos mītos tāds spēks bija daba. Senajos mītos cilvēks jūtās bezspēcīgs saskarsmē ar dabas spēkiem. Mūsdienu cilvēks no dabas vairs nebaidās un sevi pat uzskata par dabas valdnieku. Mūsdienu cilvēks jūtas bezspēcīgs saskarsmē ar sociālajiem spēkiem, un tas tiek ciniski izmantots neomitoloģiskuma ērā. Turklāt, kā izrādījās, masa un masu cilvēks vislabāk saprot mītisku valodu un mītisku sižetu. Pat vairāk - masa un masu cilvēks faktiski grib dzirdēt tikai mītus. XX gs. spilgtākie piemēri, protams, ir fašistu un boļševiku mīti, visjaunākajā periodā - amerikāņu liberālās demokrātijas un Austrumeiropas neonacionālisma mīti. Musolini lepojās: „Mēs radījām mītu; mīts - tā ir ticība, cēls entuziasms; mītam nav jābūt realitātei, mīts - impulss un cerība, ticība un vīrišķība. Mūsu mīts - nācija, liela nācija, kuru mēs vēlamies pārvērst par konkrētu realitāti”/1/.

Mīts nav saistīts ar pasaules izziņas tieksmēm, bet gan ar darbības un uzvedības normām. Mīts ir šo normu regulātors. Mīts var stimulēt masas un masu cilvēka konkrētu rīcību.

Taču pats galvenais - mīts nevar pastāvēt bez cilvēka ticības mītam. Ja cilvēks netic mītam, tad mīts zaudē jebkādu vērtību. Ja cilvēks netic „skaistajai pasakai”, tad tai nav nekāda ideoloģiskā vērtība. Savukārt ticība mītam rodas tikai tad, ja cilvēks ir pārstājis domāt. Ja cilvēks ir pieradis patstāvīgi visā iedziļināties ar prātu, tad nav gandrīz nekādas izredzes viņam kaut ko iestāstīt, un mitoloģiskajām konstrukcijām nav nekāds lietderības koeficients. Tas tagad ir perfekti izpētīts un izprasts: cilvēks, nonācis pūlī/masā, pārstāj patstāvīgi pieņemt lēmumus un akli pakļaujas kolektīvajai gribai, kuras formēšanai un vadīšanai ir pieejama ļoti efektīva tehnoloģija. Tāpēc ir iespējams masas operatīvi vadīt, un kopš XX gs. tas tiek apzināti un regulāri praktiski darīts. Skaidrs, ka pilnveidojās tehnoloģija. Šodien populāro „oranžo revolūciju” tehnoloģija krasi atšķiras no fašistu un boļševiku lietotās tehnoloģijas masu vadīšanā. Par „vadāmā haosa” tehnoloģijām šajā grāmatā ir atsevišķs raksts.

Protams, aizvadītajos gadu tūkstošos turpinājās ne tikai tēlu analītika, bet turpinājās arī cilvēka iztēles ietekmēšanas izpratne. Čarlzs Viljams Morriss (Charles W.Morris), semiotikas pamatlicējs, uzskatīja, ka cilvēka intelekts ir jāsaista ar zīmju funkcionēšanu. Cilvēka dzīve bez zīmēm nav iedomājama. Zīmes ir visur: valodā, rakstībā, mākslā, medicīnas diagnostikā, tehnikā, zinātnē, signalizējošās iekārtās utt. Kā tagad labi zināms, atsevišķas zīmes var iegūt tēla un simbola jēgu sabiedriskajā apziņā.

XX gs. 60.-70.gados tēlu un zīmju galaktikā notika t.s. ikoniskais pavērsiens, kad sāka dominēt vizuālie artefakti un komunikācijas vizuālās metodes. Radās jauna zinātniskā disciplīna - vizuālā antropoloģija, kad antropologam ir jāanalizē ne tikai teksti, bet arī video materiāli.

Ikoniskais pavērsiens visuzskatāmāk atspoguļojas komunikācijā. Interneta laikmetā teksts kļūst par vizuālā tēla sastāvdaļu. Uz datora ekrāna teksts sāk funkcionēt kā vizuālais tēls. Komunikācijas pētniecībā aktualizējās jaunas tēmas: vizuālās komunikācijas estētiskais faktors, reklāmas vizuālā politika, korporatīvās vides vizuālā politika, etnosa vizuālā politika, cenu samazināšanas vizuālā valoda, vizuālā kultūra un institucionālā subordinācija, vizuālā komunikācija politiskajā praksē, vizuālo simbolu leģitīmisma problēma, sociālās komunikācijas virtualitāte u.c.

Taču nedrīkstam aizmirst, ka vizuālajam vienmēr ir bijusi sava vieta kultūrā. Tautas paruna māca: labāk vienu reizi redzēt nekā simts reizes dzirdēt. Karens Svasjans citē viduslaiku domātāju abatu Galiani: „Mūsu galvā viss ir optika; mēs neesam radīti patiesībai, un priekš mums patiesība neko nenozīmē. Optiskā ilūzija - vienīgais, kam nākas pievērst uzmanību”/2/. Arī mūsdienās ir sastopamas atskaites par pētījumiem, kuri apliecināja vizuālo tēlu prioritāti (80%) reklāmas uztverē.

Nākas atcerēties kino lomu. Kino radīja masu vizualizācijas etalonus un kanoniski nostiprināja masas vizuālo tēlu vispār. Šajā ziņā vispirms prātā nāk Sergeja Eizenšteina filmas. Amerikāņu pazīstamais kulturologs Fredriks Džeimisons mēdz uzsvērt, ka mūsdienu globalizācijas kontekstā visefektīvākie tēli ir vizuālie tēli, jo tie uztverē nepazīst nekādas robežas, kā tas ir ar literāro tekstu tēliem, kuri vienmēr darbojās zināmā lokālā vidē.

Taču minētajā periodā (XX gs. 60.-70.g.) īpaši sāka uzplaukt tas, ko Ž.Bodrijārs nosauca par ikdienišķās dzīves estetizāciju. Māksla tomēr nekļuva par dzīves ideālāko formu, un māksla diemžēl zaudēja sava lidojuma augstumu un nolaidās līdz ikdienišķi empīriskajam līmenim. Ž.Bodrijārs piemērā min Djušana darbošanos, kad par mākslas priekšmetu kļuva vīriešu vajadzībām izgatavotais klozetpods. Kā zināms, t.s. postmodernisma mākslā klozetpodu un citu triviālu objektu izmantošana turpinās ar apskaužamu entuziasmu. Pjero Manconi savā „mākslā” pat izmantoja

trauciņus ar 30 g saviem izkārnījumiem.

Jauno laiku estētiskajās utopijās bija plaši izplatīts viedoklis par mākslas cēlo misiju - glābt pasauli. Daudzi domātāji izteicās, ka tikai māksla ir spējīga glābt pasauli. Turklāt viņi loloja lielas cerības, ka agrāk vai vēlāk tā tas arī notiks. Raiņa ideālismā tam bija milzīga loma. Faktiski ticība mākslas „profilaktiskajām” un „terapeitiskajām” spējām viņam bija zināms morālais garants, kas deva spēku nodarboties ar literatūru un vieglāk pārdzīvot sava laika sociālās kolīzijas, latviešu tumsonību un blēdīgumu.

XX gadsimtā māksla zaudē savu iedarbības spēku. Pateicoties savai ģenialitātei, māksla spēj radīt ilūzijas un spēj palīdzēt pacelties pāri realitātei. Māksla spēj radīt tādu situāciju, kad lietas un parādības pakļaujas estētiskās spēles visaugstākajam līmenim. Taču XX gadsimtā tas sāka izzust. Māksla zaudēja savu noslēpumainību, pateicoties „djušanu” un „manconi” iespējai sevi saukt par māksliniekiem. Sociuma estētiskās prasības strauji devalvējās, pieskaņojoties kultūras visos institūtos dominējošā masu cilvēka estētiskajai gaumei. Neko nelīdzēja brīdinājumi un protesti, kurus savā laikā organizēja Frankfurtes skola un tās domubiedri visās zemēs. Milzīgu „ieguldījumu” mākslas devalvācijas procesā deva masu mediji, mākslu traktējot kā ikdienišķu izpausmi. Tā rezultātā māksla sāka strauji zaudēt savu ģenētisko kodu. Tagad - digitālās tehnoloģijas laikmetā -valda uzskats, ka katrs var būt mākslinieks. Internets ir pārpildīts ar „mākslas” darbiem - dzeju, prozu, fotogrāfijām u.c. Krievijā 2010.gadā notika plaša diskusija par mākslas tēla vietu mūsdienu pasaulē (skat. žurnāla „Horoc” 2010.g. 4.nr.). Secinājums bija vienprātīgs, - šodien galvenais ir cena un nav skaidrs, kas ir māksla - mediju šovs, dokuments, pornogrāfija, sociālais monitorings vai vēl kaut kas cits. Priekš jaunbagātniekiem māksla ir tas, ko dēvē par event making. Gleznot, zīmēt tagad ir nepieklājīgi, visi mākslinieki gatavo „projektus”, kuru vērtējumā visu izšķir mūsdienu sabiedrības „reitinga mentalitāte”.

XX gadsimtā māksla izvērtās nevis cēlā idealizācijā, bet izšķīda ikdienišķās dzīves estetizācijā. Var pat teikt, ka māksla izzuda, atdodot savu vietu tēlu cirkulācijai un pārvēršoties par banalitātes izskaistinātāju. Šajās peripetijās mākslas garīgo potenciālu - spēju apburt cilvēku - aktīvi sāka ekspluatēt kapitālisms, nodrošinot sākumā preču, bet no XX gs. nogales arī pakalpojumu tirga stimulāciju. Reklāma un mārketinga komunikācija balstās uz tēlu cirkulāciju un banalitātes izskaistināšanu.

Mākslinieciskā reprezentācija šodien ir nonākusi pilnīgi jaunos vēsturiskajos apstākļos, salīdzinot ar to laiku, kad mākslas darbam bija noteiktas tradicionālas funkcijas, no kurām primārā bija estētiskā pārdzīvojuma stimulēšana. Tagad mākslas darbs var veikt citas funkcijas - „piāra”, mārketinga, reklāmas. Turklāt ikoniskais pavērsiens un vizuālās kultūras nostiprināšanās iegūst universiāli globālistisku vērienu, aizstājot un galu galā graujot nacionālo kultūru. Nacionālā kultūra vienmēr veidojās un balstījās uz literatūru - rakstīto vārdu. Nacionālās kultūras dzinējspēks vienmēr un visur ir bijusi daiļliteratūra. Mūsdienu vizuālā kultūra iegūst transnacionālu raksturu, jo ir visiem vienādi saprotama. Literatūras uztvēršana prasa specifisku kompetenci - valodas prasmi.

Dzīvojot XX gadsimtā, bija nepārprotami redzams, ka Rietumu kapitālisms visus cilvēkus vēlas padarīt atkarīgus no precēm - visus pārvērst par preču vergiem. Katrai precei kapitālisms tiecās

pievienot estētisko vērtību, pārvēršot preci par tēlu un pat simbolu, kā arī apvijot preci ar mītiem.

Ž.Bodrijārs (1929-2007) sabiedrības vēsturi iedalīja trijos posmos: 1) pirmskapitālistiskais posms, 2) politiskās ekonomijas posms un 3) simulakru universiālās izplatīšanās posms.

Simulakra izpratnē viņš balstījās uz Platona skaidrojumu: simulakrs ir ideāls modelis, ko iespējams precīzi vai neprecīzi atdarināt. Ž.Bodrijāra ieskatā katrā vēsturiskajā posmā ir sava noteikta simulakru izmantošanas tradīcija. Pirmskapitālistiskajā posmā notika simulakru atdarināšana, politiskās ekonomijas posmā notika simulakru ražošana, simulakru universiālās izplatīšanās posmā - no XX gs. otrās puses - notiek simulakru simulācija. Mūsdienās tas visuzskatāmāk izpaužās preču ražošanā, kurā dominē simulācija. Simulācija nav oriģināla atdarināšana un nav arī sērijveida ražošana, jo simulācijas procesā notiek atšķirību modulācija tik lielā mērā, ka oriģināls vispār vairs neeksistē - izzūd priekšstats par sākotnējo ideālo modeli. Sākotnējais ideālais modelis tiek simulēts, tādējādi apmānot patērētājus.

Ž.Bodrijāra pirmā grāmata „Lietu sistēma” iznāca 1968.gadā. Zināms, ka tolaik preču jeb lietu patērēšana Rietumu cilvēku dzīvē jau bija kļuvusi par galveno sastāvdaļu. Ja tas tā nebūtu, izcilā franču filosofa minētā grāmata netiktu sarakstīta. Tās tēma ir lietu pasaules prioritāte cilvēka ikdienā, un tā bija pilnīgi jauna tēma Rietumu filosofiskās domas vēsturē.

Taču skaidrs ir arī tas, ka tolaik lietu patērēšana vēl nebija sasniegusi iracionālās mānijas stadiju, kādu tā sasniedza mūsu gadsimtā. Tolaik lietu patērēšanai vēl nebija pievienojusies pakalpojumu patērēšana, kas iesākās nesen - XX gs. nogalē. Ž.Bodrijārs norāda, ka patērēšana ir kļuvusi par izteikti mūsdienīgu fenomenu, kas radās XX gadsimtā un bija iespējams preču/lietu pārpilnības apstākļos.

Franču filosofa minētā grāmata bija oriģināla arī tāpēc, ka ekonomisti un tajā skaitā marksistu ekonomisti nebija pievērsuši uzmanību patērēšanai. Viņu uzmanība bija pievērsta ražošanai -darbaspēka un ražošanas līdzekļu īpašnieku attiecībām. Kā zināms, šodienas ekonomiskajās teorijās ražošana ir otrajā vietā. Pirmajā vietā ir preču un pakalpojumu pārdošana, - tas daudzpusīgais process, kas ir saistīts ar preču realizāciju un kas tagad ir ievērojami dārgāks nekā ražošanas process. Ž.Bodrijārs ražošanu neuzkata par galveno kapitālisma saimnieciskajā darbībā. Viņaprāt ražošana ir kļuvusi par zīmi zīmju sistēmā - apakšsistēmu.

Grāmatā „Lietu pasaule” var just, ka autors lietu pasauli vēlējies klasificēt tāpat kā dabaszinātnieks cenšas pedantiski klasificēt floru un faunu. Autors atrunājas, ka viņu interesē tikai sadzīves lietas, bet nevis tehnika. Taču autors uzsver, ka lietu pasaule ir organiski vienota ar visu kultūru. Turklāt vienota ar masu kultūru. Ja arī mūsdienu kapitālismā it kā notiek lietu personalizācija, tad tā faktiski ir cilvēku apmānīšana. Patērētājam neviena lieta netiek piedāvāta vienā eksemplārā. Industriālā sabiedrībā preču izvēle ir it kā pircēja formālās brīvības apliecinājums. Taču tā ir brīvības fikcija. Pērkot lietu, cilvēks tiek ievilināts lietu pasaulē. Cilvēks nepērk lietu saskaņā ar savu izvēli, bet gan saistībā ar kultūras sistēmu, jo kultūra cilvēkam it kā dod iespēju būt brīvam savā izvēlē. Cilvēka griba faktiski ir ierobežota; to ierobežo sabiedrība, kurā valda prasība katram būt brīvam savā izvēlē, lai atdalītu sevi no citiem. Sabiedrībā/kultūras sistēmā valda sociālā norma - cilvēkam ir jābūt brīvam savā izvēlē. Lietu presonalizācija tāpēc ir fundamentāla ideoloģiskā nostādne, kas kalpo cilvēka integrācijai sabiedrībā - saplūšanai ar sabiedrības normām un vērtībām. Tādējādi nākas secināt, ka patērēšana ir sociāls diktāts un ietekmē dzīves kvalitāti, - cilvēks var izdzīvot tikai ar vienu noteiktu kvalitāti, kuru diktē sabiedrība. Ž.Bodrijārs raksta, ka ASV 90% no iedzīvotajiem praktiski vēlas tikai vienu - iegūt to, kas jau ir citiem. Masu izvēle katru gadu tiek realizēta attiecīgās lietas visjaunākā modeļa iegādē. ASV tāpēc visi patērētāji faktiski pieder vienai grupai. Rietumeiropā vēl tā neesot, taču jau ir novērojama tendence atdarināt amerikāņus, nostiprinoties totāli viendabīgai patērētāju masai. Atgādināsim, franču sociālā filosofa grāmatā darbība notiek XX gs. 60.gados. Interesanti, ka Rietumos jau tolaik bija reklāmas saukļi, kuri pēc apmēram 40 gadiem dominē Latvijā: „elitāra gaļa”, „elitāras cigaretes” u.tml.

Kā raksta Ž.Bodrijārs, mūsdienās reklāma nebalstās uz loģisku izkārtojumu - tēzi un argumentiem. Reklāma balstās uz leģendas un iedvesmošanas loģiku. Cilvēki netic reklāmai, taču tajā pašā laikā tā viņiem ir vajadzīga un dārga. Reklāmā preces īpašību demonstrācija nav galvenais. Galvenais ir leģenda par preci. Ž.Bodrijārs tamlīdzīgu attieksmi dēvē par Sala Tēva fenomenu. Bērni nejautā, vai Sala Tēvs reāli eksistē. Bērnus interesē tikai Sala Tēva atnestās dāvanas. Pie tam bērniem Sala Tēvs asociējās ar mātes rūpēm. Arī reklāma vispirms asociējās ar rūpēm par cilvēkiem. Kā uzskata Ž.Bodrijārs, sabiedrība ir katra tās locekļa māte. Reklāmā izpaužās mātes sabiedrības rūpes par cilvēkiem. Reklāma audzina tāpat kā to dara māte. Reklāma ir kļuvusi par morāli politisko ideoloģiju. Ja vēsturiski senāk morāli politisko normu ieviešanā vajadzēja lietot spēku, tad tagad vajadzīgo normu realizāciju nodrošina patērēšana, jo patērēšana kalpo kā efektīvs spēks cilvēku integrācijai attiecīgajā sabiedriskajā iekārtā.

Pēc XX gs. 60.gadiem patērēšanas mānija ir kļuvusi par kapitālisma neatņemamu sastāvdaļu. Šī mānija ir aptvērusi visus - eliti, vidusšķiru, inteliģenci. 2006.gada 25.-30.jūnijā Pēterburgā notika seminārs „Patērēšana kā komunikācija”. Ķīnieši izgudroja pulveri, kompasu, okeāna bureniekus, iespiedmašīnu, papīru, papīra naudu, manufaktūras ražotni, grāmatu iespiešanu un vēl daudz ko citu. Taču viņi savus izgudrojumus nepārvērta par elku, naudas pelnīšanas avotu, nekļuva izgudroto lietu vergi. Atklājumu rezultātā nemainījās sociāli ekonomiskā sistēma, kā tas vienmēr ir bijis Eiropā.

Kapitālisma sociāli ekonomiskajā teorijā kopš XVIII gs. dominē atziņa par cilvēka racionālo rīcību. Cilvēks teicās gūt sev labumu, balstoties uz racionāliem aprēķiniem. XX gs. šo modeli kapitālisms sāka apzināti ignorēt, jo racionāla pieeja nevar veicināt preču nemitīgu pirkšanu. Ja cilvēks racionāli domā, tad viņš var nepirkt jaunu pulksteni tikai tāpēc, ka tādu nupat nopirka kaimiņš jeb tādu nēsā viņa mīļākais futbolists fotogrāfijā uz glancētā žurnāla vāka. XX gs. kapitālisms darīja visu, lai racionālās refleksijas vietā stātos impulsīvi emocionālā reakcija, kad cilvēka eksistences refleksīvo veidu aizstāj reaktīvais eksistences veids, kā šo procesu dēvē zinātnē. Cilvēka „apdullināšanas” process ieguva jaunus apgriezienus pēc tam, kad kapitālisms izprata perspektīvas „nošaut divus zaķus”. Proti, tika izprasts, ka patērēšanas mānijā ievilinātais cilvēks kļūst sociāli apātisks un viņš vairs nav spējīgs protestēt pret sociālo netaisnību un nevienlīdzību. Tātad patērēšanas mānijā ievilinātais cilvēks nav spējīgs vērsties pret kapitālisma sociālajām netaisnībām un kapitālistiem nedraud 1917.gada vēstures atkārtošanās.

Reklāma ir cilvēka vēlēšanās stimulēšana. Tā ir reklāmas klasiskā definīcija. Modīgās definīcijās mēdz norādīt, ka reklāma ir varas stratēģija. Runa ir par reklāmas varu un par reklāmas spēju pakļaut cilvēku.

Reklāmas mērķis ir konkrēta pieprasījuma formēšana. Tādējādi reklāma ir voluntāri uzspiests produkts. Reklāmas autori nevienam cilvēkam neprasa, vai viņš vēlās iepazīties ar attiecīgo reklāmu. Reklāmas autori nevienam cilvēkam neprasa arī to, vai viņam vispār ir vajadzīga reklamētā prece.

Šodien nevienam nav noslēpums par reklāmas tieksmi hipotētiski totāli pārvaldīt patērēšanu. Turklāt reklāmas vara ir tāda vara, kurai sabiedrībā nav nekāda leģitimitāte. Teiksim, pilsētas sabiedrībai netiek prasīts, vai tā vēlas jeb nevēlas skatīt reklāmu savas dzīves vidē. Ja pilsētā reklāma tiek izvietota, tad to gribot negribot nākas katram aplūkot un vairāk vai mazāk izjust reklāmas iedarbību. Pilsētas iedzīvotāji tiek voluntāri pakļauti psiholoģiskai ietekmei bez viņu gribas un atļaujas. Ne velti tāpēc šodien izskan aicinājums pieprasīt materiālo kompensāciju par reklāmas izvietošanu un šo kompensāciju izmaksāt katram pilsētas iedzīvotājam. Protams, cilvēks sevī izstrādā aizsardzības mehānismus pret reklāmu - psiholoģisko imunitāti. Cilvēks nelasa un neskatās reklāmu, pasta kastītē atrastos reklāmas iespieddarbus tūlīt met atkritumu urnā. Taču pilnā mērā izvairīties no reklāmas ietekmes šodien nav iespējams nevienam.

Reklāma ir virtuāls produkts. Reklāma ir virtuāls produkts tāpat kā jebkurš mākslas tēls, iedarbojoties nevis ar savu materiāli empīrisko/zīmes esamību, bet gan ar to garīgo burvestību, kurai nevar būt materiāli empīriska esamība. Reklāmā visu izšķir tās tēlainība - reklāmas tēla garīgā iedarbība, spējot diktēt cilvēciskās velmes noteiktā virzienā.

Reklāmu mēdz apsaukāt par XX gs. alu mākslu. Reklāma ir tipoloģiski līdzīga mākslai, kuru kādreiz radīja alās dzīvojošie mežonīgie divkājainie radījumi. Reklāmu ar alu mākslu salīdzina tāpēc, ka reklāma ir iemanījusies plaši izmantot mītiskumu. Tātad reklāma ir iemanījusies balstīties uz dažādiem kultūras arhetipiem - cilvēciskās apziņas slāni, kas sakņojās katra cilvēka zemapziņā. Savukārt saruna par kultūras arhetipiem tradicionāli asociējās ar cilvēka evolūcijas pirmsākumiem -alu periodu. Internetā ir lasāmi arhetipisko simbolu gari saraksti alfabēta secībā. Arhetipiskie simboli balstās uz kolektīvo bezapziņu, spējot izraisīt visiem cilvēkiem vienādas stereotipiskās asociācijas.

Šodienas cilvēku garīgajā pasaulē dominējošie mentālie strati (reklāma, virtualitāte, patērēšanas mānija u.c.) nevar neatgādināt Osvalda Špenglera prognozi par to, ka kultūra var nonākt veģetatīvā snaudoņā, ko viņš dēvēja par fellahismu. Fellahisms ir tāds process, kad augsti civilizētos dzīves apstākļos uzplaukst cilvēku vēsturiski pirmatnējās attīstības stadijas izpausmes. Šodienas dzīves apstākļi ir ļoti augsti, - šodienas cilvēki lieto datorus, Internetu, mobīlos telefonus, taču „tviterotājus” nākas uzskatīt par pilnīgiem idiotiem un citu apzīmējumu viņiem ir grūti piemērot. Šodienas cilvēki faktiski nedzīvo kultūrā, bet tikai mehāniski kultivē kultūras formas, kamēr „nav nosēdušās baterejas”. Nākas atcerēties, ka Osvalds Špenglers paredzēja eiropiešu nonākšanu pilnīgā fellahismā ap 2200.gadu. Savukārt Karens Svasjans uzskata, ka O.Špenglers savās prognozēs bija pārāk optimistisks. Šodienas eiropiešu garīgā dzīve liecina, ka process var pilnā mērā noslēgties daudz ātrāk.

Reklāmā populārākās mitologēmas tagad ir labi zināmas. Piemēram, bērns - dzīves/jaunā sākums, opozīcija nāvei, morālā nesamaitātība, nākotne, cilvēciskums; ēna - demoniskums, melnā un baltā pretstats, viņpasaule, negatīva situācija; sieviete - māte, erotiska iekāre, augstākā gudrība; vīrietis -fiziskais spēks, nekontrolējama vardarbība, vīrišķība; kvadrāts - stabilitāte; aplis - atvērtība; pentagramma - maģiskums; vilks - neuzvarams sargs, ļauns spēks, destruktīvs haotisks sākums.

Jo tuvāk šodienai, jo cilvēka dzīvē lielāka ir brendu (zīmolu) loma. Daudzi aplami domā, ka brendu rada reklāma. Brendu nerada reklāma. Brendu rada pats cilvēks. Protams, brenda ģenēzē ir svarīgi tādi faktori kā reklāma, PR, mārketinga komunikācijas triki, mediju paziņojumi. Šodien mārketologi modīgi runā par rebranding, audiobranding, sensorybranding, mediabranding. Taču izšķirošā loma ir cilvēka attieksmei pret attiecīgo preci. Ne velti mēdz teikt, ka biznesa darījumu var veikt jebkurš muļķis, taču brendu rada ģēnijs - viņa ticība un neatlaidība, pacietība un izturība. Tā, piemēram, mūsdienu informācijas tehnoloģiju populārākos brendus patiešām radīja ģeniāli cilvēki. Taču tajā pašā laikā mēs tagad zinām par „dot.com” krīzi 2000.gadā. To izraisīja mākslīgi uzpūsta brendu/firmu vērtība. Piemēram, bankrotējošās firmas „NortelNetworks” cena bija uzpūsta līdz 180 miljardiem dolāru. 2011.gada maijā Internetā parādījās informācija, ka „Skype” cena ir 8,5 miljardi dolāru un par tādu summu firmu grib pirkt Microsoft”. Tikai lieta ir tā, ka „Skype” ir nerentabla firma un strādā ar zaudējumiem. Mēs faktiski atkal tiekamies ar iracionālu „brendadebioloģiju”. Ne velti tādi vecākās paaudzes miljardieri kā V.Baffets neinteresējās par informācijas tehnoloģiju sfēru un pat saka, ka neko nesaprot šajā biznesā.

Tiek uzskatīts, ka brends ir mārketinga jēdziens. Pastāv divas pieejas šī jēdziena traktējumā. Vieni uzskata, ka brendu veido nosaukums, logotips un citi vizuālie elementi (krāsas, burtu šrifts). Otri uzskata, ka brends ir tēls/”imidžs”, kas balstās uz noteiktu reputāciju. Tomēr nākas ņemt vērā, ka ir arī tiesību aspekts un psiholoģiskais aspekts. Tikai tirdzniecības zīme var būt juridiski respektējama. Psiholoģiski tā ir informācija par firmu, kas ir iespiedusies pircēju atmiņā. Daudzi tāpēc ir pārliecināti, ka brendi vispār neeksistē reālajā dzīvē, bet ir sastopami tikai cilvēka apziņā. Brendu neveido preces vai pakalpojuma ražotājs, bet gan patērētāji.

Saprotams, brendu veidošanā noteikta loma ir mārketingam. Mārketings ir cilvēciskās darbības veids, lai apmierinātu cilvēku vajadzības un prasības apmaiņas veidā. Tātad - pārdodot un pērkot. Mārketings ir sociāls process. To saka F.Kotlers. Tātad mārketings ir kaut kas vairāk par elementāru tirdzniecību. Mārketings ir zinātne un māksla pareizi apmierināt vajadzības. Taču ne tikai apmierināt vajadzības, bet galvenais - stimulēt vajadzības.

Patērēšanas mānijas stimulēšana ir tas, kas mārketingu atšķir no elementāras tirdzniecības. Patērēšanas mānijas stimulēšana ir sociāls process. Mārketingam attīstoties, ātri atklājās, ka patērēšanas mānijas stimulēšanā nākas balstīties uz iracionālo satvaru cilvēkā - zemapziņu, dažādiem garīgajiem arhetipiem, kaislībām, instinktiem. Mārketinga komunikācijas mērķis ir pārliecināt cilvēku izmainīt savu viedokli, uzvedību, attieksmi, bet pats svarīgākais - atrunāt cilvēku

racionāli pieņemt lēmumu, atrunāt cilvēku nedomāt vispār.

Acīmredzot pamatoti ir izplatīts viedoklis, ka brends ir masu psihozes produkts - mentāla konstrukcija. Lai izvairītos no tādas pieejas, American Marketing Association pret brendu izturās kā pret tirdzniecības zīmi - bez psiholoģiskās ažiotāžas. Brends ir vārds, zīme, simbols, dizains vai arī visu minēto elementu kombinācija, lai identificētu preci vai pakalpojumu.

Interneta galaktika atklāja jaunas iespējas brendu radīšanā. Priekšplānā izvirzās brendu menedžments jaunajos medijos un sociālajos tīklos, brendu komunikācijas stratēģija Interneta digitālajā vidē, brendu personalizācijas perspektīvas, brendu līdzdalība virtuālajā pasaulē (spēlēs). Vārdu sakot, t.s. digitālais brendings strauji apsteidz t.s. tradicionālo brendingu.

Interneta galaktika strauji transformē sabiedriskās attiecības, izmaina sakarus ar sabiedrību un izmaina to, ko vācieši sauc par offentlichkeitsarbeit - strādāt priekš sabiedrības, strādāt sabiedrībā, strādāt ar sabiedrību. Interneta galaktika izmaina PR, ko „The Guardian” 1998.gadā nosauca par „parazītiskas informācijas ateju”. XXI gs. 70% no Public Relations darbības ir pievērsta mārketinga komunikācijai. Pie tam šodien PR ir pārvērties par IPR - Interactive Public Relations, jo Internets un citi jaunākie sakaru līdzekļi nodrošina ātru atbildes saņemšanu no klienta. Pats svarīgākais -mārketologi ar klientu var komunicēt bez starpniekiem.

Internets, Intranets, elektroniskais pasts, videokonferences, mobīlais telefons priekšplānā izvirza interaktīvo komunikāciju (IC). Tai ir noteikta psiholoģiskā aura. IC visi ir sociāli vienlīdzīgi un netiek fiksēts klienta sociālais statuss. Starppersonālajā komunikācijā (tradicionālajā mārketingā) klienta un mārketologa sociālais statuss vienmēr funkcionē, un no tā nevar izvairīties. Interaktīvajā komunikācijā Internetā un citā digitālajā vidē sociālais statuss neeksistē, proti, netiek mentāli fiksēts.

Amerikāņu pazīstamais manipulāciju filosofs H. Lassvels (H.Lasswell) jau 1928.gadā prognozēja, ka jaunais sociālais fenomens „Public Relations” nomainīs propagandu, kas cilvēkiem asociējās ar kaut kādu garīgo diktatūru. Rietumos patiešām XX gs. pret propagandu sāka izturēties nicinoši un naidīgi, kaut gan savā būtībā propaganda saglabājās un pat pieauga, jo savu firmu un preču propagandai dedzīgi pievērsās kapitālistiskais bizness.

Taču PR/propagandas vēsturē var izdalīt divus posmus. Tas bezšaubām šodien skan jocīgi, taču PR/propagandas vēsturē bija, tā teikt, humānistiskais posms, kuru nomainīja ciniskais posms. Par humānistisko posmu nākas runāt tāpēc, ka PR/propagandas darbībā tika saskatīta pozitīva un garīgi vitāla nepieciešamība palīdzēt sabiedrībai izprast dzīves politiskos, sociālos, ekonomiskos notikumus. Acīmredzot tā pret propagandu izturējās „propagandas tēvs” Romas pāvests Urbans VIII, dibinot 1633.gadā propagandas kongregrāciju. Savukārt amerikāņi pirmajā laikā pret PR izturējās kā pret publisko diplomātiju - valsts interešu propagandu civilizētā formā.

Tā, piemēram, amerikāņu slavenais PR ideologs Artūrs Peidžs vienmēr dedzīgi uzsvēra nepieciešamību radīt dialogu ar sabiedrību. Viņaprāt PR mērķis ir izpelnīties un saglabāt sabiedrības piekrišanu un atbalstu. Bet to var panākt tikai ar godīgu rīcību un cienīgu attieksmi pret dialoga dalībnieku - sabiedrību. Kā zināms, līdz XX gs. dialogu palīdzēja veidot žurnālisti, veicot sociālās kontroles un sabiedrības „audzinātājas” funkciju. Dostojevska izcilajā romānā Lielais Inkvizitors saka: „Ļaudis negrib brīvību, viņi grib maizi; viņi grib, lai viņus vada”. Diemžēl XX gs. pakāpeniski iestājās ciniskais posms, kad sāka izpausties necienīga un augstprātīga attieksme pret sabiedrību, pat publiski to dēvējot par aprobežotu masu vai pūli, kuru kādam ir noteikti stingri jāvada. Ciniskajā posmā izzuda PR/propagandas sabiedrības izglītošanas un apgaismošanas aspekts un velme organizēt dialogu - vienlīdzīgu dalībnieku komunikāciju.

Kapitālistiskajā laikmetā nozīmīgs atklājums bija patērēšanas buma izdomāšana priekš tautas masām. Visu izšķīra novērojums, ka patērēšanas priekšmeti ļoti pamatīgi iedarbojas uz cilvēku apziņu. ASV jau pirms II Pasaules kara patērēšanas priekšmetus centās pārvērst par simboliem, zīmēm, sociālā statusa atribūtiem u.tml. Nelsons Rokfellers kādreiz teica, ka āfrikāņu sirdis var iekarot ar divām lietām - kovboju puszābakiem un lodīšu pildspalvu. Izrādījās, arī „balto” cilvēku sirdis var iekarot tādā pašā veidā un viņu veselo saprātu var viegli atslēgt ar tām pašām lodīšu pildspalvām, kā tas notika ar tiem padomju jauniešiem, kuriem izdevās tās nopirkt no ārzemju jūrniekiem, piemēram, Rīgā un Ventspilī. Z.Freida mācības amerikāņu skolnieks Ernsts Dihters atklāti sludināja un praktiski pielietoja tēzi: cilvēkus racionāli nav jāiedvesmo; cilvēkiem nevis loģiski pamatoti kaut kas ir jāiestāsta, bet gan ar kādu ideju un emociju ir jāiedarbojas uz viņu zemapziņu.

XX gs. atklājās zināms paradokss. Proti, atklājās, ka PR/propagandas manipulācijas ir vajadzīgas tikai demokrātiskā iekārtā. Monarhijā un vairāk vai mazāk totalitārā iekārtā nav vajadzīgas manipulācijas, jo vara tiek nodrošināta atklāti - ar pavēli, spēku, apspiešanu. Tirāni pavēl, bet nemanipulē ar sabiedrisko apziņu. Šajā sakarā interesanti būtu salīdzināt vēsturisko materiālu cariskajā Krievijā XX gs. sākumā un kapitālistiskajā Krievijā XXI gs. sākumā. Ne cars, ne viņa valdības locekļi nespēja pieļaut domu par vēlēšanu rezultātu falsifikāciju un manipulācijām ar vēlētāju apziņu. Saskaņā ar viņu morāles priekšstatiem tas bija pilnīgi nepieņemami. Taču tajā pašā laikā viņi zināja, ka tautu ir jāizglīto un tautu ir jāaudzina. Viņi to uzskatīja par humānu nepieciešamību un savas valstiskās darbības cēlu misiju. Kā zināms, XXI gs. Krievijā un, protams, ne tikai šajā valstī dominē pilnīgi savādāki priekšstati par „tautas audzināšanu”.

Ekonomiskās un lielā mērā arī politiskās manipulācijas dzimtene ir ASV - demokrātijas šūpulis, pasaules demokrātiskākā valsts, demokrātijas garants. XX gs. nācās konstatēt, ka sociālās kontroles galvenais līdzeklis ir manipulācijas. Demokrātijas manipulatīvais raksturs noveda pie tā, ka pret demokrātiju sāka izturēties kā pret ideoloģisko štampu.

Demokrātiskā iekārtā tiek totāli vadīti un kontrolēti cilvēku garīgās esamības divi svarīgi segmenti

- izziņa un komunikācija. Piemēram, valsts PR mērķis ir sabiedriskās domas fabricēšana, radot tādu sabiedriskās apziņas saturu, kas nav pašas sabiedrības viedoklis, bet gan „neredzamo PR inženieru” radīts viedoklis sabiedriskajai lietošanai. Tas tiek darīts, lai panāktu sabiedrisko saskaņu (manufacture of consent). To cilvēkiem cenšas iestāstīt Trifling fraction, kā E.Bernejs kādreiz nodēvēja to „niecīgo frakciju”, kas saprot un valda. Tāda ir atruna, publiski argumentējot sociāli politisko manipulāciju nepieciešamību. Pie tam cilvēkiem tiek iestāstīts, ka sabiedriskā saskaņa ir dabisks produkts, dabiski atspoguļojot vispārējo valdošo saskaņu sabiedrībā. Tiesa, sastopams viedoklis, ka ASV pirmskara sabiedrībā korporatīvajam PR neizdevās pilnā mērā kolonizēt publisko telpu, tāpēc pēc II Pasaules kara PR institucializējās dažādās lobēšanas formās. Savukārt PSRS valsts propaganda pārņēma visu publisko telpu.

Karls Manheims uzskatīja, ka dziļas krīzes laikā tiek bloķēts veselais saprāts, cilvēkos zūd imunitāte pret manipulācijām un palielinās sabiedriskās apziņas iracionālisms. Tas uzskatāmi izpaužās pēc PSRS sabrukuma. Piemēram, PSRS laikā valdīja milzīgs naids pret „melno Volgu”, ar kuru brauca komunistiskās partijas sekretārs. Taču pēc PSRS sabrukuma konstatējama dziļa vienaldzība pret „melno Mersedesu”, ar kuru brauc firmas prezidents - patiesībā zaglis un blēdis, kurš bagātību ieguvis izteikti negodīgā veidā. Sociologi novēroja, ka pēc 1968.gada notikumiem franču sabiedrība kļuva manāmi ciniskāka, jo viņiem zuda ilūzijas pārveidot dzīvi. Franču sabiedrībā nostiprinājās jauns dzīves stils. Zinātnieki to nosauca par kailo reālismu, kad priekšplānā ir pašaizsardzības stratēģija, bailes no krīzes, dzīvošana tikai saskaņā ar šodienas vajadzībām un bez radošas domas par rītdienu. Tagad ir zināms jauns garīgās varas veids - garīgās nogurdināšanas tehnoloģija, cilvēkus nogurdinot ar skaistiem, bet tukšiem solījumiem, skaistu, bet triviālu vizuālo reklāmu, kā arī necienīgu, cinisku izturēšanos, ideālu izsmiešanu.

* * *

No šī raksta tēmas viedokļa svarīgi ir iedziļināties racionālisma izpratnē un racionālisma funkcionālajās perspektīvās, kādas vienmēr ir konstatējamas kultūras noteiktos etapos, kad valda zināma mentālā un intelektuālā paradigma, diskursīvi fiksējot domāšanas vispārējo orientāciju un stilu. Šajā paradigmā vienmēr tiek apliecināta filosofiskā attieksme pret racionālismu. Prāta kompetences fiksēšana var notikt mērķtiecīgi un izvērsti, kā to nākas novērot Rietumu kultūrā Apgaismības laikmetā XVII-XVIII gs. Tas var notikt mazāk mērķtiecīgi un izvērsti, pie tam galveno uzmanību veltot racionālisma pretmetam - iracionālismam, kā to varam novērot mūsdienās - XX-

XXI gs. Nav noslēpums, ka mūsdienās nākas konstatēt iracionālisma vienpusīgu interpretāciju, un tā ir mūsdienu liela nelaime.

Globalizācijas un informatizācijas caurvītajā šodienas pasaulē rodas jaunas paradigmātiskās nostādnes. Viena no tām ir koncepcija par postneklasisko racionalitāti, kad arvien vairāk un vairāk nākas respektēt nenoteiktības elementus, riska elementus, nestabilitātes izpausmes, nelīnijiskumu. Nākas ņemt vērā jauno realitāti - nelīnijiskuma un nestabilitātes klātbūtni, realitātes virtualizāciju un informatizāciju, sociāli politisko sistēmu atvērtību un iracionālo simbolismu, kad atsevišķu politiķu spilgtākā izpausme ir simboliskais oreols. Šajā sakarā interesants novērojums ir amerikāņu fantastisko romānu autoram B.Sterlingam (Bruce Sterling), kurš mūsdienas apraksta kā dark euphoria laikmetu. Viņš 2011.gada 11.maijā publicētajā intervijā par politiķiem (Sarkozī, Obamu) saka: „Tie visi ir cilvēki, kuri sevi iekļauj kaut kādā tēlojumā tā vietā, lai būvētu kaut kādu reālu infrastruktūru” /3/. Par to, ka mūsdienās politika ir nevis ideju konkurence, bet gan tēlu konkurence, nākas lasīt bieži arī citu vērīgu domātāju tekstos.

Tiek uzskatīts, ka nelīnijiskā domāšana kļūst par šodienas apziņas sastāvdaļu. Katrā parādībā tagad nākas ņemt vērā tās elementu izmaiņu un stabilitātes sakarības, kad saglabājās izmaiņas

stabilitātes kontekstā. Tāpēc šodien ir sastopama visdažādāko parādību sinerģētiskā atspoguļošana.

Tradicionālajā domāšanā apraksta dotās sistēmas atsevišķus elementus. Sinerģētiskajā domāšanā apraksta tīklu, kurā ietilpst atsevišķas sistēmas. Tradicionālajā domāšanā centrā ir atsevišķs objekts; sinerģētiskajā - objektu ansambļi un daudzi objekti, kad par sistēmas darbību atbild nevis atsevišķi tās elementi, bet gan attiecīgās sistēmas saistība ar citām sistēmām. Ne velti Hermanis Hakens sinerģētiku skaidro kā pašorganizācijas teoriju. Savukārt Ilja Prigožins interesējās par haosa pārtapšanu kārtībā. Haoss tiek skatīts evolūcijas aspektā, bet nevis kā sistēmas pēdējā stadija -bojāeja. Haoss sinerģētikā ir avots jaunai kārtībai un sākums jaunai sistēmai. Kā zināms, šo tēzi īpaši iecienīja pagājušā gadsimta nogales postmodernisma šarlatāni, eksaltēti jūsmojot par haosu un haosu tiecoties pārvērst par dzīves un estētikas lielāko vērtību.

Postmodernisms neatzīst subjekta un objekta racionālas attiecības, kuras balstās uz prāta universiālām shēmām. Postmodernismā galvenais ir atšķirību prioritāte. Unikālais un radikāli atšķirīgais postmodernismā iegūst pašmērķīgu raksturu. Postmodernisms tāpēc tik lielu uzmanību velta marginālām izpausmēm un visdažādākā veida minoritātēm, sākot ar sociālajām grupām un beidzot ar seksuālajām „zilajām šķirām”. Valodā un uzvedībā postmodernisms akcentē nevis noteikumus un kanoniskos modeļus, bet gan runas un rīcības superliberāli traktētu pragmātiku jeb, citiem vārdiem sakot, totālu visatļautību. Valodas kultūras degradācija aizvadītajos 20 gados ir labi zināma realitāte mūsdienu komunikācijā.

Protams, postmodernismā pārmaiņas un haoss ir svarīgāks par stabilitāti un sistēmiskumu. Postmodernisms ciniski atsakās vadīt un kontrolēt jebkuru kultūras procesu. Postmodernisms ir pret zinātniskuma principu realizāciju dzīves procesos. Galvenais ir oriģināli reaģēt nevis uz stabilajām un konvencionālajām, bet gan uz spontānajām dzīves situācijām. Postmodernismā profesionālisma un specializācijas vietā prioritāte ir prasmei būt atvērtam un iesaistīties komunikācijā, kad profesionālas zināšanas un kompetence nemaz netiek prasīta un tai nav gandrīz nekāda vērtība. Postmodernismā cilvēkiem ir jāprot piemēroties, bet nevis balstīties uz stabilām atziņām un klasiskām kultūras likumsakarībām. Postmodernismā svarīgākais ir spēja operatīvi adaptēties izmaiņu pārpilnajā dzīvē, bet nevis respektēt vēsturiski aprobētās dzīves likumsakarības. Tā rezultātā lokālais un periferiālais sajaucas ar centru un kodolu, - kas vieniem ir centrs, tas otriem ir totāla perifērija. Arī cilvēks vairs nav pasaules galvenā mērvienība un etalons.

Postmodernismā izmainījās attieksme pret redzamo pasauli,- tiek sludināts, ka ārējie pasaules tēli nav patiesi un ir tikai reālās pasaules dekors - tukši simulakri un ilūzijas. Savukārt brīvība tiek reducēta ar izvēli. Ja ir apzinātas un saprātīgas izvēles iespējas, tad ir brīvība. Pirms postmodernisma brīvība bija organiski vienota ar stingri noteiktiem sakariem ar pasauli un vispārpieņemtām dzīves normām, uzticību un atbildību par tiem pienākumiem, kurus cilvēks izvēlējās. Brīvība bija determinēta kultūras vidē un atkarīga no sociālajām konvencijām. Postmodernismā morālās atbildības izpratne ir atstāta katra cilvēka ziņā, bet nevis bezpersoniski vienota visiem sabiedrības locekļiem. Tā dēvētais morālais plurālisms ne velti tagad tiek uzskatīts par vienu no vislielākajām nelaimēm „balto” cilvēku civilizācijā.

Attieksme pret racionālā un iracionālā sakarībām ir atkarīga no izturēšanos pret prātu vispār.

Nākas atzīt, ka prāta ideja ir izkropļota, un tā ir aktuāla mūsdienu problēma. Tā tas ir diemžēl ir noticis, neskatoties uz to, ka protam radīt mākslīgo intelektu un atšifrēt cilvēka genomu, protam „zinātniski” iztulkot sapņus un klonēt ne tikai aitu, bet arī cilvēku.

No vienas puses šodien vairs nepriecājās par prāta spēju radīt visu bez jebkādiem ierobežojumiem. Racionālistiskais progress atbaida cilvēkus. Optimisms par progresu bez robežām ir beidzies. Filosofi nepārtraukti atkārto, ka no prāta uzvarām šodien ir jāglābj ne tikai daba, bet arī cilvēka fantāzijas, jūtas, intuīcija, radošais talants, ticība, iedvesma, - viss, ko nākas uzskatīt par iracionālo. Prāts ir auksts, aprēķinošs, bezdvēselisks, racionāls, objektīvs, loģisks, nesaudzīgs, brīvs no jūtām un jebkuras emocionālās kaislības. Prāts ir spējīgs sagraut visu: maigo, dvēseliski dziļo, netveramo, noslēpumaino, brīnišķīgo, intīmo. Faktiski šajā ziņā nekas nav mainījies. Krievu literatūra ar Dostojevski priekšgalā vienmēr vērsās pret „lepno prātu” un „eiklīda prātu” kā kaut ko svešu krievu cilvēka dvēselei, taču raksturīgu Rietumu cilvēkos. Dostojevskis aicināja: „CMHpHCb, ropgbiH yM!” Taču Puškins un citi domātāji iesaka pretstatīt nevis racionālo un iracionālo, bet gan prātu un prātu: yM yMHHH - yM raynbiH. K.Svasjans, S.Averincevs mūsdienās akcentē, ka cilvēku lielākā bēda ir muļķi.

No otras puses prāts ir pārvērsts par vienpusīgu fantomu: prāts tiek reducēts tikai ar tehnisko domu un pret prātu izturās tikai kā pret analītisko instrumentu, nonākot prāta un zināšanu totālā instrumentalizācijā . Prāta vienpusīgās apoloģētikas lozungs ir „zināšanas ir spēks”. Tā rezultātā pasaule tiek pārvērsta par „definīciju pasauli”, kas eksistē paralēli ar reālo pasauli, un šī reālā pasaule mūs mazāk interesē nekā „definīciju, faktiski - simbolu, pasaule”. Tehniskais, analītiskais, kritiskais prāts visu vēlas saskaldīt, shematizēt, strukturēt, modelēt, destruktivizēt. Taču tā ir tikai viena prāta funkcija. Prāts ir spējīgs pievērsties arī veselajam, abstraktajam, intuitīvajam. Pret šo prāta kompetenci ne reti izturās nevērīgi. Saskaņā ar mūsdienu pragmātiskā laikmeta spēles noteikumiem zināšanas ir vajadzīgas, bet tikai specializētās zināšanas. Tātad zināšanas, kuras ir atbrīvotas no filosofijas un holisma balasta. Saskaņā ar lipīgi glancēto šodienas poparistokrātijas dzīves stilu sociāli kulturālais prestīžs ir tikai „ekspertiem” kādā šaurā zināšanu jomā. Tiek aizmirsts, ka intuīcija arī ir intelektuālā darbība. Teiksim, veselā uztvēršana intuitīvi ir prāta darbība. Intelektuālā darbība vispār ir daudzveidīga. Tajā ietilpst arī iztēle, spēja uzminēt un ticēt bez pierādījumiem, spēja brīnīties un sajūsmināties, ko tik augstu vērtēja antīkās kultūras filosofi. Viņi spēju brīnīties un sajūsmināties uzskatīja par gudrības izpausmi.

2011 V

1/ Citēts no grām.: Schmitt C. Pariamentarismus. Leipzig, 1926, S.89.

2/ Citēts no grām.: CBacbaH K. GraHOBneHHe eBponeHCKoM HayKH. M., Evidentis, 2002, c.214. 3/ rna3aMH KHSepnaHKa. www.polit.ru.

Izglītības civilizācijā

Cilvēks ir visu lietu mērs.

Protagors Visa eksistējošā mērs ir Dievs.

Platons

Visa eksistējošā mērs ir cilvēks, taču nevis katrs cilvēks, bet tikai gudrs cilvēks.

Demokrīts

Izglītība pieder tām cilvēku dzīves sfērām, par kurām katram cilvēkam ir savs viedoklis.

Udo Ulbergs

Elementāra loģika pasaka priekšā sekojošo: ja iracionālisms ir sastopams ekonomikā, finansēs, komunikācijā, patērēšanā, tad iracionālisms ir sastopams arī citos kultūras segmentos un tajā skaitā izglītībā. Faktiski citādāk tas nemaz nevarētu būt,- kultūra ir sistēmiska parādība un kultūras atsevišķas izpausmes vairāk vai mazāk skar kultūras visus segmentus. Izglītība ir ļoti svarīgs kultūras segments un tāpēc nevajadzētu cerēt, ka izglītībai būtu izdevies izvairīties no tā, kas ir konstatējams citos kultūras segmentos. Tātad kapitālisma visjaunākajā laikmetā (tam ir veltīta šī grāmata) nākas runāt arī par iracionālismu izglītībā.

Izglītību rada cilvēki, un izglītība ir cilvēku radītās kultūras sastāvdaļa. Cilvēka esamība ir esamība kultūrā. Cilvēks jau no paša sākuma (kā saka, no Ievas un Ādama laika) dzīvo kultūrā. Kultūra formē cilvēciskās īpašības un cilvēciskās vajadzības. Cilvēks rada kultūru, un kultūra atsaucās uz pašu cilvēku, pieskaņojot viņu attiecīgajai kultūrai, kura savukārt diktē noteikumus izglītībai.

Izglītības sistēma nesastāv tikai no mācību iestādēm, skolotājiem un pasniedzējiem, skolēniem un studentiem. Izglītības sistēmā ietilpst arī tas fenomens, ko sauc par birokrātiju - izglītības ministrija, izglītības pārvaldes utt. Tātad izglītības sistēmā ietilpst struktūra, kuras galvenā sūtība ir visdažādāko likumu projektu, instrukciju, noteikumu izstrāde, ieviešana un kontrole.

Birokrātijas klātbūtne izglītības sistēmā lielā mērā ir atkarīga no vispārējā birokrātizācijas līmeņa attiecīgajā kultūrā. Ja kultūra ir caurstrāvota ar birokrātisku mentalitāti, tad tas atspoguļosies arī izglītības sistēmā. Ja attiecīgās kultūras autoriem ir minimālas birokrātisma noslieksmes, tad tas būs jūtams arī izglītības sistēmā.

Katrai izglītības sistēmai ir raksturīga noteikta retoriskā stratēģija. Tajā var ietilpt solījumi jaunieti teicami sagatavot dzīvei, dot viņam lielisku profesiju, iemācīt mīlēt dzimteni bez šovinisma, audzināt nacionālās identitātes garā. Retorisko stratēģiju visbiežāk formulē īpaša tipa birokrāti, kuri nepārtraukti vēlas reformēt izglītības sistēmu, nepārtraukti sapņo par jauna tipa izglītību un mācību iestādi, kurā valdīs radošais gars, radošā brīvība un talanta maksimāla realizācija. Izglītības birokrāti mīl runāt par nepieciešamību izglītības centrā izvirzīt personības veidošanu ar augstu morālo apziņu. Gandrīz katrs izglītots cilvēks var nolasīt lekciju par universitātes uzdevumiem. Tikai reti kurš brīvprātīgi un labprātīgi gribēs to darīt. Izņēmums ir izglītības birokrāti.

Nākas sastapties ar retoriku, kas veltīta tehnisko un humanitāro zināšanu un profesiju pretstatam. Vieni saka, ka jāgatavo profesionāli tehniski labi sagatavoti speciālisti. Otrie saka, ka jāgatavo morāli atbildīga un vispusīgi izglītota personība. Par to runā humanitārās izglītības fani. Viņi apgalvo, ka tikai humanitārās zināšanas vislabāk spēj veidot personību. Profesionālā jeb funkcionālā izglītība bez fundamentālās, t.i., humanitārās izglītības ir himēra vai labākajā gadījumā skaista pils, kas faktiski uzbūvēta uz smilktīm un kuru katru brīdi var sabrukt, izraisot traģiskus pārdzīvojumus un lielu neizpratni.

Pašlaik modīgā plurālisma demagoģijas apstākļos tiek „piarēta” nevērīga izturēšanās pret fundamentālo izglītību un tātad visiem kopīgiem zināšanu pamatiem. No plurālisma propagandas viedokļa mums perspektīvā ir jābūt katram sava izglītība. Tamlīdzīgas attieksmes pārstāvji acīmredzot nav spējīgi saprast, pie kā tas faktiski var novest. Un novest tas var pie tā, ka mums vairs nebūs kopīgas vērtības, kopīga cieņa pret savu vēsturi un kultūras mantojumu. Homēru, Kantu, Raini, Tolstoju būs lasījuši tikai sociuma viena daļa. Piemēram, tikai latviešu viena daļa zinās, kad ir radusies latviešu tauta un ko tai ir devušas tādas personības kā Krišjāns Valdemārs, Kārlis Zāle, Gustavs Klucis utt. Protams, ka tas ir viens no mūsu laikmeta paradoksiem: laikā, kad planētas iedzīvotāju skaits strauji palielinās un atsevišķām rasēm (īpaši „baltajai” rasei) vajadzētu maksimāli konsolidēties, Rietumu cilvēku apziņa ir nodarbināta ar plurālisma ideoloģiju un praktisko realizāciju.

Savukārt acīmredzamais dzīves tehnicisms paver ceļu izglītības reformātoru retorikai, priekšplānā izvirzot eksaktās zināšanas. Tehnokrātija tagad var noliegt jebkuras pieredzes nepieciešamību, pakļaujot garu elementāriem bioloģiskajiem impulsiem un pārvēršot pasauli par fragmentāru plūsmu, kas veicina indivīdu atsvešināšanos, eksistences jēgas zudumu un galu galā sekmē totālu cinismu, neuzticību un cilvēka socializācijas kroplības. To veicina tehnokrātu aprindās iemīļotā informācijas un komunikācijas fetišizācija. Komunikācijas vispārpieejamība un pārspīlētā popularitāte faktiski komunikāciju padara neproduktīvu un seklu; dzīves patiesība vienmēr stāv tālu no virspusējas saziņas un bezatbildīgas pļāpāšanas. „Čatotāji” un forumu” gudrinieki ir tālu no dzīves patiesības.

Izglītībā ja ne pats galvenais un konstruktīvākais elements ir skolēna un skolotāja, studenta un pasniedzēja komunikācija. Šajā komunikācijā izpaužās izglītības vitālākais spēks. Šo komunikāciju nespēj ietekmēt birokrātija, tehnokrātija, instrukcijas, teorijas. Tikai skolotājs/pasniedzējs kā patiess paraugs pasaules atvērtībai un iekšējai pabeigtībai ir spējīgs piepildīt mācību procesu ar emocionālo un tikumisko saturu.

Diemžēl šodien nākas ļoti bieži lasīt un ikdienā sastapties ar vienaldzību pret jauno talantu likteni. Tā ir mūsu ciniskā laikmeta tipiska iezīme. Cilvēkam ir jāsocializējās, izpildot noteiktu lomu, kas atbilst viņa statusam. Cilvēkam tātad ir jāmācās tas un tur, kas atbilst viņa statusam. Izglītības

biznesa apstākļos izglītības biznesmeņi vismazāk domā par gudru un apdāvinātu jauniešu likteni.

Turklāt nedrīkstam aizmirst, ka uz izglītību tāpat kā uz jebkuru kultūras segmentu atsaucās tādas svarīgas epistemoloģiskās nostādnes kā kultūras determinisms un demogrāfiskā imperatīva princips, nemaz jau nerunājot par tādu klasisku kulturoloģisko atziņu kā kultūras dinamiskums. Izglītības virzība ir atkarīga gan no kultūras kopējās tonalitātes, gan no iedzīvotāju demogrāfiskā stāvokļa. Kultūra ir dinamisks fenomens, un tādējādi arī izglītība nepārtraukti mainās. Labi ir zināms, ka cilvēces vēstures visjaunākajā periodā kultūra radikāli mainās. Mainās arī izglītība, ejot kopsolī ar visu kultūru. Uz izglītību pilnā mērā drīkst attiecināt Austrumu parunu: „Ļaudis vairāk ir līdzīgi savam laikam nekā saviem vecākiem”.

Mūsdienu sociuma iracionalitātes raksturošanai iederas dažādi tēli. Arī jau minētā himēra kā polimorfs tēls. Himēriskās apziņas loģikā var konstatēt kārtības un haosa līdzāspastāvēšanu un savstarpējo cīņu, racionālisma un iracionālisma „dialektiku”.

Himēriskums šodienas sabiedrības izglītībā izpaužas tādējādi, ka augstas skolas katru gadu absolvē simtiem tūkstošu jauniešu, bet darba ražīguma pieaugumu tas neietekmē un neatsaucās uz dzīves labklājības palielināšanos. Gluži pretēji - nemitīgi pieaug nabadzība; Rietumos izzūd XX gadsimtā pārticībā dzīvojusī slavenā vidusšķira, un no materiālās labklājības viedokļa intensīvi formējās tikai divi slāņi - bagātie un nabagie.

Austrumeiropā intelektuāļi žēlojās, ka himēriski ir mācību/studiju apstākļi; proti, kopā mācās apdāvināti un gudri jaunieši ar deviantiem un pat krimināliem elementiem. Tātad kopā izglītību iegūst sabiedrības gaišākie prāti ar obskurantiem un dauniem.

Par himēriskumu var liecināt Austrumeiropas atsevišķu valstu statistika. Tā, piemēram, no Eiropas valstīm Latvijā ir vismazākais finansējums zinātnei: 0.38% no nacionālā kopprodukta, Eiropā vidēji - 1.98 %. Taču tajā pašā laikā Latvijā ir vislielākais studentu skaits (Delfi.lv

2005.g.13.VII). Veselais saprāts tūlīt norāda, ka valstī kaut kas nav normāli.

Himēriskums var atspoguļoties mācību literatūras un skolotāju kvalifikācijas paaugstināšanas jomā, kad mācību grāmatas raksta paši skolotāji atbilstoši savam intelektuālajam līmenim un erudīcijai, bet mācību literatūras izdošana ir pārvērsta par izmanīgu cilvēku biznesu. Par biznesu tiek pārvērsta arī skolotāju kvalifikācijas paaugstināšana, kad kvalifikācijai atvēlētā nauda tiek sadalīta starp „savējiem” un skolotāju profesionālās kvalitātes paaugstināšana nevienu neinteresē.

Himēriskums izpaužās iespējā mācīties par valsts budžeta naudu vai par savu naudu. Turklāt valsts finansētajās augstskolās tagad studijas arī notiek par naudu, jo administrācija ātri izmantoja nepilnības likumdošanā, lai pelnītu un savā starpā sadalītu nopelnīto naudu. Alkātības kulta laikā arī asociāli jaunieši un jaunieši bez intelekta var tikt pie augstskolas diploma par naudu.

Viduvējības augstskolās bija vienmēr, bet tās zināja savu vietu un vispār nedominēja studentu kontingentā, kā tas ne reti sastopams pašlaik. Mācību process šodien tiek pieskaņots viduvējībām, kuri mācās par naudu. Pie tam dzīve liecina, ka maksāt par mācībām visbiežāk spēj tie, kuri nespēj mācīties un apgūt zināšanas.

Himēriskums atsaucās arī uz pasniedzējiem. Kā zināms, eiropeiskajās zemēs par augsti kvalificētu darbu vēsturiski jau sen ir pieņemts maksāt vairāk nekā par zemu kvalificētu darbu. Tiesa, Eiropas austrumu pusē šo tradīciju XX gs. sākumā pārtrauca boļševiki, kuri par intelektuālo darbu maksāja ievērojami mazāk nekā strādniekiem un kolhozniekiem par fizisko darbu. Boļševiku tradīciju tagad Austrumeiropas atsevišķās zemēs turpina jaunie biznesmeņi izglītībā, cenšoties izmantot lētāku darbaspēku (nolīgstot tikai asistentus, lektorus, „stundeniekus”) un nosakot pasniedzējiem fantastiski lielu slodzi (pat profesoriem vairāk kā 10 lekcijas nedēļā). Lai elementāri nopelnītu algu, respektīvi, izpildītu vienu slodzi, profesoriem mācību gada laikā nākas lasīt lekcijas desmit un pat vairāk studiju priekšmetos, kas, protams, liecina par izglītības politikas totālu degradāciju, jo tamlīdzīgu ekspluatāciju biznesmeņiem atļauj likumi. Amērikas dzīves periodā A.Einšteins žēlojās par milzīgo slodzi universitātē, kur viņām nedēļā bija divas lekcijas. A.Einšteins žēlojās, ka tik liela slodze viņam traucē produktīvi nodarboties ar zinātni.

Pret pasniedzējiem tagad visbiežāk izturās kā pret izglītības pakalpojumu sniedzējiem. Grūti tāpēc ir tiem pasniedzējiem, kuri pret augstskolu izturās kā pret zinātnes un apgaismības centru -zinātniski izglītojošo centru, bet nevis izglītības biznesa firmu. Pasniedzējiem nākas „pārkvalificēties” darbam ar masu auditoriju, gatavojot primitīvas „powerpointa” prezentācijas. Pētījumi izzūd, - arī studenti netiek iesaistīti pētījumos - zināšanu kritiskā analīzē. Izglītības cenā nav iekļauti profesionālie pētījumi. Vecāki un studenti maksā tikai par pasniegšanu un infrastruktūru. Konkurences apstākļos aktuāls ir jautājums, kurš piedāvās lētāku izglītības pakalpojumu. Konkurencē uzvar tā „universitāte” vai „akadēmija”, kurā nav zinātnes un kuras pakalpojumi tāpēc ir lētāki. Tātad faktiski uzvar masu produkcijas pircēja primitīvā izpratne un seklās vērtības. Austrumeiropas atsevišķās zemēs jau ir paaudze ar „augšējo” izglītību, kura nepazīst vārdu fakultāte” un „katedra”. Lai ekonomētu naudu un nemazinātu savu peļņu, jaunie biznesmeņi ir „optimizējuši” savas „universitātes”, „akadēmijas” struktūru, atsakoties no fakultāšu un katedru veidošanas, bez kā universitāte, akadēmija vispār nav iedomājama.

Masu augstākajā izglītībā pasniedzēja unikalitāte zaudē nozīmi, jo dominē viedoklis, ka lekcijas var lasīt jebkurš, izmantojot svešu materiālu. Augstskolas vairs nepārvalda akadēmiskā pašpārvalde, bet paši „saimnieki” - izglītības biznesmeņi. Tā rezultātā akadēmiskā morāle degradējās. Pasniedzēji strādā arī cita profila biznesa struktūrās, lasa lekcijas vairākās augstskolās. Pasniedzēju „veco gvardi” nomaina pēcpadomju jaunie kadri, kuri gatavi strādāt par mazāku atalgojumu, kuri savā izcelsmē nāk no sabiedrības mazāk spēcīgās daļas - no mazāk „kreatīvās šķiras”. Visaktīvākie un visspējīgākie dodas uz ārzemēm. Tā visa rerzultātā „universitāte”, „akadēmija” pārvēršas par supermārketu, neradot jaunas zināšanas, bet tikai zināšanu jaunu iepakojumu.

Šajā sakarā gribas atcerēties Kliforda Girca autobiogrāfijā lasītos vārdus par „akadēmisko proletariātu” XX gs. nogalē (teksts ir ieskanēts Internetā). Amerikāņu universitātēs administratori domā tikai par „efektivitāti” un „rādītājiem”, viņus ne reti kaitina profesoru priekšlikumi par jaunu kursa izveidošanu, tāpēc zinātne novājē, komercializējās, sāk valdīt „stundenieku laikmets”, patstāvīga akadēmiskā amata iegūšanai nākas paciest ilgu procedūru. Tātad pat amerikāņu universitātēs savus noteikumus diktē mūsdienu „baltās” rases iracionālisms, alkātība.

Saprotams, izglītības attīstību ietekmē daudzi faktori. Piemēram, mūsdienās svarīgi ir tādi faktori kā pakalpojumu ekonomikas bums, zināšanu sabiedrības un kognitīvā kapitālisma klātbūtne, globalizācijas fantoms, izmaiņas šķiriskajā stratifikācijā un sociuma attieksmē gan pret valsts lomu izglītībā, gan pret izglītības komercializāciju. Un, galvenais, izmaiņas izglītībā noteikti ir jāsaista ar planētas iedzīvotāju skaita grandiozo pieaugumu - demogrāfisko pāreju (1960.-2050.g.), kā arī kapitālistu politiku, lai saglabātu status quo un uz planētas nekas nemainītos - nebūtu jauna proletariāta revolūcija saskaņā ar 1917.gadā piedzīvoto katastrofālo scenāriju.

Kā parasti, šodienas notikumu prefekta izpratne nav iespējama bez zināšanām par mūsu pagātni. Tā, piemēram, šodien mēdz žēloties par politiķu nevēlēšanos balstīties uz zinātnes potenciālu. Izrādās, tam var būt noteikts iemesls, kura izskaidrojums ir atrodams profesionālās izglītības liktenī Eiropā.

Tiek uzskatīts, ka eiropiešu vēsturē viens no stabilākajiem sociāli organizatoriskajiem institūtiem ir universitāte. Piemēram, valsts kā sociāli organizatorisks institūts ir radikāli izmainījies kopš XII gs., kad radās pirmās universitātes. Kopš minētā laika ir izmainījusies arī baznīca, jo tā sabiedrībā ieņem pilnīgi citu lomu nekā viduslaikos. Eiropā nav izmainījusies vienīgi universitāte (jauno biznesmeņu „eksperimenti” Austrumeiropā nopietnā sarunā par universitāti, protams, netiek ņemti vērā un tiek uzskatīti par īslaicīgu anomāliju vai parādību, kas neattiecās uz tēmu).

Universitātes kanonisko stabilitāti skaidro ar tās misijas un funkciju nemainību: zināšanu uzkrāšana un translācija studiju formā. Saprotams, nav noliedzamas izmaiņas zināšanu un to vērtības izpratnē. Atbilde uz jautājumu, kas ir zināšanas un kāpēc tās ir vajadzīgas sabiedrībai, ir noteikti izmainījusies kopš XII gs. Zināms ir tas, ka universitātei nekad nebija politiskās varas un nekad nebija arī nauda pietiekamā mērā. Turklāt sabiedrība nekad nevarēja lepoties ar savu milzīgo interesi par universitāti. Drīzāk pretēji, - sabiedrība pret universitāti vienmēr ir izturējusies samērā vienaldzīgi. Universitāte savukārt visaugstāk vērtēja savu autonomiju, ko tai izdevās nosargāt līdz mūsdienām.

Tiesa, universitātes autonomijas realitātes ir atkarīgas no zināmām universitātes funkcionēšanas tradīcijām. Rietumu pasaulē pastāv trīs universitātes funkcionēšanas tradīcijas - eiropiešu kontinentālā, britu un amerikāņu. Katra no tām ir gājusi savu ceļu. Kontinentālajai universitātei ir raksturīga valsts koordinējošā klātbūtne. Britu universitātes ir autonomākas, un tajās pastāv kolektīvās vadības princips. Valstij ir atvēlēta moderatora loma. Amerikāņu universitātēs pārsvaru guva spēcīga autonomija, taču profesori maz piedalās pārvaldīšanā.

ASV ir izkristalizējusies noteikta universitāšu klasifikācija. Tajā ietilpst universitātes septiņi varianti: 1) elitāra valsts universitāte, kas orientēta uz pētniecību; 2) masu neelitāra universitāte; 3) municipālās universitātes; 4) koledžas ar divgadīgām programmām; 5) privātās universitātes (Harvardas, Jēlas, Prinstonas, Stenfordas, Čikāgas, Pensilvānijas u.c.); 6) reliģisko konfesiju universitātes; 7) komerciālās universitātes, kas radās nesen un kurām ir niecīga autoritāte. Finansu avoti ir vairāki: valsts granti (studentu stipendijām, pētniecībai, mācībām), maksa par studijām, labdarības ziedojumi, sporta komandu (basketbola, futbola) nopelnītais, kas ir sastopams tikai ASV. Finansu kapitālisma laikā ASV universitātes naudu sāka pelnīt arī fondu biržās un ar cita biznesa operāciju palīdzību. Pasaules ekonomiskās un finansu krīzes rezultātā tamlīdzīgu „tirgus spēlētāju”

budžets samazinājās. Tiesa, neviena amerikāņu universitāte 2008.-2009.g. nebankrotēja.

Amerikāņus studēt universitātē pamudina vismaz trīs motīvi.

Pirmkārt, ar universitātes diplomu ir divas reizes vieglāk atrast labu darbu.

Otrkārt, ar universitātes diplomu ir krietni lielāka alga.

Treškārt, amerikāņu sabiedrībā ļoti augstu ciena cilvēku ar universitātes diplomu, un tas nav salīdzināms ar boļševiku mentalitātes inficētajām zemēm.

Acīmredzamas ir izmaiņas algas ziņā. Tā, piemēram, ASV 1970.g. cilvēks ar bakalaura diplomu saņēma par 24 % lielāku atalgojumu nekā cilvēks ar vidusskolas atestātu, bet 1998.g. - 56 %, 2000.g. - 70 %. Taču mēdz būt arī izņēmumi attieksmē pret dzīves gaišajām perspektīvām ar universitātes diplomu. Bils Geits, Pols Allens, Maikls Dells savā laikā pameta studijas un pievērsās savu oriģinālo ideju realizācijai.

Mēs dzīvojam korporatīvisma laikmetā, kad korporatīvisma tendence jau ir pārklājusi ekonomiko dzīvi un lielā mērā arī garīgo kultūru. Tas ne visiem patīk, un šajā sakarā universitātei mēdz dzēlīgi atgādināt, ka tā ir vissenākā korporācija. Universitātes korporatīvisms nav nevienam noslēpums. Jau Apgaismības laikmetā un katrā ziņā Jaunajos laikos universitātes korporatīvisms ir izsmiekla objekts. Tas notika galvenokārt tāpēc, ka universitātei piemīta noslieksme pārvērsties par stagnatīvu korporāciju, nonākot intelektuālās dzīves nomalē. Stagnatīvais korporatīvisms izpaudās tāpēc, ka universitāte tiecās saglabāt monopolu uz zināšanām.

Stāvoklis mainījās XVIII gs. beigās, kad politiskajā, ekonomiskajā, militārajā jomā notika lielas pārmaiņas, kurām universitāte nespēja izsekot. Tolaik vara bija spiesta balstīties uz dinamiskiem un pragmātiski orientētiem zināšanu institūtiem. Tāpēc tika radīts jauns institūts - Zinātņu akadēmija.

Zinātņu akadēmija ir apgaismotas monarhijas un absolūtisma laikmeta produkts. Absolūtisma vara nevēlējās tērēt laiku cīņā ar stagnatīvo universitāti un tāpēc izveidoja jaunu institūtu - Zinātņu akadēmiju, lai izplatītu savu ietekmi garīgajā kultūrā un saimnieciskajā dzīvē. Universitāte varēja traucēt šīs ietekmes pieaugumu, jo universitāte pati pretendēja uz noteiktu viedokli par visu un vienmēr. Piemēram, Krievijā cara valdīšanas laikmetā un arī padomju varas periodā universitātei bija utilitāras funkcijas, kuras definēja valsts. Zinātne koncentrējās Zinātņu akadēmijā. Mūsdienās Zinātņu akadēmijas loma mazinās, izņemot Franciju un Krieviju. Savukārt ASV, prasmīgi mācoties un izmantojot Francijas, Vācijas un Anglijas augstākās izglītības pieredzi, plaši pazīstami zinātnes centri ir t.s. research universities. Publika mazāk informēta ir par teaching universities, kuras ne reti ir dārgākas un labākas, kur gatavo eliti un tiek praktizēta pasniedzēju individuālā pieeja katram studentam. ASV masu auditoriju apkalpo t.s. štatu universitātes.

Eiropā garīgā dzīve jaunu pavērsienu ieguva XII gadsimtā, kad sabiedrībā radās pilnīgi jauna oriģināla cilvēku kārta - inteliģenti. Tas nav pašu šo cilvēku lietotais apzīmējums, bet gan izcilā franču vēsturnieka Žaka de Goffa izvēlēts nosaukums jaunajai cilvēku kārtai.

Viduslaiku inteliģenta portrets ir labi zināms. Vēsturnieki mīl zīmēt šo portretu savās grāmatās.

Viduslaiku inteliģents ir pilsētnieks, brīvdomātājs un opozicionārs jebkurai autoritārisma izpausmei. Viduslaiku inteliģents ir naidīgs pret pūli. Tātad naidīgs pret to, ko Jaunajos laikos sāka saukt par tautas masām, vienkāršo tautu, parastajiem cilvēkiem utt. Viduslaiku inteliģents ir izglītots cilvēks. Bet tas savukārt nozīmē, ka viņš nav „eksperts” kādā šaurā specialitātē, bet gan ir vispusīgi izglītota presonība. Viņš var virtuozi izteikties un intelektuāli improvizēt par jebkuru tēmu. Viduslaiku inteliģents dzīvoja apstākļos, kurus šodienas intelektuālim ir grūti iztēloties. Viduslaiku inteliģents dzīvoja sabiedrībā, kurā dominēja zināšanu patoss, patiesa, atklāta velme pēc zināšanām. Zinātnieku kasta ar savas kastas korporatīvo heraldiku un augstprātīgajiem rituāliem radās vēlāk. Viduslaiku inteliģents ir dabiskās atlases ideāla realizācija bioloģiskajā nozīmē, kad ļaudis iedala divās grupās

- docti un indocti.

Universitāšu dibināšanas bums Eiropā XII-XIII gs. sasaucās ar sociuma vispārējo enerģiskumu, mentalitātes tipu, mērķtiecīgumu, zinātkāri. Tā bija zināma opozīcija ne tikai pret baznīcas varu, bet arī pret laicīgo varu, pretendējot uz savu varu - trešo varu pār pasauli. Baznīca centās neatpalikt sabiedrības simpātiju saglabāšanā un 1179.gadā atļāva mācīt arī nabadzīgo slāņu bērnus. Tas nepatika universitāšu vadībai. Universitātes par savu neatkarību cīnījās pat ar ieročiem rokās, kā tas, piemēram, ir ierakstīts Oksfordas universitātes vēsturē. Eiropas politiskajā vēsturē no XIII gs. noteikta loma ir ne tikai reliģiskajai (sacerdotium) un laicīgajai (regnum) varai, bet arī profesionālās izglītības (studium) varai. Universitāte kā institūcija iesaistās varas dalīšanā un, vissliktākais, šajā procesā iepin arī zināšanas un zinātni. No XIII gs. zināšanu profesionalizācija ir saistīta ar varas fenomena baciļu intoksikāciju, - zinātne saindējās ar politiskās varas baciļiem, un zinātne tiek ģenētiski sakodēta ar varas gribu - alkām pēc kundzības pār pasauli. Zinātne vēlējās izteikties ar Dantes vārdiem: „Visa pasaule ir mana dzimtene”.

Jaunajos laikos, kad Eiropas garīgajā dzīvē atkal notika lielas pārmaiņas un sociumā atkal izveidojās cilvēku jauna kārta - politiķu kārta - izglītības pretenzijas uz varu pār pasauli tika manāmi ierobežotas. Protams, to izdarīja politiķu kārta, šodien vispār demonstratīvi cenšoties valdīt bez profesionālās izglītības un zinātnes izmantošanas. Mūsdienās politiķi var būt bez augstākās izglītības un turklāt nesāt Izglītības un zinātnes ministra portfeli. Gaišajai latviešu tautai, kuru vācu fašisti paredzēja iznīcināt kā nevērtīgu etnosu, tas ir ne tikai ļoti labi pazīstams, bet iecienīts risinājums aizvadītajos 20 gados.

Ja pirmajos pastāvēšanas gadsimtos universitātei nācās rēķināties ar baznīcas varu un laicīgo varu, tad no XX gs. nācās rēķināties arī ar tirgus varu. Profesiju konjunktūra, zinātnes izmantošana preču ražošanā, menedžmentā, polittehnoloģijās, reklāmā, Public relations, mārketinga komunikācijās, mediju sfērā atsaucās uz universitātes dzīvi. Tirgus apstākļos universitātei nākas pievērsties autonomijas saglabāšanai, naudas iegūšanai un kompromisiem ar varu. Dereks Boks, Harvardas universitātes prezidents (1971.-1991.g, atkal no 2006.g.) ir sarakstījis grāmatu ar zīmīgu nosakumu

- „Universities in the Marketplace”. Starp citu, viņš savos darbos apraksta drūmus novērojumus. Viņš žēlojās, ka universitātes apsolventi neprot pietiekami labi rakstīt, loģiski secīgi izklāstīt savas domas, neprot kādu svešvalodu, tikai viena trešā daļa mīl lasīt, iet uz teātri, izstādēm, koncertiem / 1/.

Cenšoties izprast un vērtēt šodienas procesus izglītībā, nākas atcerēties zināšanu ceļu no izteikti individuālās sfēras uz korporatīvo sfēru, kas Eiropā aizsākās XII-XIII gadsimtā. Vēsturnieki uzskata, ka XII gs. zināšanām bija individuāla forma, bet XIII gs. jau bija radusies cita forma - korporatīvā forma. Korporatīvajā formā zināšanas ir ietērptas universitāšu statūtos, zinātņu doktora mantijā. To, kas ir vai nav zinātne un kurš ir vai nav zinātnieks, nosaka korporācija. Korporatīvajā formā, kas, saprotams, dominē arī tagad, zināšanas ir iepakotas respektabilitātes un pašpārliecinātības futrālī, zināšanu esamība tiek fiksēta dažādu simbolisko rituālu veidā. Zināšanu individuālā forma nav iespējama, un jebkuru tās pretendentu korporācija pasludina par šarlatānu. Tāda mēroga domātājs kā Rainis savā laikā vienu no šīm ambiciozajām korporācijām (vietējo universitāti) poētiski nosauca par „reakcijas stipro pili”.

Korporatīvisma process zināmu kulmināciju ir sasniedzis šodienas sabiedrībā, kad zināšanu korporatīvo formu ir pārklājis totāls merkantīlisms un kastas marginalizācija. Tā, piemēram, žēlabām par ASV universitāšu akadēmiskā personāla marginalizāciju šodien jau ir hronisks raksturs: profesori vai nu pelna naudu ar saviem projektiem vai arī, sapņojot par Nobela prēmiju, maniakāli nododas jaunu teoriju izdomāšanai. Tagad ASV universitātēs nodarbības tāpēc ne reti vada studenti, jo profesori ir aizņemti ar zinātni.

Totālais merkantīlisms visuzkatāmāk tagad atspoguļojās izglītības komercializācijā, pārvēršot arī augstāko izglītību par masu parādību un augstskolās uzņemot visus, kuri ir gatavi samaksāt izsludināto summu. Šodienas izglītībā tāpēc dominē pretrunas, kuras izraisa atsacīšanās no klasiskā principa, ka zināšanas ir vienotas ar personību un tā prāta formēšanos. Kēnigsbergas universitātes profesors Imanuels Kants šajā sakarā mēdza atgādināt: „No cilvēku dzimuma greizajiem kupriem neko taisnu nepagatavosi”. Tas nekas, ka Aristotelis savu „Metafiziku” sāka ar vārdiem, ka visi cilvēki tiecās pēc zināšanām. Augstākā izglītība prasa noteiktu intelektuālo kapacitāti, kas visiem nav vienādā mērā. Amerikāņi augstskolu reflektantiem organizē speciālu testu, kas, protams, nepatīk politkorektuma ortodoksijas apsēstajiem. 1990.gadā „zinātnisko spēju testa” (SAT-Scholastic Aptitude Test) vietā stājās „zinātniskā vērtējuma tests” (SAT-Scholastict Assessment Test), kas lietas būtību nemainīja, kaut gan joprojām izraisa politkorektuma fanu kritiku.

Amerikāņu SAT liktenis spilgti raksturo demokrātijas un egalitārisma interpretācijas kroplības. Kroplā attieksme no demokrātijas gaida to, lai visi uzsāk sacensības vienlaicīgi (visiem vienādas tiesības). Kroplā attieksme no egalitārisma savukārt gaita to, lai visi beidz sacensības vienlaicīgi (visiem ir jābūt vienlīdzīgiem).

Tagad merkantīlisms izglītībā ir nonācis līdz tādai pakāpei, ka pret zināšanām izturās kā pret preci, kuras mērķis ir radīt citas preces. Personības, prāta, domāšanas spēju formēšana ir aizmirsta un izglītības biznesmeņus neinteresē. Galvenais - pārdot programmu, kursu, meistarklasi. Turklāt visaktīvākie izglītības biznesmeņi dedzīgi popularizē savu izglītības moderno izpratni un māca arī valsti pret izglītību izturēties kā pret biznesu, bet nevis kā pret valsts obligātu funkciju. Cilvēks, lūk, ieguldot laika un finansu resursus savā izglītībā un tāpēc izglītībā cilvēkam ir jāiegūst papildus vērtība, kas ļautu viņam izdevīgāk sevi pārdod darba tirgū. Tas esot izglītības pamatu pamats/2/.

Populārā neoliberālisma modeli tagad vēlas attiecināt arī uz izglītību, sak’, tirgus visu nokārtos un noregulēs. Par laimi tam šodien neviens saprātīgs cilvēks vairs netic. Kapitālisms vienmēr ir bijis reālistisks un racionāls. Tā galvenais personāžs -rūpnieki un tirgotāji - vienmēr bija absolūti racionāli cilvēki. Tagad, kad viņus ir nomainījusi „zelta jaunatne”, mūsdienu kapitālismā dominē absolūti iracionāli indivīdi, kuri patiesībā tirgo fikcijas. Respektīvi, tirgus nebūt visu nokārto un noregulē. Tirgum nākas rēķināties ar homo economicus - ekonomiski racionāli domājošajiem cilvēkiem, kurus šodien nespēj ietekmēt pat neiromārketings, sensorais brendings un cita veida smadzeņu skalošana.

Tomass Džefersons, amerikāņu izcilais domātājs un Virdžīnijas universitātes dibinātājs, savā laikā atbilstoši sabiedrības interesēm un uzdevumiem, atzina, ka amerikāņu universitātei ir jābūt talantu konstelācijai gan starp pasniedzējiem, gan starp studentiem un universitātes pārvaldniekiem, kurus ievēl akadēmiskā pašpārvalde. Universitātes mērķis ir personības veseluma un vienotības nostiprināšana, personības spēju harmoniska attīstīšana, gūstot šo spēju praktisko pielietojumu dzīvē un akadēmiskajās studijās. Universitātei savu vajadzību un vērtību nevienam nav jāpierāda, - tas ir pats par sevi saprotams, jo zināšanu vērtība ir katram saprotama.

Tas, kas ir noticis aizvadītajos 100 gados pēc T.Džefersona ideju formulēšanas, ir katram redzams. XX gs. beigās nākās runāt par amerikāņu universitātes makdonaldizāciju, kas sasaucās ar visas sabiedrības makdonaldizāciju. Universitāte ir pārvērtusies par ekonomisko korporāciju, kas nodarbojās ar zināšanu ražošanu un tirdzniecību. Tā ir acīmredzama pamattendence, kaut gan pastāv arī izņēmumi un uz visām amerikāņu universitātēm nevar attiecināt vārdus par makdonalidizāciju un korporatīvismu /3/.

Atspoguļojot mūsdienu universitātes portretu, izglītības politikas analītiķi raksta par studentu un vecāku vienaldzīgo attieksmi pret augstskolas zinātnisko bāzi un lekciju kursu zinātnisko piesātinātību. Viņus tas neinteresē, jo galvenokārt uztrauc tikai darba iespējas pēc universitātes. Tāpēc šodien zinātnieki nav cieņā, bet cieņā ir praktiķi - eksperti, kuri strādā firmās un pasniedz lekciju kursus, vada savu meistarklasi universitātē. Arī augstskolas šodien vada nevis zinātnieki, bet labi menedžeri, kuri prot piesaistīt un „taisīt” naudu. Zinātnes attīstība un apgaismības ideoloģija viņus maz interesē, jo no tā visa nevar tūlīt gūt peļņu.

Zinātnes attīstībā var konstatēt vairākus modeļus. Sastopams ir t.s. zinātnisko zināšanu klasiskais modelis, kas pastāvēja no XVII gs. līdz XIX gs. vidum. Šī modeļa tipiskas iezīmes ir mehānistiska pasaules aina, priekšstats, ka katra pasaules parādība atklājās izziņā un viss ir jāizzina loģiskā secībā. Zinātniskajā izziņas procesā izzinātājs ir neatkarīgs. Šajā modelī patiesības kritērijs ir priekšstats, ka tas viss, kas atbilst īstenībai, ir patiess. Zināšanu klasiskajā modelī zinātne norobežojās no reliģijas, mākslas, ikdienišķās apziņas, sadzīves un ražošanas.

XIX gs. otrajā pusē radās t.s. neklasiskais zinātnisko zināšanu modelis. Tā rašanos veicināja atklājumi fizikā, kosmoloģijā, kvantu mehānikā. Šajā modelī īstenības interpretācijā dominē relatīvisms: pasaules īstenībai nav skaidri determinēta sākotne un tā sastāv no sarežģītām pašregulējošām sistēmām. Patiesība ir nosacīta kategorija, jo neviena teorija nav spējīga pilnībā aprakstīt sarežģīto un mozaīsko pasaules ainu, kas atklājās zinātniekam. Vienlaikus patiesas var būt vairākas zinātniskās teorijas, kuras apraksta vienu un to pašu objektu. Neklasiskajā modelī radās zinātniskais plurālisms - izziņas filosofiski metodoloģisko koncepciju plurālisms, kā arī pieaug starpdisciplināro pētījumu loma, uzskats par zinātniskās izziņas atkarību no pasaules uzskata un kultūras orientācijas.

No XX gs. 70.gadiem nākas runāt par t.s. postneklasisko modeli zinātniskajā izziņā. Minētajā laikā rodas pārliecība, ka pasaules aina nepārtraukti kvalitatīvi un kvantitatīvi mainās, tāpēc to ir grūti fiksēt skaidros un vienkāršos terminos, kā ari prognozēt sociālos procesus. Pasaules ainā valda pašorganizācija, attīstības variabilitāte, spontānums, nepārtraukta balansēšana starp kārtību un haosu. Zinātniskās izziņas subjekts pilnā mērā iekļaujas pētījuma priekšmetā, jo sociālās vērtības un mērķi ir pētījuma procesa neatņemama sastāvdaļa.

Mūsdienu sabiedrību mēdz dēvēt par informācijas sabiedrību. Informācijas sabiedrībā zinātnieka loma ir niecīga. Tā uzskata masu cilvēki, kuri šodien var ieņemt atbildīgus amatus un ietekmēt izglītības politiku. Informācijas sabiedrībā galvenais ir informācijas radīšana, translācija un lietošana. Zinātnieka monopols uz zināšanām atkāpjas pagātnē. Tagad dažādas sociālās grupas pašas bez zinātniekiem var iesaistīties informācijas apritē. Turklāt mūsdienu mediju visuresamības apstākļos izgaist robeža starp profesionālo, ikdienišķo, zinātnisko un pseidozinātnisko.

Klasiskajā izpratnē zinātnieks ir vienots ar zināšanu atklātumu un pieejamību visiem. Zinātnieks ir vienots ar informācijas brīvu apmaiņu; zinātnieks ir vienots ar zinātniski tehniskā progresa lietderību un sabiedrības vispārējās labklājības nodrošināšanu; zinātnieks iemieso profesionālo zināšanu autoritāti sabiedrībā. Tagad zinātnieks vairs neasociējās ar minēto vienotību. Tagad ir modē zinātnieks-biznesmenis, kurš piedalās starptautiskajos projektos un kura zinātniskais ieguldījums tiek fiksēts tikai dolāros. Nav noliedzams, ka šodienas zinātnieka negatīvo reputāciju veicina zinātnieku iesaistīšanās „piāra” manipulācijās, „smadzeņu centru” darbībā, politikā, mediju infotainment, sporttainment, sciencetainment glamurizētajās programmās.

Laikā, kad zinātniski tehniskā progresa augļus izbauda katrs bērns un jaunietis, vērojama it kā nesaprotama tendence pat vadošajās valstīs; proti, mazinās zinātnieka, inženiera prestīžs, pasliktinās fizikas un matemātikas mācīšanas līmenis skolās, kā rezultātā trūkst kadru pat armijai. Tā tas ir, piemēram, ASV, kur gudri cilvēki nesen izdomāja TV seriālu „Numb3rs”, lai jauniešos aktivizētu interesi par zinātni, matemātiku. Programmu pārraida piektdienas vakaros. To 2010.gadā organizēja Pentagona struktūra DARPA (Perspektīvas aizsardzības pētījumu aģentūra), jo trūkst kadru darbam ar datortehniku un cita veida mūsdienu tehniku (darpa.mil). ASV Kompjūteru pētniecības asociācija noskaidroja, ka 2006.-2007.g. studentu skaits datorzinātnēs samazinājies par 43 procentiem, salīdzinot ar 2003.-2004.g. (cra.org). Arī Lielbritānijā specdienesti izmanto datorspēles, lai reklamētu darbu ar datoriem armijā un specdienestos (gchq-careers.co.uk).

Tagad ir skaidrs, ka totalitāro režīmu krahs Austrumeiropā un tajā skaitā PSRS neizraisīja teorētiskā kapitāla strauju veidošanos, jaunu zinātnisko virzienu rašanos. Gluži pretēji - sākās iepriekšējo zinātniski metodoloģisko tradīciju un grupējumu agresīva demontāža. Tā, piemēram, strukturālisti atsacījās no savas skolas pieredzes, literatūras vēsturnieki izklīda pa visu pasauli un katrs no viņiem pievērsās kaut kādai citai stratēģijai. Humanitāro zinātņu sfēra vispār marginalizējās. Sabiedrības demokratizācija, kad dzīves un zinātnes horizonts strauji paplašinās, veicina zināmu apjukumu un neveicina norobežošanos jaunos „klanos” ar saviem metriem, stingru

hierarhiju un zvērestiem saglabāt uzticību proponētajai mācībai.

Uz mūsdienu izglītības/universitātes portretu katrā ziņā atsaucās humanitāro zināšanu glamurizācija. Mākslas izstādes, koncerta, teātra izrādes apmeklēšana ir kļuvusi par prestīžu patērēšanu, jo pret grāmatu, filmu, lugu, simfoniju cilvēki ir sākuši izturēties kā pret patērēšanas priekšmetu. Tas nozīmē, ka šie priekšmeti tiek patērēti vienu reizi bez iedziļināšanās to garīgajā saturā. Tā ir glamurizācija, jo nenotiek satura apguve un analīze, bet tikai priekšmeta ārēja lietošana tāpēc, ka to darīt pašlaik ir prestiži. Humanitārās zināšanas/lekciju kursi universitātēs tāpēc pārvēršas par „instrukcijām” kā lasīt grāmatu, klausīties mūziku u.tml. Tātad studentiem tiek skaidrots, kā lietot literatūras, mākslas, filosofijas, vēstures „produktus”.

Tagad izdod grāmatas par to, ko cilvēkam var dot humanitārās zinātnes. Acīmredzot tamlīdzīgu grāmatu nepieciešamību vēl nesen gudri cilvēki nespētu izskaidrot. Protams, arī šodien gudri cilvēki par tādu tēmu tikai rausta plecus. Tomēr ir labi zināms, ka plašai sabiedrībai parasti nerodas šaubas par dabaszinātņu un sociālo zinātņu noderīgumu. Pie tam humanitārās zināšanas patiešām nevar sniegt tūlītēju labumu - ne tehnoloģisko, ne materiālo labumu. Humanitāro zinātņu loma drīzāk ir netieša un ilglaicīga, bet nevis tieša un tūlītēja. Humanitārās zinātnes uzlabo dzīves kvalitāti. Tomēr humanitārās zinātnes mūsdienu kultūrā ieņem marginālu vietu, un arī tas liecina par himēriskumu visjaunāko laiku dzīves norisēs.

Šodien tiek ignorēta kāda sena aksioma: pragmātisms, kas nav sabalansēts ar humanitārajām vērtībām, noved pie sabrukuma jebkuru sistēmu, jo humanitārā izglītība ir sabiedrības pašsaglabāšanās imperatīvs. Ne velti ASV intelektuāļi šodien žēlojās, ka viņu valstī kongresmeņiem un politiskajiem līderiem nav augsts vispārējās sagatavotības līmenis un viņi nevar lepoties ar labām intelektuālajām spējām. Šajā ziņā situācija esot pasliktinājusies aizvadītajos divdesmit gados/4/. Tajā pašā laikā ASV nepārtraukti pieaug cilvēku skaits ar augstāko izglītību. Pašlaik Baltā nama saimnieks vēlas visus vidusskolas absolventus pārvērst par studentiem.

Skaidrs, ka universitāšu apmeklētāju procents nav galvenais sabiedrības attīstības rādītājs. Viss ir atkarīgs no izglītības satura. Izglītības saturam ir jābūt vienotam ar reālajām problēmām sociuma dzīvē. Svarīga loma ir personības formēšanai, kas nav iespējama bez humanitārās izglītības -mākslas, literatūras, filosofijas, vēstures.

Demokratizācija, respektīvi, pseidodemokrātija grauj izglītību. Izglītībai ir jābūt pieejamai visiem, taču nedrīkst tā vārdā sagraut augstākās izglītības klasiskos standartus, kuri nav pa spēkam visiem cilvēkiem vienādā mērā, bet ir pa spēkam tikai nedaudziem izredzētajiem. Skaidrs, ka sabiedrība tagad ir tehnoloģiski orientēta un tajā pašā laikā „baltie” cilvēki ir orientēti uz iracionālu patērēšanu, izklaidi un dzīves baudīšanu. Tāpēc šodienas izglītībā ir neizbēgamas pretrunas ar augstākās izglītības klasiskajiem standartiem.

Kārlis Vilhelms fon Humboldts, viens no augstākās izglītības klasisko standartu pamatlicējiem, augstskolu - augstāko zinātnisko iestādi - uzskatīja par nācijas morālās kultūras garantu. Augstskolas misija ir nodarboties ar zinātni visaugstākajā līmenī un izstrādāt mācību materiālus, kas ir sastādīti nevis zinātniski pašmērķīgi, bet tādā veidā apkopoti, lai optimāli noderētu garīgajai un morālajai izglītībai. Augstskolas uzdevums ir vispārējo izglītību apvienot ar jaunā cilvēka pirmajām patstāvīgajām studijām. Augstskola ir to cilvēku dzīves sastāvdaļa, kuru iekšējās tieksmes viņus noved pie zinātnes un pētījumiem. Augstskola bez tā nav iedomājama. Tajā visi - gan studenti, gan pasniedzēji - kalpo zinātnei. Valstij ir nepārtraukti jārūpējās par savām augstākajām zinātniskajām iestādēm, lai tajās nepārtraukti dominētu zinātnisko meklējumu gars un lai starp skolu un augstskolu saglabātos atšķirība no zinātnes viedokļa. Pāreja no skolas uz universitāti ir lūzums jaunā cilvēka dzīvē, tiecoties pacelties līdz zinātnes augstumiem un iegūstot fizisko, morālo un intelektuālo patstāvību. Augstskolās zinātnisko meklējumu pamatā ir nemitīga tieksme pēc gara darbības, pārveidojot cilvēku raksturu. Augstskolā zinātnes gara dominēšana ir iespējama tad, ja visu atvasina no kaut kāda sākotnējā principa, ja vienmēr tiecās pēc ideāla, ja principu un ideālu apvieno vienā veselumā. Taču augstskolā var nonākt arī tādi cilvēki, kuriem ir sveša minētā tieksme un viņi var pat naidīgi pret to izturēties. Tieksme kalpot zinātnei piemīt nedaudziem. Tiem cilvēkiem, kuriem nepiemīt minētā tieksme, pret zinātni ir jāizturās ar cieņu un bijību/5/.

Starp citu, fon Humboldtu šodien bieži atcerās Krievijā. Atcerās to, ka fon Humboldta ideāls bija zinātnes universitāte. 1810.gadā viņa ieceres piebildījās - tika izveidota Berlīnes universitāte, kas bija jauna tipa universitāte. Tajā dominēja divi principi.

Pirmkārt, pasniegšanas un mācīšanās brīvība.

Otrkārt, pētniecības un pasniegšanas vienotība.

2009.gada beigās Krievijas 12 augstkolām tika piešķirts nacionālās pētnieciskās universitātes statuss. Process virzījās strauji; 2009.gada jūlijā izsludināja konkursu, kuram pieteicās 110 augstskolas, bet jau gada beigās paziņoja konkursa uzvarētājus - 12 augstskolas.

Krievijā uzskata, ka tādējādi tiek turpināta fon Humboldta tradīcija pret universitāti izturēties kā pret zinātnisko centru. Arī Krievijā katras nacionālās pētnieciskās universitātes galvenais uzdevums ir zinātniskā darbība un zinātnisko kadru gatavošana. Zinātniskos kadrus tagad moderni dēvē par inovatoriem, kuri ir talantīgi un radoši cilvēki. Tie ir cilvēki, kuri parasti vismazāk ir nodarbināti ar formālajiem rādītājiem - publikācijām, disertācijām, zinātniskajiem grādiem, akadēmiskajiem amatiem. Tie ir cilvēki, kuri vispirms un galvenokārt ir nodarbināti ar zināšanu problemātiku. Tie ir garīgi un radoši brīvi, neatkarīgi un idejiski patstāvīgi cilvēki. Skolā un arī augstskolā cilvēks parasti iegūst gatavas zināšanas, noteiktas iemaņas un kompetences, lai kvalificēti veiktu noteiktu darbu un būtu lielisks izpildītājs. Nacionālajā pētnieciskajā universitātē gatavos nevis izpildītājus, bet izgudrotājus, jaunu ideju ģenerētājus, kad jau studiju procesā jaunietis tiek iesaistīts visdažādākajos zinātniskajos meklējumos un eksperimentos.

Noteikti nākas piebilst, ka Krievija šodien nav vienīgā valsts, kurā ekonomiskās diversifikācijas nolūkā veido jaunas pētnieciskās augstskolas. Gudrās valstīs tā jau ir labi aprobēta tendence. Tā tas notiek Singapūrā, Sauda Arābijā, Čīlē, Austrālijā, Ķīnā.

Hose Ortega-i-Gasets, otrs augstākās izglītības klasikas pamatlicējs, apcerē „Universitātes misija” (raksts dažādās valodās ir pieejams Internetā) uzsvēra, ka universitāte sniedz augstāko izglītību vidusmēra cilvēkam, kuru jāpadara par kulturālu cilvēku un tāpēc universitātē galvenokārt pasniedz kulturāli nozīmīgus priekšmetus - filosofiju, vēsturi, socioloģiju, fiziku, bioloģiju. Turklāt universitāte gatavo speciālistus. Vidusmēra cilvēks nevēlas kļūt par zinātnieku. Viņam nav tāda vajadzība. Viņam nav obligāti sevi jāveltī zinātnei.

Spāņu filosofs precizē savu priekšstatu par zinātni. Viņaprāt zinātne ir problēmu formulēšana, pētīšana un lēmuma pieņemšana. Zinātniskā pētniecība un zinātnes pasniegšana ir atšķirīgas darbības. Zinātni var pasniegt arī nezinātnieks. H.Ortega-i-Gasets ironizē par cerību panākt, lai katrs students kļūtu zinātnieks. Viņš stingri nodala profesionālo izglītību no zinātniskās pētniecības. Profesionālās izglītības pamatā ir sistematizētas zināšanas. Profesijas apguvējam nav jābūt zinātniekam.

Apceres autors kritizē profesijas apguves līmeni universitātēs, kur nemāca, tā teikt, reāli dzīvot dzīvē, kultūrā. Spāņu filosofa ieskatā tas ir galvenais, proti, iemācīt cilvēku dzīvot ikdienas kultūrā. Viņš „kultūras fakultāti” pārvērstu par galveno fakultāti universitātē, jo cilvēkus ir jāiemāca dzīvot kultūrā. Dzīve negaida un nevar gaidīt, kamēr zinātne tiks galā pati ar sevi. Dzīvē ir jādzīvo tūlīt, nekavējoties, nepārtraukti. Turklāt dzīve ir vienots fenomens - prasa vienotu priekšstatu par dzīvi. Kultūra ir dzīves plāns - ceļvedis pa esamības mežu. Kultūra ir veseluma sistēma, daudzpusīga un stingri strukturalizēta. Kultūra cilvēkam ir vajadzīga visu mūžu. Kultūra nav dekoratīvs pielikums, piedeva, papildinājums, izrotājums. Universitātes uzdevums ir apgaismot cilvēku, satuvināt cilvēku ar sava laika kultūru, atklāt cilvēkam viņa dzīves telpas varenību, daudzpusību, vispusību. „Kultūras fakultāte” tāpēc ir ne tikai universitātes, bet visas augstākās izglītības kodols.

Izglītības sistēma vienmēr ir tiekusies saglabāt pastāvošo sociālo stratifikāciju. Tas skan negaidīti, taču neviena izglītības sistēma par savu reālo mērķi nav izvirzījusi jauna sociālā slāņa, šķiras, kārtas radīšanu. Tā tas bija viduslaikos; tā tas turpinājās Jaunajos laikos, un mūsdienas nav izņēmums. Saprotams, runa ir par reāli konkretizētu mērķi, bet nevis demagoģiski iluzoru retoriku par „jauna cilvēka” radīšanu, ko mīlēja propagandēt padomju izglītība.

Tagad īpatni vienīgi ir tas, ka pašlaik patiešām reāli ļoti mainās sociālā stratifikācija. Svarīgi ir arī tas, ka vispirms industrializācija un pēc tam postindustrializācija prasa arvien augstāku un augstāku masu izglītības līmeni.

Šodien masu izglītība pretendē uz augstāko izglītību kā masu izglītības augstāko līmeni -vispārobligāto līmeni. Tādējādi masu izglītība ir sasniegusi izglītības „griestus”, jo tālāk tai nav kurp virzīties. Mūsdienu pasaules izglītības sistēmā augstākā izglītība ir virsotne - augstākais līmenis. Tam seko zinātniskā specializācija - aspirantūra, maģistrantūra, doktorantūra, par ko masu izglītība pagaidām vēl „nesapņo”.

Izmaiņas sabiedrības sociālajā stratifikācijā sekmē vairāki faktori. Izmaiņas notiek tāpēc, ka pieaug informācijas loma un jaunu datorizētu tehnoloģiju pielietošana. Sabiedrībā palielinās to cilvēku īpatsvars, kuru dzīve ir vienota ar informācijas apriti. Tas prasa attiecīgas zināšanas, dzīves ritmu, dzīves veidu, kā rezultātā veidojas jauna sociālā identitāte - informācijas tehnoloģiju apkalpotāju slānis jeb virtuālā inteliģence.

Pārkārtojumus sabiedrības sociālajā stratifikācijā veicina jaunumi ražošanas organizācijā, kad paplašinās ražošanas dalībnieku patstāvība, iniciatīva, kreativitāte u.tml. Piemēram, ASV un

Rietumeiropas valstīs t.s. virtuālās inteliģences liela daļa strādā mājās, un tādējādi uz to neattiecas tradicionālā darba disciplīna - stingri fiksēta darba laika un darba atpūtas pārtraukumu ievērošana, darbavietas formas tērpa lietošana, ikdienas starppersonālā komunikācija ar priekšniecību utt.

Sastopams viedoklis, ka Lielbritānija zaudēja ekonomiskās attīstības līdera pozīcijas tāpēc, ka nepietiekamā mērā izturējās pret masu izglītību un neatbalstīja masu izglītības iespiešanos universitātēs/6/. Eiropas valstis (Anglija, Prūsija) tikai XIX gs. sāka formēt likumdošanu un izdalīt budžeta līdzekļus masu pamatizglītības veicināšanai. XX gs. Eiropas valstīs pamatizglītība jau ir obligāta prasība katram cilvēkam un tās iegūšanu finansē valsts. Tas notika vairāku apsvērumu ietekmē.

Pirmkārt, tika izprasta un attiecīgi novērtēta izglītības ietekme uz darba ražīgumu un ekonomisko uzplaukumu.

Otrkārt, valsts vadītāji saprata, ka armijā izglītots zaldāts ir ātrāk un vieglāk apmācāms nekā neizglītots zaldāts. Īpaši objektīvi to prata novērtēt Prūsijā. Karls Jaspers ne velti teica, ka vāciešiem ir divi galvenie jautājumi - armija un universitāte. I.Kanta viedokli, ka universitātei ir jābalstās uz prāta ideju, vācu politiķi papildināja ar armijas tematiku.

Interesanti, ka ASV izglītības masveida ieviešanās notika savādāk nekā Eiropā. ASV militārajam aspektam nebija nekāda nozīme izglītotības veicināšanā. Turpretī liela nozīme bija sabiedrības vispārējai cieņai pret izglītību. Sabiedrībā izglītība kļuva par prestižu un prioritāru lietu gan ģimenēs, gan vietējās pašvaldībās. Turklāt pašvaldības savā izglītības politikā vadījās no pieņēmuma, ka skolas ir jābūt pieejamas visiem sabiedrības locekļiem un birokrātija nedrīkst centralizēti regulēt izglītības saturu un programmas, jo tas var traucēt galveno - izglītības kvalitātes nemitīgu paaugstināšanos.

Tamlīdzīgas politikas rezultātā ASV strauji attīstījās vidējā izglītība kā masu parādība, veicinot ASV ekonomisko pārākumu pasaulē no XX gs. vidus. Eiropā vidējā izglītība XX gs. sākumā bija priviliģēto šķiru priekšrocība, lai sagatavotos studijām universitātē. ASV apsteidza Eiropu vidējās izglītības ieviešanā par 30-40 gadiem. ASV varēja nodrošināt ar sagatavotiem kadriem savu ekonomiku tad, kad samnieciskajā darbībā strauji vajadzēja tehniķus, mehāniķus, kantora darbiniekus, mašīnistus, medmāsas. Pēc II Pasaules kara Lielbritānija deva iespēju bijušajiem frontiniekiem pabeigt vidējo izglītību, bet ASV par valsts naudu savas armijas karotājiem deva iespēju iegūt augstāko izglītību. XX gs. nogalē, kad postindustriālā ekonomika masveidā pieprasīja kadrus ar augstāko izglītību, ASV šajā ziņā nebija nekādu problēmu apgādāt ekonomiku ar inženieriem, ārstiem, pakalpojumu sfēras darbiniekiem.

ASV tā dēvētā pakalpojumu ekonomika sākās pagājušā gadsimta 50.gadu vidū, kad „baltās apkaklītes” pirmo reizi (1956.g.) bija procentuāli vairāk nekā „zilās apkaklītes”. Pakalpojumu ekonomika balstās uz cilvēkiem ar augstāko izglītību. Pie tam kļuva skaidrs, ka jāmācās ir visu mūžu. Nepārtraukti nāk klāt jaunas zināšanas un nepārtraukti ir arī nepieciešamas jaunas zināšanas. Tāpēc jaunu zināšanu radīšana un pielietošana kļuva par ekonomikas svarīgu nozari.

Pakalpojumu ekonomikas darba tirgū tagad ir iestājies augstskolas diplomu kults, - daudzus amatus vairs nevar ieņemt bez augstākās izglītības dokumenta. Augstāko izglītību prasa banku darbiniekiem, medmāsām, sociālajiem darbiniekiem, policistiem, apsargiem, kurjeriem. ASV tāpēc ir izveidotas t.s. pedējās cerības koledžas (colleges of last resori). Tajās mācas tie, kuriem vidusskolā bija vājas sekmes un kuri jau ir strādājuši un dzīvojuši kā tipiski vidusšķiras pārstāvji. Viņi turpina dienā strādāt, bet vakarā mācās pēdējās cerības koledžā, lai darbavietā iegūtu paaugstinājumu amatā. Tāpēc viņiem ir vajadzīga apliecība par augstāko izglītību. Starp viņiem daudzi ir policisti, medicīnas iestāžu un municipālo dienestu zemākais personāls.

Iespējams, visjaunāko laiku izglītības civilizācijā viens no intriģējošākajiem jautājumiem ir jautājums par augstāko izglītību. Kā jau tika minēts, tagad darbadevēji augstāko izglītību pat prasa kurjeriem, policistiem, sētniekiem u.tml. līmeņa darba darītājiem. Savukārt franču, itāļu, krievu, vācu sociologi, ekonomisti, filosofi jau pirms kāda laika sāka analizēt kongnitīvo kapitālismu, tādējādi akcentējot zināšanu lomu mūsdienu dzīvē /7/.

Tagad kognitīvā pieeja tiek izmantota daudzpusīgi. Tā ir sastopama psiholoģijā, lingvistikā, matemātikā. Pat ir runa par kognitīvo zinātni, kas ir zinātnisks komplekss un pēta apziņu un augstākos domāšanas procesus, pielietojot teorētiski informatīvos modeļus. Kognitīvajos pētījumos izmanto metodes, kuras respektē kognitīvos aspektus - uztveres, domāšanas, izziņas, izpratnes un izskaidrošanas procesus.

Kognitīvās pieejas izmantošana kapitālisma analīzē un interpretācijā izraisa diskusijas, taču ir skaidrs tas, ka runa nav tikai par zināšanām un ne tik daudz par zināšanām tradicionālajā izpratnē. Dziļākajā būtībā tā ir saruna par cilvēciskajām kvalitatīvajām iezīmēm un spējām, kuras tiek ievītas šodienas kapitālisma visos procesos - ražošanā, patērēšanā, preču apmaiņā u.c.

Zināšanas bija vajadzīgas vienmēr un ne tikai kapitālisma laikmetā. Naivi būtu domāt, ka zināšanas kļuva vajadzīgas tikai mūsdienās. Tātad kognitīvais kapitālisms pret zināšanām izturas savādāk nekā agrāk tas bija pieņemts. Tātad kognitīvajā kapitālismā zināšanas iegūst izteikti specifisku raksturu. Tātad ar zināšanām ir noticis kaut kas tāds, kas nebija agrāk.

Kognitīvais kapitālisms funkcionē savādāk nekā „parastais” kapitālisms. Kognitīvajā kapitālismā jaunā salikumā funkcionē kapitālisma galvenās kategorijas darbs, cena, kapitāls. Kognitīvajā kapitālismā vissvarīgākais ražošanas spēks kļūst zināšanas. ”Parastajā” kapitālismā galvenais ražošanas spēks ir fiziskais un garīgais darbs. Zināšanas kā ražošanas spēks kognitīvajā kapitālismā funkcionē galvenokārt kā indivīdu personiskās pašpilnveidošanās rezultāts un pateicoties indivīdu cilvēciskajām īpašībām. Liela loma ir vispārējam intelektam, kultūras ietekmei un dzīves pieredzē sakņotām t.s. dzīvajām zināšanām. Tātad tām izpausmēm, kuras cilvēks ģenētiski manto no saviem senčiem un kuras viņam nevar dot formālā izglītība.

Katrā darbā tiek ieguldītas zināšanas, taču kognitīvajā kapitālismā tās nav tikai formalizētās profesionālās zināšanas, kas iegūtas skolā un universitātē. Gluži pretēji: kognitīvajā kapitālismā loma ir pieaugusi neformalizētajām un tām ne ar ko neaizstājamajām zināšanām, kuras balstās uz pieredzi, apķērīgumu, komunikabilitāti, spēju ātri orientēties jebkurā situācijā, drosmi strādāt patstāvīgi un ar iniciatīvu, nebaidīšanos uzņemties atbildību un riskēt.

Dzīvajām zināšanām nevar būt monetārā vērtība. Monetārā vērtība var būt formalizētajām zināšanām, proti, „papīram” - atestātam, diplomam. Ja cilvēkam ir attiecīgais „papīrs”, tad viņa alga ir savādāka nekā tā paša darba veicējam bez „papīra”. Dzīvē šajā ziņā mēdz būt visdažādākie varianti, taču kopumā izglītības attiecīgajam dokumentam vienmēr ir noteikta monetārā vērtība. Tā tas saglabāsies arī turpmāk, jo dzīvās zināšanas nav konkrēti mērāmas ar latiem, dolāriem, nostrādātajām stundām, sniegto pakalpojumu skaitu, saražoto preču daudzumu. Tomēr tajā pašā laikā ir saprotams, ka nemateriālais darbs ir dārgāks par materiālo darbu.

Kognitīvais kapitālisms radās pakalpojumu ekonomikas uzplaukuma rezultātā, kad palielinājās to strādājošo skaits, kuru darbs ir saistīts, kā saka, ar cilvēkiem - klientu apkalpošanu. Darba tirgū nostiprinās apkalpojošā sfēra - jauns masu strādnieku (knowledge workers) stereotips. Strādnieks tagad saskaras nevis ar darbagaldu, bet ar klientu. Savukārt darbs ar cilvēkiem no darba veicēja galvenokārt prasa dzīvās zināšanas. Un tā ir acīmredzot stihiski izveidojies, ka par dzīvo zināšanu kritēriju darba devēji ir izvirzījuši augstskolas diplomu, kura iegūšana ir kļuvusi par sava veida māniju mūsdienu sabiedrībā. Ja darbiniekam ir augstskolas diploms, tad tas it kā automātiski apliecina arī viņa dzīvās zināšanas, personības valdzinājumu un viņam tāpēc var uzticēt klientu apkalpošanu. Faktiski tas ir darba devēju mentalitātes jautājums,- cilvēks ar diplomu ir „savējais”, viņš noteikti ir kulturāls cilvēks.

Protams, dzīvās zināšanas ir vajadzīgas ne tikai klientu apkalpošanai. Dzīvās zināšanas mūsdienās ir vajadzīgas arī citos cilvēku darbības segmentos. Piemēram, postfordisma menedžmentā, jo šodienas ekonomikā ir radikāli izmainījušās ražošanas organizācijas formas, kuru realizācija ir atkarīga no dzīvo zināšanu potenciāla. Ne velti tagad gandrīz jebkura profila darba sludinājumos no pretendenta tiek prasīta komunikabilitāte, spēja patstāvīgi pieņemt operatīva un stratēģiska rakstura lēmumus utt.

Šodien populāra tēma (arī Latvijā) ir par tādu valsts attīstību, kas balstīta uz zināšanām. Taču ir jāņem vērā, ka tā vairs nevar būt tradicionālā retorika par izglītības un sociuma izglītotības veicināšanu. Runa nevar būt tikai par formalizēto zināšanu potenciāla kāpinājumu. Tagadnes kapitālisms un tajā dominējošā pakalpojumu ekonomika diktē citus noteikumus sarunā par zināšanām. Šajā sarunā prioritātei ir jābūt dzīvajām zināšanām. Bet tas nozīmē, ka priekšplānā izvirzās personības veidošanas problemātika, kas ir vienota ar cilvēciskās esamības ļoti plašu spektru un ne tikai ar izglītības politiku.

Faktiski kognitīvajā kapitālismā izšķirošā loma ir kultūrai. Valsts sabiedrības mērķis ir indivīda attīstība, audzinot un izglītojot indivīdu līdz personības līmenim, kas reizē ir dzīvo zināšanu visaugstākais līmenis. Tādējādi kognitīvajā kapitālismā sabiedrība ir kultūras sabiedrība, kurā galvenā vērtība ir kultūras dotajai izglītībai - intelekta veidošanai un pilnveidošanai, balstoties uz dabas dotajām spējām, individuālo un sociālo mantojumu. Kognitīvajā kapitālismā izglītības politika ir organiski vienota ar genofonda un cilvēciskā kapitāla problemātiku jeb, kā saka, tautas kvalitāti.

Kognitīvā kapitālisma vēsturiskā ģenēze sākās reizē ar atsacīšanos no masu ražošanas. Masu produkcijas ražošanas vietā XX gs. otrajā pusē nāca jauns ražošanas tips, kuru Rietumu zinātnieki sauc par „lean production”. Jaunajā ražošanas tipā principiāli mainās ražošanas mērķis. Masu produkcijas ražošanas uzdevuma (izgatavot viena modeļa preci lielā metienā) vietā stājās uzdevums izgatavot tieši tādu preci, kas ir nepieciešama dotajam pircējam tajā apjomā, kāds ir vajadzīgs dotajā laikā. Notiek it kā atgriešanās pie amatnieciskā ražošanas veida, kad meistars izpildīja konkrētu pasūtījumu. Tikai tagad „meistara” rīcībā ir sarežģītas tehnoloģiskās iekārtas. Individuāli orientēta produkcija ir jaunā ražošanas tipa galvenā iezīme.

Jaunajā ražošanas tipā ļoti liela nozīme ir mārketingam, reklāmai, Public relations. Radikāli izmainās ražošanas organizācija. Administratīvi formālo „priekšnieka” un padotā attiecību vietā stājās sadarbības princips ar devīzi „kopā darām vienu darbu”. No cilvēka darbā tiek prasīta un gaidīta maksimāla atdeve, lojalitāte, uzticamība. Tas viss tiek panākts, balstoties uz cilvēka motivāciju, kura ir atkarīga ne tikai no materiālās ieinteresētības, bet arī no uzticības - dodot cilvēkam darbā lielu patstāvību un atbildību ražošanas procesā.

Dzīvo zināšanu loma kultūrā (un tajā skaitā ražošanā) patiesībā ir paradoksāla. Par to liecina vairākas tendences. Kultūra ir bagāta un atraktīva, ja tā viegli integrē jaunus zinātniski tehniskos atklājumus un ātri prot pārvērst novitātes dzīvās zināšanās - praktiski reālā pieredzē. Un pretēji: kultūra ir nabadzīga un apātiska, ja jaunus zinātniski tehniskos atklājumus ir spējīga pārvērst tikai formalizētās zināšanās. Dzīvās zināšanas tādā gadījumā tiek birokrātiski un formālistiski ierobežotas. Vienmēr notiek tā, ka formalizētās zināšanas nespēj efektīvi funkcionēt bez cilvēka pašatdeves un pašpilnveidošanās. Bet tas var sekmīgi risināties tikai tad, ja cilvēkam ir stabila motivācija, - viņš zina, ka viņa pūles tiks reāli izmantotas, bet nevis augstprātīgi noniecinātas.

Rietumu valstīs XX gs. 60.-80.gados izplatījās viedoklis par izglītības rezultātu izlīdzināšanu, lai visiem būtu viena līmeņa izglītība. Tas nozīmēja, ka mācību procesu vajadzēja universializēt, izslēdzot iespēju veidot dažāda tipa mācību iestādes. Tolaik uzskatīja, ka nestandarta izglītība, kas orientēta uz šauru specializāciju, veicinās sociālo diskrimināciju. Tāds bija izglītības rezultātu izlīdzinātāju galvenais arguments, kas ietekmēja vidējās izglītības vienveidīgumu. Savukārt vidējās izglītības vienveidošana lika mācību saturu piemērot pašiem atpalikušākajiem skolēniem. Tādējādi izglītības kvalitāte tika upurēta, lai panāktu sociālo vienlīdzību. Lai nerastos sociālā nevienlīdzība, izvēlējās atteikties no izglītības kvalitātes augšupejas.

Saprotams, minētā izglītības politika tūlīt sastapās ar nesaudzīgu kritiku. Kritika balstījās uz atziņu, ka nevar fiksēt vienotas vispārizglītojošās prasības visiem cilvēkiem vienādā mērā. Tas nozīmē, ka nevar būt kaut kādi visiem obligāti priekšmeti, tieksmes, vērtības. Faktiski ir jābūt totālam plurālismam jautājumā par vispārizglītota cilvēka zināšanu saturu un apjomu. Kritika aizmirsa, ka reāli tas var novest pie ne visai patīkamas situācijas. Totālais plurālisms var noslēgties ar to, ka var būt izglītots cilvēks ar universitātes diplomu un viņš var neko nezināt, teiksim, par genomu, hromosomām vai Šekspīru.

Kā zināms, arī tagad atsevišķās valstīs (piem., Krievijā) ir priekšmeti, kuri ir obligāti visiem valsts studentiem. Savukārt Harvardas universitātē ir fiksēta t.s. priekšmetu pamatbāze (Core Curriculum), taču tajā nav priekšmeti, kuri būtu obligāti visiem. Mūsdienās izglītības jaunajās programmās ne reti cenšas formēt t.s. profesionālās kompotences, bet nevis profesionālās iemaņas. Jaunā „kompetences” retorika akcentē nepieciešamību iemācīt cilvēkam apgūt jaunas zināšanas, paskaidrot cilvēkam, kādā veidā viņš var nepieciešamības gadījumā paplašināt savu profesionālo bagāžu. Tādējādi par izglītības galvenajiem uzdevumiem tiek pasludināts mērķis formēt iniciatīvu domāšanu un kreatīvu pieeju izglītības jautājumiem.

Rietumu civilizācijā jauna ēra sākās XX gs. 70.gados, kad sabiedrības attīstībā un katra cilvēka dzīvē ienāca jauna tipa mārketinga komunikācijas formas, ražošanas tehnoloģijas, informācijas apmaiņas līdzekļi, bet galvenais - iedzīvotāju skaita krasais pieaugums sekmēja citu civilizāciju pārstāvju migrāciju un globālās ekonomikas rašanos. Īpaši globalizācija diktē jaunu pieeju izglītībā, mainās augstskolas misija un mērķi.

Mūsdienās augstskola ir kadru gatavotāja - profesionālās kompetences nodrošinātāja, kā arī augstskolai ir jāveic tas darbs, ko sociologi dēvē par „kultūras celtniecību”, ar to saprotot ne tikai mākslinieciskās darbības sfēras, bet cilvēka darbības, uzvedības un saziņas sfēru kompleksu un harmonisku attīstību, reproducējot zināšanas un iniciējot inovācijas. Universitāte ir publiskā telpa sabiedriski nozīmīgiem intelektuālajiem procesiem.

Globālās informācijas telpas veidošanās un globālās ekonomikas attīstība veicina arī izglītības pakalpojumu globālā tirgus rašanos. Universitāšu akadēmisko kadru planetārā mobilitāte veicina kosmopolitisma gara uzplaukšanu pasniedzēju aprindās.

Tagad vairs netiek atbalstīts viedoklis, ka universitāte māca cilvēkam izmantot viņa saprātu. Tas nozīmē, ka priekšplānā ir zināšanu fundamentālisms - fundamentālas zināšanas, akadēmiskie pētījumi, bezaprēķina radoši zinātniskie meklējumi. Universitātes zināšanas ir prāta vingrinājumi bez merkantīlistiskas ievirzes. Universitāte gatavo „zināšanu kuratorus” - sociāli nozīmīgu projektu iniciatorus. Universitātē iegūtās zināšanas dzīvē viņi pārvērš kultūras jaunu formu iniciēšanā, kalpojot visai sabiedrībai un savai valstij.

Tamlīdzīgs viedokli tagad nav populārs. Tagad tamlīdzīgs sociālais statuss vairs nepiemīt universitātei kā institūtam. Universitāte šodien vairs nav sabiedrības ideoloģiskais mobilizētājs, kultūras jaunu formu iniciē tājs un popularizētājs. Tiesības meklēt jaunas zināšanas un tās izplatīt tagad ir visdažādākajām institūcijām un organizācijām, veiksmīgi konkurējot ar universitāti. Bizness tagad ir radījis savas t.s. korporāciju universitātes („Thomson”, „Philips”).

Zinātniski tehniskais progress savdabīgi ietekmē zināšanu mūža ilgumu, kad zināšanas vairs nav noderīga bagātība, bet gan slogs, jo ātri noveco zinātniski tehniskās straujās attīstības rezultātā. Zināšanas kļūst par preci, ko katrs var nopirkt, vēloties pārkvalificēties jaunajos apstākļos. Universitātes profesors ir spiests sacensties ar sportistiem, šova biznesa zvaigznēm, teroristiem, sērijveida slepkavām, loteriju uzvarētājiem, par kuriem sabiedrībā ir lielāka interese.

Mūsdienās par aksiomu pārvērtās sekojošais viedoklis: jo valstī ir augstāks izglītības līmenis, jo labāk attīstās valsts ekonomika, mazāks ir bezdarbs un garāks ir cilvēka mūža vidējais ilgums. Augsts izglītības līmenis pozitīvi atsaucās arī uz valsts pārvaldīšanas kvalitāti. Pēc II Pasaules kara augstus ekonomiskos rezultātus guva vairākas valstis (Zviedrija, Japāna), pateicoties veiksmīgai izglītības reformai, un tas veicināja pret minēto viedokli izturēties kā pret aksiomu. Taču pēdējā laikā pret minēto viedokli vairs neizturās kā pret aksiomu. Izrādās, augsts izglītības līmenis nebūt automātiski nenodrošina labus ekonomiskos panākumus, nemazina bezdarbu un negarantē kompetentu valsts pārvaldīšanu.

ANO publicētā statistika liecina par planētas iedzīvotāju izglītības līmeņa pieaugumu. 1960.gadā, kad planētas kopējais iedzīvotāju skaits bija 3 miljardi, 36 % nebija pamatizglītības. Taču 2000.gadā, kad planētas iedzīvotāju skaits 40 gados bija divkāršojies (6 miljardi), pamatizglītība nebija 25% iedzīvotāju /8/. Industriāli attīstītās valstīs analfabētu skaits pašlaik ir 1-2 % . Manāmi pieaudzis ir iedzīvotāju skaits ar augstāko izglītību. No visiem darbaspējīgajiem cilvēkiem (25-65 gadus veci), piemēram, Kanādā augstākā izglītība ir 43 %, ASV - 38%, Japānā - 36%. Tās ir valstis, kurās šajā ziņā ir vislabākie rādītāji. No industriāli attīstītajām valstīm slikts stāvoklis ir Meksikā (6%), Turcijā un Portugālē (abās 9%).

Tagad ir izprasts, ka veiksmīga izglītības reforma labus rezultātus nedod tūlīt, teiksim, nākamajā gadā. Labus rezultātus var gaidīt tikai pēc 25-30 gadiem, kad izglītības reformu ir izjutusi vesela paaudze. Tagad ir izpētīta un konkrēti aprēķināta izglītības finansējuma un mācību ilguma ietekme uz valsts nacionālo kopproduktu. Ja asignācijas izglītībai palielina par 1%, tad valsts nacionālais kopprodukts palielinās par 0,35%. Ja valsts iedzīvotāju izglītības apguves vidējais laiks palielinās par vienu gadu, tad valsts nacionālais koprodukts var palielināties par 3-6 %.

Zinātnieki tagad ir noskaidrojuši arī vienu izglītības paradoksālu sakarību. No vienas puses ir skaidrs, ka izglītības līmenis pozitīvi atsaucās uz darba ražīgumu un valsts dotācijas izglītībā mazina sociālās problēmas. Tomēr no otras puses jaunākie pētījumi liecina, ka tā tas notiek tikai tajās zemēs, kur valsts iedzīvotāji kopumā ir maz izglītoti. Tikai valstīs ar zemu vispārējās izglītības līmeni var izjust augstas izglītības labdabīgo ietekmi uz darba ražīgumu un sociālo problemātiku.

Šodien nākas ņemt vērā vēl vienu paradoksu. Saskaņā ar žurnāla „Forbs” veiktajām un publicētajām aptaujām no pasaules 500 bagātākajiem cilvēkiem augstākā izglītība nav 33 % miljardieru un miljonāru. Protams, negribētos ticēt, ka šis bēdīgi slavenais fakts varētu daudzus atturēt no universitātes diploma iegūšanas. Drīzāk tas raksturo šodienas biznesa vidi, kurā panākumus var gūt arī bez attiecīgās profesionālās izglītības un kurā izšķirošā loma var nebūt formāli sertificētajām zināšanām.

Sarunā par izglītību, lietojot izglītības klasifikācijai tādus epitetus kā „klasiskā”, „humanitārā”, „fundamentāli teorētiskā”, vienmēr gribas zināt, kādas ir šīs izglītības perspektīvas nemitīga zinātniski tehniskā progresa apstākļos. Balstoties uz veselo saprātu un intuīciju, var pieņemt, ka ne „klasiskajai” (latīņu, sengrieķu valodas apguves prioritāte), ne „humanitārajai” (filosofijas, filoloģijas, vēstures apguves prioritāte) izglītībai nevar būt liela loma, salīdzinot ar matemātiku, fiziku, ķīmiju, bioloģiju. Zinātnes par garīgo kultūru it kā nevar būt aktuālas zinātniski tehniskā progresa laikmetā un neko nespēj dot šī progresa turpināšanai. Tā vien liekas, ka zinātnes par garīgo kultūru neko nevar palīdzēt tādās mūsdienās populārās sfērās kā mārketings, menedžments, Public Relations, reklāma. Saprotams ir vienīgi tas, ka šodien ir nepieciešama izglītības vienotība ar to jaunlaiku monstru, ko dēvē par kultūras industriju. Tajā ietilpst garīgās masu kultūras „produkcijas” mārketings, menedžments un vēl citas gudras lietas, lai palīdzētu cilvēkiem izbaudīt „mākslu”. Jaunu komunikācijas līdzekļu rašanās, kultūras artefaktu tiražēšanas jaunās iespējas, kultūras prakses organizācijas un atražošanas jaunās tehnoloģijas rada jaunas izglītības kompetences nepieciešamību.

Sava veida paradoks ir tas, ka paralēli ar zinātniski tehnisko progresu attīstījās kultūras jēdziena izpratne un pielietojums cilvēku darbības, uzvedības un komunikācijas izvērtējumā. Faktiski tagad var teikt, ka Jaunajos laikos reizē ar zinātniski tehnisko progresu noteikts progress bija konstatējams arī kultūras jēdziena izpratnē un pielietojumā, par ko ir skaidrots speciālos pētījumos un mēs varam tos nepārstāstīt /9/. Mums ir svarīgi zināt, līdz kādam izpratnes stāvoklim esam nonākuši. Un šo stāvokli lieliski raksturo Ernsta Kasīrera ieteikums pasaules izpratnē un tātad arī izglītībā pāriet no izziņas teorijas un kultūras filosofiju, kura vislabāk atspoguļo kultūras jēdziena totālo lomu mūsu izziņā.

Mēs tādējādi esam nonākuši līdz tādam stāvoklim, ka kultūra kļūst par centrālo jēdzienu mūsdienu pasaulē, aptverot ikdienas dzīvi, ekonomiku, politiku, zinātni, mākslu utt. Kultūra ir faktors, kas nosaka politisko, saimniecisko, garīgo darbību. Kultūra nav tikai otršķirīga lieta - teātra, muzeja, operas, kino apmeklēšana un grāmatas lasīšana. Tamlīdzīga attieksme pret kultūru saglabājās arī tagad, taču tajā pašā laikā kultūra ir ieguvusi pilnīgi citas dimensijas. Ar kultūru saprot cilvēka dzīvē; visu to, ko cilvēks ir radījis un kas atrodas starp cilvēku un dabu. Kultūrā ietilpst gan garīgā kultūra, gan materiālā kultūra. Kultūra nosaka cilvēku politiskos, mārketinga, menedžmenta lēmumus, rīcību, komunikāciju savā starpā un ar citu kultūru.

Tas ir sens priekšstats, ka izglītības segmentā formējas jaunas domāšanas paradigmas, kas ir galvenais avots inovatīvajai attīstībai. Sens ir arī viedoklis par universitātes progresistisko funkciju. Tāpat sens ir viedoklis par universitātes politisko neintralitāti, kas tai ir konsekventi jāievēro. Kā zināms, XX gs. universitātes nebija politiski amorfas, indiferentas. Nav aizmirsta, piemēram, ASV universitāšu opozīcija pret karu Vjetnamā, dabas piesārņošanu.

Kā raksta speciālisti, Japānā eksistē sava nostāja jautājumā par augstskolas politisko orientāciju. Japānā izglītības iestāžu mērķis ir veidot tautas lojālu atbalstu monarham. Savukārt universitāšu zinātniskās iestādes ir relatīvi izolētas no tautas ideoloģiskās audzināšanas, un to misija ir nodrošināt Japānas progresīvu attīstību - audzināt intelektuālos līderus. Tāda pieeja nodrošina to, ko drīkst saukt par politisko selekciju - elites veidošanos un papildināšanos. Talantīgu cilvēku iesaistīšana varas struktūru darbībā nodrošina sociālo stabilitāti, kā arī maksimālu mobilitāti sociālās kārtības realizācijā.

Tagadējo radikālo pārmaiņu laikmetā, protams, formējās jauna domāšanas paradigma. Taču pastāv viedoklis, ka šodien viss notiek ļoti pamatīgi saduļķotā ūdenī. Mainās civilizācijas tips, un norit pāreja no tehnogēnās civilizācijas tipa uz antropogēno civilizācijas tipu. Tomēr izglītība joprojām ir maksimāli racionalizēta un verbalizēta; no izglītības ir izskausts afektīvi emocionālais bērnības fantoms, kas veicina profesionāli kompetentu, bet garīgi nabadzīgu indivīdu attīstību. Izglītība nestimulē tādu cilvēku ģenēzi, kuriem piemīt „traģiskā dzīves izjūta”, par ko savā laikā rakstīja Migels de Unamuno. Mūsdienu pragmātiskā izglītība nestimulē Tolstoja, Dostojevska tipa cilvēku formēšanos. Šodienas izglītība ciniski izturās pret to, ko var dēvēt par humānistisko personālismu

- indivīdu attīstīšanu līdz personības līmenim. Pret humānistisko personālismu tagad izturās kā pret arhaisku bruņiniecisku kaislību, kura piestāvēja romantiskā XVIII gadsimta gara aristokrātiem.

Rietumu intelektuāļi skeptiski savās grāmatās raksturo izglītību. Tā, piemēram, Zigmunds Baumans savā slavenajā grāmatā „Individualizētā sabiedrība” raksta par krīzi izglītībā XX gs. nogalē /10/. Krīzi izglītībā veicina vairāki faktori. Svarīgi ir tas, ka mūsdienās valstis ir zaudējušas interesi par savu pilsoņu ideoloģisko mobilizāciju. Tā varēja realizēties dažādā ceļā, taču katrā ziņā izglītības iestādēm bija milzīga loma sabiedrības ideoloģiskajā mobilizācijā. Valstis ir zaudējušas interesi arī par kultūras politiku, kultūras tādu parādību un paraugu popularizāciju, kam ir paliekoša un priekšzīmīga vērtība. Kultūras hierarhija tagad ir nonākusi tirgus pārziņā, un tirgus tagad nosaka, kas ir labs un slikts kultūrā. Savukārt priekš tirgus labs ir tikai tas, kas ir publiski pazīstams. Tāpēc kultūras hierarhiju veido nevis reāli sasniegumi, bet gan speciāli virzīta reklāma, publicitātes noorganizēšana. To dara īpašas struktūras (mediokrātija), kuras specializējās sabiedrības uzmanības vadīšanā. Kultūras parādību un paraugu liktenis tādējādi ir „popularitātes biržas” rokās. Garīgo līderu vietā dominē biznesa līderi, uzvedības, gaumes, patiesuma vietā - tirgus perspektīvas.

Uz izglītību, saprotams, atsaucās jaunās antropogēnās civilizācijas faktori. Izmainās pilsēta un pilsētas kultūra. No vienas puses pilsēta vairs nav rūpniecības centrs un garīgās kultūras centrs. Lielas ļaužu masas šodien ir vajadzīgas tikai teroristiem un popmūzikas koncertu organizētājiem. Ražošana un cita veida dzīve šodien novirzās uz dzīvokli un subkultūru pulcēšanās vietām ne reti ārpus pilsētas. No otras puses ir radies tas, ko amerikāņu socioloģe S.Sassena (Saskia Sassen) dēvē par global city. Mūsdienās globalizācijas rezultātā atsevišķas pilsētas sāk aizstāt valsti, jo pilsētas ir kļuvušas par transnacionālā biznesa centriem un tām savas valsts vajadzības un intereses ir otrajā, trešajā vietā. Šajās „globālajās pilsētās” var būt arī transnacionālas izglītības iestādes, kuras veic pētījumus un gatavo kadrus visai planētai un ne tikai savai valstij.

Pašlaik dzīvojam tādos apstākļos, kad nākas šaubīties par vispusīgi un harmoniski attīstītas personības ideāla produktivitāti. Tāds ideāls vienmēr tika formulēts kā izglītības galvenais mērķis. Tagad nākas šaubīties par personības veidošanu kā cilvēciskās pašattīstības mērķi. Iespējams,

H.Ortegas-i-Gaseta prognozētā „masu sacelšanās” tagad ir sasniegusi zināmu kulmināciju, degradējot un devalvējot personības iespējamības un nepieciešamības jēgu. Cilvēki tagad redz, ka viņu dzīves saturs un kārtība ir atkarīga no masu cilvēku gribas un rīcības. Masu cilvēki pārvalda kultūras visus segmentus, - masu cilvēki pārvalda valsti, ekonomiku, mākslu. Viņi visu nosaka arī izglītībā. Tādējādi cilvēkos rodas priekšstats par masu cilvēku totālo un fatālo lomu, pret ko atsevišķas personības vairs neko nevar panākt. Masu cilvēku pārvaldītā sabiedrība mūsdienās ir iemācījusies eksistēt bez pasionāru personību konstruktīvās līdzdalības. Atsevišķu tautu (piem., latviešu) esamībā tas ir nepārprotami konstatējams. „Masu sacelšanās” vairs nav prognoze, bet gan skaudra dzīves realitāte. Cilvēka depersonalizāciju apliecina arī galējais individuālisms, kā rezultātā cilvēka personība tiek pasniegta kā traucējoša izpausme sabiedrībā.

Tiesa, pastāv arī cits viedoklis. Jau tika minēts par antropogēnās civilizācijas tipa veidošanos. Šī tipa civilizācijas analizētāji atzīst, ka antropogēnā civilizācija faktiski ir pāreja uz heterogēnu sabiedrību, kad sabiedrības dažādību nodrošina cilvēku identifikācijas raibums. Tiek pieņemts, ka kolektīvā identitāte atmirst un masu kultūru nomaina kultūras mozaīka. Kultūras daudzveidība esot nākotnes kultūras perspektīva.

Cilvēces vēsture liecina, ka kultūrā mobila parādība ir sociālā stratifikācija - sabiedrības iedalījums šķirās, kārtās, kastēs, grupās, slāņos, sociālajos stratos. Šajā ziņā terminoloģija var būt visdažādākā, jo arī tā mainās un var atšķirties ne tikai dažādās civilizācijās un kultūrās, bet arī sociāli ekonomiskajās formācijās. Tas tāpēc, ka ne reti attiecīgajai terminoloģijai ir ideoloģiskā slodze - tieksme akcentēt vai retušēt attiecīgās sabiedrības reālo sociālo stratifikāciju.

Rietumu civilizācijā sociālā stratifikācija ir vēsturiski radikāli mainījusies. Arī tagad dzīvojam laikā, kad ievērojami mainās sabiedrības sociālā stratifikācija. Piemēram, XX gs. jūtami samazinājās zemniecības īpatsvars daudzās industriāli attīstītās valstīs. Gadsimta nogalē sāka samazināties proletariāta - strādnieku - īpatsvars, kaut gan šī šķira bija radusies relatīvi nesen un tai savā laikā prognozēja grandiozas perspektīvas ne tikai Markss un Engelss, bet arī Rainis un citi dzejnieki. Kā zināms, proletariāts arī reāli ieņēma respektējamas politiskās pozīcijas sociālisma zemēs XX gadsimtā. Tomēr šodien kādreiz varenā strādnieku šķira, kā teiktu literāts, ir no „vēstures skatuves” aizejoša šķira. Skaidrs, ka aktualitāti zaudē attiecīgā izglītība un izglītības politika, kas strādnieku šķiras vajadzībām lielā mērā bija adaptēta ne tikai sociālisma, bet arī kapitālisma zemēs.

Mūsdienās izmainās arī tā sociuma daļa, kuru visos laikmetos tradicionāli dēvē par valdošo eliti, valdošo šķiru. Kapitālismā valdošā škira ir buržuāzija. Vārds „buržuāzija” tagad nav cieņā. To lieto reti. Ja arī lieto, tad sarkastiskā nozīmē, dzēlīgi izsmejot kādu izpausmi, kura var asociēties ar buržuāzijas dzīves veidu un kārtību XIX gadsimtā un agrāk. Mūsdienu kapitālisti nemīl dzirdēt uz viņiem attiecinātu buržuāzijas jēdzienu. Saprotams, tajā pašā laikā viņi nenoliedz, ka šķiras izpratne un definīcija Rietumu civilizācijā joprojām balstās uz trim kritērijiem - īpašums, specializācija, ietekme. Buržuāzijai piederēja un pieder īpašumi. Tās specializācija ir pārvaldīt ekonomisko dzīvi. Tās ietekme uz politiku mūsdienās ir totāla. Ne velti Bilderbergas kluba devīze skan nepārprotami atklāti: „Vara ir prece, pati dārgākā prece. Tāpēc tai ir jāpieder visbagātākajiem”.

Protams, pašlaik var debatēt, vai šodien jau ir izveidojusies jeb tikai veidojas jauna tipa elite, kurai tagad ir visdažādākie apzīmējumi: transnacionālā elite, šķira-hegemons, jaunā šķira, intelektuāļu šķira, kreatīvā šķira, kosmopolītiskā elite. Tā ir ļoti raiba publika. Tajā ietilpst politiķi, biznesa augstākā līmeņa administratori, tiesneši, advokāti, zinātniski tehniskā inteliģence, eksperti, birokrāti, ideokrāti u.c. Ne reti tiek runāts par šīs raibās publikas atsevišķām elitēm. Piemēram, politiķu eliti, juristu eliti, ekspertu eliti u.tml. Vārds „elite” šodien ir ļoti populārs. Skaidrs, ka ir arī elitāra izglītība - izglītības iestādes elitei.

Tiek uzskatīts, ka globalizācijas galvenās personas ir tā dēvētie globālisti un globalizācijas eksperti. Par viņiem zinātne (socioloģija u.c.) šodien maz interesējās. Globālās vadīšanas procesu analīze notiek vienpusīgi, slavējot globalizāciju un tās ekspertus.

Tiesa, liela uzmanība tiek pievērsta transnacionālajām korporācijām un to perspektīvām. Futurologi samērā vienprātīgi prognozē transnacionālo korporāciju lomas pieaugumu. Tās jau tagad kontrolē 90 % no visiem izgudrojumiem, patentiem, 85% no naftas ieguvumiem, 90% no elektronikas ražošanas, 95% no medikamentu un biotehnoloģiskās produkcijas ražošanas, 98% no transkontinentālajiem aviācijas reisiem.

Transnacionālo korporāciju bizness nebalstās uz konkurenci, bet gan balstās uz interešu sfēru saskaņošanu. Konkurence ir tikai biznesa zemākajos slāņos. Tāpat ir zināms, ka par naudu nevar „visu” nopirkt. Lai iegūtu „visu”, vajag saņemt atļauju, veicot attiecīgu saskaņošanu ar ieinteresētajām pusēm. Nākotnē nauda vispār var pārvērsties par „masu sabiedrības” instrumentu. Individuālo, respektīvi, korporatīvo darījumu pasaulē valdīs nevis nauda, bet „atļauja”, kuru izsniegs tiem, kuriem ir vairāk zināšanas, labāka tehnoloģija, lielāka informācija un garīgā ietekme. Nākotnē nauda būs tikai zināms starta kapitāls sociuma zemākajos slāņos, - jo augstāks slānis, jo lielāks spēks garam - zināšanām, prātam. Tā būs izredzēto ekonomika, kas cilvēces vēsturē patiesībā ir pastāvējusi vienmēr. Pat primitīvā sabiedrībā pareģi tika ielaisti tur, kur citi nevarēja iekļūt.

Pastāv t.s. starptautiskās ekspertīzes tirgus. Tas ir elitārs un labi aizsargāts. Lai tajā iekļūtu, vajadzīgas zināšanas par kultūru, jāprot svešvalodas. Noteikti ir jāmācās speciālās elitārās skolās. Taču izglītība vēl neko nedod. Lai gūtu sekmes starptautiskajā ekspertīzes tirgū, jāpieder pie kosmopolītiskām dinastijām.

Jauno globālistu mentalitāte un karjera daudz neatšķirās no iepriekšējo paaudžu „pasaules valdnieku” mentalitātes un karjeras. Viņi tāpat kā koloniālisma laikmetā mācās nevis savā valstī, bet ārzemēs - ASV, Anglijā, Francijā. Tāpēc nākas lasīt, ka elites sagatavošanā mūsdienu pasaulē ir radusies zināma unifikācija, jo visi elites pārstāvji studē vai nu Harvardā, vai Oksfordā un Kembridžā. Savukārt starptautiskais menedžments balstās uz ASV finansu pieredzi, jo daudzi jaunie globālisti stāžējušies vai strādājuši Ņujorkā Starptautiskajā valūtas fondā, Pasaules bankā, Pasaules tirdzniecības organizācijā. No tā vislielāko labumu gūst ASV, jo valsts struktūras un amerikāņu pārraudzītās globālās starptautiskās struktūras var balstīties uz vienu kadru kontingentu.

Ja vajadzētu lakoniski paskaidrot elites jēdziena nozīmi, tad acīmredzot vispirms nāktos teikt, ka tā ir cilvēku grupa, kura attiecīgajā nozarē demontrē visaugstāko profesionālo un profesionāli ētisko kompetenci un reālos sasniegumus, kas kļūst par paraugu citiem. Elite ar savu darbību un uzvedību nosaka, kas ir cienīgs, prestižs, autoritatīvs, godīgs, labs sabiedrībā /11/.

Tomēr tāda attieksme pret eliti ir tikai atvērtā un demokrātiskā sabiedrībā, kurā valda konstruktīva intelektuālā konkurence un kurā neizturās vienaldzīgi pret zinātni un ciena augstu profesionālo kompetenci. Par „eliti”, bet nevis eliti, nākas runāt sabiedrībā, kurā nav cieņā ne intelektualās, ne profesionālās vērtības un visu izšķir „draugu būšana”, partejiskā piederība, radnieciskās attiecības, iespēja nopirkt zinātnisko grādu, akadēmisko amatu, augstskolas diplomu. Tamlīdzīgā pseidoelites sabiedrībā elites problemātika nevar pastāvēt vispār. Tamlīdzīgā sabiedrībā var pastāvēt tikai nomenklatūras un inteliģences problemātika. Tas nozīmē, ka nevar pastāvēt elites īpašību pārmantojamības mehānisms un elites reprodukcijas, respektīvi, izglītības formas. Ja elites statusu iegūst administratīvā veidā, kad cilvēku ar pavēli ieceļ elites kārtā, tad nav nekāda jēga vispār runāt par elites funkcionālajiem aspektiem.

Atvērtā un demokrātiskā, intelektuāli un inovatīvi aktīvā sabiedrībā elite ir zināms kontroles mehānisms starp sociumu un varu, kad elites viedoklim ir visaugstākā intelektuālā un profesionālā reputācija. Sabiedrībā, kurā tas tā nav, „elites” viedoklis ir masu cilvēku stereotipu viedoklis. Tas ir pierādīts socioloģiskajos pētījumos Austrumeiropas atsevišķās valstīs, kur t.s. elites viedoklis neatšķiras no t.s. parasto cilvēku viedokļa. Skaidrs, ka tādā gadījumā runa ir par sabiedrību, kurā masu cilvēki ir totāli pārņēmuši iniciatīvu visās dzīves sfērās.

Attieksme pret jēdzienu „elitārā izglītība” vienmēr ir bijusi dažāda. Visbiežāk ar minēto jēdzienu apzīmē augsta līmeņa izglītību (high quality education). Šo rindu autors Rīgā ir sastapies ar izglītības biznesmeņa/saimnieka (firmā „SEBAA”) viedokli, ka elitārajā izglītībā visu nosaka maksa par studijām - jo augstāka cena par studijām, jo, lūk, elitārāka izglītība. Nenākas šaubīties, ka šodienas Latvijā var būt arī tāda aloģiska un vulgāra izpratne par elitāro izglītību.

Ar jēdzienu „elitārā izglītība” tradicionāli apzīmē mērķtiecīgu darbību elites sagatavošanā biznesā, politikā, garīgajā kultūrā. Tādā gadījumā pieeja ir divējāda.

Pirmkārt, mācot ietekmīgu un bagātu ģimeņu bērnus pārējiem relatīvi slēgtās mācību iestādēs.

Otrkārt, mācot speciāli meklētus apdāvinātus un gudrus bērnus augsta līmeņa mācību iestādēs, kā tas tiek deklarēts un praktizēts amerikāņu izglītības politikā, kampaņveidīgi cenšoties palīdzēt un atbalstīt bērnus no sabiedrības zemākajiem slāņiem.

Par elitārās izglītības raksturu un trendiem var daudz uzzināt, iepazīstoties ar slavenu cilvēku un viņu bērnu biogrāfijām. Tā, piemēram, Čelsija Klintone (1980) maģistra grādu starptautiskajās tiesībās ieguva Oksfordas universitātē. Turpat doktora grādu ieguva Z.Bzežinska dēls Marks Bzežinskis (1965), kurš strādāja ASV prezidenta B.Klintona administrācijā, kā arī vēlēšanu kampaņas laikā konsultēja B.Obamu.

Eiropiešu izglītības civilizācijā aizvadītajos gados kaismīgākie notikumi koncentrējās ap eirobirokrātu izdomāto projektu - Boloņas procesu (The Bologna Process). Tas attiecas uz augstāko izglītību. Taču, ja nevēlamies ignorēt vēsturiski pārbaudīto tēzi, ka augstākā izglītība ir savdabīga lokomotīve visai izglītības sistēmai, katrā ziņā nākas runāt par minētā projekta nozīmību eiropiešu izglītībā vispār.

Par Boloņas procesu 1999.gadā nosauca Eiropas Savienības augstskolu reformu saskaņā ar vienotiem principiem visām dalībvalstīm. Reformu plānoja pabeigt 2010.gadā.

Projekta galvenās iezīmes ir sekojošās: 1) divpakāpju augstākā izglītība (1.pakāpe - bakalauriāts; 2.pakāpe - maģistrantūra); 2) studentiem ir tiesības izvēlēties kursus dažadās augstskolās un dažādās valstīs; 3) zināšanas tiek vērtētas kredītpunktos un noteikta kredītpunktu summa garantē noteiktu izglītības līmeni; 4) ES visu augstskolu diplomi tiek atzīti visās dalībvalstīs.

Projekta autori neslēpj galvenās velmes.

Pirmkārt, izveidot vienotu eiropeiskās izglītības tirgu.

Otrkārt, kāpināt izglītības profesionalizāciju saskaņā ar darba tirgus prasībām.

Treškārt, samazināt budžeta izdevumus izglītībai.

Boloņas process, saprotams, ir izraisījis aktīvas debates. Tās risinās starp projekta faniem un projekta dedzīgiem kritiķiem. Var novērot, ka projekta fani ir ne tikai eirobirokrāti, bet arī augstskolu darbinieki. Turklāt ir konstatējama viena likumsakarība: jo provinciāli pelēkāka augstskola, jo tās administrācija un saimnieki ir dedzīgāki projekta fani - ar viņu „pārdotajiem” diplomiem būs spiesta rēķināties visa Eiropa. Projektu neatbalsta ne Oksfordas un Kembridžas universitāte, ne Francijas lepnums Ecole Normale, Ecole Polytechnique, ne citu valstu slavenākās augstskolas. Boloņas procesu assi kritizē Maskavas Valsts universitāte un daudzi Krievijas intelektuāļi.

Iespējams, nepatīkamākais ir tas, ka mūsu gadsimta sākumā augstākā izglītība tika iekļauta Pasaules tirdzniecības organizācijas sastādītajā t.s. pakalpojumu sarakstā „General Agreement on Trade in services”(GATS). Tas tika izdarīts klusi, akadēmiskās aprindas par to neko nezināja. Austākās izglītības pārvēršanu par vienu no pakalpojuma veidiem panāca eiropiešu politiķi. Skaidrs, ka viņu rīcībai var būt fatālas sekas - augstākā izglītība tiek komercializēta. Galvenais kļūst izglītības cena, rentabilitāte, vieta tirgū. Students kļūst izglītības pakalpojuma pircējs, augstskola -izglītības pakalpojuma tirgotāja. Tātad - supermārkets.

Boloņas procesu par „Humboldta murgiem” 2008.gadā nosauca franču speciālisti Franz Schultheis un Marta Roca savā grāmatā par eirobirokrātu projektu/12/. Viņi raksta, ka augstskolu reformātori maz interesējās par reformu rezultātu. Reformātori labi apzinās, ka reformu rezultāts var atklāties tikai pēc vairākiem gadu desmitiem un principā reformu rezultātu tagad nevar prognozēt.

Grāmatas autori kritizē Boloņas fanu populārākos demagoģiskos jēdzienus - mobilitāte un caurskatāmība. Ar jēdzienu „mobilitāte” tiek slavēta studentu iespēja izvēlēties studēšanas vietu, -teiksim, vienu semestri Rīgā, otru - Parīzē, trešo - Bukarestē u.tml. Mobilitāte ir atkarīga no stipendijas. Grāmatas autori ironizē par reālajām mobilitātes iespējām, norādot stipendijas vidējo apjomu - 150 eiro. 2007.gadā tikai apm. 160 tūkstoši studentu ar stipendiju studēja svešās augstskolās, kas ir ļoti maz no ES kopējā studentu skaita daudzos miljonos. Piemēram, no franču studentiem tikai 0,5 % katru gadu dodas studēt uz citu valsti un visbiežāk ne uz visu semestri.

2000.gada martā Lisabonā ES birokrātija izvirzīja superambiciozu plānu līdz 2010.gadam visās dalībvalstīs radīt „zināšanu ekonomiku”, kas ES pārvērtīs par pasaules līderi visās cilvēciskās dzīves jomās.

Šīs rindas tiek rakstītas 2010.gada maija pirmajās dienās, kad par Boloņas procesu ES publiskajā telpā jau labu laiku nekas nav dzirdēts. Tiesa, līdz 2010.gada beigām vēl atlikuši vairāki mēneši.

1/ Skat.: Bok D. Universities in the Marketplace: The Commercialization of Higer Education. Princeton & Oxford, Princeton University Press, 2003. Eok fl. nnrocbi u MHHycbi KOMep^HanH3a^HH. - OTeHecraeHHbie 3anucKH, 2003, N° 6.

2/ Izmantots kādas turības trulībā apmātas latviešu privātās izglītības firmas īpašnieka presē skandētais viedoklis par „situāciju tirgū”. Firma nodarbojās ar „augšējās” izglītības biznesu, kaut gan firmas īpašniekam pašam nebija augstākā izglītība un agrāk viņš ne visai sekmīgi nodarbojās ar klozetpodu tirdzniecību.

3/ Skat.: noKpoBCKun H. TpaeKTopua coBpeMeHHoro yHuBepcuTeTa. www.russ.ru.

4/ Skat.: CeHg^e n. B CfflA npaBaT ropucTbi, b KuTae - uH^eHepbi. www.russ.ru.

5/ Skat.: ryM6onbgT, $oh. K.B. O BHyTpeHHen u BHemHen op^aHU3a^uu BHcmux HaynHbix 3aBegeHHH b EepnuHe.- HenpuKocHoBeHHbiM 3anac, 2002, N° 2.

6/ Skat.: Tangap E. O6pa30BaHHbie u 3gopoBbie.- BecTHUK EBponbi, 2004, N° 11.

7/ Kognitivā kapitālisma koncepcijai Rietumu zinātnē veltīti divi žurnāla „Āo^oc» numuri (2007, N° 4; 2008, N° 1).

8/ Skat.: «MoTop» ^KOHOMUK unu «rope ot yMa». www.gtnews .ru/wiew. cgi?goto=27091.

9/ Skat.: Priedītis A. Spīdolas telpa. Apceres par kultūru. R., 2007. www.artursprieditis.lv. AcoaH ro., Mana^eeB A. OTKpuTue ugeu Kynbiypbi. M., OrH, 2001. KynbTypa, KynbTyponorua u o6pa3oBaHue (MaTepuanbi «Kpyrnoro CTona»).- Bonpocbi $unoco$uu, 1997, N° 2. Culture Matters: How Values Shape Human Progress. N.-Y, Basic Books, 2000. KynbTypa uMeeT 3HaneHue. M., MocKoBCKaa mKona nonuTunecKux uccnegoBaHun, 2002.

10/ Skat.: EayMaH 3. HHguBugyanu3upoBaHHoe o6^ecTBo. M., Horoc, 2002.

11/ Skat.: Kapa6y^eHKo n.H. AmpononorunecKaa ^nuTono^ufl. M., 1999 (www.politlib.narod.ru/library-k.htm).

12/ Skat.: 3aTpaTbi Ha Bbicmee o6pa3oBaHue b EBpone.- OTenecTBeHHbie 3anucKu, 2008, N° 1. Ma^KuM M. Ot EonoHbu go EonoHbu, unu TynuKoBbiH npo^cc. www.russ.ru. Buk6ob A. PacceKpeneHHbiH nnaH EonoHCKoM pe^opMbi. www.russ.ru. ParnuH A. HecBoeBpeMeHHbie Mbcnu: o npoeKTax pe^opMbi poccuncKoro o6pa3oBaHua. www.russ.ru. Schultheis F., Roca M. Le cauchemar de Humboldt. Les reformes de lenseignement superieur europeen. Paris, Raisons dagir,

2008.

Jauno mediju uvertīra

Ja uz pagātni tu izšausi ar pistoli, tad nākotne uz tevi izšaus ar lielgabalu.

Austrumu paruna

Patiesība sagādā sāpes. Tāpēc raksta vēsturi, lai nesāpinātu cilvēkus.

Udo Ulbergs

rde ecmb ceočoča, maM He MO^em 6umb zocydapcmea.

B.H.^eHHH

Šaubu nav, - jaunie mediji ir atvēršanas, atklāšanas, uvertīras stadijā. Šodien mēs varam runāt tikai par jauno mediju attīstības sākuma etapu, kad, protams, jau ir ieskicētas šīs attīstības vadlīnijas un potenciālie trendi, taču mēs nevaram paredzēt, ar ko jaunie mediji mūs apveltīs un pārsteigs turpmāk. Mēs pašlaik nevaram zināt, kāda būs jauno mediju diktētā komunikācijas vide, kurā nākotnē cilvēkiem nāksies asimilēties. Mēs pašlaik varam zināt tikai to, ka iracionālais kapitālisms noteikti arī turpmāk jaunos medijus pakļaus savām interesēm un iemanīsies to darīt pēc katra jauna inovatīvā pavērsiena mediju tehnoloģiskajā attīstībā.

Nākas atcerēties, ka tikai nesen - mūsu XXI gadsimta pirmajos gados - masu komunikācijas izpratnē sāka lietot jēdzienu „jaunie mediji” un parādījās pirmās t.s. jauno mediju teorijas. Par jaunajiem medijiem sāka dēvēt ar datortehniku apgādātu presi, radio, satelīta TV, kabeļtelevīziju, Internetu, kuri masu komunikācijā iesaistījās no XX gs. 70. gadiem. Tolaik masu sabiedrība strauji pārvērtās t.s. segmentētā sabiedrībā, kad sabiedrība sadalījās dažādās ideoloģisko interešu, dzīves stila grupās un kultūra faktiski veidojās no subkultūrām. Masu informācijas līdzekļi tāpat kā reklāma, PR, mārketinga komunikācijas ātri pieskaņojās jaunajām izmaiņām, tiecoties aptvert segmentētu un diferencētu auditoriju, bet zinātnieki sāka veidot visdažādākās teorētiskās konstrukcijas.

Noteikti jāņem vērā, ka masu komunikācijas garīgā būtība faktiski nemainījās, un saglabājās līdzšinējie masu cilvēkam piemērotie satura un formas risinājumi. Mediji turpināja strādāt atbilstoši masu gaumes un uztveres līmenim, kā arī atbilstoši masu psiholoģijas nosacījumiem. Mainījās vienīgi informācijas tematika, pieskaņojoties sabiedrības attiecīgā segmenta garīgajām un materiālajām interesēm.

Vēl pirms dažiem gadiem uzskatīja, ka jaunajiem medijiem ir raksturīgas vairākas īpašības.

Pirmkārt, decentralizācija, - 70. gados Rietumu valstīs ievērojami pieauga jaunu preses izdevumu, radiostaciju, TV staciju izveide, kas ievērojami „saskaldīja” komunikācijas telpu.

Otrkārt, augstas vadāmības/caurlaides spējas, - kabeļi un kosmosa aparāti radikāli uzlaboja informācijas pārraides kvalitāti.

Treškārt, interaktivitāte, - informācijas saņēmējs var atbildēt adresantam un citiem informācijas saņēmējiem, publiski iesaistoties sarunā par attiecīgo jautājumu.

Ceturtkārt, formas elastība, - var ērti un operatīvi mainīt paziņojumu žanrus.

Par minētajām īpašībām bija pamats droši runāt. Jaunie mediji būtiski izmainīja komunikācijas procesa perspektīvas: paātrināja paziņojuma radīšanas/sagatavošanas procesu; novirzīja perifērijā vai vispār padarīja nederīgus agrākos paņēmienus; jaunie paņēmieni apvienojās ar vecajiem paņēmieniem, bet augstākā profesionālajā līmenī; notika atgriešanās pie vecajiem paņēmieniem, bet profesionāli citā līmenī. Tā, piemēram, personālo datoru un teksta redaktoru ieviešana komunikācijā paātrināja teksta sagatavošanu, lika pārtraukt lietot rakstāmmašīnu, kopā ar citu tehniku radīja iespēju komplektēt nelielu izdevniecību, radīja decentralizētu tekstu sagatavošanu un izmantošanu, ko var darīt katrs indivīds savā dzīvoklī.

Šodien nākas secināt, ka līdzšinējo diskursu par jaunajiem medijiem var nosacīti iedalīt vairākās tematiskajās grupās: 1) attieksme pret Internetu, 2) virtuālā realitāte, 3) blogu sfēra, 4) „tautas žurnālistika”, 5) TV kā jaunais medijs, 6) Internets un žurnālistikas attīstības perspektīvas.

Attieksme pret Internetu aizvadītajā etapā principā nav daudz mainījusies, svārstoties no vienas puses jūsmā par Interneta grandiozajām iespējām un Internetu kā savdabīgu intelektuālo kreditoru, bet no otras puses satraucoši apcerot Interneta psiholoģiskās, kā arī sociālās sekas.

Internets cilvēkam paver iespēju būt brīvam; Internetā viss ir atkarīgs no cilvēka radošās iniciatīvas un intelektuālā potenciāla, erudīcijas, literārā talanta, pilsoniskās drosmes. Interneta komunikācija ir ne tikai ražošanas līdzeklis, bet arī garīgās brīvības līdzeklis. Tātad - garīgais spēks.

Jebkurā sabiedrībā komunikācija organiski ir vienota ar komunikantu statusu - amatu, profesionālo „kastu”, bagātību, reputāciju, autoritāti utt. Tā, piemēram, sociālistiskajā iekārtā statuss nosacīja komunikācijas saturu, kā arī liela loma bija centra-perifērijas hierarhijai. Interneta komunikācijā var nebūt indivīda statusa faktors, un tāpēc Interneta izplatības rezultātā kulturā indivīda statusa faktors vispār radikāli izmainās. Sarunā par Internetu nav iespējams lietot tādus vārdus kā „centrs” un „perifērija”, jo Internets nepazīst tamlīdzīgu hierarhisko pakārtotību.

Jaunie mediji un taj ā skaitā visvairāk Internets pavēra plašu darbalauku psihologiem, kuri jau pagājušā gadsimta nogalē sāka enerģiski pētīt virtualitātes un datora ietekmi uz cilvēku psihi un veselību vispār (analizē t.s. Net-addiction).

Tika norādīts, ka, piemēram, virtuālā pasaule būtiski atšķiras no cilvēku tā saucamās intersubjektīvās pasaules, izmainot cilvēku saziņas telpiskās un temporālās iespējas un robežas. Tāpat tiek ierobežotas sensorās izjūtas, pārdzīvojumi. Komunicējot elektroniskajā vidē, mēs neredzam sarunas partnera seju, sejas grimases, apstiprinošu vai noliedzošu galvas mājienu, smaidu vai nopietnību, nedzirdam frāzes intonāciju, balss noskaņas maiņas, mēs neuztveram smaržas, krāsas /1/.

Zīmīgi, ka psihologu bēdīgie novērojumi nav daudz izmainījušies arī visjaunākajā laikā, kad tehnoloģiski ir pilnveidojušās audiovizuālās komunikācijas iespējas un var izmantot multimediju „čatus”, multimediju konferences, Internettelefonu. Tiek uzskatīts, ka digitālajā komunikācijā sensorie iespaidi joprojām ir nabadzīgi. Arī nākonē tehnoloģiskās ierīces acīmredzot nevarēs solīt iespēju otram sarunas biedram paspiest roku, draudzīgi uzsist uz pleca, nebūs maigu apkampienu, skūpstu.

Darbība kibertelpā ir cieši vienota ar attiecīgās personas identifikācijas aspektiem -anonimitāti, pašidentifikāciju. Kibertelpa nodrošina personas statusa, tā teikt, nulles līmeni: katrs var izvēlēties savu vārdu, dzimumu, vecumu, rasi, tautību, profesiju, sociālo

izcelsmi utt.

Identifikācijas problemātika stimulēja jaunas zinātniskās disciplīnas - Interneta socioloģijas - rašanos. Interneta socioloģija pašlaik nodarbojās ar problēmām, kuras var sagrupēt saskaņā ar tajās ietvertajām antinomiskajām opozīcijām: reālais - virtuālais; rakstītais - mutiskais; brīvība - kontrole; publiskais - privātais; uzticība - krāpšanās u.c.

Tagad ir noskaidrots, ka Internets izj ūt attiecīgās etniskās mentalitātes ietekmi un Internets ir kulturoloģiski determinēts fenomens tāpat kā jebkura cita cilvēku darbības, uzvedības un komunikācijas izpausme. Attieksme pret Internetu ir atkarīga ne tikai no etniskās mentalitātes, bet no etnosa pasionaritātes - enerģiskuma, kreativitātes, audzināšanas, izglītošanas, apgaismošanas patosa un misijas izpratnes, ko šodien augstā līmenī, piemēram, apliecina „Runets” - Internets Krievijā. Savukārt, piemēram, dāņi skeptiski un apātiski izturās pret Internetu un to lieto vismazāk no Skandināvijas valstu iedzīvotājiem.

Skaidrs, ka psihologu „klientu” skaits turpmāk nemazināsies. Gluži pretēji - tas pieaugs. Mūsdienās tā ir izveidojies, ka Internets un tā lietošana ir kļuvusi par valsts tehnoloģiskās labklājības demontrāciju, proti, jo tehnoloģiski augstāk attīstīta valsts, jo lielāks datora un Interneta lietotāju skaits. Interneta lietošana ir kļuvusi arī par indivīda socializācijas līmeņa demonstrāciju, proti, jo plašāk cilvēks lieto Internetu, jo pamatīgāk viņš ir iekļāvies šodienas sabiedrības vislaikmetīgākajos procesos. Tātad var teikt arī savādāk. Datora, Interneta nelietošana liecina par valsts, indivīda atpalicību un nespēju iekļauties modernizācijas akūtākajās norisēs.

Šodien nākas runāt par virtuālo inteliģenci kā īpašu subkultūru, kura interesējās par visplašāko jautājumu spektru elektroniskajā vidē: autortiesībām, vārda brīvību, informācijas brīvību, cenzūru, tehnoloģiskajām novācijām, programmēšanas jaunumiem utt. Virtuālās inteliģences pārstāvji priekš sevis no Interneta kopē filmas, mūziku, grāmatas un visu pārējo, ko vien sirds vēlas no tā, kas tagad pieejams Internetā. Viņi var izmantot Interneta veikalu pakalpojumus un, neizejot no mājas un vientulībā neatstājot savu datoru, teiksim, ar 6 megabitu ātrumu sekundē, var piekļūt visam, sākot no pārtikas produktiem un beidzot ar sadzīves tehniku, apģērbu, mēbelēm. Interneta veikals „Amazon.com” piegādās mājās visu, kas vien tiks pasūtīts. Virtuālajai inteliģencei arī uz darbu vairs nav jāiet, jo Internets paver iespēju strādāt mājās. Alga arī tiek elektroniski pārskaitīta uz bankas kontu un nepieciešams „izkustēties” tikai tad, ja nākas aiziet uz tuvāko bankas automātu. Par laimi to nākas darīt reti, jo arī rēķinus var apmaksāt ar Internetbankas palīdzību.

Skaidrs, ka virtuālā inteliģence lēnām, bet konsekventi attālinās no reālās dzīves. „Čati”, blogi, „skaipi”, forumi nodrošina komunikāciju ar sev līdzīgiem; nav psiholoģisko konfliktu un emocionālo stresu saskarsmē ar antipātiskiem, naidīgiem, agresīviem indivīdiem. Virtuālais inteliģents beidzot kļūst laimīgs, jo mazinās inteliģencei mūžīgi piemītošā neapmierinātība ar apkārtējo pasauli.

Protams, šajā sakarā sociāli drosmīgākie zinātnieki, filosofi jau labi pasen ir uzdevuši nebūt tikai retorisku jautājumu: kam tas ir izdevīgi, ka virtuālā inteliģence pašapmierināta sēž mājās pie datora un reāli neiesaistās politiskajos un sociālajos procesos?

Atbilde, saprotams, ir zināma. Tas ir izdevīgi „globālajam kapitālismam”, ja lietojam Rietumu sociālajā filosofijā pašlaik iecienīto jēdzienu /2/. Aizvadītajos pāris gadu desmitos ir kļuvis skaidrs, ka kapitālisms ir neapgāžams. Ja K.Markss kapitālismu salīdzināja ar neremdināmu vampīru, tad mūsdienās kapitālismu var salīdzināt ar rotaļu lelli, kura pēc jebkura grūdiena atkal nostājās uz kājām. Kapitālisms pēc katra grūdiena (piemēram, „sociālisma celtniecības” Austrumeiropā, „kultūras revolūcijas” Ķīnā) triumfāli atgriežās stabilā pozīcijā. Rietumu intelektuāļi tāpēc ir spiesti konstatēt savu zemju kreiso spēku nespēju globālajam kapitālismam izrādīt kaut cik nopietnu pretestību. Tiesa, Rietumos joprojām pastāv zināmi kreisie spēki, taču to ideoloģijā dominē samiernieciska politika, rekomendācijas pievērsties kapitālisma pakāpeniskai reformēšanai vai pat tiek ierosināts atsacīties no cīņas un paļauties tikai uz „Dieva gribu” likvidēt kapitālismu uz planētas.

Kā jau tika minēts, jaunie mediji ir organiski vienoti ar masu komunikācijas transformācijām. Arī Internets šodien mūs piespiež jaunā veidā izturēties pret vārdiem „masu komunikācija” un „masu komunikācijas līdzeklis”. Tas notiek tāpēc, ka mainās komunikācijas modelis vispār.

Mēs lieliski atceramies tradicionālo komunikācijas modeli: avots - paziņojums -adresāts. Taču Internetā viss ir atkarīgs no situācijas. Internetā avots var būt viens cilvēks vai cilvēku grupa. Arī adresāts Internetā var būt viens cilvēks vai cilvēku grupa. Pie tam it kā teorētiski viens cilvēks Internetā var uzrunāt visus planētas iedzīvotājus.

Virtuālās realitātes jēdzienu Rietumu visplašākajos sabiedrības slāņos lieto no 1989.gada 10.aprīļa, kad laikrakstā „New York Times” tika publicēts raksts „Kas ir mākslīgā realitāte?”. Publikācija tagad tiek uzskatīta par pagrieziena punktu sabiedrības masu attieksmē pret virtuālo realitāti. Savukārt par virtuālās realitātes „tēvu” tiek atzīts ASV datormākslinieks M.Krīgers (Myron W.Krueger), kurš pirmos mākslas darbus virtuālā vidē radīja 1969.gadā. Kā sinonīmus jēdzienam „virtuālā realitāte” mūsdienās lieto vārdus „mākslīgā realitāte”, „kibertelpa”, kas pirmo reizi sastopams amerikāņu rakstnieka Viljama Gibsona romānā „Neuromancer” (1985).

Virtuālās realitātes jēdziens mūsdienās tika izvēlēts attiecīgo tehnoloģisko iekārtu produkcijai, kas ļauj jaunā, trīsdimensiju, veidā modelēt realitāti un imitēt reālās situācijas. Tūlīt kļuva skaidrs, ka jaunās tehnoloģijas kardināli paplašina cilvēka darbības simboliskās iespējas, kā arī iespējas sasniegt jaunas epistomoloģiskās robežas un pārmaiņas dzīvē vispār. Minētās jaunās iespējas, saprotams, nevar sadzīvot ar līdzšinējo terminoloģiju un tāpēc rodas attiecīgajiem procesiem adekvāti jauni apzīmējumi.

Labi ir zināms, ka cilvēks vienmēr ir mīlējis mainīt savas izziņas tematiskos akcentus un apkārtējo pasauli. Cilvēks kādreiz izdomāja loku un bultu, iekārtoja irigācijas sistēmas, tiecās upju ūdeņus novirzīt sev vēlamā virzienā. 700 gadus pirms mūsu ēras Grieķijā izdomāja alfabētu; tā priekšrocības ir milzīgas: pārvar telpu starp mutisko runu un valodu, atdalot sacīto no sacītāja, radot konceptuāla diskursa iespējas un fascinējošas iespējas vārda mākslai - daiļliteratūrai kā neierobežotai simbolizācijas sfērai.

Kā zināms, alfabētiskā domāšana/kultūra bija jauna stadija cilvēku komunikācijā. Alfabēts audiovizuālo, skaņu un attēlu, kultūru atvirzīja otrajā plānā. Primārā kļuva tekstuālā kultūra, kuru savukārt otrajā plānā visjaunākajos laikos novirzīja kino, TV, jo 2700 gadus pēc alfabēta izdomāšanas iestājās vizuālās domāšanas/kultūras laikmets, kurā dzīvo šodienas paaudzes.

Šodien alfabēta izmantošana, t.i., tekstu sagatavošana, var daudziem sagādāt lielas grūtības. Šodien cilvēki ar augstāko izglītību var neprast pareizi rakstīt. Tagad cilvēku pilnīgi savā varā ir pārņēmis dators, jo tas valdzinoši ir spējīgs uzburt jaunu vidi un grandiozi kāpina virtualitāti jeb cilvēku mūžseno simbolizācijas māniju, - gadu tūkstošos apnikušie burti, vārdi, skaņas, daiļliteratūras tēli datorā pārvēršas virtuālos ciparos un tas mums tagad liekas ļoti vareni. Tas nekas, ka, teiksim, sociālā realitāte arvien vairāk simbolizējās un pieaug nosacītība reklāmā, medijos, mākslā. Tas nekas, ka vienai daļai jau ir pagrūti realitāti nodalīt no virtuālās realitātes. Skaidrs, ka vizuālā kultūra šodienas paaudzes ir pārņēmusi savā varā totāli un daudzi šajā kultūras tipā saskata savas dzīves lielas priekšrocības un tāpēc nevēlas neko dzirdēt par alfabētiskās kultūras priekšrocībām. Tiek uzskatīts, ka Rietumu baltie cilvēki ir jau pilnā mērā nelasoši un nerakstoši cilvēki, kļūstot tikai par ekrāna vizuālās informācijas lietotājiem.

Virtuālās realitātes tehnoloģijas tagad iedala vairākās grupās: 1) modelējošās (lieto, piemēram, arhitektūrā un fizioloģijā, imitējot cilvēka ķermena uzbūvi); 2) interaktīvās (lieto, piemēram, Interneta veikalos, piedāvājot preces); 3) multimediju (lieto, piemēram, t.s. mediju mākslā - media art).

XX gs. 60. gadu sākumā vispirms tika izgatavots panorāmas displejs grafiskajai modelēšanai. 70.gadu sākumā grafiskos objektus sāka „komandēt” ar mehāniska manipulatora palīdzību. Savukārt viena no pirmajām publikācijām par jaunās tehnikas perspektīvām bija M.Krīgera darbs „Mākslīgā realitāte”, kas tika publicēts 1983.gadā (atkārtoti 1990.g.).

Internetā jau labu laiku ir segmenti, kas paver maksimālas iespējas nodoties virtuālās realitātes vilinājumiem un apmātībai. Tās ir visdažādākās spēles un spēļu sērijas, kuras pie datora dzelžaini „pienaglo” miljoniem cilvēku.

Kā liecina Internetā (Wikipedia) pieejamā informācija par spēļu vēsturi, pirmā spēle „Adventure” tika izdomāta 1975.gadā. Pēc diviem gadiem, 1977.gadā, tika izdomāta otrā spēle „Zork”, kuru tāpat kā citas spēles radīja universitāšu studenti. Piemēram, spēļu vēsturē slaveni ir Eseksas universitātes studenti.

Pirmās spēles apzīmēja ar abreviatūru MUD (Multi-User Dimensions vai Multi-User Dungeon). Tās bija tekstuālās spēles, kas veidoja spēļu, tā teikt, pirmo paaudzi. Viens no pirmajiem grafiskajiem MUD, simulējot trīsdimensiju pasauli, tika izveidots 1985.gadā un saucās „Habitat”.

No 90.gadu beigām, kad strauji izvērsās spēļu otrās, grafiskās, paaudzes attīstība, spēļu apzīmēšanā sāka lietot vienu kopīgu abreviatūru MMORPG (Massively multiplayer online role-playing game). Savukārt par tekstuālo spēļu sociālo un kulturoloģisko problemātiku vienu no pirmajiem nozīmīgākajiem darbiem izstrādāja maģistra disertācijā Elizabeta Rīda 1994.gadā Melnburnas universitātē /3/.

Jāsaka, ka tekstuālo spēļu virtuālās iespējas ir atstājušas pārsteidzošu ietekmi uz zinātniekiem, kuri tagad ar lielu entuziasmu turpina analizēt MMORPG pasauli un attīstot jauno zinātnisko disciplīnu - Interneta socioloģiju. Nav šaubu - bez šīs pasaules izpratnes nav pilnā mērā izprotama mūsdienu kultūra vispār un ne tikai jauno mediju virtualitāte. MMORPG tagad nav vienīgais spēļu žanrs Internetā, taču tas ir vismasveidīgākais žanrs.

Komunikācija tekstuālā kompjūteru vidē (MUD) notiek bez redzes un dzirdes kontakta. Spēles dalībnieki sazinās tikai ar teksta starpniecību uz datora ekrāna. Tāpēc aktuāls ir jautājums, kā online velmes saskan ar offline realitāti jeb, citiem vārdiem sakot, vai spēles laikā radies priekšstats par attiecīgo spēles dalībnieku saskan ar viņa reālo veidolu. Pirmajos pētījumos zinātnieki izmantoja aptaujas ar cilvēkiem, kuri pēc saziņas datora vidē bija tikušies reālajā dzīvē. Kopējais secinājums, ka pastāv liela atšķirība starp „datora cilvēku” un reālo cilvēku. Turklāt atšķirības sagādā vilšanos, jo par „datora

cilvēku” bija radies relatīvi ideāls priekšstats.

Pirmo priekšstatu par cilvēku nosaka viņa ārējais izskats, valoda, gramatika, lingvistiskās īpatnības, ieskaitot akcentu un balss toni. Kibertelpā šīs pazīmes nav uztveramas vai ir ļoti vāji uztveramas. Lieta ir tā, ka spēles laikā cilvēks var rakstīt visu, ko vien viņš vēlas. Spēlētājs spēlē (MUD) faktiski ir visnoslēpumainākā būtne no visām virtuālajām būtnēm, jo viņam nav patstāvīgas identitātes. Viņš var mainīties jebkurā brīdī. Viņš var pārvērsties par to, ko vien vēlas. Spēlē nemitīgas transformācijas un reinterpretācijas ir pati par sevi saprotamas parādības.

Ikdienas dzīvē mēs nevaram izmainīt savu ārējo izskatu. Varam to koriģēt ar kosmētikas, friziera palīdzību. Tiesa, Maikls Džeksons savu piederību rasei koriģēja ar plastiskās operācijas palīdzību, taču tā nav ikdienišķa parādība. Svarīgi ir tas, ka mūsu izskats ir vienots ar visdažādākajiem sociālajiem institūtiem; vīrietis, sieviete, baltais, melnādainais, jauns, vecs, nabadzīgs, bagāts, - šīs kategorijas ir aktuālas kultūrā, un katra cilvēka dzīve ir atkarīga no viņa fiziskā tēla.

Virtuālajā vidē katrs spēlētājs var veidot fizisko tēlu pēc savas patikas. Tas, kā viņu spēles laikā uztver citi spēlētāji, ir atkarīgs no viņa sniegtās informācijas. Kibertelpā fiziskie parametri faktiski eksistē „brīvā lidojumā”, balstoties uz izdomu, bet nevis realitāti.

Kibertelpā fiziskie parametri kļūst par totālu virtualitāti, kad nav svarīgs ne dzimums, ne vecums, kas viss ir ļoti svarīgs reālajā dzīvē. Kibertelpa tādējādi sekmē cilvēkos vispārēju vienaldzību un nenopietnību attieksmē pret fundamentāliem jautājumiem, kas galu galā var atspoguļoties arī reālajā dzīvē vienaldzībā un nenopietnībā pret tādām izpausmēm kā seksuālā orientācija, viendzimuma laulības, homoseksuālisms u.tml. Katrā ziņā nākas ņemt vērā, ka virtuālās spēles, „čati”, forumi sekmē cilvēkos cinismu, jo visi zina, ka Internetā katrs izliekās un pa īstam nekam nevar ticēt. Cinisma sociālās sekas, cinisma morāli tikumiskās sekas noteikti turpmāk būs Interneta socioloģijas viena no galvenajām tēmām.

Spēle sākās ar pseidonīma izdomāšanu, jo reti tiek fiksēts īstais vārds. Pseidonīms kļūst par virtuālā tēla kodolu. Pēc tam seko fiziskā tēla tekstuāla veidošana. Skaidrs, ka šajā jomā liela loma ir stereotipiem, kādi kulturā valda dotajā laikā. Tie ir stereotipi par skaistu un seksuāli pievilcīgu sievieti un vīrieti. Virtuālajā tēlā var ietilpt norādes par bagātību un varu. Arī tāda rakstura skaidrojumi balstās uz stereotipiem. Noslēpumainība, varenība ir populārākie epiteti virtuālajā portretā.

Kad katrs var būt skaists, izzūd skaistuma hierarhija. Tam var būt sociāli psiholoģiskas sekas reālajā dzīvē. Var rasties priekšstats, ka tikai skaists cilvēks mēdz būt bagāts un ieņem augstu amatu varas struktūrā. Virtuālās pasaules ietekmē var izzust aizspriedumi pret ārējo izskatu, kas pozitīvi var atsaukties uz starppersonālo komunikāciju.

Rietumu kultūrā komunikācijā vienmēr ļoti liela loma ir bijusi trim faktoriem -dzimumam, rasei un šķiriskajai piederībai. MUD komunikācijā rase un šķiriskā piederība problēmas nesagādā. Dzimumu prasa fiksēt spēles noteikumi - programmēšanas tehniskās prasības. Zīmīgi, ka programmās ir paredzēti trīs varianti - sieviete, vīrietis, vidējais. Tiek lietoti arī citi varianti - sieviete, vīrietis, neintrālais, hermafrodīts, citplanetārietis.

Virtualitāte nav vienkāršs un viegli izprotams jēdziens. Visbiežāk to lieto metaforiski, apzīmējot iztēlotus risinājumus. Ilgi pirms datora izgudrošanas zinātnē virtualitātes jēdzienu vieni no pirmajiem lietoja fiziķi, raksturojot objektu šķietamās īpašības. Pēc tam virtualitātes jēdzienu sāka attiecināt uz datorā konstruētajiem trīsdimensiju makromodeļiem. Pēcāk un tagad - uz jebkura veida realitātes prezentāciju, kurai nav fizikāla substance. Prezentāciju panāk ar tehniskajiem līdzekļiem - datora „simulācijām”, kā arī ar netehniskajiem līdzekļiem - narkotikām, reklāmu, propagandu, masu medijiem, PR. Tādējādi visplašākajā nozīmē ar virtualitāti tagad saprot to visu, kas nav aktualizēts reālajā pasaulē.

Faktiski virtuālā pasaule mums līdzās ir eksistējusi vienmēr mitoloģijā, reliģijā, folklorā, mākslā, kino, teātrī, zinātnē, reklāmā, propagandā utt. Cita lieta (šodien mums nākas paškritiski atzīt), ka saruna par virtuālo realitāti reizē ir saruna par ir irealitāti un iracionālo, kam tagad ir tik liela vieta cilvēku dzīvē. Tā ir saruna par to, vai reālisms ir nomainījis ireālismu. Tā ir saruna par to, cik lielā mērā ir izmainījies mūsu priekšstats par reālās pasaules simboliskumu; proti, tās pasaules simboliskumu, kuru mēs varbūt naivi uzskatām par reālo pasauli. No ireālisma, nenākas šaubīties, ir tikai viens solis līdz iracionālismam un tātad arī līdz iracionālajam kapitālismam, ja iracionālismu atzīstam par ireālisma filosofijas praksi cilvēku darbībā, uzvedībā un komunikācijā.

Labi zināms, ka filosofijā saruna par pasaules simbolisko, proti, virtuālo iedabu ir tik pat sena kā pati filosofija. Daudzi mūsdienu Rietumu filosofi atzīst visas iespējamās pasaules un ne tikai pasaku un romānu pasauli kā simbolisko konstrukciju.

Filosofija, zinātne, māksla, reliģija vienmēr ir runājusi par daudzu pasauļu esamību. Filosofija īpaši pēc I.Kanta darbiem citādāka nemaz nevarēja būt, - filosofija pakāpeniski pievērsās nevis idejai par vienīgi iespējamās pasaules unikālo realitāti, bet gan idejai par pasauļu daudzveidību, daudzu pasauļu esamību. Tas varēja notikt tāpēc, ka I.Kants pasaules ainu saaudzēja ar cilvēka apziņu. Un cilvēka apziņā viss ir iespējams - arī priekšstats par daudzu pasauļu esamību.

Taču I.Kants nespēja pārvarēt tā laika intelektuālo paradigmu - uzskatu par pasaules vienotību. Tātad vienotības monistisko koncepciju. Kā zināms, monisms ir mācība par to, ka pasaule sastāv tikai no vienas substances un visa esošā pamatā ir viens pirmsākums. I.Kants bija ideālists, un viņš visa pamatā izvēlējās garu.

Protams, ikdienas pasaule ne vienmēr ir tikusi uztverta kā vienīgā un īstā reālā pasaule. Kristiānismā ir teikts par mūžīgo ārpuszemes pasauli un zemes ikdienas pasauli, kurā ir sodīts dzīvot cilvēks. Lai stabilizētu savu reputāciju, kristiānisms sola labāku dzīvi „viņā saulē”, izmantojot aizkapa dzīves virtuālo mītu. Ārpuszemes pasaule ir mūžīga, bet zemes ikdienas pasaules pastāvēšanai ir iespējams gals. Kā liecina vēsture, zemes ikdienas pasaules galu eiropieši ir gaidījuši vairākkārt. Piemēram, pret 1000. gadu izturējās kā pret pasaules gala iestāšanos. Šodien mūžīgās ārpuszemes pasaules vietā, dievišķās realitātes, elles un paradīzes vietā ir nonākusi virtuālā realitāte.

XX gs. kvantu teorija apstiprināja filosofu atziņas par daudzām pasaulēm pretstatā monismam. Kvantu teorija atklāja daudzpusību un nenoteiktību. Tas pavēra ceļu sarunai par daudzu pasauļu esamību, kā arī izvērstai un perfekti argumentētai sarunai par nestabilitāti un ireālismu, veidojot savdabīgu šodienas virtuālās realitātes „fanu” ābeci. Virtuālās realitātes mūsdienu apjūsmotāji parasti veikli tūlīt demagoģiski atsaucās uz zinātnisko diskursu par nestabilitāti un ireālismu.

Nav noliedzams, XX gadsimtā priekšstatos par pasaules fizikālo dabu patiešām ir notikušas radikālas izmaiņas. Viena no lielākajām izmaiņām ir tā, ka tiek atzīta nestabilitāte un nepatstāvība kā pasaules uzbūves fundamentāla īpašība. Tātad radikāli ir izmainījusies attieksme pret fiziskās pasaules determinētajiem segmentiem, par kuriem agrāk valdīja sekojošais viedoklis: ja zinām izejas pozīciju, tad varam izsekot objekta trajektorijai bezgalīgi ilgi gan pagātnē, gan nākotnē.

Tagad nākas atzīt, ka sarežģītas sistēmas (pasaules) principā nav iespējams prognozēt. Šīs izmaiņas stimulē ne tikai jaunas koncepcijas par dabas parādībām, bet atstāj milzīgu ietekmi arī uz priekšstatiem par cilvēka stāvokli visumā. Skaidrs, ka nestabilitātes un nepatstāvības aspekti sāk atspoguļoties arī antropoloģiskajā problemātikā. Cilvēks it kā zaudē pamatu zem sevis, visi tradicionālie un klasiskie priekšstati sabrūk, un cilvēks meklē glābiņu simboliski nosacītā vidē - virtuālajā realitātē.

XX gs. sāka attīstīties t.s. nestabilitātes filosofija, tiecoties nestabilitātes jēdzienu iekļaut universuma analīzē. Šīs filosofijas dibinātājs ir Iļja Prigožins /4/. Savā darbā viņš min vairākus atklājumus, kas pamudināja jaunos priekšstatus.

Pirmkārt, atklājumi elementārdaļiņu sfērā, demonstrējot matērijas fundamentālo nestabilitāti.

Otrkārt, kosmoloģiskie atklājumi, parādot pasaules telpas vēsturi. Agrāk neatzina nekādu universuma vēsturi, absolutizējot tā veselumu, kas izslēdza sarunu par universuma vēsturisko attīstību.

Nestabilitātes filosofija atstūma determinismu. Tātad atstūma mācību, ka dabas un sabiedrības fenomeni ir likumsakarīgi saistīti un cēloniski cits citu nosaka. Deterministiskā pasaulē daba pilnā mērā pakļaujas cilvēka kontrolei, daba ir cilvēku velmju inerts objekts. Ja arī dabai piemīt nestabilitāte, tad cilvēkam pret to ir uzmanīgāk un delikātāk jāizturās. I.Prigožins raksta, ka dabā ir gan determinēti likumi, gan nedeterminēti likumi. Pie tam nevajadzētu vienpusīgi domāt, ka nedeterminēta sistēma rada haosu, bet determinēta sistēma rada stabilitāti. Ja dabā ir sastopama nestabilitāte un nepatstāvība, tad cilvēkam nākas attiecīgi pret to izturēties - nevērtēt tūlīt visu no determinisma pozīcijām.

I.Prigožins neabsolutizē nestabilitāti. Viņš izsakās par stabilitātes un nestabilitātes sakarībām, jo pasaule sastāv no abiem fenomeniem, tāpēc visas parādības jāanalizē no abām pozīcijām. Kā uzsver I.Prigožins, nestabilitātes atzīšana pasaules uzbūvē nebūt nav cilvēka izziņas un intelektuālās izpratnes kapitulācija, bet gan aicinājums pievērsties jauniem eksperimentiem un teorētiskajiem pētījumiem. Turklāt aktualitāti nezaudē sensenais radoši iepriecinošais priekšstats par cilvēka garīgās dzīves nedeterminētību, kas stimulē filosofijas, mākslas, zinātnes attīstību. Cilvēka radošais gars un viņa kreativitāte joprojām nekādi netiek cēloniski nosacīta, un nestabilitātes klātbūtne nav šķērslis radošajai iztēlei, domai.

Determinisma apoloģētika Rietumu zinātniskajās aprindās valdīja 300 gadus kopš

I.Ņutona laika. Kā saka I.Prigožins, 1960.gadā kļuva skaidrs, ka tie bija maldīgi priekšstati. Tātad zinātne bija rupji kļūdījusies, un cilvēce bija dzīvojusi ilgu laiku ar maldīgiem priekšstatiem. Iļja Prigožins atceras, ka 1986.gadā tāpēc notika unikāls gadījums cilvēces vēsturē. Matemātiķis Sers Džeims Laithils (Sir Michael James Lighthill) atvainojās pasaules sabiedrībai visu kolēģu vārdā par to, ka zinātne ir ilgus gadsimtus maldinājusi cilvēci, jo determinisms ir maldīga pozīcija.

No XX gs. 70.gadiem filosofija arvien plašāk sāka pievērsties teorijām par dažādām iespējamajām pasaulēm. Tas varēja notikt tāpēc, ka pret izdomu sāka izturēties nevis kā pret triviālu nodarbību, bet gan visā filosofiskajā nopietnībā. Izdoma kļuva par specifisku patstāvīgu pasauli ar savām modāli semantiskajām likumsakarībām. Par izdomas loģiku Rietumos pirmā monogrāfija iznāca 1974.gadā /5/.

XX gs. 80.gados jēdzienu „iespējamās pasaules” daļēji izkonkurēja jēdziens „virtuālā realitāte”, atspoguļojot jaunu psiholoģisko pieredzi masu kompjuterizācijas rezultātā.

Realitāte ir domās izprasta pasaules daļa. Tā uzskatīja Ludvigs Vitgenšteins. Ne velti viņš savā slavenajā traktātā rakstīja, ka laimīga cilvēka pasaule ir pavisam savādāka nekā nelaimīga cilvēka pasaule. Tātad katrs no viņiem - laimīgais un nelaimīgais - savādāk izprot realitāti. Iespējamo pasauļu teorētiķi, ņemot vērā L.Vitgenšteina viedokli, tāpēc tagad filosofiski prāto, ka ari virtuālā realitāte kļūst par domās izprastu pasaules daļu, kura tiek traktēta izmainītas apziņas stāvoklī - sapņos, murgos, apreibumā u.c.

Par blogu sfēru kā jauno mediju atsevišķu segmentu aktīva pētnieciski analītiska saruna sākās pirms dažiem gadiem, kad blogi (latviešu filologi iesaka blogu saukt par emuāru) kļuva par svarīgu politiskās, ekonomiskās un cita veida informācijas avotu un sāka efektīvi konkurēt ar „vecajiem” medijiem. Informācija par blogu vēsturi, blogu rakstīšanas motivāciju un funkcijām, kā arī blogu veidiem tagad populārā formā ir pieejama „Wikipedia”, nemaz nerunājot par daudziem speciālajiem saitiem Internetā.

Par blogu sauc dienasgrāmatu vai žurnālu, kas tiek rakstīts Interneta saitā. Bloga jēdziens ir valodiska kontaminācija, kuras pamatā ir vārdu Web un log savienojums. Vārdu Weblog pirmo reizi lietoja 1997.gadā saita „Robot Wisdom” autors Jorns Bargers. 1999.gadā viņa kontamināciju izmantoja Pīters Merholcs, bloga „Peterme” autors, kurš rakstīja „We blog”, vārdu „blog” lietojot kā lietvārdu un darbības vārdu. Tā radās vārds „blog”.

Jaunais komunikācijas līdzeklis cilvēkiem tūlīt iepatikās. 2008.gadā pasaulē eksistēja vairāk kā 100 miljoni blogu, no kuriem 15 miljoni funkcionēja aktīvi, t.i., katru dienu.

Blogu vēsture (bloga šodienas izpratnē) sākās ap 1998.gadu. Sākās ar to, ka atsevišķi cilvēki Internetā savās mājas lapās ievietoja norādes uz citiem saitiem, kurus ir vērts atvērt un lasīt. Viņi sevi uzskatīja par locmaņiem, kuri raksta dienasgrāmatu jeb, precīzāk, žurnālu (tātad to, ko jūrnieki sauc par kuģa žurnālu) priekš kuģiem (angļu log - atzīmēt kuģa žurnālā).

1999.gadā Internetā tika iekārtoti jauni instrumenti „LiveJournaF, „Diaryland ”, „Blogger”, un blogu sfēra ieguva jaunu sprādzienam līdzīgu impulsu, - sākās blogu ēra, blogu lavīna. Izmantojot jaunos instrumentus, ikviens cilvēks, kuram bija pieejams dators ar Internetu, varēja iekārtot blogu. 2006.gada sākumā blogu meklēšanas sistēma „Technorati” fiksēja 27 miljonus blogu, bet 2007.gada beigās - vairāk kā 100 miljonus blogu. 2008.gadā laikraksts „Washington Post” aptaujas rezultātā secināja, ka 37 % blogi ir japāņu valodā, 36 % - angļu valodā.

Jau blogu buma sākumā izmainījās blogu saturiskā orientācija. Ja agrāk blogeri saviem lasītājiem ieteica interesantus citus autorus un tādējādi sniedza intelektuālo pakalpojumu (outbound links), tad pēc 1999.gada krasi pieauga blogeru ambīcijas: katrs blogers vēlējās, lai visi lasa tikai viņa blogu un atsaucās tikai uz viņa blogu. Tātad - viņa viedokli (inbound links), kas ir viņa slavas kritērijs. Tas notika tāpēc, ka blogu sfēra ļoti aktīvi iesaistījās sociāli politisko notikumu komentēšanā un informācijas sniegšanā par tiem notikumiem, par kuriem neinformēja „vecie” mediji.

Blogi ieguva jaunas funkcijas. Par pašu galveno kļuva blogera teksta komentāri - bloga lasītāju skaits un viedoklis. Blogeri tāpēc uzskata, ka viņiem katrā ziņā ir jābūt oriģināliem, lakoniskiem un jebkurā gadījumā kaut kā noderīgiem pārējiem cilvēkiem -attiecīgā bloga lasītājiem. Blogeri saprata, ka viņi vienu tēmu var izvērst samērā ilgi, tematiskajai daudzveidībai vispār nav jābūt lielai, jo tādā gadījumā blogs (dienasgrāmata) sāk atgādināt žurnālu un zaudēt savu žanrisko jēgu. Atsevišķi blogeri sāka gūt peļņu no savā blogā ievietotās reklāmas. Daudzi žurnālisti savukārt paralēli darbam medijā izveidoja arī savu blogu. Tas visbiežāk notika tad, ja žurnālisti nevarēja medijā izmantot visu viņu rīcībā esošo informāciju un tās komentārus. Turklāt informācijas aktualitātes mūžs blogā var būt ilgāks nekā tradicionālajos medijos - presē, TV, radio. Bloga reputāciju ļoti ietekmē tekstu pavadošās fotoreportāžas. Visjaunākajā laikā blogi kļūst multimedijiski: teksts + telefons + video + foto.

2009.gada 28.VI-1.VII Parīzē notika konference par skaitļošanas tehniku. Tajā tika prezentēts acīmredzot līdz šim pasaulē grandiozākais pētījums par informācijas izplatīšanu Internetā. Pētījumu veica Kornēlijas universitātes speciālisti, kuri trīs mēnešus (2008.gada 1.VIII-31.X) sekoja 1,6 miljoniem informācijas saitu. Tajā skaitā 20 tūkstošiem galvenajiem mediju saitiem un lielam blogu masīvam. Tas notika ASV prezidenta vēlēšanu laikā. Ar īpašas datorprogrammas palīdzību zinātnieki tiecās izsekot informatīvo jaunumu ritmam. Viņi vēlējās hronoloģiski pārliecināties, cik ilgā laikā jaunums nonāk vispārējā uzmanībā, cik ilgi tas ir sociuma uzmanības degpunktā, pēc kāda laika un cik ilgi tas „nodziest”, tā vietā „iedegoties” citām jaunām ziņām.

Protams, pētnieciskā tēma nav jauna komunikācijas zinātnē. Labi pasen ir jau noskaidrots, ka jaunas ziņas mūžs medijos un sociumā nav ilgs. Faktiski katru dienu parādās kaut kas jauns, un tikai atsevišķi jaunumi uzmanības degpunktā paliek relatīvi ilgāku laiku. Taču minētie novērojumi balstās uz preses, TV, radio materiālu analīzi. Amerikāņu pētnieki pievēršās tikai Interneta materiāliem - materiāliem jaunajos medijos.

Interneta mediji parāda, ka jauna ziņa var „dzīvot” neilgi. Dažas dienas jaunā ziņa nonāk it kā zināmā karuselī - virpuļo no viena saita uz otru, kā arī virpuļo blogos. Pētījums atklāja, ka Interneta mediju saitos jauna ziņa popularitātes reitinga virsotni sasniedz lēni, bet strauji „izdziest”. Savukārt blogos jauna ziņa lielu popularitāti iegūst gandrīz vai momentā, taču lēni „izdziest”, jo materiāls tiek ilgi komentēts. Taču gan mediju saitos, gan blogos galu galā iznākums ir viens un tas pats - jauna ziņa agri vai vēlu tiek aizstāta ar citu jaunu ziņu. Interesanti, ka no pētnieku apzinātajām jaunajām ziņām tikai 3,5% vispirms parādījās blogos un pēc tam Interneta medijos /6/.

Šodien runāt par blogu sfēras ietekmi uz politisko dzīvi ir arhaiski. Tagad ir pilnīgi skaidrs, ka šī ietekme var būt ļoti pamatīga un dažkārt pat var būt izšķirošā atsevišķu politisko notikumu (piemēram, vēlēšanu) laikā. Tādās valstīs kā ASV, Krievija, Ukraina blogu sfēras reālā ietekme uz politisko dzīvi ir respektējama un plaši zināms fakts. Blogu sfēra ir kļuvusi par politisko procesu patstāvīgu komponentu. Pie tam viens no tiem politiķiem, kuri masu popularitāti ieguva pateicoties bloga rakstīšanai, kļuva par ASV prezidentu. Uzminēt nav grūti - runa ir par blogeru Baraku Obamu. Savukārt Ukraina tagad tiek uzskatīta par valsti, kur notika pirmā „revolūcija” ar Interneta palīdzību, kad 2004.gada novembrī 11 naktis risinājās t.s. oranžā revolūcija, bet jau 2000.gada septembrī nogalināja žurnālistu Georgiju Gongadzi, kurš saitā „Ukrainas patiesība” rakstīja par valstī valdošo režīmu.

Tagad nākas ņemt vērā, ka blogi ir kļuvuši arī par politisko procesu uzskatāmiem indikatoriem, atsedzot politisko interešu pamattendences. Tā, piemēram, ASV politiskie blogi ir izteikti polarizējušies, aizstāvot galējās pozīcijas politiskajā spektrā - kreisos liberāļus, neokonservatorus u.c. Politiskais blogers vienmēr ieņem stingri noteiktu pozīciju un no tās viedokļa savā blogā interpretē visu ievietoto informāciju.

Jau 2004.gadā ASV prezidenta vēlēšanās pirmo reizi aktīvi iesaistījās blogu sfēra, sagraujot „veco” mediju monopolu jautājumā par to, kādus notikumus ir vai nav jāatspoguļo masu informācijas līdzekļos. Blogi tādējādi kluva par „veco” mediju cenzoriem, kā arī, protams, tās informācijas avotu, ko tiecās noklusēt prese, TV, radio /7/.

Klasificēt tematiski blogus ir bezjēdzīgi, jo pastāv milzīga tematiskā dažādība, kuru nosaka reliģiski konfesionālie, politiskie, sociālie, seksuālie, sadzīves un citi apstākļi. Blogus vieglāk ir grupēt, ņemot vērā komunikācijas veidu. Šajā ziņā šodien nākas runāt par tekstuālajiem, foto un video blogiem.

Pirmajā laikā kļuva noprotams, ka blogers balstās uz savu saitu. Tātad kļūst par cilvēku-saitu. Blogeram obligāti ir nepieciešama iesauka, kā arī obligāti ir nepieciešams tēls - paša izdomāta biogrāfija. Savukārt tēla veidošanā priekšplānā izvirzās oriģinalitāte. Tātad oriģinalitāte kā pašmērķis un reklāmas līdzeklis. Jau sākumā kļuva skaidrs, ka blogu veidošana var pārvērsties par cilvēka-saita dzīves stilu.

Tagad nākas konstatēt, ka blogu sfēra ir noformējusies. Tajā iesaistīti miljoniem cilvēku. Taču pats svarīgākais ir tas, ka blogs ir kļuvis par masu informācijas līdzekli -jaunu kultūras formu. Atsevišķus plaši iecienītus blogus katru dienu lasa desmitiem tūkstošu cilvēku. Daudzi, bet varbūt vairākums no viņiem ar politiskajiem notikumiem iepazīstas un visus jaunumus vērtē ar blogera „acīm”.

Tā, piemēram, tādā valstī kā Krievija ir noskaidrots, ka no Interneta informāciju iegūst lielāks iedzīvotāju skaits nekā no TV kanāliem. Statistika liecina, ka Krievijas blogeru vidējais vecums nepārsniedz 30 gadus, jo vairāk kā 50 % blogeru ir vecumā no 13 līdz 19 gadiem /8/. Taču šodien tajā pašā Krievijā blogus raksta pat visaugstākā līmeņa valsts vadītāji, un blogu sfērai ir pilnā mērā pievienojusies valsts intelektuālā elite īpaši sociālajās zinātnēs. Tie nebūt nav gados jauni cilvēki. Tomēr kopumā blogi un Internets vispār ir gados jaunu cilvēku darbības vide. Tikai Arturo Perez-Reverte lieliskajā intelektuālajā detektīvā Romas pāvesta mājas lapu „uzlauza” un tajā atstāja paziņojumu vairāk kā 80 gadus veca spāņu kundze-hakere, kuru atmaskot Vatikāns sūta uz Spāniju vienu no saviem labākajiem specdienesta aģentiem.

Blogu sfērā tāpat kā Internetā kopumā atspoguļojās etniskā mentalitāte. Tā, piemēram, krasi atšķiras angļu valodā veidotais blogu segments no krievu valodā veidotā blogu segmenta. Krieviskajā segmentā blogi nekalpo kā vairāk vai mazāk intīmas dienasgrāmatas, bet gan kā informācijas avots, draugu meklēšanas, indivīdu socializācijas, diskusiju un kopīgu projektu realizācijas veids. Krievu blogers raksta, kā saka, tautai atšķirībā, piemēram, no amerikāņu blogeriem, kuri tekstu adresē radiem un draugiem /9/.

Sagruvis ir mīts par blogeru pseidoidentifikāciju, kad blogers izdomāja ne tikai savu iesauku, bet arī citus biogrāfiskos datus. Tagad blogeri vairs nevēlas būt anonīmas būtnes un sev piemērot visdažādākās sociālās maskas. Tāpēc nākas atzīt, ka virtuālās identitātes teorijas blogu sfērai vairs nav aktuālas. Blogu sfērā ir iestājies legalitātes laikmets, jo rotaļas ar identitātes konstruēšanu tagad saista nedaudzus.

Šodien nākas koriģēt agrākos ieskatus par blogiem kā „čatu” un forumu aizstājējiem. Agrāk domāja, ka blogu galvenā funkcija ir pavērt jaunas perspektīvas komunikācijai, kas realizējās „čatos” un forumos. Tagad ir redzams, ka blogi funkcionē galvenokārt divās formās - 1) vēstules draugiem vai medijs (masu informācijas līdzeklis), 2) foto un videomateriāliem veltīti blogi. Abās formās nav nekādas jēgas slēpties aiz izdomātas identitātes. Blogu autori vēlas publiskot savu viedokli, un viņi vēlas, lai sabiedrība zinātu par viņu, konkrētas reālas personības, viedokli. Ar „čatiem” un forumiem blogiem joprojām ir kopējs tas, ka attiecīgā bloga satura iztirzājumā var iesaistīties citi cilvēki -bloga lasītāji. Daudzi blogeri par savas darbības galveno mērķi un lielāko vērtību uzskata komentārus.

Tas, ko šodien esam sākuši dēvēt par „tautas žurnālistiku” (citizen journalism, public journalism, democratic journalism, street journalism, participatory journalism), jau ir žanriskās formas ziņā samērā sazarota darbība, kura nepārprotami liecina par zināmu žurnālistisko psihozi planētas iedzīvotāju vienā daļā - miljoniem cilvēku, droši jāsaka, maniakālo velmi līdzdarboties informācijas fiksēšanā, literārā un vizuālā apkopošanā un izplatīšanā. Jēdzienu „tautas žurnālistika” var piemērot gan blogu sfērai, gan atsevišķu fanātu gatavotiem neatkarīgiem informācijas saitiem, kuru gatavošanā aicināti piedalīties potenciāli visi planētas iedzīvotāji, gan elektroniskajā pastā izplatītiem ziņu kopojumiem, gan personīgajām raidstacijām.

Protams, šodien par tautas žurnālistiku var formulēt visdažādākās atziņas. Piemēram, var teikt, ka tautas žurnālistika ir mediju demokratizācijas rezultāts digitālajā ērā. Var apgalvot, ka tautas žurnālistika ir visplašāko masu mērķtiecīga darbība, lai radītu neatkarīgu, uzticamu, precīzu informāciju, kas ir svarīgi laikā, kad tradicionālie mediji ir zaudējuši uzticību.

Acīmredzot par tautas žurnālistikas psihozes sākšanos visvairāk stimulēja runāt tādi spilgti tautas žurnālistikas reprezentanti kā Dienvidkorejas Interneta laikraksts „OhmyNews” (http://english.ohmynews.com).

XX gs. beigās Dienvidkorejā Internets bija pieejams gandrīz visiem valsts iedzīvotājiem (70%). Internets bija kļuvis par dienvidkorejiešu dzīves organisku elementu, jo citādāk nav izskaidrojama minētā Interneta laikraksta rašanās un pastāvēšana.

2000.gada 22.februārī dienvidkorejietis Oh Yeon Ho nodibināja Interneta laikrakstu „OhmyNews” ar devīzi „Every Citizen is a Reporter”. Redaktors tātad aicināja ikvienu cilvēku kļūt par žurnālistu un sūtīt savus materiālus redakcijai, jo viss tiks publicēts. Atsaucība bija milzīga un tāda tā saglabājās arī šodien. Laikrakstu katru dienu lasa vairāki miljoni cilvēku, bet materiālus sūta vairāki desmiti tūkstoši „tautas žurnālisti”. Laikrakstā katru dienu var izlasīt apm. 200 jaunas ziņas, un informācijas apjoma ziņā ar „OhmyNews” nevar konkurēt neviens „vecais” medijs, jo tajos dienā parādās labi ja 5-6 jaunas ziņas.

„Tautu” tātad neatbaida redakcijas izvirzītie nosacījumi: katram autoram ir jānorāda īstais uzvārds, par materiāla saturu atbild autors, visi materiāli tiks pārbaudīti, lai novērstu nomelnošanu, mistifikācijas, melus u.tml. Ticams, „tautas” atsaucību minimāli ietekmē iespēja saņemt honorāru par publicēto materiālu. „OhmyNews” sagatavošanā piedalās arī apm. 50 profesionāli žurnālisti, kuri gatavo apm. 20% no publicētajiem materiāliem. „OhmyNews International’, Interneta laikraksta versiju angļu valodā, pilnā mērā (100%) gatavo „tautas žurnālisti” no visas planētas.

2006.gada „OhmyNews” noslēdza līgumu par 11 miljoniem ASV dolāru ar Japānas firmu „Softbank’, lai izveidotu „OhmyNewsJapan”. 2006. gada 28.augustā sāka darboties minētais japāņu Interneta laikraksts, taču jau 17.novembrī tas pārtrauca pieņemt „tautas žurnālistu” materiālus, pret kuriem bija ļoti kritiski noskaņota japāņu sabiedrība. Acīmredzot japāņu mentalitātei nav pieņemams tas mūsdienu digitālajā pasaulē, ko ar pārsteidzošu entuziasmu pieņēma dievidkorejieši.

Latvijā tagad arī ir izveidota slavenā korejiešu Interneta laikraksta imitācija „tribine.lv”, kas sevi dēvē par „mazā cilvēka ziņu aģentūru”, kurai var rakstīt visa tauta saskaņā ar „Tautas žurnālista Goda kodeksu”. Latviešu Interneta laikrakstā ir tādas rubrikas kā „ziņas, sports, recenzijas, reportāžas, sex and pops, fotoaģentūra, 24 h, 7 dienas, galvenais jaunākais”.

Kā jau tika teikts, jēdzienu „tautas žurnālistika” tagad var attiecināt uz visu Internetā sastopamo žurnālistisko darbību, kuru veic neprofesionāli žurnālisti. Taču tajā pašā laikā ir skaidrs, ka minētā jēdziena tamlīdzīga pielietošana ir polēmiska, jo, piemēram, būs grūti vienoties, kuru drīkst vai nedrīkst saukt par profesionālu žurnālistu. Nākas atcerēties, padomju laikā Ļeņina portretu drīkstēja zīmēt tikai cilvēks ar Mākslas akadēmijas diplomu, kas bija profesionālā statusa „mākslinieks” obligāts atribūts. Lai noskaidrotu, kurš ir vai nav žurnālists, ar attiecīgās izglītības dokumentu vien nepietiek. Lieta tā, ka attiecīgā profesionālā izglītība (proti, žurnālistikas) var nebūt pat tradicionālajos medijos strādājošajiem speciālistiem.

Tā, piemēram, cilvēku, kurš XX gs. beigās kardināli izmainīja pasaules žurnālistikas attīstību, nelabvēļi nepārtraukti izsmēja par profesionālās izglītības un pieredzes trūkumu, jo viņš nebija strādājis nevienā „vecajā” medijā. Runa ir par Mettu Dradžu (Matthew Nathan Drudge), kurš 1997.-1998.gadā bija noteikti pats slavenākais žurnālists pasaulē -kibertelpas varonis. Tolaik un arī tagad viņu droši var dēvēt par jaunas žurnālistikas (amerikāņi saka -new paradigm) pamatlicēju. Viņa izveidotais elektroniskais žurnāls „Drudge Report’ (www.drudgereport.com) radīja principiāli jaunu pieeju materiāla prezentēšanā, kā arī nostiprināja priekšstatu, ka cilvēks „no ielas” jeb „tautas”, kura biogrāfijā nav ziņu par studijām universitātē un darbu presē un TV, var kļūt par pasaulē pazīstamu žurnālistu. Metts Dradžs 28 gadu vecumā Internetā iekārtoja saitu un savu vienistabas dzīvokli pārvērta par informācijas centru, kas drīz kļuva par vienu no vispazīstamākajiem informācijas avotiem gan lasītājiem, gan profesionālajiem žurnālistiem.

Viņa saits joprojām sastāv gandrīz tikai no „linkiem” - norādēm uz informāciju citos saitos. Tā tolaik bija izteikti novatoriska pieeja. Pie tam viņa saitā parādījās informācija, par ko neviens medijs vēl nebija nopietni ieinteresējies un oficiālie „vecie” mediji pagaidām baidījās rakstīt. Pirmajā laikā viņa žurnāls izplatījās E-pasta formā un tam bija 85 000 abonomentu. Viņa saitā jaunu informāciju sāka meklēt un atrada pasaulē visi lielākie un respektablākie mediji, politiskie komentētāji u.c. Viņa saitā savā laikā sākās skandāls ap Moniku Levinski un ASV prezidentu, viņš pirmais rakstīja par princeses Diānas nāvi.

Pie tautas žurnālistikas mēdz pieskaitīt arī „Wikipedia”, jo tā ir demokrātiska forma informācijas organizēšanā un izplatīšanā. Kā tagad ir labi zināms, „viki” ir viena no lielākajām informācijas bāzēm Internetā un to izveidoja un šodien nemitīgi papildina brīvprātīgo entuziastu masas. „Viki” var uzskatīt par masu informācijas līdzekļu jaunu modeli, kurā lasītāji un autori faktiski ir pilnīgi līdzvērtīgi un jebkurā brīdī var apmainīties vietām, jo lasītājs var rediģēt attiecīgo materiālu, ievietot pilnīgi jaunu informāciju utt. Turklāt „viki” nepazīst, tā teikt, idejiskās kaislības - polēmiku, naidīgus strīdus, apsaukāšanos u.tml. „Viki” dominē neintrāls tonis un objektivitāte, jo katru ierakstīto aplamo vārdu cits tūlīt var rediģēt, sniedzot attiecīgos pareizos faktus un argumentāciju. Ja autors vēlas, lai viņa informācija saglabājās „Viki”, tad jāraksta tas, kam piekritīs potenciālie oponenti. „Viki” nav iespējams tas, ko mūsdienās sauc par „tīkla huligānismu”.

TV pieder pie „vecajiem” medijiem. Tāds ir tradicionālais viedoklis. Taču pašlaik ar

TV notiek milzīgas pārmaiņas, un televīzijas segmenta viena liela daļa pārvēršas par tipisku jauno mediju. Tātad - TV kā jaunais medijs. Turklāt tas notiek (vismaz pagaidām) bez TV līdzdalības un pat neprasot TV atļauju radikāli pārkārtot un pieskaņot individuālajām interesēm TV kanālu un programmu saturu.

2008.gadā Krievijas holdingkompānija „Rikor” pirmie pasaulē sāka ražot un tirgot interaktīvu televīzijas papildierīci „Rikon HD IVR”/10/. Papildierīces projektēšanas pirmajā laikā, raksturojot tās ietekmi uz TV, tika lietots jēdziens „Interaktīvais TV”, pēc tam - „Personālais TV”. Taču galu galā papildierīce pašlaik tiek saukta „Aktīvais TV”.

Jēdzienu maiņu holdingkompānija pamato sekojoši, - jēdziens „Interaktīvais TV” sabiedrībā ir kompromitējies un izraisa skeptiskas izjūtas, jo asociējas ar „tautas” zvanīšanu uz TV studiju pārraides laikā, lai izteiktu savu viedokli, kas ne vienmēr var interesēt citus cilvēkus. Savukārt jēdziens „Personālais TV” ir pārāk neskaidrs, un cilvēkiem nākas ilgi izskaidrot, ko tas nozīmē - personālais TV. Jēdziens „Aktīvais TV” ir interesants un saprotams. Vēl var piebilst, ka papildierīcei ir moto „Es vadu to, kas vadīja mani”, emocionāli atspoguļojot jauno iespēju „komandēt” TV, kura visus savas pastāvēšanas gadu desmitus ir „komandējusi” savus skatītājus, minimāli ļaujot viņiem izvēlēties to, ko skatīties.

Papildierīces tehniski funkcionālo iespēju pat lakonisks apraksts aizņem vairākas lappuses. Rezumējot tikai principiāli būtiskāko, vispirms nākas akcentēt to, ka ar jauno papildierīci nevis skatītājs pieskaņojas televīzoram, bet gan televīzors tiek pieskaņots skatītāja individuālajām interesēm, gaumei, vajadzībām. Jaunā tehnika paver iespēju skatīties tikai to, ko vēlas un tajā laikā, kad tas ir izdevīgi. Papildierīce, TV skatītāja attiecīgi „apmācīta”, 24 stundas diennaktī ieraksta un saglabā savā atmiņā tikai tās pārraides un tos tematiskos materiālus, kurus vēlas redzēt attiecīgais cilvēks. Tehnoloģijas revolucionārais raksturs izpaužas arī tajā ziņā, ka sistēma analizē attiecīgā cilvēka (faktiski attiecīgo papildierīci var „apmācīt” vairāki cilvēki) intereses un pati sāk pieskaņoties viņa individuālajām iezīmēm, piedāvājot skatīties sistēmas atlasītos materiālus. Papildierīces mākslīgais intelekts, piemēram, var pierakstīt visas norādītās ziņu pārraides no visiem kanāliem un sagrupēt tos tematiskajos blokos.

Saprotams, ka tādi iracionālā kapitālisma institūti kā mārketings, reklāma, PR ir saņēmusi jaunu uzdevumu: izdomāt, kā „Aktīvo TV” izmantot savām vajadzībām. Un ir jau daudz kas izprasts un izdomāts (par papildierīces iespējām presē tiek rakstīts jau vairākus gadus; kopumā tās izstrāde aizņēma 12 gadus).

Vispirms un galvenokārt aktīvais jeb personālais TV paver grandiozas iespējas individualizēt komunikāciju, pieskaņojoties atsevišķu indivīdu vai relatīvi viendabīgu indivīdu preču un pakalpojumu pircēju grupai, kurā dominē ļoti līdzīga gaume, vērtību sistēma, dzīves vajadzības. TV jaunās iekārtas netieši atklāj cilvēku individuālās noslieksmes, kuras agrāk bija pagrūti noskaidrot. Tagad var sākt organizēt specializētus profesionālos kanālus, piemēram, ārstiem, skolotājiem, biznesmeņiem. Šīm un citām indivīdu grupām/subkultūrām mārketinga, reklāmas, PR komunikācijas speciālisti var veidot personālo reklāmu. Turklāt „Aktīvā TV” papildierīcē katrs tā lietotājs ievada savu vecumu un dzimumu.

Papildiericē ir valodas sintezators - runājošs palīgs „Aktīvā TV” lietotājiem, kas palīdz orientēties sistēmā. Arī minēto sintezatoru var izmantot iracionālajam kapitālismam vitālajā komunikācijā, jo sintezators spēj paziņot attiecīgo tekstu noteiktās dienās un stundās.

Tēma „Internets un žurnālistikas attīstības perspektīvas” pamatvilcienos nekādus pārsteigumus vairs nevar sagādāt; respektīvi, žurnālistikas galvenā perspektīva ir jau zināma - pašlaik jau ir sākusi attīstīties Interneta žurnālistika kā patstāvīga profesija ar savu patstāvīgo profesionālās izglītības studiju programmu un, protams, profesionālās darbības patstāvīgo specifiku. Cilvēces vēsturē sastopamo profesiju katalogs ir kļuvis bagātāks ar jaunu pozīciju - Interneta žurnālists.

Pagaidām tomēr acīmredzot nākas runāt par žurnālistikas patstāvīgu atzaru, kas ir analoģisks tādiem senākiem atzariem kā radio žurnālistika, TV žurnālistika. Taču jebkurā gadījumā droši var teikt, ka Internets žurnālistikas nākotni ietekmē ļoti būtiski, atstājot dziļu ietekmi gan uz profesijas pamatjēgu un realizācijas instrumentiem, gan profesionālo un sociālo misiju kultūrā.

Saprotams, žurnālistika nav nekāds īpašs izņēmums cilvēces visdažādāko profesiju virknē tajā ziņā, ka tehnoloģiskais progress izmaina profesiju, kad jaunas tehnologiskās iekārtas un to sniegtās jaunās iespējas radikāli transformē agrāko profesionālo praksi. Arī pati žurnālistika jau agrāk ir saskārusies ar nepieciešamību piemēroties novatoriskām tipogrāfijas iekārtām, kas diktēja jaunu darba tempu informācijas pārraides operativitātes un kvalitātes (piemēram, fotoilustrāciju) jomā. Žurnālistikas virzību dziļi ietekmēja telegrāfa, telefona, rakstāmmašīnas, radio, TV izgudrošana.

Šajā sakarā nevar neatcerēties Valtera Benjamina klasiskos darbus par tehnikas ietekmi uz mākslu /11/. Viņš paredzēja milzīgas izmaiņas mākslā no tehnisko iespēju viedokļa, un viņa prognozes ir pilnā mērā piepildījušās. Izmaiņu pamatā ir iespēja operatīvāk mākslā atspoguļot reālos dzīves notikumus, kā arī reproducēšana un tiražēšana, kam zaļo gaismu arvien plašāk un plašāk ieslēdz tehniskais progress. Senie grieķi pazina tikai divu veidu pavairošanas iespējas - atliešanu un štancēšanu, tiražējot monētas, bronzas statujas, terakota (apdedzināta māla) figūras. Pārējie mākslas darbi bija unikāli. Savukārt Gūtenberga izgudrojums ļāva tiražēt tekstus. Taču visgrandiozākās pārmaiņas sākās visjaunākajos laikos.

Kā skaidro V.Benjamins, mākslas darbu principā vienmēr varēja atkārtot. To, ko radīja vieni, citi varēja atkārtot kopējot. Kopēšanai bija dažādi motīvi. Vieni kopēja citu darbus, lai no tiem mācītos. Otri kopēja, lai pavairotu savu darbu skaitu. Trešie kopēja mantkārības vadīti, jo vēlējās pārdot savu darbu kopijas. Tehniskā reproducēšana pavēra pilnīgi jaunas iespējas. Piemēram, grafikā gravīra kokā bija pirmā iespēja tiražēt mākslu. Viduslaikos radās vara grebumi, oforts, XIX gs. sākumā - litogrāfija. Litogrāfija deva lielas tirāžas, un grafika varēja operatīvi ilustrēt ikdienas notikumus, sākot virzīties vienā tempā ar tipogrāfijas ātrumu.

Vēlāk litogrāfiju nomainīja fotogrāfija, kas ļāva vēl ātrāk atspoguļot dzīves īstenību. Fotoobjektīvs ātrāk „strādā” nekā mākslinieka roka. Fotoobjektīvs vispār pavēra milzīgas iespējas mākslā. Teiksim, fotoobjektīvs kinomākslā vizuālā attēlā var fiksēt runu runātāja ātrumā. Mākslinieciskā reprodukcija (kino, foto) un kinomāksla, kas ir atkarīga no tehnikas, radikāli izmainīja mākslu. Postimpresionisti savu gleznu kompozīciju veido saskaņā ar fotomākslas principiem. Māksla kļuva dinamiska, tā teikt, sāka ceļot. Pirms tam vēsturē ilgu laiku svarīga loma bija tam, kurā vietā atradās darbs. Darba atrašanās vide bija svarīga. Taču tagad reprodukcija pati nāk pie auditorijas: skulptūras, katedrāles vai pils fotoattēlu var skatīties mājās kabinetā. Arī mūziku var klausīties mājās. Tieksme sev tuvināt unikālo ar reprodukciju starpniecību sekmē unikālā devalvāciju. Turklāt tiražēts darbs kļūst masveidīgs - iegūst masveidīguma „garšu”. Tiražēšana ļauj apskatīt darbu jebkurā vietā un laikā. Taču tiražētā reprodukcijā zūd attiecīgā darba autoritāte -aura, kas ir atkarīga no darba unikalitātes, vecuma, no tā atrašanās vides atmosfēras, citu darbu konteksta utt.

Sastopams pamatots viedoklis, ka jaunā tehnika degradē žurnālistiku. Īpaši tā tas notiek Jaunajos laikos, kad tehniskās iespējas paver ceļu arvien ātrāk un ātrāk informēt sabiedrību. Žurnālisti steidzās ātrāk pārraidīt informāciju un tāpēc viņiem vairs nav laika domāt, montēt, rediģēt, pārbaudīt u.tml.

Šodien mobīlais telefons, satelīta iekārtas, Internets sola žurnālistiem superoperativitāti, kā rezultātā tiek pārraidīts nepārdomāts materiāls, pieļautas faktoloģiskās kļūdas, bet visnepatīkamākais - tiek radīts kaleidoskopiskums cilvēku apziņā. Arī skatītāji un lasītāji pārstāj domāt. Ja ir tikai „asiņainas ziņas”, tad cilvēkos rodas apātija, viņos mazinās līdzcietība pret citu nelaimi. Viņus pārņem tas, ko šodien gribas dēvēt par līdzjūtības nogurumu, kas beigu beigās samērā strauji izvēršas morālā degradācijā. Šodienas žurnālistikas superoperativitāte drīzāk nevis informē, bet gan izraisa priekšstatu, ka pār pasauli ir zaudēta kontrole. Turklāt šodienas žurnālistikas superoperativitātes sindromu noteikti nākas papildināt ar tādām mūsdienu mediju negatīvām iezīmēm kā realitātes radītāji, manipulētāji, komercializācijas un monopolizācijas vergi, politiskās varas algotņi. Tagad mediji ne tik daudz kontrolē varu, kā tiražē varas impulsus un cenšas pārliecināt sabiedrību par varas godīgumu.

Žurnālistika tagad reāli funkcionē citā kultūras kontekstā nekā, teiksim, XIX gadsimtā un daļēji kādu laiku arī XX gadsimtā. Informācijas pārraidīšanas ziņā žurnālistika tagad nav vienīgā un nav pat galvenā, jo līdzās darbojas Interneta portāli, kuri sniedz ziņas un priekš kuriem tas ir atsevišķs pakalpojuma veids par brīvu vai par samaksu. Tagadnes kultūras konteksts ir tā „programmēts”, ka ziņas nākas apvienot ar „izklaidi”, pieskaņojoties publikas garīgajām prasībām (infotainment - ziņas kā izklaide, izklaide kā ziņas).

Tagad publika vispār nosaka žurnālistikas „dienas kārtību”, jo publika pret žurnālistiku izturās kā pret pakalpojumu sniedzēju. Apmēram 300 gadus publika pret žurnālistiku izturējās citādāk. Publika žurnālistikai uzticēja publiskā viedokļa paušanu, politiskās varas kontroli sabiedrības interešu vārdā. Mūsdienu mediju korporāciju bizness var pastāvēt lielā mērā pateicoties izklaidējošo materiālu īpatsvaram, bet nevis pateicoties žurnālistikas augstajai meistarībai. Mūsdienu cilvēku var „iekarot” tikai ar kaut ko iracionālu fiziskās baudkāres iepakojumā, bet nevis ar intelektuāli piesātinātiem „produktiem”.

Pašlaik nākas ņemt vērā, ka tagadnes kultūrā samazinās atstarpe starp informācijas avotu un lietotāju, kuri paši kļūst par informācijas avotu, piemēram, interakcionisma procesā, kā arī „tautas žurnālistikā” vispār. Ziņas, informācija par jaunumiem vairs nav žurnālistikas prerogatīva. Informācijas „īpašnieki” paši var izplatīt informāciju bez žurnālistu un mediju starpniecības.

Interneta žurnālistikas studiju programmas vēl netiek realizētas visās augstskolās. Tā, piemēram, Lielbritānijā pašlaik tikai Bournemonth University var iegūt bakalaura grādu pēc studiju programmas „Multi-Media Jornalism”. Taču arī šī programma nav veltīta tikai Interneta žurnālistikai, jo tajā plaša vieta ir atvēlēta lekciju kursiem par preses, radio, TV žurnālistiku. Tiesa, programmā ir leksiju kurss „Online jornalism” /12/.

Krievijas lielākās un slavenākās augstskolas Maskavas Valsts universitātes

Žurnālistikas fakultātē Jauno mediju un komunikācijas teorijas katedra koordinē speciālistu gatavošanu Interneta žurnālistikā. Pašlaik notiek tikai speciālistu pārkvalifikācija t.s. tālmācības formā par noteiktu samaksu. Katedras koordinētā programma „Interneta žurnālistika” ir paredzēta tiem, kuri jau strādā medijos un vēlas iegūt jaunu kvalifikāciju (augstākā izglītība žurnālistikā nav nepieciešama, lai varētu iestāties pārkvalifikācijas kursos). Lekciju kursu sarakstā minēti tādi priekšmeti kā „Interneta auditorija”, „Interneta mediju socioloģija”, „Internets un tiesības”, „Reklāma un PR tehnoloģijas Internetā”, „Web dizaina pamati”, „Multimediju tehnoloģijas”, „Interneta žurnālista darba metodes”.

Minētā katedra realizē arī maģistrantūras programmu „Interneta masu informācijas līdzekļu funkcionēšana”. Programmas mērķis ir dot mediju menedžera un pasniedzēja kvalifikāciju /13/.

Tagad augstskolās, protams, tiek lasīti visdažādākie lekciju kursi par jaunajiem medijiem un Interneta žurnālistiku. Tā, piemēram, Maskavā prof. Vera Zvereva lasa interesantu kursu „Jauno mediju kultūra”. Tajā tiek apskatītas 12 tēmas: „Jaunie mediji kā tehnoloģijas un kultūras formas”, „Internets: tehnoloģijas kultūras specifika”, „Interneta pētījumi”, „Jauno mediju tekstu raksturojums”, „Komunikācija Internetā”, „Blogs kā kultūras forma”, „Web-2 kultūra”, „Aktivisms tīklos”, „Web-2 lietotāju refleksijās”, „Mobīlo telefonu kultūra”, „Valodas transformācija jauno mediju telpā”, „Kultūras formu transformācija digitālo tehnoloģiju ietekmē”/14/.

1/ Skat. Rietumu psihologu tekstus: http://www.flogiston.ru/articles/netpsy/electronic.

2/ Skat.: ®H*eK C. EecKOHenHoe conpoTHB^eHHe - ^T0 Kanmy.n^Hfl. http://www.russ.ru.

3/ Skat.: Reid E. Cultural Formations in Text-Based Virtual Realities. http://www.aluluei .com/cult-form.htm.

4/ Skat.: npuro^HH H. Oanoco^HA HecTaSttnbHOCTH.- Bonpocbi ^h^oco^hh, 1991, N° 6, CTp.46-57.

5/ Skat.: Woods J. The Logic of fiction. The Hague, 1974.

6/ Skat.: http://www.news.cornell.edu/stories/July09/NewsTracking.html.

7/ Skat.: HraaTOB O. no^HTHKa 6.nora- aMepHKaHCKHH onur. http://www.russ.ru.

8/ Skat.: http://www.livejournal.com/stats.bml.

9/ Skat.: http://www.finiz.ru/it/article1067313/?print.

10/ Skat.: http://www.mediarama.ru (TKT.TexHHKa khho u Te^eBHgeHHa #2 2009).

11/ Skat.: EeHbAMHH B. nporoBegeHHe HCKyccraa b ^^oxy ero TexHHnecKOH BOCnpOH3BOAHMOCTH. M., 1996.

12/ Skat.: http://www.bournemouthuni.uk.

13/ Skat.: http://www.journ.msu.ru.

14/ Skat.: http://www.culturca.narod.ru/nm09.htm.

Kapitalisma komunikācijās vide

Ekonomika - tas ir līdzeklis. Mērķis ir izmainīt dvēseles.

Margareta Tečere

Ai, kāds gadsimts! Zinātnes uzplaukst, prāti mostās, patīkami dzīvot uz pasaules!

Ulrihs fon Guttens

XX gadsimtā kapitālisti kaunējās un baidījās sevi saukt par kapitālistiem,

un tas ir marksisma nopelns.

Udo Ulbergs

Pret jēdzienu „komunikācijas vide” var izturēties gan kā pret metaforisku atvasinājumu, gan kā pret stingri terminoloģisku parādību, apzīmējot telpu un laiku, kurā notiek komunikācijas process. Ja izmantojam otro, terminoloģisko, variantu, tad ir skaidrs, ka komunikācijas vide var būt ne tikai sociuma konkrēta eksistences vide (teiksim, ģeogrāfiski fiksēta valsts, novads, pilsēta u.tml.), bet arī tādas daudz plašākas zinātniski abstraktas konstrukcijas kā, piemēram, sociāli ekonomiskā formācija. Tā sauca vergturu iekārtu, feodālismu, kapitālismu, sociālismu, komunismu šo rindu autora jaunībā, un tas arī lielā mērā „ir marksisma nopelns”.

Mūs pašlaik interesē vēsturiski visjaunākā un arī šodien sastopamā sociāli ekonomiskā formācija - kapitālisms. Turklāt mūs interesē visjaunākās tendences kapitālismā, kuras vairāk vai mazāk uzskatāmi atspoguļojās komunikācijā, bet galvenais - radikāli transformē komunikāciju.

Analizējot un vērtējot aizvadītos trīsdesmit un vairāk gadus, šodien nākas runāt par kapitālisma jaunu stadiju. Pārmaiņu fundamentālais raksturs uzskatāmi ir redzams, piemēram, tirgus ekonomikā, kad industrializācijas rezultātā ir radies tas, ko tagad visbiežāk sauc par postindustrializāciju, kā arī lieto tādus jēdzienus kā postindustriālā sabiedrība, postindustriālisma laikmets, postindustriālisms.

Postindustriālās sabiedrības galveno iezīmju kristalizācija lielā mērā bija atkarīga no masu ražošanas nomaiņas ar t.s. elastīgo ražošanu, kas balstās uz dinamisku specializāciju, preču ražošanu saskaņā ar konkrētu pasūtījumu, ātru un tehnoloģiski operatīvu ražoto modeļu maiņu. Ja industrializācijas laikmetā produkcijas vienu modeli varēja ražot gadiem ilgi, tad postindustrializācijas laikmetā ražoto produkcijas modeļu maiņai, tā vien liekas, ir pašmērķīgs raksturs, kas, protams, neatbilst patiesībai. Produkcijas modeļu nepārtrauktu maiņu diktē komerciālie apsvērumi - peļņas alkas, patērēšanas stimulēšanas nepieciešamība.

Par postindustrializāciju var dēvēt tādu attīstības stadiju no XX gs. otrās puses, kad industrializācijas (t.s. Forda kapitālisma) straujā kāpuma rezultātā radās jauns sociālais slānis; respektīvi, firmu īpašnieku vietā (Forda vietā) visatbildīgākajos amatos stājās ļoti labi apmaksātu firmu prezidentu un viceprezidentu elite, kura tagad faktiski pārvalda mūsdienu globālo tirgu. Savukārt industrializācijas laikmetā dominējošā tā dēvētā vidusšķira (ne reti tiek slavēta kā kapitālisma sociālais balsts) postindustrializācijas apstākļos ir kļuvusi par preču un pakalpojumu baudkāru „rijēju”. Kapitālismā izslavētā vidusšķira šodien labi jūtas masu produkcijas un pakalpojumu patērēšanas hēdonistiskajā vidē, jo kristiānisma un īpaši protestantisma askētiskās ētikas vietā ir nepārprotami nostiprinājusies jauna pasaules izpratne, balstoties uz komforta un greznības prioritāti, dzīvi iedalot divās daļās: darbs - līdzeklis, izklaide - mērķis. Nebūt visi vidusšķiras pārstāvji gribēja un grib ieklausīties Margaretas Tečeres vārdos: ekonomika ir līdzeklis, bet mērķis ir dvēseles izmainīšana.

Postindustrializācijas sociāli komunikatīvie rezultāti ievērojami atšķiras no industrializācijas sociāli komunikatīvajiem rezultātiem. Postindustrializācijai ir raksturīga nevis ekonomika, kas balstās uz preču ražošanu, bet gan servisa/pakalpojumu ekonomika, kura tagad dominē daudzu valstu saimnieciskajā darbībā, radikāli transformējot, piemēram, grupu un masu komunikāciju. Postindustrializācijas kontekstā nākas runāt arī par ciparu/digitālo ekonomiku un zināšanu/kognitīvo ekonomiku, kas tāpat atsaucās uz komunikāciju.

Par postindustrializācijas ideoloģiju kļuva neoliberālisms, kas praktiski nozīmē valsts lomas samazināšanu un nacionālo/transnacionālo korporāciju lomas palielināšanu. Bet galvenais - finansu sfēras ultrapatstāvības nodrošināšanu, kas galu galā noveda līdz ekonomiskajai krīzei 2008.gada rudenī.

Masu kreditēšanas bums (“rijējiem” masveidā izsniegtie kredīti patērēšanai) apstājās tikai 2008.gadā. Iespējams, masu kreditēšanu var uzskatīt par vienu no pēdējām sfērām, kurā atavistiski izpaudās masu kultūra savā triumfālajā ceļā kopš XIX gs. beigām. Citās dzīves sfērās masveidība vairs nav tik izteikta. Tās vietā nostiprinās subkulturalizācija -sociuma dzīves virzība relatīvi noslēgtās interešu grupās/subkultūrās.

Šodien pret kapitālismu izturās kā pret decentralizētas ekonomikas abstraktu sistēmu, kura katrā valstī var funkcionēt savādāk - specifiskās formās. Lozungs par kapitālismu kā brīvā tirgus placdarmu, tātad kapitālisma ideoloģijas pamatpostulāts, vispār ir tikai ideoloģiskā fikcija. Lieta ir tā, ka kapitālistiskajā ekonomikā konkurence realizējas nevis starp atsevišķiem indivīdiem, bet gan starp uzņēmumiem, kas faktiski ir lokālas plānojošās sistēmas. Arī tirgus funkcionē starp uzņēmumiem. Pie tam tagad ir skaidrs, ka tirgus konkurence ir neefektīva, kad nākas sastapties, tā teikt, ar dabiskiem un automātiski nosacītiem monopolistiem. Turklāt konkurence var atlasīt sliktākos, veicot negatīvo selekciju. Intelektuālo un kreatīvo pelēcību fanātiski cienošie latvieši kapitālistiskajā konkurencē, saprotams, priekšroku sniegs savējiem pelēcības iemiesojumiem un kukuļņemšanai.

Neoliberālisms balstās uz liberālisma paradigmu ekonomikā. Kā zināms, liberālisma ekonomika ir tāda ekonomiskā paradigma, kas akcentē ekonomisko brīvību un konkurenci, neparedzot valsts prioritāti ekonomiskajā darbībā. Liberālisma ekonomiskā paradigma radās jau XVII gs., nomainot feodālās rentes un piespiedu darba ekonomiku.

Šodien tiek atzīts, ka liberālajai, proti, neoliberālajai modernizācijai nav alternatīvas mūsdienu pasaulē. Pasaules ekonomiskā krīze (no 2008.g.) parādīja visus iespējamos pārspīlējumus neoliberālisma realizācijā, kas atsaucās uz kapitālisma perspektīvām vispār

- uz kapitālisma dinamisko mainību.

Kapitālisma laikmeta komunikācijas izpratnē noteikti var palīdzēt iepriekšējo laikmetu pieredze. Lai izprastu, kā funkcionē mediji, kādi rakstīti un nerakstīti nosacījumi valda kapitālisma komunikācijas vidē, lieti var noderēt zināšanas par līdzīgu procesu virzību pirms kapitālisma. Skaidrs, ka pirms Jauno laiku mediju vides agrāk pastāvēja citas mediju vides, jo komunikācija kulturā ir bijusi vienmēr.

Pirmskapitālistiskās mediju vides apskatu var sākt ar viduslaikiem, kad radās pasaules

reliģijas, kuras izmantoja noteiktus informatīvi mediālos līdzekļus.

Rietumu kristiānisma pasaulē reliģiskie priekšstati un uzskati galvenokārt tiek translēti divējādi.

Pirmkārt, pastāv tāds informatīvais kanāls kā baznīcas interjera vizuāli tēlainā sfēra, kas ir adresēta visam sociumam un tāpēc adresāts ir izteikti masveidīgs lielums.

Otrkārt, reliģisko tekstu sfēra.

Otrā, reliģisko tekstu, sfēra pirmajā laikā nevarēja būt un nebija masveidīga, jo tekstu „pasauli” pārzināja tikai sociuma niecīga daļa - inteliģence, garīdznieki. Turklāt reliģisko tekstu sfēras ierobežoto pieejamību nosacīja vairāki faktori: 1) izglītība; 2) piederība baznīcai kā organizatoriskajai struktūrai, kas deva atļauju piekļūt tekstiem; 3) valoda, jo teksti bija sacerēti latīņu valodā, kuru nelietoja sociuma lielākā daļa (tā daļa, kuru tradicionāli dēvē par tautu).

Pirms Reformācijas svarīgs moments bija iespiedmašīnas izgudrošana: Gūtenberga vadībā Bībele tika iespiesta ap 1456.gadu. Iespiesto Bībeli var uzskatīt par pirmo masveida produktu cilvēces vēsturē. Grāmata vispār ir tāds masveida produkts, kas paredzēts ilglaicīgai lietošanai atšķirībā no citiem produktiem. Piemēram, audumi, ķieģeļi, cukurs bija pirmie masu produkti īslaicīgai lietošanai. Turpretī grāmatu tipogrāfiskā iespiešana tūlīt kļuva par sava veida māniju. Piemēram, Vācijā XVI gs. bija 1800 tipogrāfijas. Nelielās pilsētās ar dažiem desmitiem tūkstošu iedzīvotāju bija desmitiem tipogrāfiju (par grāmatu “bumu” skat. turpmāk).

Reformācijas rezultātā notika radikālas izmaiņas kristiānisma komunikatīvajā telpā. Kā zināms, Reformācijas pamattendence bija reliģijas tuvināšana tautas masām - tuvināšana sociuma visplašākajiem slāņiem, lietojot šo slāņu valodu, kā arī tiem piemērotus retoriskos un didaktiskos paņēmienus. Tas bija komunikācijas jauns pavērsiens ar izteiktu noslieksmi panākt pēc iespējas lielāku masveidīgumu. Tā rezultātā tika radikāli pārveidota sabiedrības komunikatīvā struktūra.

Jaunajā struktūrā tika likvidēta vairāku iepriekšējo mediju funkcijas. Tā, piemēram, zināms medijs bija garīdznieki, kuri skaidroja tautai Dieva gribu un Dieva vārdu. Reliģiskie teksti arī bija mediji - starpnieki starp tautu un Dieva vārdu. Taču reliģiskie teksti bija pieejami tikai izredzēto organizācijai - baznīcai, un tie bija sacerēti latīņu valodā. Jaunajā struktūrā minētie mediji (garīdznieki, baznīca) tika likvidēti, jo katrs lasītpratējs un dievkalpojuma dalībnieks pats varēja nodibināt kontaktu ar Dievu bez baznīcas un tās kalpotāju, garīdznieku - latīņu valodas pratēju, starpniecības. Protestantisma pamatmērķis bija likvidēt minētos medijus. M.Lutera „Jaunās derības” tulkojums vācu valodā (1522.g.) iezīmēja jauna laikmeta sākumu komunikācijā, iedibinot totāla masveidīguma tradīcijas kultūrā.

Iespieddarbu izgatavošana sekmēja jaunus aspektus komunikācijā.

Pirmkārt, cenzūras rašanos.

Otrkārt, vārda brīvības problēmas jaunu pavērsienu.

Cenzūru izdomāja un cenzūras klasisko sistēmu 1554.g. ieviesa katoļi, izveidojot „Aizliegto grāmatu indeksu” (Index Librarum Prohibitorum). Tā bija katoļu pretreakcija protestantu ļoti veiksmīgajai komunikācijai ar masām. Kā zināms, šīs konkurences rezultātā savā laikā iznāca daudzas grāmatas latviešu valodā, jo katoļi un luterāņi sacentās vietējo cilšu iesaistīšanā, nākas gudri teikt, reliģiskajā komunikācijā. Tomēr ar laiku par agresīvāko cenzoru kļuva valsts, ieviešot cenzūru politisko apsvērumu nolūkā. Protams, bija monarhi, kuri mīlēja Apgaismības ideoloģiju, sludinot brīvu iespēju visiem izteikt

savu viedokli.

Nacionālās valsts nostiprināšanās ir tipisks kapitālisma laikmeta atribūts. Valsts sāk veidot savu mediju sistēmu, pārņemot preses izdošanu savās rokās. Par to, piemēram, spilgti šodien atgādina Krievijas un Vācijas pieredze.

Nācijas reprezentācijā XVIII gs. liela loma bija romāniem un laikrakstiem, radot kopības sajūtu miljoniem cilvēku. Ne velti Hēgelis esot teicis, ka avīzes no rītiem aizstāj lūgšanu.

Zinātniskajā literatūrā sastopama informācija, ka līdz 1500.gadam Eiropā iespiesto grāmatu kopējā tiraža bija 20 miljoni, bet līdz 1600.gadam - 200 miljoni. Apmēram 150 gadus “grāmatu bizness” apkalpoja latīņu valodas pratējus, taču Reformācija ievērojami paplašināja lasītāju auditoriju. 1522.-1546.g. M.Lutera tulkoto Bībeli izdeva 430 reizes satura pilnā vai daļējā apjomā /1/.

Kapitālismā grāmatnieciskā darbība veica noteiktu misiju.

Pirmkārt, unificēja komunikācijas vidi, izskaužot sarunvalodā lietotos dialektus, nostiprinot literāro valodu un veicinot lingvistiskās kopības sajūtu. Kā zināms, vācbaltu aktivizētā grāmatniecība latviešu valodā bija viens no galvenajiem faktoriem baltu cilšu konsolidācijā, XVII gs. no kuršiem, zemgaļiem, sēļiem, latviešiem konsolidējot latviešu tautu.

Otrkārt, grāmatu valoda, kura tik ātri nemainās, radīja stabilitātes sajūtu, kā arī pagātnes sajūtu: mēs esam tādi paši kā mūsu vectēvi, vecvectēvi u.tml.

Kapitālisma mediju sfēras stimulētājs, saprotams, ir rūpnieciskā ražošana un tirdzniecība. Rietumos par to visuzskatāmāk liecina pirmo preses izdevumu vēsture. Pirmie preses izdevumi XVI gs. bija tirdzniecības informācijas un reklāmas mediji, sniedzot lietišķa rakstura ziņas profesionālām vajadzībām un publicējot finansu atskaites sabiedrībai.

Masu auditorija kā preses adresāts nostiprinās vēlāk - XIX gadsimtā, kad komerciālās vajadzības papildina politiskās vajadzības un mediju īpašnieku biznesa intereses.

Protams, XVI-XIX gs. turpināja pastāvēt arī elitāra rakstura individuālistiskā komnunikācija: vēstules, zinātniskie darbi latīņu valodā, daiļliteratūra nacionālajās valodās. Piemēram, V.Šekspīrs rakstīja angļu valodā, tāpēc viņu maz lasīja kontinentālajā Eiropā, kur angļu valodas pratēju skaits bija neliels, salīdzinot ar latīņu valodas pratēju skaitu.

Kapitālismā attīstās zinātne, kura izmanto savas komunikācijas formas. No tām populārākās vienmēr ir bijušas tādas formas kā zinātniskās periodikas izdošana, lekcijas, lekciju cikli, monogrāfijas, rakstu krājumi. Zinātne arī kapitālisma laikmetā kādu laiku turpināja izmantot latīņu valodu kā starpnacionālās saziņas līdzekli. Zinātnē angļu valoda sāka aizvietot latīņu valodu XX gadsimtā. Kad XVII gs. otrajā pusē tika sagatavoti pirmie zinātniskie žurnāli, zinātne kļuva par atvērtu komunikatīvo telpu - publiski pieejama visiem interesentiem.

Kapitālisms principā nevairās no informācijas, un tam piemīt liela drosme attieksmē pret informāciju, ko nevar teikt par iepriekšējiem laikmetiem, kad pret informāciju izturējās ar zināmiem aizspriedumiem saskaņā ar principu: jo mazāka informētība, jo labāk.

Kapitālismā rodas informācijas pārraides kanālu daudzveidība, kā arī informācijas piesātinātība. Ar laiku tiek saprasts, ka informācijas pārraides līdzekļi var dot peļņu un vispār informācija ir kapitāls.

Kapitālismā rodas informācijas pārpilnības problēma, ko analizē mūsdienu pētnieki. Tagad populārais priekšstats (tas radies Interneta ietekmē) par grandiozajām informatīvajām iespējām un pārbagātību faktiski bija pazīstams jau senāk, kad nācās konstatēt informācijas pārpilnību.

Informācijas plūsmas intensitāte noved pie tā, ko apskata vācu sociologs H.Lobbe (Hermann Luebbe). H.Lobbe raksta par inovāciju skaita pieauguma ietekmi uz tagadnes laika izjūtu, proti, savdabīgu tagadnes samazināšanos /2/. Vācu sociologa atziņas ir ļoti svarīgas, jo mums palīdz izprast, kāpēc šodienas sabiedrībā ir tik liela nevērība un vienaldzība pret pagātnes mantojumu, necenšoties neko mācīties no vēstures un šodienas norisēs neizmantojot iepriekšējo paaudžu un pat savu vecāku dzīves pieredzi.

Inovāciju intensitātes rezultātā samazinās laiks līdz pagātnes materiālam, kurš mums liekas aktuāls. Inovācijas samazina mūsu interesi par pagātni: jo vairāk inovāciju, jo mazāk mēs interesējamies par pagātnē vēl nesen aktuālajām “vecajām” inovācijām. Tātad inovāciju pieplūduma rezultātā ātri samazinās tas pagātnes materiāls, kuru mēs iekļaujam tagadnes materiālā. Tātad šodien mūs vairs neinteresē tas, kas priekš mums bija svarīgs vakar un aizvakar.

Interesanti, ka tamlīdzīga tagadnes materiāla izjūta atsaucās arī uz nākotnes izjūtu: samazinās laiks līdz nākotnei, proti, līdz tam laikam, kurā nenovecos šodienas inovācijas. Mēs apzināmies, ka tagadnes inovācijas ātri novecos, un tāpēc mēs neko nevaram plānot savā dzīvē, - mēs varām būt stabili pārliecināti tikai par tagadnes materiālu - šodienas dzīvi. Pagātnes materiāls ir novecojis, bet par nākotni mums nevar būt nekāda skaidrība tāpēc, ka ļoti ātri novecos arī tagadnes materiāls.

Tagadnes laika samazināšanās tātad ir tā materiāla samazināšanās, uz kuru mēs varam paļauties kā uz stabilu mūsu dzīves saturu. Loģiski ir tas, ka mūsu dzīves saturs ir ne tikai nabadzīgs, bet arī nestabils. Pagātnes materiālu vairs nespējam uztvert ģenētiski secīgi. Inovāciju materiāls ir tik liels, ka tikai speciālisti var to interpretēt hronoloģiskajā secībā. Masu apziņai tas vairs nav pa spēkam, un tāpēc masu apziņā no pagātnes mantojuma viss tiek izmantots eklektiski jeb klipveidīgi, kā šodien saka mazliet citā kontekstā.

Cilvēku priekšstatos pagātne pārvēršas par haosu, pret kuru var izturēties tikai eklektiski. Pagātnes mantojuma haosa interpretācijā intelektuālā forma ir eklektiskā pieeja - akcentē nejauši izvēlēto no pagātnes reliktiem.

Kā zināms, eklektika ir uztveres un darbības svarīgs princips postmodernismā -kapitālisma visjaunākā perioda garīgajos risinājumos. Tā rezultātā izmainās pasaules izpratne, kura arī kļūst eklektiska un pat haotiska.

Piemēram, XIX gs. izglītota cilvēka kompetencē ietilpa pasaules ainas izpratne šīs ainas vienotībā un veselumā. Tagad pasaules aina nepārtraukti mainās, tāpēc nav iespējams un arī vajadzīgs to zināt. Kultūrā sāk dominēt relevanta informācija. Tātad tā informācija, kas ir svarīga noteiktā laikā un noteiktam lietotājam. Mēs varam paplašināt ikdienas priekšstatu skaitu, bet tomēr vairs nepastāv katram cilvēkam nepieciešamais priekšstatu minimums par pasaules ainu.

Vēsture liecina, ka katram cilvēkam nepieciešamo priekšstatu minimumu tradicionāli nosacīja izglītības programmas, kā arī tas oficiāli un formāli nedefinētais zināšanu komplekss, kas sabiedrībā asociējās ar cilvēka inteliģenci, izglītotību un erudīciju vispār. Tas ir zināšanu komplekss, kuram vienmēr ir bijis noteikts sociālais statuss un noteikta kritērija funkcijas sabiedrībā. Cilvēki tika vērtēti saskaņā ar šo kritēriju, kas apliecināja vai neapliecināja attiecīgā indivīda inteliģences līmeni. Ja vajadzētu fiksēt šodienas sabiedrībā izplatīto cilvēka zināšanu kompleksu, tad tajā acīmredzot pirmajā vieta tiktu ierādīta prasmei izmantot visjaunākās informācijas tehnoloģijas (datoru, mobīlo telefonu, digitālās videokameras, fotoaparātus, atskaņotājus).

Par šodienas dzīves radikālajām izmaiņām var liecināt vēsturiskie piemēri. Tā, piemēram, darbarīku uzlabošanas (inovāciju) laiks akmens laikmetā ilga gadu tūkstošiem. Arheologi ir konstatējuši, ka, piemēram, akmens cirvju forma nav mainījusies gadu tūkstošiem ilgi. Acīmredzot cilvēki nemaz neapzinājās inovāciju būtību, jo viņiem nebija pazīstams tas, ko mēs šodien varam saukt par inovāciju dinamiku - nemitīgu tieksmi modernizēt savas kultūras materiālo sfēru. Inovāciju dinamikas mentālais efekts, domājams, neietilpa akmens laikmeta cilvēku apziņā.

Kā zināms, Rietumu civilizācijas vēsturē bija tagadne, kad tagadnē noderīgs bija antīkās kultūras materiāls, kā tas konstatējams Renesanses laikmetā. Tātad tagadnē apzināti un organiski sintezēja materiālu, kuru no tagadnes šķīra vairāki gadsimti.

Rietumu kultūrā arī modernisms balstījās uz relatīvi senu materiālu - vairākus gadsimtus senām āfrikāņu skulptūrām, Ķīnas un Japānas viduslaiku ornamentālistiku. Savukārt avangardisms ir kaut kas līdzīgs inovācijas tempam tehnikā. Avangarda pārstāvji tiecas pēc kaut kā jauna nepārtraukti un nebaidās par tagadnes laika samazināšanos.

Vēsturiski vēl nesen - industrializācijas laikmetā XIX-XX gs. - cilvēki priecājās par tām inovācijām, kuras paātrināja ražošanas tempu un darba ražīgumu. Tagad nākas sastapties ar ar perfekti organizētu inovāciju invāziju. Kapitālisma ekonomika šodien diktē savus noteikumus, piemēram, ne tikai t.s. augstās modes namiem, kuri gadā izstrādā divas jaunas kolekcijas. Tādējādi tagadne pat vienu gadu neaptver. Bet tas vēl nav viss. Spāņu apģērbu ražošanas kompānija “Zara” gadā izstrādā 12 jaunas produkcijas kolekcijas, lai turētu savā varā firmas klientus. Mūsdienās inovāciju un to pavadošās informācijas plūsmas intensitāti izmanto kā manipulāciju līdzekli, lai cilvēkiem traucētu orientēties dzīves norisēs un lai viņi nevarētu iegūt sistēmisku priekšstatu par dzīves parādību kopsakarībām.

Kapitālismā masu informācijas līdzekļi iegūst vairākas jaunas funkcijas. Vispirms un galvenokārt tas attiecas uz tādām mediju funkcijām kā sociāli politiskā, patērēšanas stimulēšana un izklaides popularizēšana.

Runājot par sociāli politisko funkciju, nākas ņemt vērā, ka kapitālismā rodas jauna īpaša sociuma daļa - pilsoniskā sabiedrība, kura tiek pretstatīta valstij un tiek uzskatīta par patstāvīgu interešu subjektu. Katrā kapitālistiskajā valstī pilsoniskā sabiedrība veidojās un attīstījās savādāk, ņemot vērā lokālās kultūras iezīmes, proti, piemērotību un atbilstību pilsoniskās sabiedrības nosacījumiem. Latvijā tāpat kā citur bijušajās sociālisma zemēs pēc PSRS sabrukuma bija konstatējami Rietumu ideoloģisko organizāciju centieni veidot pilsonisko sabiedrību. Taču iznākums lielā mērā ir atkarīgs no vietējās kultūras tradīciju atbilstības, teiksim, amerikāņu mūsdienu priekšstatiem par pilsonisko sabiedrību. Tagad ir izplatīts viedoklis par lielām grūtībām pilsoniskās sabiedrības veidošanā kaut vai tādā Austrumeiropas zemē kā Latvija.

Īpaša parādība kapitālismā pretstatā privātajai sfērai ir publiskā sfēra, ko XX gs. beigās analizēja J.Hābermāss /3/. Publiskajā sfērā notiek domu apmaiņa par sociāli aktuālām tēmām saskaņā ar noteiktu komunikatīvo kodeksu. Piemēram, mūsdienās Rietumos bēdīgi slavenā politkorektuma normām /4/. Publiskajā sfērā veidojas un attīstās fenomens, kuru dēvējam par sabiedrisko domu.

Sabiedriskās domas jēdziens radās Francijā ap 1750.gadu, Anglijā - ap 1781.gadu, Vācijā - ap 1793.gadu. Sabiedriskās domas publisko fiksāciju veica masu informācijas līdzekļi, kas „kalpoja” publikai - lasošajai un sociāli aktīvajai sabiedrības daļai. Masu informācijas līdzekļu uzdevums bija sabiedriskās domas atspoguļošana: rakstīt par sabiedriskajā domā aktuāliem jautājumiem. Sabiedriskās domas fenomens ir cieši vienots ar vārda brīvības fenomenu, par ko savā laikā ar lielu degsmi polemizēja filosofi.

Lieta ir tā, ka Apgaismības liberālistiskā attieksme pret preses funkcijām neparedzēja sabiedriskās domas ideju un tematikas adresāciju visai tautai - masām. Tas bija saistīts ar atziņām par tautas suverenitāti un tautas valdīšanu: tauta var iegrožot indivīdu, vairākums var uzspiest savu gribu mazākumam. Tautas diktatūra ir barga diktatūra. Vēl bārgāka nekā valsts diktatūra. Tā, piemēram, Džons Stjuarts Mils asprātīgi rakstīja par cilvēces tiesībām likt klusēt vienam indivīdam, kā arī viena indivīda tiesībām likt klusēt visai cilvēcei.

Kapitālisma aizsākumos presē strādāja intelektuāļi - zinātnieki. Taču industriālā intensitāte viņus piespieda aiziet no medijiem, kļūstot par viedokļa izplatītājiem jeb, mūsdienu terminoloģijā izsakoties, ekspertiem. Pirms tam viņi presē izplatīja zināšanas, pēcāk - savu viedokli par presē atspoguļoto materiālu. Tagad Rietumu sabiedrībā humanitārie intelektuāļi (profesori) ir pārvērtušies mazietekmīgā subkultūrā, bet mediji iegūst nekontrolejamību un vispārēju autoritāti masās. Ne velti tagad nākas runāt par mediju diktatūru un medijiem kā realitātes okupētājiem. XX gs. sākumā uzskatīja, ka žurnālisti apliecina noteiktu ideoloģisko pozīciju, žurnālistiem ir idejas un savs patstāvīgs viedoklis, žurnālisti formē sabiedrisko domu un viņiem tāpēc ir vajadzīga vārda brīvība.

XX gs. beigās tamlīdzīgi priekšstati pamatoti kļuva par anahronismu, labākajā gadījumā -marginālu izpausmi.

Kapitālisma vēsturē ir parādība, kuru dēvē par „ceturto varu”. „Ceturtā vara” ir mediju vara, kas izveidojās atsevišķās Rietumu valstīs (piem., Vācijā).

Faktiski izveidojās priekšstats par tādas varas esamību, jo runa ir par preses idejisko patstāvību, ietekmējot sabiedrisko domu. Mediji tādā gadījumā kļūst par autonomu viedokļu paudēju, balstoties uz tieksmi pēc patiesības un velmes kalpot sabiedrībai, bet nevis varai, konkrētajai valdībai, kādai noteiktai politiskajai un reliģiskajai organizācijai.

Tagad „ceturtās varas” apzīmēšanai var lietot arī jēdzienu „intelektuāļi”. Par intelektuāļiem Rietumos var saukt publicistu un literātu specifisku grupu, kas izmanto teiktā vārda varu, taču nav par to (teikto, rakstīto) tieši atbildīgi, kā tas attiecas, teiksim, uz politiķiem. Par sava viedokļa praktiskajām sekām intelektuāļi nav atbildīgi.

Rietumu kultūrā intelektuāļu loma tiek vērtēta pretrunīgi. Vieni atzīst viņu pozitīvo vietu sabiedrībā, palīdzot pilsoniskajai sabiedrībai kritiski analizēt un vērtēt valsts politiku. Otri uzskata, ka intelektuāļi ir uzspieduši savu varu pār sabiedrību, nodibinot savu hegemoniju pār sociumu. Trešie atklāti kritizē intelektuāļu angažētību.

Kapitālismā atsevišķu problēmu grupu veido masu komunikācijas līdzekļu darba tirgus universializācija.

Tirgus likumības, kas ir kapitālisma ekonomikas pamatā, būtiski izmaina mediju intelektuālo un sociāli idejisko patstāvību. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, tirgus ekonomika nodrošina mediju esamību vispār.

Treškārt, mediji kļūst par patērēšanas galvenajiem stimulētājiem - dažādu dzīves stilu propagandētājiem, firmu un to produkcijas „piarētājiem” un reklamētājiem. Mediji kļūst par patērēšanas ekonomikas jeb iracionālā kapitālisma sastāvdaļu.

Kapitālismā mediji paši ir pārvērtušies par tirgu, kurā cirkulē informācija, reklāma, politiskās manipulācijas.

Pirmaj ā brīdī var likties, ka mediji kapitālisma tirgus apstākļos nonāk patērētāju varā, jo patērētāji nosaka to, ko viņi vēlas lasīt, klausīties, skatīties medijos. Taču faktiski patērētāju formēšana notiek tā, lai mediji iegūtu pēc iespējas lielāku peļņu. Patērētāju audzināšana un izglītošana idejiskuma, garīguma, intelektuālo vērtību garā peļņu nedod, un kapitālismā tāpēc pastāv milzīgs vilinājums no tamlīdzīgas darbības medijos atturēties. Mediju īpašnieki vispirms un galvenokārt ir ieinteresēti pārdot savu mediju auditoriju reklāmas devējiem.

Tā, piemēram, Rietumos XX gs. otrajā pusē strauji izmainījās priekšstati par preses funkcijām /4/. Tolaik nostiprinājās viedoklis par divām galvenajām preses funkcijām: 1) informēt un apgaismot sabiedrību, 2) izklaidēt sabiedrību.

Kā zināms, otrā funkcionālā paradigma preses vēsturē agrāk tikpat kā nefigurēja, jo prese tika uzlūkota pārsvarā no Apgaismības ideoloģijas viedokļa - no humanitārās elites izglītojošo projektu viedokļa. Prese nerūpējās par sabiedrības izklaidēšanu. Preses galvenā funkcija bija kalpot sabiedrībai, to informējot un palīdzot izprast visdažādākās idejiskās tendences, kā arī sociuma vārdā kontrolējot sabiedrības deleģētās likumdošanas un izpildvaras struktūras. Dominēja atziņa, ka prese un mediji vispār kalpo sabiedrības un valsts interesēm. Prese pretendēja uz intelektuālo un morāli sociālo autoritāti.

Taču Rietumos XX gs. otrajā pusē „sabiedrības un valsts imperiālismu” nomainīja „korporatīvais imperiālisms”, kad mediji nonāk biznesa korporāciju pārziņā un mediju industrija balstās uz korporatīvo loģiku. Tādos apstākļos humanitārā sfēra ir spiesta konkurēt ar popkultūru, un ne reti ir pat grūti abas sfēras nodalīt. Liekas, Latvijā tagad tas nav iespējams.

Šodien ir izveidojušies apstākļi, kādi bija pirms Jaunajiem laikiem, kad viss ietilpa vienā kultūras plūsmā - anekdotes, zinātne, maģija, romāni, teikas utt. Šodien mediji tiecas visu beletrizēt, pārdot, provocēt baudu, kaislības, ieintriģēt, glamurizēt u.tml., kad sižets ir svarīgāks par zināšanām un prātu, bet pāri visam stāv „apziņas iepakojuma cehs, apziņas iepakojuma mīti”/6/.

Ne velti šodien pret jautājumiem par mediju funkcijām saprātīgāk ir izturēties kā pret retoriskiem jautājumiem. Tāda, piemēram, var būt reakcija uz jautājumu, vai mūsdienās ir iespējams medijus izmantot apgaismības un izglītošanas funkciju veikšanai. Atbildē nāksies dzirdēt vārdus „par vēlu”, „mūsdienu mediji ir zaudējuši uzticību”.

Tiesa, noliedzoša atbilde bija iespējama arī senāk. Vēsturiskajā literatūrā ir sastopamas ziņas par Dižonas akadēmijas aptauju 1749.gadā. Tika uzdots jautājums, vai zinātnes un mākslas attīstība ir veicinājusi cilvēces morālo progresu. Ž.-Ž.Russo uz minēto jautājumu esot atbildējis noliedzoši.

Var teikt, ja jau zinātne un māksla ir bezspēcīga, tad nekādas izredzes nav arī medijiem saskarsmē ar cilvēka mūžīgajām „ciešanām”: skaudību, godkāri, ambīcijām, patērēšanas un izklaidēšanās alkām. Ne velti izplatīts ir viedoklis, ka cilvēciskās kaislības var ierobežot totalitārā ceļā, kas ir „no augšas” organizēta audzināšana un izglītošana. Tas var attiekties arī uz postindustriālo sabiedrību - egoistu masu sabiedrību.

Jāņem vērā arī tas, ka šodienas pasaule cenšas nostiprināt plurālistisku ainu. Bet galvenais - laiks pēc II Pasaules kara apliecina tendenci medijus ļaunprātīgi izmantot politiskos un komerciālos nolūkos.

Par mediju misijas vēsturiskajām izmaiņām spilgti atgādina XX gs. kultūras izcilāko analītiķu atšķirīgie viedokļi. 1935.gadā Valters Benjamins atzina masu apgaismošanas iespējas ar tehniskiem līdzekļiem, kā viņš dēvēja tehnoloģiskās iekārtas garīgās kultūras produkcijas masveida tiražēšanai. 1944.gadā Teodors Adorno un Makss Horhaimers izdeva grāmatu „Apgaismības dialektika”, kurā noliegtas apgaismošanas iespējas. Savā argumentācijā viņi vispirms centās atbildēt uz jautājumu, ko nozīmē apgaismība. Abu vācu zinātnieku ieskatā apgaismība nozīmē patstāvīgi domājošu indivīdu veidošanos. Taču praktiski Rietumu masu kultūras produkcijas industrija cilvēkus padara infantīlus, bet savukārt masu komunikācijas līdzekļi palīdz saglabāt kapitāla varu, kurai ir vajadzīgi tikai infantīli cilvēki. Infantīli cilvēki vēlas tikai to, kas no viņiem neprasa nekādu garīgo piepūli; infantīli cilvēki vēlas tikai to, kas viņiem ir jau pazīstams un pierasts.

Ne velti Jēlas universitātes sociālās psiholoģijas profesors Karls Hovlends (Carl Iver Hovland) savā laikā (XX gs.vidū) izstrādāja „nostādnes izmaiņas teoriju”/7/. Viņš skaidroja, ka pēc informācijas saņemšanas cilvēka iekšējais līdzsvars tiek izjaukts un notiek selektīvs psiholoģiskais process šī līdzsvara atjaunošanā. Cilvēks pēc jaunās informācijas saņemšanas uz kaut ko reaģē vairāk vai mazāk, kaut ko ignorē vispār un kaut ko pakļauj savai interpretācijai. Lai uz cilvēkiem informācija efektīvāk iedarbotos, tā ir jāpasniedz kā speciāli „mums”/”man” adresēta. Jaunajai informācijai cilvēkā ir jāizraisa nevis „revolūcija”, bet gan jāapstiprina cilvēka līdzšinējo uzskatu pareizība, apmierinot viņa patmīlību un sagādājot viņam prieku par savu intelektuālo briedumu. Tiesa - ar nelielu korekciju. Tātad - ar minimāli patiešām jaunu informāciju. Kā skaidro K.Hovlends, šo korekciju (minimāli jauno informāciju) pašapmierinātībā tvīkstošais cilvēks pieņem kā normu, un šī norma masu komunikācijā kļūst par visu cilvēku normu. Tāpēc masu mediju funkcija ir dot informāciju, un masu mediju potenciālam nevar būt apgaismojošs raksturs. Masu mediji koriģē cilvēku velmes un gaidīto. Masu mediji nivelē atšķirības cilvēku uzkatos, sajaucot viņu personīgo pieredzi vienā veselumā ar visu pārējo pieredzi.

Mūsdienu mediju darbībā pieaug izklaidējošo žanru īpatsvars. Vēlēšanās pēc iespējas vairāk izklaidēt auditoriju it kā būtu objektīvi pamatota. Mūsdienās mediju dzīvē viena no sāpīgākajām problēmām ir saglabāt savus lasītājus, klausītājus, skatītājus. Tāpēc mediji ir gatavi uz visu, lai sev piesaistītu pēc iespējas lielāku auditoriju.

Izklaidēšanas uzdevums tagad medijos reāli atspoguļojās ne tikai materiālu atlasē un saturā, bet arī pasniegšanas formā, kad nemitīgi tiek izdomāti jauni izklaides žanri, kā arī tradicionālajiem žanriem piešķir jaunas izteiksmes funkcijas. Tā, piemēram, TV var sastapt pārraides-hibrīdus, kuros tradicionālās žanriskās formas ir „sintezētas” ar spēles, šova, teatralizētu uzvedumu elementiem.

Jauno žanru apzīmēšanā ne reti lieto atvasinājumus no angļu vārda „entertainment’ (laika kavēklis, uzjautrinājums). Viens no populārākajiem un modīgākajiem ir atvasinājums „infotainment” - informācijas un izklaides hibrīds. Tā, piemēram, Latvijā tiek reklamēts medijs „Diena.lv. Ziņu un izklaides portāls”.

Šodien nākas runāt par infotainment žanru, kas savukārt ietekmē citus žanrus. Tā, piemēram, visjaunākajā laikā TV vispār pārņem mānija informēšanu un informācijas analīzi apvienot ar izklaidēšanas paņēmieniem. TV vēlas skatītājiem sniegt apmierinātību, radīt skatītājos interesantuma klātbūtni, visus materiālus atlasīt un grupēt tā, lai cilvēkiem būtu interesanti un viņiem negribētos pārslēgt televīzoru uz citu kanālu. Informācija tiek pasniegta dinamiski, vizuāli spilgti, sensācijas „iepakojumā”, ar pārraides autora asprātīgiem komentāriem, bet galvenais - visu laiku liekot auditorijai saprast, ka viņi skatās ļoti laikmetīgu, modernu, prestīžu, augsta reitinga programmu un ka šī programma ir visaugstākais un prestīžākais šodienas mediju kultūrā. TV galvenā velme, lai cilvēkiem būtu interesati un viņi izklaidētos. Tāpēc politiska un ekonomiska rakstura informāciju var sajaukt ar sižetu par slavena aktiera, sportista personisko dzīvi, kriminālās pasaules „varoņiem”, kuriozām dabas parādībām, modes skatēm u.tml.

Apmēram gadus divdesmit mediju sfērā figurē jēdziens „glamūrs”, ar ko var apzīmēt atsevišķu parādību kompleksu. Jēdziens „glamūrs” tagad ir ļoti populārs (Latvijā tas ir pārklājis gandrīz visu garīgo kultūru) un tā pielietojumam ir samērā plašas iespējas, kaut gan pamatā runa ir par noteiktu dzīves stilu un šī dzīves stila ideoloģiju.

Šodien tiek uzskatīts, ka glamūra jēdzienu var attiecināt 1) uz preču un pakalpojumu patērēšanu un patērēšanas stimulēšanu, 2) zināmas sabiedrības daļas dzīves stilu un tā propagandu, 3) tipogrāfiskās produkcijas atsevišķu segmentu (t.s. glancētajiem žurnāliem, grāmatām) un 4) TV darbības vienu daļu. Taču patiesībā minētais iedalījums ir nosacīts, proti, visi četri glamūra jēdziena pielietojuma varianti ir savstarpēji saistīti. Glamūrs ir tipisks mūsdienu iracionālā kapitālisma atribūts, un tā galvenā misija ir veicināt preču un pakalpojumu patērēšanu.

Par glamūru šodien ne reti sauc dzīves praksi, kurai piemīt ārišķīgs skaistums, šarms, spilgtums. Glamūra „nomenklatūrā” dominē moderns apģērbs, kosmētiskās preces, restorāni, kurorti, fitnesa klubi, rotaslietas, sporta automašīnas, dārgi alkoholiskie dzērieni, mēbeles, Šveices pulksteņi, eksotiski augi un dzīvnieki, dažādi izklaides veidi, „labāko aprindu”„tusiņi”. Glamūrs asociējās ar dzīves norišu vieglumu un spilgtumu kā radikālu pretstatu tādām dzīves norisēm, kas prasa sistemātisku ilglaicīgu darbu, garīgo un fizisko piepūli, regulāru profesionālās kompetences paaugstināšanu. Tāpēc glamūru pamatoti nākas uzskatīt par spožu primitivitāti.

Glamūrs nav iedomājams bez publiskuma, veiksmes un demonstratīvas eksaltētas pacilātības. Glamūrs nestāsta par naudas pelnīšanas grūtībām, bet gan par naudas tērēšanas aizraujošajām kaislībām. Glamūrs ir sinonīms „superlabklājībai”. Glamūrs priekšroku dod tādām vērtībām kā skaistums, jaunība, veselīgums, panākumi, sekss, piederība kārotajai glamūristiski prestīžajai sabiedrības grupai, kas ir iespējama ar attiecīgo preču un pakalpojumu pirkšanu.

Glamūra dzīves stils ir hierarhisks un nav iespējams bez noteikta materiālās labklājības līmeņa, jo nākas pirkt vadošo brendu dārgās preces un pakalpojumus. Glamūra ideoloģijā ietilpst augstprātīga un vīzdegunīga „izredzēto” attieksme pret „pārējiem”. Zīmīgi, ka tieši šī augstprātīgā un vīzdegunīgā attieksme, kā arī glamūra preču un pakalpojumu it kā grūtā pieejamība, ir viens no galvenajiem mārketinga panākumu avotiem, stimulējot attiecīgo preču un pakalpojumu pirkšanu, kā to plaši dara, piemēram, glancēto žurnālu reklāma un materiāli. Faktiski preču un pakalpojumu grūtā pieejamība ir fikcija, jo „izredzētos” reāli var atdarināt jebkurš cilvēks.

Glamūrs ir jāuzskata par īpašu masu kultūras parādību, kurā noteicošā loma ir elites imitācijai - iracionālā kapitālisma manipulācijām, kas balstās uz apzināti formētas pseidoelites publicitāti, dzīves stila propagandu medijos. Glamūrā sastopamā pseidoelite (reāli visbiežāk mietpilsoniski orientētas viduvējības, izteikti t.s. masu cilvēki) ar mediju palīdzību ir apzināti pārvērsta par t.s. mediju zvaigznēm - masu cilvēku elkiem. Šī ideoloģiskā konstrukcija ir iespējama, pateicoties masu cilvēkos dominējošajam iracionālismam un nespējai pretoties mārketinga kārdinājumiem.

Medijos figurējošās t.s. poparistokrātijas uzdevums ir radīt tādu elites tēlu, kas būtu viegli uztverams un vispārsaprotams. Šis tēls veidojas no viegli tiražējamiem vienkāršiem un primitīviem elementiem; tēls atspoguļo tikai to, kas neprasa zināšanas un intelektuālo piepūli; tēls atspoguļo tikai to, kas var ieintriģēt daudzus - iegribas, kaprīzes, narcismu. Glamūrā tāpēc dominē mediju zvaigznes pēkšņā iegriba kaut ko dārgu nopirkt, kaut kur aizbraukt, lai sevi palutinātu, saldkaisla jūsmošana par savu tērpu, dzīvokli, mašīnu, seksīgumu u.tml. Glamūrā apzināti tiek radīts priekšstats, ka mediju zvaigznes rīcība nekad nav prognozējama - viss ir atkarīgs no noskaņojuma kaprīzajām svārstībām.

Glamūrā valda tas, ko šodien nākas dēvēt par vibrējošo tagadni jeb intensīvas tagadnes laikmetu, kad vienu jaunu notikumu tūlīt nomaina otrs jauns notikums, kas atkal paver jaunas perspektīvas tikai uz mirkli, jo tūlīt būs atkal jauns notikums. Glamūrā mediju zvaigznes iegribas var mainīties jebkurā brīdī, un mums ir jābūt gataviem jebkurā brīdī pirk kādu jaunu preci, pakalpojumu, kā to nupat izdarīja mūsu dievinātais elks.

Faktiski mediju izveidotās pseidoelites svarīga funkcija ir propagandēt iracionālismu, jo pseidoelites darbība vienmēr tiek demonstratīvi pretstatīta darbībai, kura balstās uz racionalitāti, konvencionālām normām, lojalitāti pret citiem cilvēkiem, elementāru pieklājību un kautrību. Tā tas notiek tāpēc, ka glamūra pamatfunkcija šodien ir veicināt preču un pakalpojumu patērēšanu un iracionālā kapitālisma mērķu realizācijā pilnā mērā ir iesaistīta arī mediju sfēra - glamūra autori.

Kapitālisma visjaunākajā periodā (kopš XX gs.70.gadiem) sastopamais glamūrs un postmodernisms vispār liecina par izteiktu vieglprātību. To var izskaidrot tādējādi, ka kapitālisms mūsdienās nesastopas ne ar kādu ideoloģisko, ekonomisko, sociāli politisko pretestību, kā tas bija marksisma ideoloģijas un sociālisma sociāli ekonomiskās ekonomiskās formācijas propagandas „ziedu” laikos XIX un XX gs., kad kapitālismam nepārtraukti nācās mobilizēt visus savus spēkus savas pastāvēšanas aizsardzībai. Tagad kapitālismam uz visas planētas ir izdevies relatīvi neintralizēt t.s. kreisos spēkus, un kapitālismam nav ar ko cīnīties. Tāpēc kapitālisms tagad var atļauties sevi demostrēt ekstravaganti un ironiski vieglprātīgi, kas kļūst par kapitālisma kultūras loģikas kodolu. Racionāla domāšana, racionālisma loģika, dzīves jēga un patiesība kapitālismā ir pārklājusies ar spožu glamūra kārtu. Nākas tāpēc sastapties ar apzīmējumu „glemkapitālisms”.

Tiek uzskatīts, ka glemkapitālisma rašanos veicina tāds mūsdienās plaši izvērsts process, kā sabiedrības virtualizācija, kad sabiedrība pati kļūst līdzīga virtuālajai realitātei. Šodien virtuālā realitāte ir sastopama ne tikai, piemēram, kompjūteru simulācijās - datoru grafikā, spēlēs u.c. Patiesībā virtuālā realitāte dominē visā tajā plašajā kompleksā, ko saucam par preču un pakalpojumu patērēšanas stimulēšanu ar PR, reklāmas un mārketinga tehnoloģijām. Tā, piemēram, glamūra komunikācijas vidē sastopamie „imidži”, brendi, „superzvaigznes”, „megazvaigznes” faktiski ir virtuāli fenomeni, kuri ir izveidoti ar virtuālu konstrukciju - reitingu, „topu” - palīdzību.

Protams, glemkapitālisma rašanās nebija iespējama bez mediju aktīvas līdzdalības.

XXI gs. sākumā pasaules komunikācijas vidi galvenokārt pārvalda piecas lielākās transnacionālās megamediju korporācijas: Time Warner, Waltn Disney Company, Viacom, Bertelsmann, News Corporation. Tām pieder TV, radio, prese, tipogrāfijas, izdevniecības, grāmatveikali, kinostudijas, skaņu un video ierakstu firmas, šova biznesa firmas, Interneta struktūras utt. un tajā skaitā arī Latvijā (TV). Nosauktajās piecās lielākajās korporācijās strādā apm. 382 302 cilvēku, taču to visaugstākajā pārvaldē kopā ietilpst tikai 57 cilvēki jeb 0.0149096 % no darbinieku skaita, kas, protams, ļoti uzskatāmi liecina par pasaules komunikācijas vides satura un formas reālajiem „autoriem”/8/. Tātad faktiski tikai apm. 50 cilvēki reāli pārvalda mūsu planētas 7 miljardus cilvēku lielo komunikācijas vidi.

Mediju nonākšana finansu investoru un mediju magnātu rokās, saprotams, ievērojami aktualizē problēmu par komunikāciju un demokrātiju, ar ko tradicionāli asociējās prese, radio, TV. Zaudējot patstāvību un nonākot monopolistu rokās, sabiedrībā sabrūk visi cēlie priekšstati par demokrātiskuma reālo līmeni.

XXI gs. sākumā no ASV medijiem neatkarību cenšas saglabāt „The Washington Post”, „The New York Times”, kas amerikāņu sabiedrībā tiek uzskatīti par demokrātijas simboliem. Taču tajā pašā laikā arvien neapstrīdamāka kļūst rūgtā atziņa, ka šodien ASV mediji nav spējīgi izpildīt savu tradicionālo misiju (informēt un audzināt) un reizē dot peļņu.

Nav noliedzams - komunikācijas un demokrātijas problēma ir pastāvējusi arī agrāk. Tā, piemēram, amerikāņu slavenais mediju kritiķis Volters Lipmans 1920.gadā publicēja grāmatu „Liberty and the News”. Darba centrālā tēze ir tā, ka demokrātijas krīzi veicina prese. Un tas notiek tāpēc, ka prese nespēj sniegt precīzu realitātes ainu. V.Lipmana ieskatā žurnālisti ir pārāk pašpārliecināti. Viņi izsaka savu viedokli, bet nevis runā par faktiem. Patiesības atspoguļošanu žurnālisti aizstāj ar lasītāju pamācīšanu. V.Lipmana pārliecībā demokrātija, brīvība ir iespēja iegūt informāciju, bet nevis izteikt savu viedokli. Sabiedrības „veselība” esot atkarīga no saņemtās informācijas, bet nevis no žurnālistu komentāra.

Mūsdienās komunikācijas un demokrātijas problēmu nākas analizēt ļoti plašā spektrā. Tā, piemēram, jāņem vērā masu sabiedrības saskaldīšanās subkulturās un subkultūru koalīcijās. Ja agrāk pret masu varēja izturēties kā pret realitīvi viendabīgu veidojumu, tad šodien masa ir kļuvusi par izteikti patstāvīgu elementu mozaīku.

Jāņem vērā arī tas, ka šodienas demokrātiskajās iekārtās reprezentativitāte ir galvenais, bet nevis demokrātijas tradicionālās vērtības (individuālisms, privātīpašums, vārda brīvība, uzskatu brīvība). Visu izšķir PR tehnologu medijos organizētie reitingi, topi, publicitāte u.tml. Tā vien liekas, ka mūsdienu sabiedrības vēsturiskajā atmiņā ir izgaisusi izpratne par demokrātijas būtību un rašanās iemesliem cilvēces attīstības gaitā.

Iespējams, maz cilvēku zina, ka eiropeiskajā demokrātijas evolūcijā liela nozīme bija Apgaismības laikmetam, kad cilvēki pārtrauca ticēt bībeliskajai dogmai par cilvēka grēcīgumu. Tā vietā sāka izplatīties uzskats, ka cilvēka grēcīgumu, ļaunumu nosaka sabiedriskā iekārta. Tātad vide, kurā cilvēks dzīvo. Cilvēks pats par sevi ir labs. Slikta ir sabiedriskā iekārta, kuru nākas veidot tā, lai visiem cilvēkiem būtu labi. Tā radās t.s. masu demokrātija, pret kuru šodien daudzi izturās skeptiski, jo masu demokrātija dominēja PSRS, Ķīnā un citās sociālisma valstīs.

Noteikti nākas ņemt vērā arī to, ka pēc II Pasaules kara „cilvēki atjēdzās” - viņi atkal sāka vadīties no tā, ka cilvēks ir ļauns pēc savas dabas un izglītotībai, audzināšanai var nebūt liela jēga - Osvencimas un citu koncentrācijas nometņu gāzes kameras izmantoja un holokaustu realizēja Eiropas viena no izglītotākajām tautām.

Saprotams, sarunā par demokrātiju vienmēr centrālais jautājums ir par indivīda viedokļa reālajām iespējām, kad politiskos un citus lēmumus pieņem vairākums. Tāpēc var teikt, ka demokrātijas garants ir kompromiss starp mazākumu un vairākumu. Vairākums mazākumam garantē noteiktas tiesības. Kad šīs garantijas sāk likties nepilnīgas, tad sākās konflikti un pārmetumi par demokrātijas krīzi un katastrofu.

Jaunās informatīvi komunikatīvās tehnoloģijas šodien izmanto visās dzīves sfērās, taču aizvadītajā laikā īpaša aktivitāte ir vērojama politikā, tādējādi cenšoties ne tikai paaugstināt demokrātiskuma līmeni, bet arī uzticību politiķiem vispār, kas mūsdienu pasaulē ir ļoti niecīga daudzās zemēs. Tagad sabiedriski politisko leksiku ir papildinājuši tādi jēdzieni kā „elektroniskā valdība”, „kiberpolitika”, „elektroniskā pilsonība”, „elektroniskā demokrātija”, „digitālā demokrātija” u.c.

Tas notiek tāpēc, ka Internets ir kļuvis par savdabīgu demokrātijas garantu un liela ir Interneta ietekme uz demokrātijas institūtiem un procesiem. Tiek pieņemts, ka Internets paver iespēju katram indivīdam ietekmēt valdību un tās politiku. Internets pilsoniem ļauj bez starpniekiem komunicēt ar valdību. Arī bez masu komunikācijas līdzekļu starpniecības īpaši, ja mediji atrodas kāda pakļautībā. Internetu var izmantot vēlēšanu organizēšanā, un Internets var kāpināt vēlētāju aktivitāti. Internets paātrina plurālisma ieviešanu un nostiprināšanos. Savukārt „elektroniskā valdība” gūst iespēju pilnveidot savas kontroles funkcijas, nodokļu iekasēšanu, cīņu pret noziedzību, kā arī var radīt vienotu informatīvo vidi valstī, ērti pārvarot robežas starp centru un perifēriju. Taču, ja informācijas plūsma cirkulē tikai varas augstākajās struktūrās, tad sabiedrības ierindas locekļiem zūd iespēja sekot līdzi varas darbībai.

Tas ir zināms, ka kapitālisma komunikācijas vidi radikāli izmainīja un šodien turpina izmainīt Internets. Naivi būtu apgalvot, ka kapitālisms radīja Internetu savu interešu nostiprināšanai. Internetu radīja baltās rases cilvēkiem piemītošā patoloģiski radošā dziņa uzlabot savas materiālās dzīves apstākļus. Interneta darbību kontrolē privāta nekomerciāla organizācija „Internet Corporation for Assigned Names and Numbers (ICANN)", kas ASV dibināta 1998.gadā.

Baltās rases cilvēki ir sevi pārliecinājuši, ka pasaules vienotība saglabājas, pateicoties diviem fundamentāliem procesiem - tehnoloģiskajam un antropoloģiskajam. Pie tam, baltie cilvēki ir pārliecināti, ka starp abiem procesiem eksistē noteikta pakārtotība. Tehnoloģisko procesu rada antropoloģiskais process - cilvēka inovatīvā un kreatīvā daba un sūtība. Taču tehnoloģiskais process, jauni tehnoloģiskie izgudrojumi, izvirza jaunus uzdevumus antropoloģiskajam procesam, jo cilvēki attīstās ne tikai pateicoties demogrāfiskajam faktoram (jaunu paaudžu dzimšanai), bet arī pateicoties tehnoloģiju jaunajām paaudzēm.

Kopš XX gs. cilvēki tagad ļoti labi zina, ka viņiem nākas adaptēties arī jaunās informatīvi komunikatīvās tehnoloģijas vidē. Pie tam informatīvi komunikatīvās tehnoloģijas ietekme uz sabiedrību var būt ļoti daudzveidīga. Vispirms un galvenokārt tiek formētas jaunas cilvēciskās iezīmes. Katru reizi, kad rodas tehnikas jauna paaudze, tiek izvirzītas jaunas prasības cilvēcisko īpašību kvalitātei. Tā, piemēram, atomieroču izgudrošana radīja „tīkla cilvēku” - jaunu īpašību cilvēkā un jaunās īpašības izpratni cilvēkā: ja es iznīcināšu citus, tad arī pats iešu bojā, jo atomkarā nebūs uzvarētāju. Savukārt t.s. ekrāna tehnoloģijas prasa no cilvēka izkoptu telpisko domāšanu.

Jaunas informatīvi komunikatīvās tehnoloģijas pielietošanas gaitā tiek formēta jauna valoda dzīves norišu aprakstīšanai, - rodas jaunas metaforas (piem., XX gs. slavenās metaforas „Gūtenberga galaktika”, „globālā sādža”, „elektroniskais mežonis”), kuras izmanto humanitārās un sociālās zinātnes, aprakstot savu izpētes priekšmetu jaunos terminos un tādējādi paplašinot mūsu epistomoloģiskos apvāršņus. Taču svarīgi ir tas, ka informatīvi komunikatīvās tehnoloģijas izmaina cilvēciskās darbības formas, radot jaunas profesijas un darbības sfēras.

Interneta kolosālās iespējas komunikācijā jau tagad ir novedušas pie tā, ka nākas runāt par īpašas jauno mediju ēras iestāšanos, kas radikāli un daudzpusīgi izmainīs cilvēku dzīvi un tajā skaitā tādu profesionālās nodarbošanās jomu kā žurnālistika. Žurnālistika jau tagad ir sadalījusies divās lielās grupās ar nosacīti izvēlētiem apzīmējumiem „tradicionālā žurnālistika” (vienota ar „tradicionālajiem medijiem”) un „Interneta žurnālistika” (vienota ar „jaunajiem medijiem”). Zīmīgi, ka jaunie mediji aktivizē sabiedrības kreatīvo slāni, eliti, bet nomāc pelēko vidusslāni. Vidusslāņa, sudrabotās pelēcības, pārstāvji kļūst vēl pasīvāki, kas, protams, sociāli ir bīstami. Turpretī patiesi radoši un talantīgi cilvēki tagad var ar Interneta palīdzību sevi apliecināt ne tikai žurnālistikā, bet arī daiļliteratūrā, mākslā, publicistikā, zinātnē. Jaunie mediji paplašina cilvēku kulturoloģisko kompetenci, toleranci, multikulturālisma izpratni utt.

Jau XX gs.70.gados cilvēce saprata, ka ir iestājusies kompjuterizācijas ēra. Pirmajā laikā (50.gados) tika kultivēta atziņa, ka dators atrisinās visas problēmas, kuras bija skrājušās cilvēku dzīvē. Rietumu mediji daudz rakstīja par datoru vilinošajām iespējām atvieglot cilvēku ikdienas rūpes. Sabiedriskajā domā dominēja progresīva attieksme: domājošās un visu saprotošās mašīnas padarīs cilvēku dzīvi vieglāku un laimīgāku, elektronika palīdzēs atrisināt jebkuru problēmu, ļaudis kļūs brīvi un neatkarīgi no daudziem smagiem darbiem, iegūst lielāku iespēju pilnveidot sevi, radot skaistumu, attīstot spēju izprast sevi un otru cilvēku.

70.gados, kad kompjuterizācija kļuva par objektīvu realitāti, sabiedrībā radās krasi pretrunīgas izjūtas: datori sevī ieraus cilvēkus, „aprīs” cilvēkus, sāksies cilvēku degradācija, radīsies mehāniskais cilvēks-robots. Tolaik saprata, ka dators paver iespēju manipulēt ar cilvēkiem. Vārdu sakot, dators izraisa tādas pašas bailes kā Antikrists, spējot izpostīt pasauli un izraisīt „pasaules galu”.

Kompjuterizācijas ideoloģija kapitālismā nebalstījās tikai uz faktiem un racionālismu. Faktiski kompjuterizācijas ideoloģijā iekļāvās saruna par cilvēku dzīves visiem aspektiem un tajā skaitā arī par garīgo degradāciju, nāvi, civilizācijas un kultūras bojāeju.

No 80.gadiem izmainījās attieksme pret realitāti. Ja agrāk uzskatīja, ka mediji atspoguļo realitāti, tad tolaik sāka atzīt, ka mediji rada realitāti - konstruē un montē realitāti saskaņā ar saviem ieskatiem un „sociālo pasūtījumu”. Realitāte medijos ir sākusi funkcionēt prezentācijas formā.

Tā, piemēram, TV realitāte vispirms tiek pārveidoda „TV valodā”: teksts + videokadri; teksta idejiskais saturs tiek pieskaņots vidusmēra cilvēku uztverei; pārraidēs nav notikumu līnijota secība un notikumu loģiskā secība; trūkst iemeslu un seku saistības; realitātes materiāla atspoguļojumā dominē mākslinieciski abstrakta žanriskā pieeja (prologs-sarežģījums-kulminācija-epilogs); realitātes materiālu var pakļaut melodramatiskai iztēlei. Ne velti TV šodien pati lepojās: mūsu profesija ir „taisīt ziņas”. Tātad nevis sniegt informāciju, bet gan sagatavot priekš mums prezentāciju, informāciju apvijot ar noteiktu iepakojumu, kad šis iepakojums kļūst par komunikatīvās vides līderi.

Realitātes radīšanu stimulē vispārējā attieksme pret informāciju. Šodien priekšroku ir guvis viedoklis, ka informācija nav tas, kas tiek pārraidīts, bet gan attieksme pret to, ko pārraida. Mediji tāpēc ne tik daudz atspoguļo pašu realitāti, kā realitātes interpretāciju. Ne velti XXI gs. sākumā gandrīz pēc 100 gadiem tika pārpublicēta V.Lipmana minētā grāmata.

Kā tagad ir saprotams, Internets ir decentralizēta komunikācijas sistēma. Indivīda iespējas, izmantojot Internetu, ir milzīgas savas identitātes konstruēšanā un nostiprināšanā dialoga režīmā ar citu Interneta lietotāju.

Internetā galvenais nav informācijas apjoms, bet gan informācijas pieejamība ikvienam cilvēkam un ikvienā vietā uz planētas.

Internetā pastāv informācijas meklēšanas sistēmas vara, kuras rokās nonāk ikviens Interneta lietotājs. Informācijas meklēšanas sistēmas vara balstās uz atkarības faktoru: vai meklēšanas sistēmā ir visa informācija, vai netiek veikta cenzūra, vai informācijas meklēšanas sistēmas īpašnieki vēlas vai nevēlas ievietot attiecīgo informāciju utt. Ja ir reāla vara, tad ir arī reāla iespēja manipulēt ar informāciju. Interneta lietotājiem tas ir vienmēr jāatcerās.

Internetā nav masas kolektīvās apziņas klātbūtne. Internetā ir indivīda apziņa: decentralizēta un subjektīvi maksimāli individualizēta. Tas rada velmi Internetu vadīt un kontrolēt. Masu komunikācijai ir vajadzīga sava telpa - publiskā telpa. Internets to nerada.

Pirmkārt un galvenokārt Internets rada priekšstatu par informācijas vispārpieejamību un neizsmeļamību. Ja informāciju lieto viens lietotājs, tad tas nenozīmē, ka attiecīgā informācija nav pieejama citiem lietotājiem.

Internets tāpat kā citi mediji šodien organiski iekļaujas tajā intelektuāli morālajā kompleksā, ko var saukt par mediju problemātiku. Mediji šodien izraisa vairākas būtiskas problēmas.

Pirmā problēma ir saistīta ar dialogu starp medijiem, politiķiem, ekspertiem. Nākas atzīt, ka reāls dialogs praktiski nepastāv un mediji akli pakļaujas politiķu un ekspertu gribai. Pie tam eksperti var būt politiķu vai bagātu korporāciju algoti speciālisti -„smadzeņu centru” slavenības.

Otrā problēma ir mediju iekļaušanās vēriens un dziļums sabiedriski politiskajos procesos. Šodien nākas novērot lielu virspusību mediju darbībā, sabiedriski politiskajos procesos cenšoties saskatīt un atspoguļot tikai ārišķīgi sensacionālos un masu cilvēku izklaidējošos momentus.

Trešā problēma attiecas uz atbildi uz jautājumiem, kas šodien vispār ir mass media: 1) masu informācijas instruments, 2) masu manipulācijas instruments jeb 3) mediokrātija.

Internets mediju problemātikā iekļaujas tāpēc, ka atsevišķa problēma ir tas, ko tagad nākas dēvēt par virtuālo politiku, kad šo jēdzienu lieto kā sinonīmu vārdiem „dubultie standarti”.

Internetā tagad ir virtuālas partijas, kustības, organizācijas, nostājoties opozīcijā valdošo politisko spēku darbībai. Ar Interneta palīdzību vara var imitēt opozīciju, sadarboties ar virtuālo opozīciju. Internets tāpat kā citi mediji var iesaistīties šajā imitācijas procesā - var sākt cīnīties ar virtuālajām imitācijām, bet nevis ar reālo politisko varu. Pats svarīgākais - sabiedrība tiek atrauta no reālās politikas un nonāk polittehnologu „sabiedriskās stabilitātes” nodrošināšanas demagoģiskajos valgos.

Aktuāli ir jautājumi, vai elektroniskajā formā pieejamā informācija glabāsies mūžīgi un vai vispār elektroniskajā formā glabātā informācija ir spējīga mūžīgi saglabāties, kāds ir elektronisko arhīvu un bibliotēku liktenis, vai elektroniskajā formā sagatavoto informāciju ir jādublē „uz papīra”. Ciparu informācijas apjoms strauji pieaug, bet par tās saglabāšanas perspektīvām šodien izsakās daudz retāk nekā par informācijas apmaiņas grandiozo un planetāro vērienu.

Programmēšanas līdzekļu, tehnisko iekārtu, informācijas glabāšanas līdzekļu mūžs, izrādās, nav mūžīgs. Un to nosaka ne tikai tehniskais progress, bet ietekmē arī biznesa intereses, saskaņā ar kurām nav izdevīgi, ja mēs turpmāk „līdz pasaules galam” lietosim vienas un tās pašas paaudzes tehniskos ražojumus. Šodien nevar lasīt tekstus, kuri sagatavoti formātā Word-3, Mac Write. Firmas, dzenoties pēc peļņas, radikāli pārveido savu produkciju ik pēc 2-3 gadiem. Tagad ir zināms, ka diskete „dzīvo” divus, maksimāli

- 10 gadus; cietais disks - trīs, maksimāli - 10 gadus; optiskais disks 5 - 30 gadus, maksimāli - 100 gadus; magnētiskā lenta - 25, maksimāli - 50 gadus; mikrofilma - 50, maksimāli - 200 gadus (2005.g. informācija Internetā).

Kapitālismam ir ļoti svarīgi, ka Internets var ietekmēt patērētāja uzvedību - preču un pakalpojumu izvēli. Internets tāpēc ātri „saauga” ar reklāmu. Tiesa, Interneta reklāma pagaidām neesot pārāk kvalitatīva un Internetā var izvairīties no reklāmas spiediena.

Internetam bija milzīga loma to procesu aizsākumā un izvērsumā, kurus šodien dēvējam par pasaules globalizāciju (jēdziens „globalizācija” tiek plaši lietots no 1983.g.) un finansu kapitālismu (jēdziens īpašu starptautisko popularitāti ieguva ekonomiskās krīzes sākumā 2008.g.).

Pasaules globālā tirgus izveidošanos nosacīja daudzi apstākļi un tajā skaitā attieksme pret cilvēku vispār. Šajā attieksmē ir ciniski pavērsieni - „skaitļu domāšanas” un „skaitļu kultūras” klātbūtne. Turklāt visi skaitļi attiecas uz naudu. Tikai tas ir cilvēks, kurš maksā nodokļus. Cilvēka pilsonisko esamību nosaka tiesības uz kredītu, cilvēka vērtību nosaka viņa kredītu apjoms. Nauda ir pasaules attīstības enerģijas pamats, nauda ir īpaša prece.

Jau XX gs. 70.gados, kad līdz Interneta šodienas versijai vēl bija patālu (tā radās 1991.g.), sākās būtiskas ekonomiskās izmaiņas. Pie varas nāk tā dēvētā globālā oligarhija, kurā apvienojās bijušie biznesa īpašnieki ar jaunajiem topmenedžeriem, izveidojot noteiktu šķirisko kopību. Uz planētas sāka formēties transnacionālās elites slānis, kuram gadsimta beigās pievienojās arī mediju magnāti.

Tolaik sāka atteikties no Džona Meinarda Keinsija sociālās valsts teorijas, saasinājās konflikts starp ražošanas kapitālu un finansu kapitālu. Kā tagad uzskatāmi redzam, šajā konfliktā uzvarēja finansu kapitāls, kas savukārt pasauli noveda līdz ekonomiskajai krīzei.

Kā jau tika minēts, no XX gs. 70.gadiem tā saucamais neoliberālās ekonomiskās prakses modelis sāka aptvert visu planētu, ļaujot reāli konstatēt vairākas variācijas: politisko autoritārismu + ekonomisko liberālismu; neoliberālo feodālismu.

Neoliberālisms kļūst par tādu ekonomisko varu, kura sevi ir atbrīvojusi no nacionālajiem, sociālajiem, valstiskajiem, etniskajiem ierobežojumiem, kā arī publiskās politikas ierobežojumiem. Neoliberālisms ir valsts (no vienas puses) un kapitāla (no otras puses) vēsturiski ilgās sacensības iznākums, kad uzvar kapitāls un rodas cilvēces vēsturē pilnīgi jauns sociālās iekārtas formāts - valsts-korporācija. Šī formāta rašanās faktiski apliecina t.s. tīkla kultūras uzplaukumu planetārā mērogā, pirmkārt, sociālās organizācijas sfērā un, otrkārt, ekonomiskās darbības sfērā.

Pirmkārt un galvenokārt nākas ņemt vērā, ka Internets, balstoties uz hiperteksta izveides

ideju, rada jaunu komunikācijas vidi.

Otrkārt, Internetam ir iespējas izraisīt noteiktas sociālās sekas. Tā tas notiek no 1991.gada, kad Internetu sāka izmantot komerciālos nolūkos.

Interneta radītās jaunās komunikācijas vides apraksts acīmredzot ir jāsāk ar to, ka Internets ir pasaules mēroga komunikācijas tīkls, apvienojot Interneta lietotājus vienotā informatīvajā sistēmā. Tā ir vide, kurā ir visa veida informācija. Turklāt tā ir informācija, kura iesūcās visās cilvēciskās dzīves formās un tajā skaitā ekonomikā, tirdzniecībā, pakalpojumu un preču patērēšanā utt., radot komercijas un izklaides jaunas formas.

Interneta pastāvēšanas laikā ir radusies jauna „tīklu paaudze”, bet visa cilvēce nonāca jaunā attīstības stadijā - informācijas sabiedrības pakāpē. Interneta radītajai jaunajai komunikācijas videi ir arī citas īpašības: neierobežotais materiāla apjoms un materiālu sakārtotības (hierarhijas) trūkums.

Kapitālisms ir vienots vēl ar citiem globāliem datorizētiem tīkliem, kuri ir slēgti „parastajiem” cilvēkiem un apkalpo militārās organizācijas, bankas. Var būt arī entuziastu izveidoti tīkli - Fidonet, BBS(Bulletin Board System).

Tā sauktā kompjūteru revolūcija, kurā ietilpst arī Interneta potenciāls, būtiski atbalsojās visā kultūrā.

Pirmkārt, pārsteidzošs ir datoru ieviešanas ātrums masu sabiedrībā. Rietumu zemēs XX gs. 90.gadu beigās uz 1000 cilvēkiem jau bija 250-400 datoru. TV tik lielu ieviešanas apjomu ieguva 40 gados, automašīna - 70 gados.

Otrkārt, datora straujā ieviešanās neradīja sociālās kataklizmas - paaudžu konfliktus. Datoru visi tūlīt akceptēja kā pašu par sevi saprotamu lietu.

Treškārt, datora ieviešanās planētas zemes sadalīja trijās sfērās: 1) pirmsindustriālā, agrārā sfēra, kurā datori ieviešās ļoti lēni, 2) industriālā sfēra, kurā datorus izmanto jau samērā plaši, 3) postindustriālā sfēra, kur dators ir kļuvis par dzīves elementāru nepieciešamību un izveidojusies ir informācijas sabiedrība.

Ceturtkārt, datora ieviešana radīja tādu stāvokli, kad zināšanu vietā primārās kļūst komunikācijas iespējas, jo zināšanu apjoms nav palielinājies, - faktiski palielinās vienīgi komunikācijas iespējas. Dators/Internets palīdz pārvarēt telpu/attālumu. Nav jāgaida, kamēr atvedīs pastu. Internetā izšķirošā funkcionālā kategorija ir tikai laiks. Tas nozīmē, ka var efektīvi un operatīvi vadīt visus procesus, var maksimāli palielināt saziņu starp cilvēkiem, cilvēka darbība var notikt planetārā mērogā.

Dators/Internets pasauli pārvērta par globālu fenomenu, planētas iedzīvotāji nonāca Vispasaules tīklā. Taču pasaule nekļuva labāka, kā daudzi cerēja, bet gan citādāka. Ne velti tāpēc šodien nākas sastapties ar Internetam adresētiem dzēlīgiem epitetiem. Piemēram, WWW - iespaidīga pseidomasonu simbolika; Internets kā radikāļu elektroniskā pagrīde; Internets kā visa veida bezlīdera pretestība (leaderless resistance); Internets kā informācijas telpas ģeopolitikas instruments, mondiālas pasaules veidošanas nolūkā iekarojot un izmantojot WWW.

2005.gadā „The New York Times” komentētājs Tomass Fridmans publicēja grāmatu par globalizāciju /9/. Viņš cenšas parādīt, ka globalizācijas vēriens reāli nav patiesībā liels, un mūsu pasaule ir plakana („ The WorldIs Flat”).

Uz planētas XXI gs. sākumā savstarpēji cieši saistītas ir tikai dažas pilsētas: Frankfurte, Honkonga, Londona, Ņujorka. Investījas uz citām valstīm dod tikai 10 % kapitāla pieaugumu pasaulē, 90 % tiek investēts savās valstīs. Lielā mērā globalizāciju jeb internacionalizāciju nosaka valoda, klimats, ģeogrāfiskie apstākļi, personiskie un etniskie sakari. Savukārt Internets strauji „globalizējās” tikai lokālajā līmenī, kad, piemēram, „Google” kādā valstī sāk aptvert arvien lielāku Interneta lietotāju skaitu.

Saprotams, tas, ko saucam par globalizāciju, ir viens no būtiskākajiem procesiem visjaunāko laiku kapitālisma komunikācijas vidē. Skaidrs ir tas, ka globalizācija faktiski ir sekas kardināliem sociokulturāliem pavērsieniem.

Tātad ghlobalizācija ir stāvoklis - sociāli ekonomiska un antropoloģiska realitāte - pēc noteiktiem risinājumiem. Skaidrs ir arī tas, ka noteikti risinājumi bija vairāki. Tie bija risinājumi, kuri tiešā vai netiešā veidā vairāk vai mazāk atsaucās uz visas planētas iedzīvotājiem.

Pirmkārt, globalizācijas rašanos ietekmē pāreja no monoteisma uz sekularizāciju kā transkonfesionālu pasaules uzskata formu. Šajā ziņā pamatā ir runa par izvēles brīvību, kuras iespējas baznīca pieļauj sekularizācijas laikā. Cilvēki paliek reliģijas „telpā”, taču ar maksimālu garīgās brīvības apziņu. Piemēram, ideoloģijas izvēles brīvību. Pie tam sekularizācija aptver ne tikai ticīgos, bet visu planētas sabiedrību, paverot milzīgas perspektīvas līdzās pastāvēt visdažādākajām pasaules uzskatu sistēmām un izveidojot reliģiski ideoloģisko polifoniju, kā tas tagad konstatējams arī Latvijā, kur darbojās t.s. tradicionālās reliģiskās konfesijas un netradicionālās reliģiskās organizācijas, sektas, kopas u.tml.

Otrkārt, globālizāciju ietekmē kultūras identitātes izvēles brīvība, kas uzskatāmi atspoguļojās subkultūru rašanās „bumā”. Uz planētas ir izveidojušās globālas transnacionālās subkultūras, kas manāmi atsaucās uz planētas globālās vienotības psiholoģisko izjūtu.

Treškārt, globalizāciju veicina naudas plūsmas brīvība, kuras aizsākumi konkrēti saistāmi ar Pasaules bankas, Starptautiskās Tirdzniecības organizācijas, Starptautiskā Valūtas fonda izveidošanu XX gs. vidū.

Ceturtkārt, globalizāciju veicina migrācijas brīvība, kas aizsākās pēc II Pasaules kara, kad Eiropā pietrūka darbaspēks, sabruka koloniālisma sistēma un Rietumi „aizrāvās” ar cilvēktiesību aizsardzību uz visas planētas, uz savām zemēm laipni atļaujot pārcelties dzīvot visiem politiski un ekonomiski apspiestajiem cilvēkiem.

Piektkārt, globalizāciju stimulē morāles brīvība. Kā zināms, postindustriālās sabiedrības ideoloģiskajā bāzē postmodernismā valda brīvības eiforija - brīvība kā pašmērķis. Tā rezultātā reliģiskās konfesijas sajaucas ar sektām, slepeniem ordeņiem, politika sajaucas ar PR tehnoloģijām un specdienestu darbību, ekonomiskā ražošana sajaucas ar finansu mahinācijām, garīgā kultūra sajaucas ar izklaides industriju, autohtonās tautas sajaucās ar migrantiem.

Saruna par globalizāciju ir saruna par dziļām garīgām un materiālām izmaiņām cilvēces mērogā. Tā ir saruna par sistēmiskām izmaiņām, kuras izvirza jaunus uzdevumus un mērķus tiem cilvēkiem un tām struktūrām, kas vēlas domāt un darboties globālās, planetārās dimensijās.

Rietumos viens no pirmajiem jaunos stratēģiskos mērķus formulēja Z.Bžezinskis (Zbigniew Brzezinski) XX gs. 60.gadu beigās /10/.

Viņš, protams, vispirms rupējās par ASV perspektīvām un ieguvumiem globalizācijā. Viņa jaunajam plānam bija divi galvenie uzdevumi: 1) globālās plānošanas ieviešana un 2) pasaules resursu pārdalīšana. Lai izpildītu minētos galvenos uzdevumus, jāveic sekojošie pasākumi: 1) demokrātiju jānomaina ar elites kundzību, 3) jāformē pārnacionāla vara, kad nācijas apvienojas nevis vienā supervalstī, bet kad šo pārnacionālo varu pārņem vadošās industriālās lielvalstis, 4) jāizveido vadošo lielvalstu elitārs klubs un 4) jārada globāla nodokļu sistēma.

Vēsture liecina par Z.Bžezinska ieceru piepildīšanos. No 1975.gada pasaules attīstības gaitu pārrauga „astoņnieks”- bagātāko valstu kopa. 1968.gadā apmēram 100 biznesmeņi, topmenedžeri, politiķi, zinātnieki no visas pasaules izveidoja slaveno Romas klubu, kas nodarbojās ar cilvēces globālo problēmu analīzi, apspriešanu, rekomendāciju izstrādāšanu. Ar cilvēces globālajām problēmām Romas klubs saprata planētas pārapdzīvotību, pārtikas trūkumu, dabas aizsardzību, dabas resursu izsīkšanu, nabadzības pieaugumu. Pirmo ziņojumu „Izaugsmes robežas” Romas klubs publicēja 1972.gadā miljons eksemplāru lielā tirāžā.

XX gs. 70.gados savu darbību aktivizēja Bilderbergas klubs - neoficiāla slēgta ikgadēja publikai nezināmā vietā organizēta konference, kurā saskaņā ar personīgo ielūgumu piedalās apmēram 130 ļoti ietekmīgi cilvēki politikā, biznesā, banku sfērā, lai apspriestu planetāri aktuālus jautājumus.

1973.gada jūlijā darbu uzsāka „Trilateral Commission” - starptautiskā organizācija, kuras uzdevums ir apvienot Ziemeļamerikas, Eiropas un Āzijas (faktiski - tikai Ziemeļkorejas un Japānas) intelektuālos spēkus pasaules globālo problēmu risināšanai.

Savukārt XX gs. 90.gados izmainījās terminoloģija, jēdzienu „pasaules ekonomika” nomainīja jēdziens „globālā ekonomika”, bet ASV pēc 1989.gada sevi sāka dēvēt par „globālu lielvalsti”.

XXI gs.sākumā uz kapitālisma komunikācijas vidi arvien lielāku ietekmi sāka atstāt izpratne par globalizācijas saistību ar kultūras attīstību. Proti, nācās secināt kultūras atkarību no globalizācijas tendencēm no vienas puses un jauno, globalizācijas laikā radušos, kultūras formu ietekmi uz globalizāciju no otras puses. Lai pilnīgāk izprastu jaunās pārmaiņas, nācās pievērsties jauna tipa teorētiskajiem risinājumiem -sociokulturālo izmaiņu integratīvajām teorijām, kas balstās uz kultūras determinisma principu /11/.

Minēto teoriju būtību nosaka priekšstats par globalizācijas procesos konstatējamajiem integrācijas elementiem. Ar globalizāciju un tās ietekmi saistītais materiāls parāda, ka katrā ziņā nākas respektēt trīs elementus: 1) modernizācijas principus, 2) vērtību izmaiņas un 3) demokratizācijas virzību.

Minētie trīs elementi liecina, ka kultūra izmainās globālo ekonomisko procesu rezultātā. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, globālo procesu laikā izmainās vērtības, kuras savukārt veido sabiedrības politiskās kultūras bāzi un faktiski atspoguļojās visās dzīves sfērās.

Treškārt, globalizācijas rezultāti ir atkarīgi no demokratizācijas līmeņa.

Tātad globalizācijas apstākļos ekonomiskajai attīstībai piemīt kulturoloģiski sistēmisks efekts. Tā, piemēram, ekonomiskās modernizācijas rezultātā notiek vērtību konverģence, taču sastopama arī tradicionālo vērtību noturība un pat zināma pretestība globalizācijas laikā uzspiestajām vērtībām „no malas”. Ekonomiskās modernizācijas rezultātā vērtību konverģence visizteiktākā ir darba profesionālajā specializācijā, profesionālajā izglītībā, dzīves labklājības atribūtikā (piemēram, sadzīves priekšmetu jomā).

Taču ekonomiskajai modernizācijai ir arī negaidīti rezultāti, kas var stimulēt skeptisku un naidīgu attieksmi pret globalizāciju vispār, kad globalizācija stereotipiski asociējās ar Rietumu civilizācijas imperiālistisko iedarbību uz planētas citām civilizācijām.

Negaidīto rezultātu uzskaitījumā acīmredzot vispirms nākas minēt fundamentālisma un radikālisma pieaugumu politikā, kultūras identitātes un seksuālās orientācijas problemātikas izmantošanu politikā. Globalizācija un tajā skaitā ekonomiskā modernizācija sekmē kultūru daudzveidības reālo klātbūtni, kā rezultātā valsts politikā nācijas pilsoniski universālas stratēģijas vietā nonāk kultūras un etniskās identitātes problemātika. Savukārt materiālistisko vērtību vietā priekšplānā izvirzās izteikti postmodernistiskas vērtības: dzīves kvalitāte, cilvēka pašrealizācijas iespējas un pašapmierinātība ar dzīvi, dzīves baudīšanas fantoms.

Tagad par kultūras determinisma epistemoloģisko ģenēzi un aktualitāti visuzskatāmāk var pārliecināties, salīdzinot šodienas izpratni ar vēl nesen sastopamo izpratni par notikumiem cilvēku dzīvē. Šajā ziņā spilgts piemērs var būt postindustriālās sabiedrības teorijas autora amerikāņu slavenā sociālā filosofa Harvardas universitātes profesora Daniela Bella (DanielBell) uzskati.

Jau XX gs. 60.gados D.Bells tāpat kā citi Rietumu sociālie filosofi, piemēram,

E.Tofflers (Alvin Toffler), A.Turens (Alain Touraine), rakstīja par sabiedrības nonākšanu jaunā attīstības stadijā, kuru viņi nosauca par postindustriālo sabiedrības stadiju, kā arī varēja paralēli lietot jēdzienu „informācijas sabiedrība”. Vienprātīgi tika atzīts, ka jaunās stadijas veidošanos galvenokārt ietekmē zinātniski tehniskais progress, kad jaunās tehnoloģijas priekšplānā izvirza darbības ar informāciju - informācijas radīšanu, lietošanu, aptrādi, glabāšanu.

Mūsdienu sabiedrības apzīmējumos sastopama zināma jēdzieniskā daudzveidība, kas var atsaukties uz komunikācijas vidi, atsevišķos gadījumos izraisot pat terminoloģiskās neskaidrības un pārpratumus. Lieta ir tā, ka XX gs. 60.gados ieviestajam apzīmējumam „postindustriālā sabiedrība” pievienojās jauni apzīmējumi - „informācijas sabiedrība” un „zināšanu sabiedrība”. Grūtības acīmredzot var rasties tiem, kuri vēlas tikai vienā jēdzienā raksturot mūsdienu laikmetu. Viņiem var nebūt īsti skaidrs, kurš ir pareizākais apzīmējums.

Faktiski visi trīs jēdzieni aptver vienu un to pašu laika periodu - no XX gs. 60.-70.gadiem līdz šodienai. Izvēloties vienu vai otru, vai trešo jēdzienu, viss ir atkarīgs no tā, kam minētajā laika periodā piešķir prioritāti - ražošanai, informācijai vai zināšanām, katru no minētajiem trim fenomeniem traktējot jaunā veidā, salīdzinot ar šo jēdzienu vēsturiski tradicionālo izpratni. Tā, piemēram, naivi ir uzskatīt, ka iepriekšējos laikmetos cilvēku dzīve eksistēja bez ražošanas, informācijas un zināšanām, kas ir cilvēku esamības, tā teikt, obligāti atribūti, bez kuriem cilvēku eksistence vispār nav iespējama.

Tie zinātnieki, kuri priekšroku dod jēdzienam „informācijas sabiedrība”, akcentē informācijas grandiozo pieaugumu un ietekmi uz sabiedrības dzīvi, kā to, piemēram, dara amerikāņu sociologs M.Kastels (Manuel Castells), kura grāmata „Information Age: Economy, Society and Culture” (Vol.I-III, 1996-1998) atstāja dziļu ietekmi uz Rietumu intelektuālajām aprindām.

Saskaņā ar M.Kastela koncepciju no XX gs. 70.gadiem cilvēces vēsturē iestājās informācijas laikmets. To nosaka, pirmkārt, informācijas tehnoloģiju revolucionārās pārmaiņas, kas, otrkārt, izmaina sabiedrības ekonomisko un sociālo struktūru: vertikāli orientētus institūtus nomaina elastīgi horizontāli orientēti tīkli, kas realizē varas un resursu apmaiņas funkcijas. Arī globalizācijas procesu M.Kastels saista ar informācijas tehnoloģiju jauno iespēju izmantošanu. Datori pirmajā laikā nonāca politiskās varas rokās un palīdzēja organizēt informācijas kontroli. Taču jau 60.gados radās dažādu sociālo kustību (sabiedrisko organizāciju, kotrkultūru, subkultūru) pretestība, un galu galā datori nonāca arī sabiedrības rīcībā.

Informācijas tehnoloģiju attīstība ievērojami palielināja informācijas lomu cilvēku dzīvē. Tagad tas visiem liekas pats par sevi saprotams, taču XX gs. vidū attieksme pret informāciju bija savādāka, jo iepriekšējos laikmetos reāli savādāka bija informācijas klātbūtne sociumā.

XX gs. otrajā pusē galvenais ir tas, ka pirmo reizi cilvēces vēsturē informācijas radīšana, apstrāde un pārraide kļuva par fundamentālu avotu ražošanā un varas nodrošināšanā. Tas patiešām bija jauns stāvoklis, un cilvēkiem pie tā vajadzēja pierast, bet galvenais - vajadzēja izprast, ar ko viņiem savā dzīvē turpmāk būs jāsamierinās. Negaidīti, piemēram, bija tas, ka cilvēka dalība sabiedrības dzīvē sāka balstīties uz tīkla principu un tīkla loģiku vispār, kā rezultātā visa sabiedrība sāka asociēties kā milzīgs tikls, kurā ir fatāli iepīts katrs sabiedrības loceklis.

Par „zināšanu sabiedrību” pirmās publikācijas parādījās XXI gadsimtā. Rietumos uzmanību izpelnījās franču sociālā filosofa A.Gorca (Andre Gorz) grāmata „Zināšanas, vērtība un kapitāls” (2003)/12/. Zināšanas tiek skatītas jauna jēdziena - kognitīvais kapitālisms - kontekstā. Pie tam runa nav tik daudz par zināšanām, bet gan par zināšanām kā cilvēciskās kvalitātes īpašībām un iespējām, kuras tiek ievītas visos mūsdienu kapitālisma procesos - preču un pakalpojumu ražošanā un patērēšanā. Tā ir jauna pieeja zināšanu interpretācijā.

Savukārt D.Bells izstrādāja ideoloģiski efektīvu, taču zinātniski apšaubāmu postindustriālās sabiedrības teoriju, kurā kultūras determinismam nav nekāda loma. Runa ir par viņa populāro grāmatu „The Comingof Post-IndustrialSociety” (1973).

D.Bells grāmatā sevi apliecina kā evolucionists. Tātad viņš balstās uz vēsturiskuma principu, respektīvi, viņš balstās uz atziņu, ka mēs protam formulēt vēstures objektīvās likumsakarības un nekļūdīgi prognozēt nākotni. Tātad viņš balstās arī uz teleoloģiskuma principu, proti, atzīst sabiedrības virzīšanos uz noteiktu mērķi. Abi principi vienmēr ir cementējuši evolucionistu domu gaitu, izziņas un izpratnes procesu.

Kā evolucionists D.Bells minētajā grāmatā skaidri un gaiši pasaka, ka pagaidām vispareizākais sabiedrības attīstības ceļš ir ASV, Rietumeiropai un Japānai, taču postindustriālās sabiedrības līmeni agrāk vai vēlāk sasniegs pasaules visas valstis, jo postindustriālā sabiedrība ir cilvēces sabiedriskās attīstības mērķis un vēsturiskā neizbēgamība.

D.Bells ir ne tikai evolucionists, bet arī antiholists. Tātad viņš var nepiekrīst vai neņemt vērā holisma pamattēzi: attiecīgo parādību var analizēt tikai kā vienotu sistēmisko veselumu, jo katrs parādības elements atrodas strukturālā atkarībā no pārējiem elementiem. Turpretī antiholisti cenšas mums iestāstīt, ka izmaiņas vienā sfērā neietekmē sistēmas pārējās daļas.

Starp citu, D.Bells paškritiski mēdza skaidrot, ka viņš esot konservatīvs kultūrā, sociālists ekonomikā un liberālists politikā /13/. Viņš ne tikai domāja, ka sociālā struktūra, politika un kultūra ir savstarpēji nesaistītas sfēras. D.Bells rakstīja, ka postindustriālajā sabiedrībā katra minētā sfēra attālinās viena no otras. Viņš atzina, ka postindustriālā sabiedrība veidojās tikai sociālās struktūras segmentā, kurā ietilpst ekonomika, nodarbinātības un stratifikācijas sistēma.

Viņa pārliecībā postindustriālās sabiedrības veidošanās nav saistīta ar politiku un kultūru. D.Bells bija pārliecināts, ka visu izšķir tehnoloģiskais determinisms - tehnika nosaka sociālās pārmaiņas. Liela loma viņaprāt ir tehniskā prograsa stimulētajām izmaiņām ražošanas attiecībās - algotā darba veidam, kad dominējošais algotā darba veids nosaka sabiedrības tipu. Pirmsindustriālajā sabiedrībā dominēja laukstrādnieks un viņa algošanas veids, industriālajā sabiedrībā - strādnieks un viņa algošanas veids, postindustriālajā sabiedrībā - apkalpotājs un viņa algošanas veids. Sabiedrības attīstība notiek, balstoties uz racionalizācijas loģiku: vairāk par mazāku ieguldījumu. Lauksaimniecības racionalizācija veicināja rūpniecības un proletariāta izveidi. Savukārt rūpniecības industrializācija sekmēja atpūtu, izklaidi, sportu, izglītību, tūrismu, proti, apkalpojošās sfēras uzplaukumu.

D.Bells rezumēja, ka bagātības pieaugums veicina izklaides un individuālā pakalpojumu sektora nemitīgu pieaugumu. Viņš pakalpojumu sektoru nosauca par

3.sektoru. Tajā nav iespējama automatizācija un tāpēc pieaug cilvēka loma, cilvēka izglītības sociāli profesionālā vērtība, kas šodien, kā varam papildināt 60.gadu pieredzi, ir novedis pie tā, ka darba devēji augstāko izglītību prasa kurjeriem, sētniekiem.

Skaidrs, ka 1919.gadā dzimušā zinātnieka uzskati laika gaitā ir mainījušies. 2007.gadā tika publicēta intervija ar D.Bellu /14/. Viņam lūdza raksturot šodienas globāli planetāros notikumus. D.Bells savā atbildē mūsdienu situācijā saskata divas būtiski atšķirīgas izpausmes, salīdzinot ar ar modernisma laikmetu XIX gs. un XX gs. pirmajā pusē.

Pirmkārt, mūsdienas no citiem laikmetiem atšķir notikumu grandiozais apjoms. Un tieši šis grandiozais apjoms ir mūsu laikmeta visiespaidīgākā īpašība, kas apgrūtina šodienas notikumus salīdzināt ar notikumiem pagātnē. Tas, kas šodien notiek planētas vienā vietā, nekavējoties tūlīt atbalsojās planētas jebkurā citā vietā. Pie tam konfliktus uz planētas šodien izraisa visdažādākie iemesli, un tāpēc mūsdienās ir naivi tos izskaidrot, balstoties uz kādu atsevišķu faktoru, kā tas notika, piemēram, XIX gadsimtā.

Otrkārt, mūsdienu pasaulei piemīt daudzveidība. Pat XIX gs. cilvēki nesastapās ar tik lielu situāciju daudzveidību, kas šodien tiek pieņemta kā pati par sevi saprotama norma. Ja agrāk notika kultūras nosacīti konflikti, tad tie pa lielākajai daļai bija reliģiska rakstura konflikti un tie nekad nepārsniedza konfesionālo ambīciju robežas. Tagad turpretī konfliktus izraisa kultūras tradīciju un citas kultūras noliegums vispār. Tā ir atbilde, kurā tiek respektēts kultūras determinisms.

Mēs, protams, tagad ļoti labi zinām, ka kultūras determinisma epistemoloģisko ģenēzi stimulēja novērojumi un secinājumi par kultūras totālo lomu šodienas cilvēces dzīvē, kurus intervijā apliecināja D.Bells. Viņa šodienas viedoklis principāli sasaucās ar mūsdienu intelektuālajām tendencēm un tajā skaitā planētas civilizāciju attīstības jauna modeļa ierosinājumiem.

Par planētas civilizāciju attīstības humanitāro modeli, kas tagad dziļi atsaucās uz kapitālisma komunikācijas vidi, ģeopolitiķu un kultūras filosofu aprindās saruna sākās jau XX gs.80.gados un zināmu rezumējumu sasniedza 90.gadu sākumā slavenajās F.Fukujamas un S.Hantingtona apcerēs par „vēstures galu” un „civilizāciju konfliktu”.

Humanitārā modeļa rašanos stimulēja PSRS atsacīšanās no ideoloģiskās konfrontācijas („perestroikas” projekts no 1985.g.), kas agrāk vienmēr balstījās uz spēka politiku un visdažādāko konfliktu (politisko, diplomātisko, ekonomisko, militāro) neizbēgamību. Ideoloģiskās konfrontācijas vietā stājās kultūras identitātes fenomens.

Ar j ēdzienu „kultūras identitāte” sāka apzīmēt katra cilvēka, katras tautas un valsts piederību noteiktai kultūrai, kura savukārt nosaka attiecīgo cilvēku, attiecīgās tautas un valsts vērtību sistēmu un vispār kultūras identitāte kļūst par galveno faktoru mūsdienu pasaulē. Kultūras identitāte nosaka simpātijas vai antipātijas pret tautu, valsti, kultūras identitāte nosaka tautas, valsts draugus vai ienaidniekus. Ja ideoloģiskās konfrontācijas laikā dominēja jautājums „Kurā pusē tu esi?”, tad planētas civilizāciju humanitārā modeļa apstākļos dominē jautājums „Kas tu esi?”. Un tas ir jautājums par kultūras identitāti.

Valsts ideoloģiskā identitāte var būt apzināti mākslīgi veidota - konformistiska, konjunktūristiska. Turpretī savu kultūras identitāti neviens nevar operatīvi pieskaņot mākslīgiem aprēķiniem, situācijas izdevīgumam, velmei kādam izpatikt, pielabināties

u.tml. Kultūras identitāte ir fundamentāla un objektīva izpausme, bet nevis konjunktūristisku apsvērumu un kritēriju produkts. Planētas civilizāciju attīstības humanitārais modelis tātad akcentē katra sociāli etniskā formējuma kultūras identitāti, ko nākas respektēt ne tikai interkulturālajā komunikācijā, bet vispār visos šodienas dzīvē sastopamās saziņas veidos.

1/ Skat.: CBacbAH K.A. OraHOB.neHHe eBponeHCKoM HayKH. http://www.rvb.ru/swassjan/stan evr n/toc.htm.

Komunikācijās manevri: subkulturu rītausma

Jo aktīvāk intelektuāļi pievēršās futuroloģijai, jo mazāk cilvēki interesējās par nākotni.

Udo Ulbergs

Tagadnes realitāte ir kļuvusi tik fantastiska, ka fantastiskie romāni nav vajadzīgi.

Udo Ulbergs

B 6o^bmoM crpaHe ^erw,e BocnuiTaTb OTKpbiToro HenoBeKa.

rne6 naB^OBCKMM

Borocb Ha 3eM^e onacrbA, KOTopoe HuiHero He 6omtca.

Ou^apeT Mockobckmm

MeHaHCTBo ao^^ho no6eflHTb.

Mew,aHCTBo - OKOHHaTe^bHaa $opMa 3anagHOM ^MBM.^M3a^^m.

A^eKcaHflp rep^H

y Ka^floro HenoBeKa ecTb xoTbfl 6b ogHa cboa neHepa.

BaflMM PoccMaH

Vispirms jāpaskaidro vairāki momenti.

Pirmkārt, šajā apcerē nebūs runa tikai par tām subkulturām, kuras Rietumu kulturā nākas konstatēt no XX gs. vidus un kuras vairāk vai mazāk izmainītā formātā turpina eksistēt arī tagad galvenokārt jauniešu aprindās. Patiesībā runa būs par masu komunikāciju un tās privatizāciju, kad subkulturācija, proti, subkultūru rašanās, ir viens no šī privatizācijas procesa atzariem. Tāpēc mums nāksies atcerēties, ko mēs zinām par tādām kultūras parādībām, kā masu sabiedrība, masu kultūra, masu cilvēks, masu komunikācija. Uz subkulturācijas procesu nākas lūkoties šo parādību kontekstā. Minētajā privatizācijas procesā nosauktās parādības figurē gan savā vēsturiski klasiskajā veidolā, gan jaunās variācijās. Gan XX gs. vidū, gan šodien subkultūru ģenēzē liela loma ir patērēšanas iespējām. Tātad iespējām izvēlēties noteiktus patērēšanas priekšmetus, kurus var izmantot zināmu iegribu, velmju apmierināšanai. Stilīgie sākās tad, kad bija iespēja ģērbties stilīgi - pirkt attiecīgu apģērbu un apavus. Subkultūru rašanos vienmēr veicina marginalizācija - neatbilstība sociālajam statusam. Puisis grib kļūt par arheologu, bet reālajā dzīvē viņam nākas strādāt par šoferi, krāvēju, santehniķi. Liela nozīme ir stāvoklim sabiedrībā. Subkultūrām pievienojās tie, kuri ir izstumti no sociālās struktūras, nav stingrs sociālais statuss, noteikta pozīcija dzīvē, cilvēks ir palicis viens pats ar savām problēmām. Sabiedrībā var nebūt stingri noteikta kārtība pārejai no vienas kārtas uz otru. Arī tas veicina subkultūru rašanos. Senatnē barbaru ciltīs pastāvēja noteikta kārtība: iniciācija, iesvētīšanas pārbaudījumi, rituāls. Cietumā pastāv noteikts kārtu iedalījums: elite „zagļi”, vidusšķira „mužiki”, autsaideri „čūskas”. Arī armijā var būt noteikta neformāla kārtu sistēma. Subkultūrās ir sava iekšējā kārtu sistēma, hierarhija starp

kārtām.

Otrkārt, runa būs ne tik daudz par atsevišķām subkulturām, bet gan par subkulturāciju kā tendenci mūsdienu kulturā jeb, citiem vārdiem sakot, mūsdienu kultūras jauna tipa ģenialitāti, kuru pašlaik mēs vēl neprotam tā pa īstam novērtēt. Skaidrs ir vienīgi tas, ka tā ir masu kultūras ģenialitāte.

Treškārt, pret minēto tendenci nenākas izturēties kā pret epifenomenu - blakus parādību, kas būtiski neietekmē fenomenu, proti, kultūru. Gluži pretēji - pret subkulturāciju nākas izturēties kā pret mūsdienu kultūras organisku sastāvdaļu. Turklāt pašlaik tiekamies ar šīs organiskās sastāvdaļas rītausmu, jo subkulturācijas process, un par to nenākas šaubīties, ir tikai sākuma stadijā un tā nākotni ir grūti prognozēt.

Šodienas subkultūru rītausma nav tas pats, kas bija vērojams sabiedrības jaunākajā paaudzē XX gs. vidū un par ko zinātne joprojām turpina interesēties. Šodienas notikumiem, kuru apzīmējumā iederas vecais labais jēdziens „subkultūra”, lielā mēra ir citi motīvi, rašanās faktori un citas sociālās attīstības perspektīvas. Atklāti sakot, mums ir vajadzīgi vismaz divi jauni jēdzieni, ar ko nosaukt subkulturāciju un subkultūru šodienas izpausmes. Nav izslēgts, ka tādi jauni jēdzieni zinātnē drīz tiks izdomāti. Taču pagaidām nākas lietot vecos jēdzienus.

Protams, šodienas parādību apzīmēšanai izvēlētais subkultūras jēdziens tāpat saglabā savas semantiskās nokrāsas, palīdzot raksturot un atspoguļot plurālistiskās sabiedrības klātbūtni, sociālo minoritāšu pastāvēšanu sociumā, neatkarīgas identitātes formēšanas taktiku un stratēģiju, noteiktu dzīves stilu (apģērbs, mūzika, teritorija, simbolika) pastāvēšanu, idejisko protestu, šķiriskās identitātes akcentēšanu no vienas puses un opozīciju pret šķiriskumu no otras puses, kā arī noteiktu sociāli demogrāfisko grupu pastāvēšanu. Kā zināms, paaudžu konflikts šodienas Rietumu kultūrā izpaužas neparasti uzskatāmi un ciniski.

Šodienas subkultūru nomenklatūra ir bagāta ar semantiskām nokrāsām tāpat kā tolaik, kad subkultūras jēdziens tika piemērots to parādību apzīmējumam, kuras Rietumos radās XX gs. vidū - stilīgie, rokeri, bītņiki, hipiji u.c. Jēdzienu „subkultūra” pirmo reizi 1950.gadā lietoja amerikāņu sociologs D.Rismens (David Riesman), kaut gan jēdziena popularitāte sākās tikai pēc D.Hebdaiga (Dick Hebdige) grāmatas „Subculture: the Meaning of Style” publicēšanas 1979.gadā (skat. Wikipedia saitu Subculture).

Austrumeiropā mūsdienās globalizācija ir saistīta ar vienu paradoksu. Jo vairāk cenšamies pretoties globalizācijai un saglabāt savas kultūras identitāti, jo aktīvāk savā zemē paši ieviešam un nostiprinām internacionālo subkulturu nomenklatūru. Piemēram, skinhedi, neonacisti, goti, anarhisti, reperi nav pašmāju, bet gan Rietumeiropas produkti. Ja pirmās jauniešu subkultūras Rietumos radās, lai apliecinātu savu kritisko attieksmi pret valdošo buržuāziski mietpilsonisko kultūru, tad Austrumeiropā XX gs. beigās jauniešu subkultūras radās, lai nevis kaut ko apliecinātu, bet gan lai atdarinātu Rietumu vienaudžus. Un tas nekas, ka pa lielākajai daļai atdarināšana joprojām norit ar zināmu novēlošanos un patiesībā tiekamies ar intelektuālo brāķi.

Starp citu, aizvadītajos vēsturiskajos laikmetos Austrumeiropas un Rietumeiropas kultūras virzībā sinhroniskums ir reti konstatējams. Austrumeiropa jeb, romiešu valodā izsakoties, Barbaricum nemaz nepazīst Renesansi, Apgaismību. Austrumeiropā kristietību pieņēma vidēji 1000 gadus vēlāk. Valda uzskats, ka Eiropā vispilnīgākais „vēsturiskais komplekts” ir Itālijai, kuras vēsturē bija arhaiskais un klasiskais periods, viduslaiki, inkvizīcija, Renesanse, baroks, absolūtā monarhija, papisms, nacionālisms,

buržuāziskā republika, fašisms, nacionālais sociālisms, mafija, reliģiskais fundamentālisms, sociālisms, kapitālisms.

Šodien subkultūru klasifikācijā ir sastopama arī cita terminoloģija - postsubkultūras, pseidosubkultūras, subkultūru imitētāji. Šodien daudz raksta un runā par destruktīvām grupām kā zināmiem minisociumiem. Šajā jomā populārākie piemēri ir antiglobālisti, radikālie ekologi, teroristi. Destruktīvo grupu galvenā iezīme ir radikālisms.

Rietumos un sociālisma zemēs subkultūras jēdzienu nemīlēja lietot, jo tādējādi atklātos šķiriskā noslāņošanās un pat šķiriskā cīņa sabiedrībā. Ne Rietumi, ne sociālistiskā Austrumeiropa to negribēja pieļaut un tāpēc subkultūras sauca par kontrkultūru vai neformālu (pozitīvu, negatīvu, neintrālu) kustību.

XX gs. 90.gadu beigās par subkultūrām atklāti sāka runāt Austrumeiropā, kur pēc sociālisma sistēmas sabrukuma izplatījās daudzas un dažādas subkultūras. Austrumeiropā ir sastopams jēdziens „klubu kultūra”, telpiski identificējot zināmas sabiedrības grupas.

Jauniešu subkultūru rašanās iemesli (daži no tiem jau tika iepriekš minēti) ir zināmi. Viens no iemesliem ir valsts un sabiedrības nošķirtība. Sava loma ir neoliberālisma ideoloģijai, kopīgu ideju trūkumam, buržuāziskā ētosa merkantīlismam, alkātībai, cinismam, amorālismam. Mūsdienās kapitālistiskajā sabiedrībā šķiru loma mazinās. Mazinās arī garīguma loma, dodot priekšroku korporatīvajām interesēm kā pavadīt brīvo laiku, atpūsties, izklaidēties. Izklaides industrijas izveidošanās ir viens no subkultūru rašanās būtiskākajiem faktoriem. Mūsdienu izklaides industrijas stratēģija balstās uz subkulturācijas principu, organizējot un propagandējot izklaidi atsevišķām sociuma grupām, kuras ne reti tiek manipulatīvi mākslīgi izveidotas.

Šajā ziņā interesants piemērs ir t.s. sportotāju hipersubkultūra, kuru apzināti izveidoja sporta inventāra ražošanas firmas (piem., Vācijas firma „Adidas” un ASV firma „Nike”) un kura šodien atkarībā no sportošanas veida ir sadalījusies daudzās patstāvīgās subkultūrās.

Abas minētās firmas tūlīt pēc II Pasaules kara savu biznesu sāka ar sporta apavu izgatavošanu. „Adidas” 1952.gadā sāka ražot arī sporta somu, kura loģiski tika pirkta sporta apavu pārnēsāšanai. Pirmo treniņtērpu „Adidas” izgatavoja 1967.gadā. Drīz kolekcija tika papildināta ar sporta biksēm un krekliem. Tolaik kolekcija bija paredzēta profesionāliem sportistiem. Savukārt ASV 70.gados bija modē skriešana, 80.gados -aerobika un fitness. Šo sporta veidu masveida popularitāti lielā mērā veicināja „Nike” skaistā un modīgā produkcija.

Taču īpašu kulmināciju sporta inventāra firmu bizness gan Eiropā, gan ASV sasniedza 90.gados, kad izdevās inspirēt jaunu sporta veidu rašanos. Situācija bija paradoksāla: jauna sporta veida rašanās izšķirošais faktors bija nevis atsevišķu sporta entuziastu kreatīvā izdoma, bet gan sporta inventāra firmu produkcijas piedāvājums. Tātad vispirms tika izdomāts inventārs un tikai pēc tam pats jaunais sporta veids. Tā, piemēram, notika ar t.s. „outdoor” sporta veidu stimulēšanu, izstrādājot produkcijas atsevišķas līnijas (apavus, jakas, somas utt.) jebkuriem laika apstākļiem velosipēdistiem, kalnu velosipēdistiem, skrējējiem, soļotājiem, ceļotājiem pilsētās, kalnos utt.

90.gadu kultūrā radās jauna tendence - sportošana ne tik daudz veselībai, kā baudas un iespaidu gūšanai. Protams, šī tendence iekļaujas sabiedrības iracionāli hedonistiskajā dzīves veidā vispār, kas Rietumos aizsākās XX gs. nogalē iracionālā kapitālisma apstākļos. Jāņem ir vērā arī tas, ka mūsdienās palielinās kultūras simboliskās funkcijas -kultūra kā uzvedības modelis, kultūra kā modelis uzvedībai. Simbolisko funkciju

Created with

praktiskais izpildījums pievilina daudzus cilvēkus, palīdzot viņiem spilgti izcelties apkārtējā vidē, ko var izdarīt arī ar ekstravagantu sporta tērpu un inventāru. „Sporta izbaudīšanā” tagad iesaistās arī modīgas firmas saulesbrilles, dezoderanti, pulksteņi, šķidrās ziepes, „sneakers” - apavi no buru audekla utt. Slaveni profesionālie sportisti ir kļuvuši par manekenēm, piedāvājot reklāmās savas „individuālās līnijas”. Biznesmeņi atsevišķus vizuāli piemērotus profesionālos sportistus ir speciāli „uzpiārējuši” par sporta zvaigznēm, lai viņus izmantotu reklāmas kampaņās (uzskatāms piemērs viduvējais angļu futbolists Behems).

Vārdi „subkultūras”, „kopas”, „sociālās grupas” ir sociologu termini, jo sabiedrībā pastāv uzvedības lomas noteiktos apstākļos, vietā un laikā. Katrs sabiedrības loceklis var spēlēt dažādas lomas, vairāk vai mazāk aktīvi iekļaujoties sabiedrības kopīgajā komunikatīvajā sistēmā.

Subkultūras/subkulturācijas jēdziena aktualitāti šodien veicina ne tik daudz jauniešu grupējumi, kā tie fenomeni visjaunākā laika sociumā, kurus tagad dēvē par sociālajiem tīkliem. Tagad par sociālo tīklu sauc Internetā sastopamās cilvēku apvienības, kuru pārstāvjus saista kopīgas intereses un darbība elektroniskajā vidē. Ar Interneta starpniecību miljardiem cilvēku veido relatīvi patstāvīgas komunikācijas sfēras - sociālos tīklus. Principā tās ir subkultūras, jo to portretā var atrast visas tās klasiskās īpašības, kuras mums asociējās ar jēdzienu „subkultūra”.

Viena no atšķirībām starp subkultūrām un sociālajiem tīkliem ir tā, ka sociālo tīklu pastāvēšanā izšķirošais faktors ir Internets - elektroniskais komunikācijas veids. Savukārt tradicionāli uzlūkotajās subkultūrās integrējošie faktori var būt citi - sabiedriskā organizācija, asociācija, korporācija, interešu klubs, pilsētas kvartāls, iela, kafejnīca utt., kad Internetu var izmantot savstarpējā komunikācijā, bet tas nav izšķirošais nosacījums subkultūras pastāvēšanai. Respektīvi, tradicionāli uzlūkotajās subkultūrās pastāv citi komunikācijas veidi (grupu, starppersonālais), bet sociālajos tīklos dominē viens komunikācijas veids - elektroniski virtuālais, kad attiecīgā sociālā tīkla pārstāvji (viņus tagad modīgi dēvē par aktoriem) reālajā dzīvē netiekas.

Protams, nedrīkstam apgalvot, ka subkultūru pārstāvji funkcionē reālajā pasaulē, bet sociālo tīklu pārstāvji funkcionē elektroniski virtuālajā pasaulē. Tā tas nav, jo arī atsevišķu sociālo tīklu pārstāvji var tikties reālajā dzīvē, organizējot visdažādākos pasākumus attiecīgā tīkla dalībniekiem. Tādā gadījumā Internets kalpo tikai kā savstarpējās saziņas līdzeklis, pasākumu analīzes, vērtējumu, komentāru instruments. Tādējādi sociālais tīkls var principiāli neatšķirties no subkultūras, kas savukārt šo rindu autoru stimulē lietot subkultūras/ subkulturācijas jēdzienu visplašākajā nozīmē, ar to apzīmējot gan jauniešu subkultūras, gan sociālos tīklus Internetā.

Socioloģijā jēdziens „sociālais tīkls” (social network) apzīmē noteiktu sociālo struktūru, kura var sastāvēt no atsevišķiem cilvēkiem un organizācijām, veidojot noteiktu sociuma grupu ar savu identitāti un savstarpējiem sakariem. Jēdzienu „sociālais tīkls” 1954.gadā ieviesa amerikāņu sociologs Dž.Berns (John Barnes). Tātad jēdziens bija pazīstams jau pirms „Interneta ēras”.

Par sociālo tīklu pirmajā laikā faktiski tika sauktas draudzīgas attiecības starp cilvēkiem, kad savstarpējā pazīšanās nodrošina labas sekmes dažādās dzīves norisēs. Ne velti krievu valodā pastāvošajā diskursā sociālais tīkls dažkārt asociējās ar „blatu” („6mmHbie cex3bi ”).

Created with

XX gs. otrajā pusē Rietumos jēdziens „sociālais tīkls” kļuva ļoti populārs, to piemērojot visdažādāko sakaru struktūrām politikā, biznesā, garīgajā kultūrā u.c., kad runa bija par savstarpēji pazīstamu cilvēku sadarbību, informācijas apmaiņu, morālo, finansiālo, politisko atbalstīšanu. Sociologiem iepatikās veidot diagrammas un modeļus par sociālo tīklu konfigurācijām, izmantojot matemātiskos u.c. eksakto zinātņu simbolus un metodes. Tamlīdzīgas analīzes rezultātus zinātnieki nosauca par sociogrammām. XX gs. otrajā pusē Rietumos īpašu popularitāti ieguva t.s. mazo grupu pētniecība, ar ko nodarbojās sociometrija - sociālās psiholoģijas atzars.

Fakti liecina, ka Internetā sociālo tīklu vēsture sākās 1995.gadā, kad tika izveidots amerikāņu un kanādiešu portāls Classmates.com. Tagad pēc 15 gadiem Internetā ir daudzi klasesbiedru portāli, apvienojot savā tīklā cilvēkus gan pēc reģionālā, gan valodiskā principa. Tā, piemēram, „Runetā” ir sociālais tīkls «OdnoKnacnuKU». Internetā, kā tagad labi zināms, sociālo tīklu realizācija notiek portālu un Web servisa veidā.

Par jēdziena „sociālais tīkls” pārorientāciju no reālā sociuma skaidrošanas uz Interneta vides skaidrošanu var runāt no 2003.-2004.gada, kad pasaulē sākās sociālo tīklu veidošanas mānija pēc pirmo populārāko un masveidīgāko sociālo tīklu „Linkedln”, „MySpace ” un „Facebook’ darbības uzsākšanas.

Patiesībā nākas teikt, ka kopš minētajiem gadiem sarunā par Internetu sociālo tīklu tematika ir dominējošā, jo elektroniskie sociālie tīkli cilvēces vēsturē ir jauna intriģējoša parādība un par tiem savu viedokli gribas izteikt ne tikai zinātniekiem, bet arī citiem interesentiem. Sociālie tīkli ievērojami palielina, atceroties H.Makluena lielisko metaforu, „elektronisko mežoņu” skaitu, manāmi kāpinot viņu intelektuālās pašapziņas līmeni un masu cilvēku fenomenoloģijā aizsākot jaunu etapu. Sociālie tīkli zaļo gaismu ieslēdz arī „trollinga” elektroniskajiem huligāniem, kuru mērķis visbiežāk ir provocēt lamāšanos, apsaukāšanos un skandālus.

Internetā ir visdažādākie sociālie tīkli, kuru uzskaitījums un klasifikācija jau ir pārvērtusies par atsevišķu profesionālās darbības nozari. Praktiski tāda darbība notiek ar lielu entuziasmu, analizējot un popularizējot elektronisko sociālo tīklu veidošanas un vadīšanas tehnoloģijas, mērķus, sadarbības formas utt. Google un Yahoo apvieno vairāk kā 10 miljonus grupu, kas aizrautīgi nododās visdažādākajām interesēm. Interneta jaunā paradigma, kura no 2005.gada tiek ekstravaganti apzīmēta Web 2.0 (pēdējā laikā arī Web

3.0), sniedz grandiozas iespējas subkultūru mobilizācijā un publiskajā komunikācijā. Web

2.0 dod vārdu katram cilvēkam, un tā ir jauna situācija, kad katrs sociuma pārstāvis var publiski izteikties planetārā mērogā.

Lai gan Internets pastāv vēsturiski ļoti niecīgu laiku, tā attīstībā jau var saskatīt vairākus etapus. Pirmais etaps bija Web 1.0 posms, kad elektroniskās komunikācijas profesionāļi strādāja, tā teikt, priekš tautas, un tauta bija pasīvs Interneta lietotājs. Interakcionisms bija minimāls, un tautai bija niecīgas iespējas izteikt savu viedokli. Pirmajā etapā primārās bija informācijas meklēšanas sistēmas.

Otrais etaps ir Web 2.0 posms, kas tā pa īstam sākās 2003.-2004.gadā. Šajā etapā tauta pārņem iniciatīvu - masas totāli iekaro Internetu. Profesionāļu loma saglabājās, bet tā drīzāk atgādina „džina izlaišanu”. Sociālo tīklu kontentu rada pašas masas, un tā ir masu apziņas plūsma, kurai jau ir grandiozas sociālās un kulturoloģiskās sekas. Web 2.0 invāzijas rezultātā radikāli izmainās žurnālistika, Public Relations, biznesa, propagandas un reklāmas iespējas, bet galvenais - valsts iespējas realizēt un saglabāt savas politiskās un ideoloģiskās līdera funkcijas. Web 2.0 stimulē subkulturāciju, un kontents ir grūti

pārvaldāms, izmantojams un piesārņots ar „elektroniskajiem atkritumiem”, kā nākas saukt intelektuāli seklo un nevērtīgo tekstuālo, video, foto materiālu plūdus Internetā.

Trešais etaps ir Web 3.0 posms, kas esot sācies, kā uzskata atsevišķi speciālisti, 2005.gadā. Šī etapa būtiskākā novitāte ir t.s. zināšanu menedžeru darbība un gaumes industrijas ražanās. Atkal iniciatīvu cenšas pārņemt profesionāļi, kuri vēlas masām atņemt kontenta akceptēšanas iespējas, aizliedzot labot un papildināt Interneta saturu, kā arī, atsaucoties uz savu gaumi un erudīciju, rekomendējot masām noteiktu kontentu un tādējādi veidojot zināmas gaumes koalīcijas. Šajās koalīcijās savu gaumi var demonstrēt arī kontenta lietotāji, kuri faktiski joprojām ir kontenta galvenie autori. Atšķirībā no Web

2.0 jaunajā Web 3.0 etapā kontents tiek sertificēts, un to dara paši autori zināšanu menedžeru uzraudzībā. Tā, piemēram, Krievijā Web 3.0, iespējams, lielākais patriots ir prof. Aleksandrs Dolgins - sociālā tīkla „imhonet.ru” saimnieks.

Sociālo tīklu veidotāji ne vienmēr ir intelektuālie kreditori. Interneta sociālo tīklu būtiska iezīme ir tā, ka elektronisko subkultūru veidošana ir speciāli plānota un organizēta mērķtiecīga akcija. Internetā tiek apzināti un mērķtiecīgi izveidoti visdažādākās tematikas portāli, lai apvienotu un konsolidētu interešu grupas. Arī valsts ir izpratusi sociālo tīklu iespējas pilsoņu politiskajā un ideoloģiskajā konsolidācijā.

Tātad principā sociālo tīklu darbība pamatā tiek inspirēta, kā saka, „no augšas”, kādai institūcijai vai personu grupai pieņemot lēmumu veidot un vadīt sociālo tīklu priekš noteikta cilvēku kontingenta un ar noteiktu ideoloģisko ievirzi. Tāpēc šodien, saprotams, ir zināms, ka Interneta sociālie tīkli ir tipoloģiski jauna manipulāciju platforma, sniedzot grandiozas iespējas idejiski noteikt un kontrolēt sabiedriskās apziņas saturu un tematisko dienaskārtību. Savukārt sociālajos tīklos pieejamo personisko informāciju var izmantot biznesmeņi, noziedznieki, konkurenti utt. Ne velti atsevišķas firmas jau aizliedz saviem darbiniekiem iesaistīties sociālajos tīklos. 2009.gadā ASV pētnieciskā firma „ Robert Half Technology” aptaujāja 1400 amerikāņu kompānijas par to darbinieku iespējām darbavietā lietot sociālos tīklus. Pētījums liecināja, ka 54 % no aptaujātajām kompānijām bloķē Internetā pieeju sociālajiem tīkliem. Taču ir arī kompānijas, kuru darbības specifikā sociālie tīkli kalpo kā instruments darbā ar cilvēkiem, vadot viņu intereses (informācija bija publicēta webplanet.ru 2009.g.8.X).

Turklāt sociālie tīkli jeb subkultūras Internetā ir arī bizness pats par sevi, kā arī kalpo biznesam, reklamējot preces un pakalpojumus. Internetā var atrast informāciju, kā izveidot un pēc tam vadīt sociālo tīklu. Šajā jomā jau ir nostiprinājusies zināma metodika un metodoloģija. Elektroniskās subkultūras tādējādi „apaugt” ar savu menedžmentu un menedžeriem, kā rezultātā sociālie tīkli pārvēršas par ideoloģiski un komerciāli stratēģisku fenomenu.

Interneta projekti „apaug” ar noteiktu hierarhiju, jo ir projekta arhitekti, projekta padomnieki, projekta ierindas realizētāji. Taču Interneta projektu hierarhija nav analoģiska reālās pasaules projektu hierarhijai. Internetā visu izšķir darbs, kompetence, spēja ātri un labi veikt noteiktu uzdevumu, bet nevis iepriekšējie nopelni, zinātniskie grādi, akadēmiskie amati u.tml., kā tas var būt reālajā dzīvē. Un tas ir zīmīgi, ka Interneta vidē, īpaši Web 2.0 vidē, nav sastopams t.s. cilvēcisko kopienu paradokss: jo zemāks un primitīvāks ir sociālais slānis, jo tajā daudzpusīgāka un sazarotāka ir iekšējā hierarhija. Labi zināms, ka cietumā hierarhija ir sazarotāka nekā Baltajā namā, Kremlī. Web 2.0 vidē hierarhija ir minimāla.

Created with

Aizvadītajos dažos gados radies ir arī tas, ko šodien dēvē par sociālo tīklu servisu, kad tiek sniegti visdažādākā rakstura pakalpojumi. Komerciālie sociālie tīkli popularizē tirdzniecības markas, virza tirgū produktus, informē par patērēšanas iespējām. Unikālas iespējas ir ieguvuši reklāmas devēji, sociālajos tīklos patērētājiem reklamējot savas preces un pakalpojumus tieši bez tradicionālajiem medijiem - radio, preses, TV.

Sociālo tīklu masveidīgums ir radies tāpēc, ka sniedz cilvēkiem pašizteikšanās un sevis apliecināšanas iespējas. Cilvēkiem ir pavērušās milzīgas iespējas izteikties un realizēt savas visintīmākās velmes - dzejot, rakstīt prozu, filmēt, fotografēt, izteikt savu viedokli par visdažādākajām tēmām. Psihologi jau sen zina, ka cilvēkam pašrealizācija ir viena no vislielākajām nepieciešamībām, apsteidzot pat nepieciešamību komunicēt ar citiem un dzirdēt par sevi slavinošus vārdus.

Liela loma ir arī autorefleksijas kaislībai, kas piemīt cilvēkam. Tā ir tieksme nodoties pašizziņai un tās rezultātu sociālajai fetišizācijai. Internets paver milzīgas iespējas autorefleksiju publiskai demonstrācijai ne tikai blogos.

Nākas uzsvērt, ka autorefleksiju demonstrācija nav tikai Interneta kaprīze. Tā ir mūsdienu kultūras tendence vispār, kas atspoguļojās arī TV, radio un citos medijos, kad tiek dots vārds visiem, kuri vien vēlas refleksēt publikas priekšā par saviem pārdzīvojumiem, sajūtām un pārdomām, nepievēršot nekādu uzmanību pašizziņas rezultātu sociālajam un intelektuālajam dziļumam un nozīmībai.

Mēdz jokot, ka atsevišķās profesijās gadsimtu gaitā ir ģenētiski formējies savs antropoloģiskais tips. Tā tas esot advokātu, grāmatvežu, baņķieru aprindās. Šodien šo amizanto novērojumu var attiecināt arī uz Internetu, neparasti strauji formējot savu antropoloģisko tipu - „čatotāju”, „blogotāju” un virtuālās pasaules mēnessērdzīgo. Ne velti angļu futurologi uzskata, ka viena no nākotnē pieprasītākajām profesijām būs sociālie darbinieki, kuri palīdzēs Interneta faniem pāriet no virtuālās pasaules un reālo pasauli, kurā šie fani nav spējīgi uzturēties bez profesionālās palīdzības (par to 2010.gada janvārī rakstīja „lenta.ru”).

Virtuālā „Es” radīšanā tagad var iesaistīties miljardiem cilvēku. Atsevišķu sociālo tīklu auditorija pašlaik sasniedz vairākus simtus miljonu dalībnieku (MySpace - 255 milj.; Facebook - 171 milj.). Piebilstams, ka 2010.gada oktobrī kinostudijā „Columbia Pictures” iznāks filma „Sociālais tīkls”, kura ir veltīta „Facebook’ izveidošanai.

Tā, protams, ir masu auditorija. Tā ir internacionāla auditorija un planetāra rakstura auditorija. Saprotams, tāda mēroga auditorijas bija un tagad ir arī atsevišķām subkultūrām, kuru pamatā nav sociālais portāls Internetā.

Lieta ir tā, ka Rietumos XX gs. otrajā pusē uzplauka jauna parādība - korporatīvisms. Ar šo jēdzienu apzīmē interešu grupu formēšanos un konsolidāciju savu interešu realizācijai starptautiskā mērogā. Tagad ir labi zināms, ka korporatīvisms biznesā ir kļuvis par dominējošo mentālo organizatorisko formu, otrajā plānā atvirzot pat valsts institūtu un politiskās organizācijas, proti, partijas, kuras ir pārvērstas par korporatīvo interešu lobētājiem. Mūsdienās korporatīvo interešu grupas izveido pat starpkontinentalās asociācijas, lai uzturētu kontaktu ar valsts varu. Ja agrāk korporatīvās intereses galvenokārt pārstāvēja un aizstāvēja politiskās partijas, tad tagad šajā ziņā to loma ir mazinājusies. Galveno darbu veic asociācijas. Transnacionālo korporāciju darbība globalizācijas apstākļos ļoti lielā mērā ietekmē valsts suverenitātes jautājumu. Tiek uzskatīts, ka mūsdienu pasaulē valsts suverenitāte jau ir kļuvusi par virtuālu parādību, jo

Created with

faktiski reālā vara pieder transnacionālajām korporācijām.

Šodien populārs ir jēdziens „korporatīvā kultūra”. To attiecina uz iekšējo un ārējo komunikāciju biznesa struktūrā. Savukārt menedžmentā tagad nākas runāt nevis par monolītu attiecīgās korporācijas kultūru, bet gan subkultūru pastāvēšanu. Par to visvairāk liecina iekšējās komunikācijas problēmas un konflikti korporācijā. Korporācijās subkultūru rašanās galvenais faktors ir biznesa mērķu un vērtību dažāda izpratne. Tādējādi pati korporācija ir noteikta subkultūra, un tajā var rasties zināmas minisubkultūras.

Korporācijā var izveidoties vairākas subkultūras.

Pirmkārt, t.s. avangarda subkultūra. Tajā ietilpst korporācijas vadības aparāts, kam ir visciešākā tuvība korporācijas mērķiem un vērtībām.

Otrkārt, t.s. nekonfliktējošās subkultūras, kurām ir savas vērtības un sava izpratne par korporācijas misiju, bet kuras nekonfliktē ar korporāciju un tās avangarda subkultūru.

Treškārt, t.s. konfliktējošās subkultūras, kuras savas specifiskās izpratnes un attieksmes aizstāvēšanā ir noskaņotas konfliktēt ar korporācijas pārējo kolektīvu.

Korporācijas struktūrā subkultūras var formēties divos līmeņos: nacionāli teritoriālajā līmenī un funkcionālo struktūru līmenī. Protams, tas pamatā attiecas uz lielām un industriāli daudzpusīgām transnacionālajām korporācijām, kurām ir filiāles dažādās valstīs un vairāki biznesa virzieni.

Korporācijās subkultūru formēšanos nosaka arī darbinieku amatu hierarhija. Tā, piemēram, katrs savu subkultūru var izveidot t.s. topmenedžeri, vidējā līmeņa menedžeri, ierindas darbinieki.

Aktuāls ir jautājums par šodienas subkultūru saistību ar to klasisko fenomenu, kuru jau apmēram 100 gadus dēvējam par masu komunikāciju. Respektīvi, runa ir par masu komunikācijas esamību vai neesamību, jo subkulturācijas apstākļos komunikācijai vairs nevar būt masveidīguma raksturs un nākas runāt par subkultūru komunikāciju. Tātad tas, ko tradicionāli dēvējam par masu komunikāciju, šodien vairs nepastāv savā klasiskajā variantā, un komunikācijā ir izveidojusies jauna situācija - komunikācija subkultūru līmenī.

Iespējams arī pretējais viedoklis, proti, komunikācija subkulturu līmenī arī ir tipiska masu komunikācija un taisnība ir Ž.Bodrijāram, kurš 1978.gadā publicēja manifestu „Glusējošā vairākuma ēnā”. Filosofa mērķis bija pievērst uzmanību masovizācijas invāzijai mūsdienu sabiedrībā.

Interesantākais un svarīgākais ir tas, ko Ž.Bodrijārs manifestā saka par masu attieksmi pret sociālo - izglītību, garīgo kultūru, sabiedriskajām organizācijām, valsti, politiku. Viņš pievērš uzmanību tam, ka masas no sevis atstumj sociālās institūcijas, bez kuru funkcionēšanas nav iespējama sabiedrības normāla pastāvēšana. Masas ir sākušas novērsties un ignorēt tās sociālās institūcijas, kuras demokrātiskā sabiedrībā cenšas cilvēkus iedvesmot un iesaistīt sabiedriskās aktivitātēs un reprezentācijās, audzināt un apgaismot ar noteikta satura informāciju.

Ž.Bodrijārs ne tik daudz uztraucās par masu amorfumu un indiferentumu, nespēju adekvāti uztvert informācijas saturu. Tā tas bija arī agrāk. Tagadnes dzīvē vissliktākais viņaprāt ir tas, ka masas ir sākušas visu pārvērst bezjēdzīgā izklaidē. Triviāli būtu atgādināt, ka pēc 1978.gada šī bezjēdzīgā izklaide progresēja, saplūstot ar iracionālās patērēšanas bumu no 90.gadiem, kad pat hipotekāro kreditēšanu reklamēja kā baudas un

Created with

jaunu piedzīvojumu avotu, kā tas bija masovizācijas totāli piegandētajā un intelektuāli mazasinīgajā Latvijā.

Mūsdienu masovizācijas procesam ir vairākas jaunas iezīmes, salīdzinot, teiksim, ar H.Ortegas-i-Gaseta aprakstīto „masu sacelšanos” XX gs. sākumā. Mūsdienās ir izmainījusies masovizācijas procesa ideoloģiskā bāze. Ja agrāk masu sabiedrību ideoloģiski ietekmēja un vadīja intelektuāļi, tiecoties garīgi palīdzēt vidusmēra cilvēkiem, tad šodien masu sabiedrību vada paši masu cilvēki, kuriem tagad ir augstākā, precīzāk -augstākā masu izglītība, zinātniskais grāds, akadēmiskais amats un izdevies ir pārņemt visas dzīves sfēras, jo, piemēram, masu produkcijas industrija, masu mediju industrija un masu izglītība ir tik plaša, ka ir acīmredzams kadru trūkums - personību trūkums, kuri varētu uzņemties līderu lomu ekonomikā un citās jomās, kā arī masu ideoloģisko vadību. Tāpēc šodien var droši secināt: masu cilvēku socializāciju un inkulturāciju organizē un vada tāda paša tipa cilvēki - masu cilvēki, kuru īpašības savā laikā precīzi aprakstīja G.Le Bons un citi zinātnieki.

Saprotams, šodien masovizācijas process katrā zemē attīstās atšķirīgi. Tomēr Rietumos pašlaik kopumā ir ļoti aktuāls jautājums par personību trūkumu politikā, valsts un vietējā administratīvajā darbā, izglītības sistēmā. Piemēram, par personību trūkumu Eiropas Savienības vadības līmenī paši eiropiešu drosmīgākie intelektuāļi jau atklāti un regulāri raksta visu XXI gadsimtu. Sastopamas ir arī publikācijas par personību trūkumu ASV un citu valstu prezidentu līmenī.

Tajā dienā, kad tika sacerēti iepriekšējie teikumi, Gļebs Pavlovskis publicēja tekstu ar virsrakstu „Audzinātāja pašaudzināšana” (russ.ru 2010.g.5.II). Raksts ir veltīts gudras politikas nepieciešamībai, kad „haoss pasaulē pieaug sinhroni ar pārliecību, ka turpmāka haotizācija nav pieļaujama”. Autors akcentē domu, ka ir nepieciešami ne tikai gudri politiķi, bet ir jāpalielina arī sabiedrības gudrība, kura tagad ir nepietiekāmā pakāpē. Tā tas ir gan Krievijā, gan ASV, kur pat universitāšu intelektuālajās aprindās ir sastopama apātija un nepārliecinātība.

Zīmīgi ir tas, ka šodienas problēmu risinājumos primārā ir intelektuālās kapacitātes tēma. Tātad sociumā ir konstatējama intelektuālā mazasinība - prāta trūkums, saprātīgas stratēģijas un taktikas trūkums, traucējot cilvēkiem saprātīgi iekārtot savu dzīvi.

Protams, nav ignorējama sekojošā patiesība: demokrātija prasa ne tikai masu cilvēku respektēšanu, bet pat koķetēšanu ar masu elektorātu. Arī komrcializācija nevar iztikt bez masu cilvēkiem, tos apdullinot ar reklāmu, PR, integrēto mārketinga komunikāciju troksni. Skaidrs, ka šodien ir valstis, kurās masu cilvēki nav valsts sociuma dzīves noteicēji, sēžot valsts vadītāju krēslos. Tomēr ir arī valstis, kurās ir sastopama pretējā aina - sociuma liktenis atrodas tipisku masu cilvēku rokās.

Diemžēl nav noliedzams, ka, lielās līnijās runājot, Web 2.0 ir masu iespēju kāpināšana. Sociālie tīkli ir masu parādība - masu cilvēka, masu sabiedrības, masu kultūras parādība. Web 2.0 ir stimulējis monstru (pūli, masu), kas var totāli sagraut komunikāciju, kad visu pārņem diletanti, grafomāni, Interneta mežoņi. Tā, piemēram, eksperts reālajā dzīvē nav tas pats, kas „eksperts” Internetā, kur aktori savu viedokli izsaka galvenokārt balstoties uz principu „patīk - nepatīk”. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, aktuāls ir jautājums par kvalitāti. Šis jautājums ir vienots ar jautājumu par informācijas patiesumu, objektivitāti. Aktualitāti nezaudē morālais jautājums, jo sociālajos tīklos ir iespējamas provikācijas, nomelnošana, saitu uzlaušana utt.

Treškārt, aktuāls ir jautājums par Apgaismības ideoloģijas perspektīvām. Tātad par intelektuāļu lomu zināšanu translācijā un izglītojošo projektu ieviešanā. Pasaulē, kurā visi ir rakstnieki, daiļliteratūra nav vajadzīga un tā izzūd. Pasaulē, kurā visi ir fotogrāfi, fotožurnālistika un mākslas foto nav vajadzīgs un iet bojā. Rietumu civilizācijai svarīgo Apgaismības ideālu īstenošanā Web 2.0 līdzdalība izraisa šaubas. Ne velti mēdz teikt, ka eiropieši grib visus apgaismot, amerikāņi vēlas visus atbrīvot, krievi - glābt. Web 2.0 sabiedrības apgaismošanā acīmredzot neiederās. Ne velti tagad var lasīt publikācijas ar virsrakstu, kā glābt kultūru priekš tiem, kuri vēlas domāt un šaubīties. Tātad, kā glābt kultūru priekš personībām. Masu cilvēks nevēlas ne domāt, ne šaubīties, jo ir par visu pārliecināts un visu zina.

Eiropiešu Apgaismības ideoloģija no XVIII gs. balstās uz personības attīstīšanas koncepciju, kura šodien Rietumu daudzās zemēs vairs nefunkcionē. Taču dzīvi ir cilvēki, kuri saprot un skaidro, ka bez šīs koncepcijas realizācijas nekas nebūs - ne inovatīvas sabiedrības, ne modernizācija, ne konkurētspējīgums. Paliks tikai ekspluatācija, kad dzīve balstās uz cinisku savstarpēju izmantošanu.

Tagad diemžēl visus interesē nevis atsevišķs cilvēks, bet cilvēku summa - valsts sabiedrība, pilsētas sabiedrība, korporācija, subkultūra utt. Inovācijas no debesīm nenokrīt. Tās rada konkrēti cilvēki, kuri izdomā idejas. Un domājošs cilvēks ir sarežgīts cilvēks. Tādus kreatīvus cilvēkus šodien neciena, un viņi nav vajadzīgi. Vajadzīgi ir preču un pakalpojumu baudītāji - maz vai nemaz nedomājoši cilvēki. Arī medijiem, Interneta sociālajiem tīkliem nav vajadzīgs sarežģīts cilvēks. Drīkstam teikt, ka dažviet sastopamā vispārnacionālā iecietība pret zagšanu, kukuļņemšanu, nekompetenci ir masu atriebība pret sarežģītiem cilvēkiem, kuri visu laika māca to nedarīt un kas ir apnicis klausīties masu cilvēkiem. Tagad, kad masu cilvēki ir arī personību dzīves noteicēji, var viņiem ērti atriebties par apnicīgo uzbāzību ar savām Apgaismības gudrībām.

Atbildes uz jautājumu, kad radās t.s. masu sabiedrība un masu komunikācija, ir dažādas. Vieni uzskata, ka masu sabiedrība un masu komunikācija ir pastāvējusi vienmēr. Citi uzskata, ka masu komunikācija radās tad, kad nācās novērot sabiedrības organizatoriskās vienotības izzušanu. Tas notika darba dalīšanās rezultātā, kad izveidojās „vientuļnieku” pūlis. Cilvēki viens ar otru zaudēja sakarus, ko veicināja darba specializācija. Lai palīdzētu „vientuļniekiem”, radās masu komunikācijas līdzekļi, kuri veicināja sociālo orientieru atgūšanu.

Z.Freids savā slavenajā rakstā par masu psiholoģiju un cilvēka „Es” priekšroku deva sociālajai psiholoģijai. Viņš uzskatīja, ka atsevišķa cilvēka garīgajā dzīvē vienmēr ietilpst otrs cilvēks, tāpēc individuālā psiholoģija jau no paša sākuma ir sociālā psiholoģija, jo cilvēks nevar dzīvot bez citiem cilvēkiem. Sociālā jeb masu psiholoģija nodarbojās ar cilvēka psiholoģiju kā bara, pūļa, ģints, tautas, kastas elementu.

Z.Freids piekrita Č.Darvina hipotēzei, ka cilvēku sociālās organizācijas vissenākā forma bija orda, kuras priekšgalā atradās spēcīgs tēviņš. Z.Freids norāda, ka ordas ietekme ir atstājusi neizdzēšamas pēdas cilvēku turpmākajā vēsturē. Pirmatnējā orda asociējās ar cilvēku masu, kas ciena un atzīst tikai stipra līdera klātbūtni. Šīs masas garīgajā atmosfērā dominē tādas tendences kā patstāvīgi domājošas individualitātes necienīšana, domu un jūtu orientācija vienā noteiktā tematiskajā virzienā, bezapziņas un afektācijas prioritāte. Arī mūsdienās masa ir pirmatnējās ordas reprodukcija. Masa valda pār atsevišķiem morāli un intelektuāli patstāvīgiem cilvēkiem.

Par masu cilvēku vēsturisko ģenēzi savā laikā interesējās H.Ortega-i-Gasets. Viņa darbos ir runa par materiālās labklājības pieauguma ietekmi uz masu cilvēku apziņu. XIX

un XX gs., kad uzlabojās materiālā labklājība, cilvēki kļuva pašpārliecinātāki un pieauga viņu noslieksme uz komfortu. Tādus cilvēkus spāņu domātājs salīdzina ar izlutinātiem bērniem. XIX gs. masu cilvēkus iemācīja apieties ar tehniku, taču neko nemācīja par sociālo atbildību un vēsturiskuma izjūtu. Tāpēc masas izjūt progresa garu, bet nepazīst garīgumu. Kad masām atveras pasaules visas iespējas, tad aizverās dvēsele. Tā ir viena no lielākajām problēmām, jo liecina par apziņas hermētiskumu, dvēseles hermētiskumu.

Pieaugot dzīves labklājībai, pieaug arī masu cilvēku prasīgums. Šajā ziņā konstatējams paradokss: masu cilvēkiem piemīt iedzimts naids pret visu, kas atvieglo viņu dzīvi. Agrāk cilvēki visu sasniedza ar darbu un viņiem vajadzēja izjust grūtības, atkarību. Tagad jaunajos laikos masu cilvēki zina, ka visu var saņemt gatavu, zina, ka viss viņiem ir garantēts un iespējams. Masu cilvēki dzīves labumus uztver kā gaisu, proti, kā dabisku bezmaksas pakalpojumu, neinteresējoties par kreatīvās enerģijas ieguldījumu viņiem sniegtajos pakalpojumos un labumos. Masu cilvēkiem vienmēr ir gatava atbilde uz jebkuru jautājumu, un viņi ir sajūsmā par sevi, kaut gan viņiem piemīt inertums, pasivitāte. Aktivitāte, nemiers, meklējumi, neapmierinātība ar sevi nav masu cilvēku īpašības. Tās ir personību, izredzēto īpašības. Agrāk masu cilvēki izteica savas domas par politiku un citiem jautājumiem, taču neuzspieda savu viedokli. Agrāk nenotika profesionālā viedokļa aizstāšana ar masu cilvēku viedokli. Šodien masu cilvēki publiski medijos kritizē visu un par visu izsaka savu viedokli. Masu cilvēki ir pārtraukuši klausīties.

Masu cilvēka portretā parasti ietilpst tādas izpausmes kā spilgti izteikta mitoloģiskā apziņa, sakāpināta ambiciozitāte, pusizglītotība, pašapmierinātības komplekss, izkropļots ieskats par brīvību, vienlīdzību, cilvēka dzīves jēgu.

Mūsdienās tiek formulēts t.s. globalizācijas laikmeta masu cilvēka portrets. Tajā ir tādas iezīmes kā svešvalodu zināšanas, kompetence informātikas tehnoloģiju izmantošanā, starpkulturālās komunikācijas kompetence. Taču pilnā mērā saglabājās arī visas klasiskās iezīmes, kuras fiksēja pētnieki jau pirms simts gadiem.

Šodien saglabājās interese arī par personības iezīmēm. Tāpat kā agrāk personības portretā ietilpst tādas īpašības kā morālā un idejiskā patstāvība, augsts intelektuālais potenciāls, individuālisms, domāšanas un rīcības brīvība.

Tiek uzskatīts, ka šodienas sabiedrībā personības imunitāte mazinās, jo personībai ir grūti nosargāt savus ideālus. Faktiski personības aizsardzības ideoloģija pastāvēja arī agrāk. F.Nīče izvirzīja pārcilvēka koncepciju pret „mazo cilvēku” uzbrukumiem, Ļ.Gumiļevs nenogurstoši rakstīja un stāstīja lekcijās par pasionaritāti, T.Karleils pievērsās varoņu historiogrāfijai, Rihards Vāgners - āriešu prioritātei.

Piemēram, F.Nīčes pieeja balstījās uz subkulturācijas principu. Ne velti viņu mūsdienās uzskata par konservatīvās revolūcijas klasiķi. Viņš orientējās uz „pārcilvēku”, kurš uzvarēs ne tikai visus pārējos, bet arī Dievu. F.Nīče orientējās uz aristokrātiju, varonīgām personībām. Viņa proponēto revolucionāru tipa personību darbības telpa bija slēgti ordeņi, pulciņi, aristokrātiskas slepenas biedrības. Tātad - subkultūras. Kā zināms, XX gs. viņus nomainīja tie cilvēki, kuru darbības telpa un instrumenti kļuva tautas masas, proletariāts, pūlis, plebeji, lumpens, „vidusmēra cilvēki”, „vienkāršie cilvēki”, „vidusšķira”, „pilsoniskā sabiedrība” u.tml.

Pēc II Pasaules kara personības veidošanas ideālistiskās stratēģijas vietā nostiprinājās mārketinga stratēģija jeb atsacīšanās no ideālistiski naivās Apgaismības stratēģijas. Pēc II

Created with

Pasaules kara sākās postmodernisma ideoloģija, kura vērsās pret buržuāzisko valsti un centās visās dzīves sfērās iedibināt plurālisma postulātu, kas arī faktiski bija atsacīšanās no Apgaismības ideoloģijas un cilvēka sociālizācijas procesu ciniski atstāja pašplūsmē. Parīzē 1968.gada notikumu laikā varēja lasīt uz kādas sienas lozungu „Prāts - buržuāzijas sabiedrotais, māksla - masu sabiedrotā”. Postmodernisma ideoloģiju pēc II Pasaules kara papildināja politkorektuma doktrīna, kas tāpat stāv tālu no reālas darbības saskaņā ar Apgaismības kritērijiem.

Masu cilvēka problemātikā interesanti ir vairāki jautājumi.

Pirmkārt, zīmīgi ir tas, ka par masu cilvēku šodien nav iespējams pateikt kaut ko tādu, ko jau nebūtu savā laikā pateikuši masu sabiedrības, masu cilvēka un masu kultūras izpētes klasiķi XIX gs. beigās un XX gs. pirmajā pusē. Masu sabiedrības, masu cilvēka, masu kultūras klasiskās īpašības atspoguļojās Gustava Le Bona, Gabriela Tarda, Herberta Spensera, Hose Ortegas-i-Gaseta, Zigmunda Freida, Vilhelma Raiha, Eliasa Kaneti, Serža Moskoviči darbos. Par masu ēras tuvošanos rakstīja pat Hēgelis, taču Rietumu zinātnē pilnā mērā masu laikmeta sākumu viens no pirmajiem izjuta un aprakstīja Gustavs Le Bons. Viņš akcentēja jaunas intelektuālās situācijas rašanos, kad vairs nevarēs ignorēt masu viedokli, kā tas tika darīts Rietumu kultūrā agrāk. Masas ienāk politikā, garīgajā kultūrā, medijos. Intelektuāļi ir apjukuši; rakstnieki nezina, kā rakstīt masu lasītājam. Aktuāls kļuva jautājums par masu pārvaldīšanu, jo ir jāmācās pārvaldīt masas, bet tāpēc savukārt ir jāiedziļinās masu psiholoģijā.

Otrkārt, interesanti ir zināt, kādas ir masu cilvēku un subkulturācijas sakarības. Skaidrs ir tas, ka šodienas subkultūru publika galvenokārt ir cilvēki, kurus dēvējam par masu cilvēkiem. Tātad subkultūru kvalitāte automātiski iegūst masu cilvēku kvalitāti, masu sabiedrības un masu kultūras kvalitāti.

Subkulturācijai ir piemērotas vairākas masu iezīmes. Tās savā populārajā grāmatā „Masa un vara” precīzi aprakstīja Eliass Kaneti. Cilvēks baidās no citu cilvēku tuvuma, pieskāriena uz ielas, mājās, darbā. Cilvēku „izārstēt” no šīm bailēm var tikai masa, kad cilvēks kļūst drosmīgs un vairs nebaidās no citu cilvēku tuvības. Blīvā masa, kad ķermeņi cieši saskaras, cilvēkā izraisa drošības sajūtu. Masa ciena noslēgtu telpu, kurai ir noteikta robeža un kurā masa var sapulcēties atkārtoti katru reizi, kad ir nepieciešams. Noslēgtā telpā masa ir droša par sevi un tai piemīt stabilitātes apziņa. Cilvēks, jūtot sev cieši blakus citus cilvēkus, zaudē subordinācijas izjūtu, respektīvi, bailes no citu pārākuma. Masā visi jūtas vienlīdzīgi. Masas 4 galvenās īpašības: masa pastāvīgi grib pieaugt, masas iekšienē valda līdztiesība, masa mīl blīvumu un masai ir vajadzīgs darbības tematiskais virziens.

Subkulturāciju var ietekmēt masu kultūras didaktiskais potenciāls: spēja socializēt cilvēkus saskaņā ar noteiktām normām. Masu kultūra pieradina sabiedrību pie kultūras pazeminātiem standartiem, kurus nosaka „savējie” masu komunikācijas līdzekļos, masu kultūras produkcijas industrijas biznesā. Tradicionāli uzskata, ka masu komunikācijai piemīt ne tikai didaktiskais potenciāls, bet arī informētības un ideoloģiskais potenciāls.

Masu komunikācijas līdzekļi sabiedrībā uztur vairākuma uzskatus, normas. Cilvēks izvēlās to informāciju, kura viņam garīgi tuvāka, vajadzīga un saprotama. Tā ir informācija, par kuras saturu cilvēks jau pats ir domājis un kaut ko zinājis jau agrāk.

Masu komunikācijas apstākļos mediji ražo, izplata, atražo zināšanas visplašākajā nozīmē. Mediji veido simbolu kopas, kas atsaucās uz cilvēku sociālo pieredzi. Mediju

Created with

sniegtās zināšanas cilvēkiem palīdz apjēgt savu pieredzi, papildina zināšanas par pagātni un tagadni.

Masu mediji atšķiras no citiem zināšanu institūtiem (mākslas, reliģijas, zinātnes, izglītības). Atšķirību nosaka tas, ka masu mediji ir universiāli zināšanu translētāji. Masu mediji translē ne tikai pašu sagatavotās zināšanas, bet arī citu zināšanu institūtu zināšanas. Pie tam masu mediji darbojas sabiedrības vidē un principā ir brīvprātīgi, atklāti, nespecifiski un lēti pieejami visiem sabiedrības locekļiem. Masu mediji aptver cilvēku lielāku daļu nekā citi zināšanu institūti. Masu mediji ir starpnieki starp objektīvo sociālo realitāti un cilvēku personisko pieredzi. Masu mediji ir logs uz pasauli, palīdzot bez aizspriedumiem katram pašam savām acīm redzēt notiekošo.

Masu mediji ir informācijas un uzskatu nesēji. Masu mediji var norādīt ceļu, dot komandu, var būt filtrs, atsijājot pieredzes visvajadzīgākos fragmentus. Masu mediji ir arī spogulis, kurā sabiedrība ierauga savu attēlu. Pie tam ne reti ierauga to, ko vēlas redzēt. Masu mediji sabiedrībai palīdz ieraudzīt tai tīkamo, lai izpatiktu, tuvotos sabiedrībai. Protams, masu mediji ir zināms aizkars, aiz kura ideoloģiskās propagandas nolūkā var noslēpt patiesību.

Masu komunikācijas līdzekļu vēsturē vienmēr bija aktuāli tādi jautājumi, kā medijiem jāstrādā, ko no medijiem var prasīt sabiedrība, kādai ir jābūt mediju lomai. Atbildot uz minētajiem jautājumiem, piemēram, var uzskatīt, ka demokrātiskā sabiedrībā masu mediji var sadarboties ar valsts varu, kontrolēt politisko varu, veicināt sabiedrisko dialogu visdažādākajos sociuma segmentos un tematiskajos aspektos, kritizēt sociālo kārtību.

Masu komunikācijas līdzekļu pienākums vienmēr ir bijis savās ziņās stāstīt par jaunumiem. Bet tā patiesībā ir masu komunikācijas līdzekļu pienākumu mietpilsoniski sekla izpratne. Medijos ziņu uzdevums faktiski vēsturiski gandrīz vienmēr ir bijis tādas pasaules konstruēšana, kurā valda noteikta hierarhija, dinamika, teleoloģija, eshatoloģija. Mediju ziņas formē priekšstatu par pasaules uzbūvi. Piemēram, ziņu izkārtojums lappusē, pārraidē, saitā liecina par noteiktu hierarhiju. Kā zināms, ziņas sākās ar jaunumiem politikā, valsts augstākās varas aprindās, armijā, ministrijās, ekonomikā. Ziņas parasti noslēdz kultūras, izglītības jaunumi. Un tā jau ir noteikta hierarhija, pie kuras tiek pieradināta masu sabiedrība.

Ziņu atlase, literārā apstrāde un translācija ir noteikta mērķtiecīga darbība. Tā galvenokārt ir ideoloģiska un sociāli pedagoģiska darbība, atgādinot par to, kas ir vai nav svarīgi, liekot lasītājam, klausītājam, skatītājam vēlreiz atcerēties par zināmām vērtībām

u.tml. Ziņas strukturē patērētāja apziņu, jo mūsdienās ziņas pārraida 24 stundas diennaktī

- katru stundu vai pusstundu, vai ik pēc 15 minūtēm u.tml.

Internets un tā Web 2.0 izjauc šo kārtību, jo mietpilsonis var pats strukturēt ziņas, veidojot savu hierarhiju, dinamiku, teleoloģiju utt. Sociālā pedagoģija Internetā nav iespējama, jo cilvēki nav pakļauti ziņu stingri definētai plūsmai.

Ja agrāk mediji centās uzturēt priekšstatu par pasaules un cilvēces vienotību, tad tagad šī vienotība sadalās minipasaulēs - subkultūrās, kuras dzīvo savā ziņu pasaulē. Tas ir svarīgs pavērsiens masu komunikācijā, - nav vairs pasaules un cilvēces vienotības un nav vairs vērtību universiālais raksturs. Rietumu Apgaismības universiālistiskās koncepcijas jau ir zaudējušas ambiciozās pretenzijas uz vispārkopīgo. Tikai t.s. globālie mediji (piem., CNN) vēl cenšas radīt ilūziju par pasaules vienotību. Tagad katrs - YouTube, MySpace u.c. - veido savas ziņas, jo izvēršās informācijas privatizācija. Šodien daudzi

Created with

mediji tiecas radīt „tautas ziņas” ar blogu, forumu, Twitter palīdzību.

Uz intelektuāļiem vienmēr pārsteidzošu un dziļu iespaidu ir atstājušas masu komunikācijas līdzekļu izraisītās kulturoloģiskās transformācijas. Tiek uzskatīts, ka masu mediju rašanās veicināja tautas kultūras atmiršanu, jo cilvēki vairs nepavadīja laiku kopīgās sarunās, muzicējot, dziedot, dejojot, adot, tamborējot, bet ērti novietojās pie televīzora un izbaudīja citu cilvēku stāstījumu, dziedāšanu un dejošanu. Internets savukārt visus nosēdināja pie datora. Tagad jau ir triviāli par to rakstīt, cik lielā mērā šī rūgtā tematika ir jau aprobēta. Mediju laikmetā izmainījās attieksme pret veciem cilvēkiem - viņu zināšanu un gudrības cieņa. Mazinājās arī cieņa pret vietējo kultūru, kuras vietā kļuva populāra interese par „ārzemēm” un „ārzemju kultūru” - globālo, starptautisko kultūras vidi.

Par masu kultūru un masu sabiedrību Eiropā un Ziemeļamerikā zinātne plaši interesējās XX gs. 30.-40.gados. 60.gados pret masu sabiedrību sāka izturēties mērenāk. Tolaik saprata, ka mediji nespēj ilgi noturēt savā varā masu sabiedrību. 60.gados secināja, ka mediji neapdraud elitāro kultūru. 60.gados elitārā kultūra jau vairs netika sludināta kā standarts visiem.

Pirmās masu mediju teorijas bija propagandas teorijas, analizējot mediju saturu un tā ietekmes iespējas. Propagandas teorijas pirmajā laikā (XX gs.sākumā) balstījās uz atziņu, ka masu mediji var novadīt līdz cilvēkiem jebkuru informāciju, kuru vienādā intensitātē uztver visi un arī reakcija būs vairāk vai mazāk vienāda. Mediji var formēt jebkuru uzskatu. Vēlāk šos priekšstatus nācās koriģēt. Radās uzskats, ka t.s. vidusmēra cilvēks nav spējīgs patstāvīgi apgūt mediju materiālu un viņam ir jāpalīdz formēt viedokli par notikumiem pasaulē.

Pirms I Pasaules kara ASV propagandas teorētiķi respektēja cilvēku tiesību aizsardzību. Saskaņā ar demokrātijas klasisko izpratni cilvēkam pašam ir jāizdara izvēle un viņam ir jādod pilnīga uzskatu brīvība. V.Lipmans un viņa domubiedri saprata propagandas graujošo potenciālu un šī potenciāla bīstamību, tāpēc to nedrīkst uzticēt katram. Mediji tāpēc ir jākontrolē, un ar mediju pašcenzūru nepietiek. V.Lipmans mediju kontroli ieteica uzticēt tehnokrātiem - intelektuālajai elitei, kura zinātniskā formā veiks savu darbību tās informācijas atlasē, kura ir derīga masu sabiedriskajai apziņai. Web 3.0 principā ir šīs pozīcijas restaurācija.

XX gs. 50.gados P.Lazarfelds ar saviem kolēģiem pievērsās t.s. referentās grupas teorijai. Viņi vēlējās noskaidrot, kā masu komunikācijas līdzekļi ietekmē cilvēkus lēmumu balsošanā un preču pirkšanā. Savus novērojumus un atziņas zinātnieki apkopoja grāmatā „Personal Influence”. Tas bija darbs par uzskatu līderiem. Viena no svarīgākajām bija atziņa, ka uzskatu līderi darbojas horizontāli - starp savējiem, bet nevis vertikāli - augstāk vai zemāk stāvošās sociālajās grupās. Par to nākas padomāt Web 3.0 ideologiem.

Par masu mediju izklaidējošo funkciju plašāk sāka runāt ASV XX gs. 60.gados. Tādējādi tādām tradicionālām mediju funkcijām kā informēšana, izskaidrošana, mobilizēšana pievienojās jauna funkcija - izklaidēšanas funkcija.

Šajā sakarā gribas atcerēties H.Ortegu-i-Gasetu. Viņš mūsdienu cilvēku nosauca par „kartēzisko cilvēku”. Tātad cilvēku, kurš tiecās pēc zināšanu skaidrības un saprotamības. Nezināšana, neizpratne un nesaprotamība nav pieļaujama. Tās vispār ir destruktīvas parādības. „Kartēziskajam cilvēkam” komunikācija ir darbība, kuras mērķis ir izpratne,

Created with

zināšanas, skaidrība un saprotamība, bet bezdarbība asociējās ar klusēšanu, komunikācijas trūkumu. Arī tradicionālajos kosmoloģiskajos priekšstatos komunikācija iegūst globālu vērienu. Pasaules rašanās tiek saistīta ar dieva verbālo darbību: Un sacīja Dievs...sākumā bija Vārds...”Vecajā Ēdā” dievi sarunas gaitā nolemj radīt tādas laika vienības kā nakts, vakars, rīts, diena. Skaidrs, ka šodienas „kartēziskais cilvēks” grib arī izklaidēties un baudīt dzīvi.

Subkulturācija var atspoguļoties ne tikai sabiedrības diferenciācijā, bet arī sabiedrības dzīves vidē. Piemēram, lielās pilsētās var izveidoties savdabīgas telpiskās subkultūras. Maskavā var konstatēt mikrorajonu, ko var dēvēt par Arbata civilizāciju. Arbats, pateicoties savai specifikai, ir kļuvis par noteiktu simbolu un mītu ne tikai Maskavas iedzīvotāju priekšstatos. Arbatu var uzskatīt par savdabīgu vietu bifurkācijai, kurā koncentrējās cilvēka pašrealizācijas brīvība, tirgus ekonomika, internacionālisms, cenzūras brīvība un citu ierobežojumu nepastāvēšana. Arbatā organizētās politiskās akcijas vienmēr visdrīzāk atgādina farsu un politisko karnevālu, kas saplūst ar ielas kopējo dzīvi un ritmu - tirdzniecību, pastaigām, izklaidi. Arbatā galvenā valodas forma ir parodija, atgādinot krievu tautas teātri, pilsētas masu izklaidi XIX gadsimtā /1/.

Postmodernisma laikmetā, kad risinās sabiedrības subkulturācija, raksturīga ir arī sociāli telpiskās vides teritoriāli nevienmērīga attīstība /2/. Jaunbagātnieki, kuri radās XX gs. beigās galvenokārt pateicoties finansu biznesa mahinācijām, veido savu relatīvi noslēgtu dzīves telpu, kurā tiek liegts iekļūt citu sociālo grupu pārstāvjiem. Manhetenā pat ir ēka, kas ir norobežota ar grāvi un paceļamajiem tiltiem. Daudzās zemēs galvaspilsētas centrs pārvēršas par savdabīgu vadības pulti, ap kuru nomalēs veidojas kalpotāju dzīves anklāvi - arī zināmas telpiskās subkultūras.

Protams, ir labi zināms, ka valdošā ideoloģija vienmēr ir tiekusies strukturēt telpu. Tas var notikt ar likumdošanas palīdzību, personiskās intereses pasniedzot kā sabiedriskās intereses. Tas var notikt ar mediju palīdzību, manipulatīvi ietekmējot sabiedrisko domu vajadzīgajā virzienā.

Niklass Lumans vienā no saviem darbiem centās atbildēt uz jautājumu, kāpēc sabiedrība izmanto informāciju, labi zinot tās izcelsmes apšaubāmo un manipulatīvo raksturu /3/. Viņaprāt sabiedrība tā rīkojās tāpēc, ka tai nav cita ceļa. Protams, citi ceļi pastāv, bet tas aizņem daudz vairāk laika un līdzekļu. Var, piemēram, aizbraukt uz Londonas metro un pašam apskatīt teroristu organizētos sprādzienus u.tml.

Lieta ir tā, ka mūsdienu cilvēka zināšanas vairs neveidojas tiešā nepastarpinātā veidā, kad dominē ķermeniskums, kontinuitāte, bezgalīga variabilitāte. Agrāk socializācijā arī izpaudās mediālas formas - pasaka pirms miega, taču tagad ir savādāk. Jāņem ir vērā tas, ko panāca tehnika. Tehnika panāca to, ka cilvēku uztveres process automatizējās un iegūva lielāku ātrumu. Informācijas glabāšanas un pārraides līdzekļi pārauga savu tiešo mehānisko funkciju un pārvērtās par patstāvīgu masu mediju sistēmu, kuru H.Makluens raksturoja „medium is the message”. H.Makluens balstījās uz Harolda Innisa darbiem /4/.

K.Mangeims savā laikā esejā „Mūsu laikmeta diagnoze” rakstīja par militārās tehnoloģijas modernizācijas doto iespēju varu sagrābt mazākumam. Cilvēks ar šauteni apdraud dažus citus cilvēkus. Cilvēks ar bumbu apdraud simtiem cilvēku. Analoģiska koncentrācija ir notikusi vadības sfērā. Telefons, telegrāfs, radio, dzelzceļi, automašīnas ir paātrinājusi vadīšanas un kontroles centralizāciju, kā arī ir pieaugusi centralizācija sabiedriskajā domā, kam kalpo mehanizēta ideju masveida ražošana ar preses un radio

palīdzību. Var vadīt personisko dzīvi, psiholoģiskos procesus, masu emocijas. K.Mangeims raksta par sociālo tehnoloģiju, kura ierobežo sabiedrības attīstību un kura sabiedrībā ir kļuvusi svarīgāka nekā ekonomika un sociālā stratifikācija. Ar sociālo tehnoloģiju palīdzību, tātad arī sociālo tīklu/subkultūru palīdzību, var ierobežot, paātrināt vai sagraut ekonomiskās sistēmas, sagraut atsevišķas sociālās šķiras un to vietā izvirzīt citas.

Rezumējot sarunu par subkulturācijas rītausmu, var droši teikt, ka klasiski interpretētā masu komunikācijas ēra ir beigusies. Elektroniskajā civilizācijā masu komunikācija zaudē savu nepieciešamību, t.i., zaudē savu auditoriju. Masu komunikācijas vietā sāk doominēt komunikācija mazās grupās, proti, subkultūrās. Komunikācijas auditorijas populārākā forma vairs nav masu sabiedrība, bet subkultūra - relatīvi liela sabiedrības daļa, sociuma fragments.

Sabiedrības subkulturācija sasaucas ar vizualizācijas nostiprināšanos komunikācijā. Internets tāpat kā televīzija ir t.s. ekrāna komunikācijas līdzeklis, kad informatīvā slodze gulstās uz vizuālo materiālu un cilvēku redzi.

Sabiedrības subkulturācija sasaucās arī ar izmaiņām informatīvā materiāla mentālās organizācijas ziņā, jo tradicionālās hronoloģiskās mentālās organizācijas vietā ieviešās asociatīvā organizācijas forma. Tā rezultātā sistēmiskumu un sistēmisko ainu nomaina mozaika jeb „klipu apziņa”.

Subkultūru rašanos sekmē kapitālisms - iracionālais kapitālisms. Piemēram, finansu globalizācijai piemīt noteikta autonomija. Finansu segments kļūst par subkultūru ar planetāru vērienu. Finansu krīzi 2008.-2009.gadā veicināja šī autonomija - apzināta noslēgtība, izolācija, neielaižot savā teritorijā svešos. Bija radies šaura noslēgta klana monopols.

Arī transnacionālās korporācijas funkcionē kā subkultūras. Tās sadarbojās nevis ar nacionālajām valstīm, bet gan nacionālajām kultūrām. Tās veido savu juridikciju nevis valsts mērogā, bet virtuālo teritoriju mērogā, balstoties uz korporatīvajām normām.

Kapitālisms, kā zināms, ir nedaudzu privilēģija, taču kapitālisms nav iespējams bez visas sabiedrības aktīva atbalsta. Kapitālisma virzību veicina visa sabiedrība, kaut gan privilēģijas no kapitālisma tiek tikai nelielai sabiedrības daļai.

Kapitālisma liktenī liela loma vienmēr ir sociālajai hierarhijai. Katrā attīstītā sabiedrībā ir sociālā hierarhija. Tā var izpausties visdažādākajos sabiedrības dzīves segmentos: reliģiskajā, politiskajā, militārajā, zinātnes, finansēs utt. Katrā segmentā pastāv savas iespējas pacelties uz augšu attiecīgajā hierarhijā no pirmā stāva, kur dzīvo tautas masas lielākā daļa. Hierarhiskās grupas var naidoties savā starpā, var izstrādāt kompromisus, savienības, kā arī var saplūst vienotā supergrupā.

Kapitālisma attīstībai ir vajadzīga stabilitāte, kā arī valsts neiejaukšanās. Ja valsts visu kontrolē, tad kapitālisma attīstība ir apdraudēta. Taču šajā ziņā noteikti pastāv zināma robeža, - valsts nedrīkst biznesu atstāt pilnīgā pašplūsmē, tāpēc acīmredzot iracionālajam kapitālismam sekos valsts kapitālisms, kad valsts atkal centīsies stingri un konsekventi kontrolēt noteiktus cilvēku darbības segmentus.

Subkultūru veidošanās un pastāvēšana ir organiski vienota ar kapitālisma eksistences nosacījumiem. Subkultūru rašanās ir vienota ar kapitālismā pastāvošo hierarhiju, kapitālisma stabilitāti, kā arī valsts līdzdalības pakāpi kapitālisma virzībā.

Angļu sociālais filosofs Zigmunds Baumans raksta, ka mūsdienu sabiedrība dzīvo tādā

Created with

teritorijā, kuru iepriekšējā kultūra atzina par nepiemērotu dzīves telpu. Apzīmējums „nepiemērota dzīves telpa”, protams, nav jāsaprot tiešā nozīmē. Zinātnieks par nepiemērotu dzīves telpu sauc attiecības starp privātumu, individuālo, personisko no vienas puses un sociālo no otras puses. Lieta ir tā, ka Z.Baumana ieskatā mūsdienās ir izzudusi sabalansētība starp sociālo un individuālo. Sabalansētība pastāvēja iepriekšējos laikmetos. Angļu zinātnieka ieskatā sabiedrībā tagad ir saskatāmas sekojošās tendences.

Pirmkārt, mazinās cilvēku interese par kopīgu darbību. Arvien neskaidrāks kļūst tas, ko vajadzētu darīt dzīves uzlabošanai, lai pasaule kļūtu labāka, ietu uz priekšu, nenoslāņotos nabadzīgajos un bagātajos, bagātās valstīs un nabadzīgās valstīs.

Otrkārt, mazinās valsts spēja risināt problēmas savā zemē. Valsts ir zaudējusi interesi par sabiedrības ideoloģisko mobilizāciju. Z.Baumana ieskatā globalizācijas jēdziens tika ieviests tad, kad visi saprata to, ka globālo sakaru tīklu rašanās iznīdē kontrolejamību un prognozējamību. Globalizācijas jēdziens tādējādi palīdz aprakstīt stihiskus un haotiskus procesus, kuri risinās bez to cilvēku konkrētas līdzdalības, kuri vada, plāno, pieņem lēmumus un atbild par to izpildi. Globalizācija ir atrauta no valsts un tās varas. Globalizāciju var tāpēc nosaukt par „jauno pasaules nekārtību”.

Treškārt, palielinās dzīves nenoteiktības un divdomības izjūta. Tātad mazinās dzīves stabilitātes izjūta, zūd interese par politiku, nākotni. Cilvēkos savas bezspēcības dēļ rodas agresivitāte. Tās izvirdumi vērojami uz ielas, futbola stadionu tribīnēs.

Z.Baumans intriģējoši sāk savu grāmatu /5/. Pirmajā teikumā viņš citē Bleza Paskala vārdus, ka ļaudis faktiski var būt tik lielā mērā ārprātīgi, ka viņu atturēšana no ārprāta var pārvērsties jaunā neprāta formā. Ārprāts piemīt gan pašām masām, gan masu medijiem, kuri „skalo smadzenes” tirgus interesēs. Vainīgi var būt arī citi faktori, taču jebkurā gadījumā rezultātā nākas runāt par zināmu kolektīvo prāta aptumšošanos. Cilvēki balstās uz savu prātu, iemaņām, profesionālo sagatavotību, bet viņus māna un neļauj izprast īstos iemeslus cilvēku ārprātam.

Cilvēkiem nevar pārmest saprāta trūkumu, taču dzīves realitāte ir tāda, ka to ietekmē pirmatnējais grēks falsificēt īsto cilvēcisko potenciālu un ierobežo emancipācijas iespējas. Cilvēki nav iracionāli un apdullināti, tomēr viņi nespēj izvēlēties pareizo stratēģiju, kas ļautu izmainīt spēles noteikumus viņiem par labu. Ideoloģiskās hegemonijas apstākļos cilvēki tiek novesti tur, kur vēlas ideoloģijas autori. Galvenais ir ievirzīt „pareizās sliedēs” cilvēku ikdienas dzīvi, jo viss pārējais atrisināsies pats no sevis. Cilvēku, saprātīgu būtņu, enerģiju nedrīkst novest konstruktīvā gultnē, lai cilvēki nevarētu sasniegt saprātīgus mērķus. Tātad mūsdienās cilvēku dzīves līmenis ir sasniedzis tādu pakāpi, par kuru nākas izskaidroties psihiatrijas kategorijās.

Z.Baumans raksta par cilvēku nedrošību un nepārliecinātību. Tas ir iemesls, kāpēc cilvēkus tik viegli iepīt visādās darbībās, stimulējot patērēšanas instinktu un uzspiežot ideoloģiskās manipulācijas.

Kā skaidro Z.Baumans, individuālais šodien iejaucas sociālajā nevis lai sociālajā atdalītu privāto un individuālo, bet gan lai sociālajā akcentētu un sociālajā tīksminātos par privātumu; piemēram, par politiķu, aktieru privāto dzīvi, to apjūsmojot un izsmejot. Tātad sastopama tendence tīksmināties par sabiedrisko darbinieku privāto sfēru. Z.Baumans atzīt, ka pie tā ir novedusi individualizācija. Minētais atzinums balstās uz vairākiem argumentiem.

Pirmkārt un galvenokārt ir jāņem vērā, kas ir individualizācija. Tas var palīdzēt raksturot individualizācijas sekas.

Otrkārt, individualizācija ir socializācijas formu noliegšana, opozīcija pret sabiedrībā pieņemtajām normām un dzīves kārtību.

Treškārt, individualizācija ir sabiedrībā pieņemto normu aizstāšana ar individualizētām normām - īslaicīgām un saistītām ar personiskajām velmēm un tieksmēm.

Ceturtkārt, individualizācija, protams, nevar noliegt indivīda un sabiedrības savstarpējo vienotību. Taču individualizācijas laikā tiek uztverta ne tik daudz indivīda sadarbība ar sabiedrību kā indivīda maniakālā tieksme realizēt savu unikālo ceļu, unikālo biogrāfiju, tādējādi spītējot sabiedrībai.

Novērojumiem par tagadni vielas pietiek. Var, piemēram, novērot, ka šodienas sabiedrībā cilvēks zaudē kontroli par svarīgākajiem sociālajiem procesiem. Tā rezultātā cilvēks ir nonācis lielā nenoteiktībā un pieaug neaizsargātība pret radikālām pārmaiņām, kuras cilvēks nav spējīgs kontrolēt. Cilvēks atsakās no ilglaicīgiem mērķiem un koncentrējās uz tūlītēju rezultātu sasniegšanu, kas galu galā dezintegrē gan sociālo, gan privāto dzīvi. Tā visa rezultātā notiek cilvēka dzīves strauja fragmentācija. Cilvēks redz, ka kolektīvā griba neko nevar panākt un cilvēka likteni pārvalda kaut kādi nezināmi spēki. Tas mazina cilvēka politisko gribu, iniciatīvu, ieinteresētību. Globalizācija, starptautiskais kapitāls, transnacionālās korporācijas ir tie maģiskie transcendentālie spēki, kas nav saistīti ne ar kādu morāli un pret kuriem cilvēks izturās kā pret fatālu spēku.

Z.Baumana ieskatā globalizācija, kas 80.gados nomainīja universializāciju, ir kvazistilistisks, neplānots, neparedzēts, spontāns un nejaušs fenomens. Globalizācija cilvēkam traucē plānot savu dzīvi. Turklāt dzīves plānošanas deficīts tiek traktēts kā pozitīva perspektīva cilvēka dzīvē. Nenoteiktība tiek skaidrota kā labums un labākā iespēja no visiem variantiem. Brīvība ir indivīdiem, bet vēl lielāka brīvība ir globalizācijas spēkiem, kuri ietekmē cilvēka dzīvi. Cilvēks ir ieguvis plašu brīvību, taču šo brīvību pavada neskaidrība, nenoteiktība, nepārliecinātība, kas izraisa diskomfortu. Nenoteiktība pati sevi nodrošina. Tajā laikā, kad cilvēks zaudē kontroli pār savas ekonomiskās dzīves apstākļiem, nenoteiktība sāk izmainīt vērtību sistēmu: lai pielāgotos jaunajiem apstākļiem, cilvēks pats sāk noliegt stabilitātes un perspektīvas nepieciešamību normālai dzīvei.

Pret globālajiem spēkiem kapitulē atsevišķi cilvēki, valdības, partijas, apgalvojot, ka neko vairs nevar izdarīt. Cilvēks atsakās no ilglaicīgiem nākotnes plāniem, mērķiem, uzdevumiem. Tas praktiski nozīmē, ka zūd interese par kultūras tradīciju turpināšanu, zūd ģimenes pamati un vērtības, zūd kontinuitāte starp paaudzēm un tiek gaidīta tikai bauda no ikdienas norisēm. Baudas gaidīšana kļūst par galveno stratēģisko mērķi ik vienā dzīves formā un risinājumā. Cilvēks akceptē tikai to, kas var sagādāt baudu.

Skaidrs, ka hēdonisma procesā vispirms degradējās morāle: cilvēks zaudē pašcienu un kļūst par tādu pašu kā visi pārējie, kuri rūpējās tikai par savu elementārāko instinktu apmierināšanu un baudas gūšanu. Arī cilvēku savstarpējās attiecības tiek vērtētas no lietderīguma (baudas sagādāšanas) viedokļa, bet nevis attiecību radīšanas un garīgās vitalitātes viedokļa. Degradējās ideāli mērķi un vērtības, kas nav tūlīt izbaudāmas.

Masu sabiedrībai adresētās ideoloģijas līmenis agrāk bija augstāks. Ideoloģijas saturs tādējādi automātiski vadās no atziņas: jo cilvēki izveido efektīvāku tehniku, jo viņi paši kļūst primitīvāki, jo pielāgošanās dzīves apstākļiem (pateicoties tehnikas iespējām cilvēku dzīves atvieglošanā) iemidzina intelektuālo potenciālu, kas atrofējās. Arturo Peress-Reverte vienā no saviem romāniem raksta par tehniskā progresa ietekmi uz cilvēku morāli. Spāņu izcilais prozaiķis saka, ka īstam aristokrātam piestāv tikai rapieris, jo zobens ir vulgārs un nav piemērots paukošanās mākslai. Bet vispār nogalināt no attāluma (nošaut) ir necienīga lieta, un pistole simbolizē mūsu civilizācijas pagrimumu.

Protams, labi ir zināms, ka viduslaikos vīrietim bija jāprot apieties ar rapieri, zobenu,

XIX gadsimtā - ar spalvaskātu, bet mūsdienās - ar kredītkarti. Sokrāts mācija, ka dzīve ir sagatavošanās nomiršanai. Tagad mūsdienu sokrāti var teikt - dzīve ir sagatavošanās pensijai. Mūsdienās tikai filosofi (un arī ne visi t.s. filosofi) atceras, ka dzīves spēka avots un vitālais pamats ir nepietiekamība, bet nevis pārpilnība. Izsalkums, miega bads, seksuālā nepietiekamība rada vēlēšanos, kuru piepildīšana virza dzīvi. Mišels Fuko „Seksualitātes vēsturē” par varas priekšmetu tradicionālā sabiedrībā atzīst asinis un nāvi. Buržuāziskajā sabiedrībā par varas priekšmetu ir kļuvis sekss un materiālā dzīve.

Tagad nākas konstatēt daiļliteratūras apsīkumu. Daudzi domā, ka tas notiek rakstnieku trūkuma dēļ. Taču citi uzskata, ka vainīga ir pati sabiedrība, bet nevis rakstnieki. Agrāk rakstnieki rakstīja par mīlestību, varoņdarbiem, bruņinieku turnīriem, aristokrātijas saloniem, muižnieku ģimenes konfliktiem, inteliģences garīgajiem meklējumiem. Mūsdienās aprakstīt vidusšķiras tikumus un dzīves normas rakstniekiem nav interesanti. Daiļliteratūras apsīkumu veicina pati sabiedrība - tās dzīves pelēcība un garīgais seklums. F.Šillers 1788.gadā teica, ka turpmākajos divos gados vairs nelasīs sava laika autorus, bet tikai Homēru un citus antīkos autorus.

Labi ir zināma grāmatas loma cilvēku socializācijā un inkulturācijā. Grāmata sekmē individuālismu. Tie, kuri ciena grāmatu, mīl tikai sevi un viņiem ar to pietiek. Viņiem nav vajadzīgs otrs cilvēks, citi cilvēki. Grāmata ir viņu sabiedrība, viņu subkultūra, kura viņus pilnā mērā garīgi apmierina.

Politiskajai varai mūsdienās, kad esam iemanījušies pat grāmatveikalus pārvērst par izklaides industrijas sastāvdaļu, vairs nav jāorientējās uz tādām kategorijām kā labais un ļaunais. Politikai nav jārūpējās par sabiedrības labklājību un nācijas interesēm. Konfūcijs mācija, ka politiskās pārvērtības ir jāsāk ar savas sirds pārkārtošanu. Pēc tam seko personiskā pašpilnveidošanās, pēc tam ģimenes, valsts un pat pasaules pārkārtošana. Šodien politiķis sāk visu ar savas personālās partijas izveidošanu, kas kalpos viņa interesēm.

Agrāk ideoloģija bija piesātināta ar augstiem ideāliem un domu par nākotni. Tagad plurālisma laikmetā un ideoloģiskā nihilisma laikmetā ideālu līmenis ir ievērojami noslīdējis vai vispār neeksistē. Cilvēks ir atstāts pats savā vaļā. Protams, tas ir zināms, ka morālos principus var nostiprināt tikai atsevišķi cilvēki - morālie līderi, bet nevis sociālie institūti - šajā gadījumā „no augšas” formēta ideoloģija.

Tāda savvaļā palaista cilvēka dzīve palielina nepārliecinātību. Visa uzmanība tiek koncentrēta savai dzīvei un tā tiek novirzīta no sabiedriskajām sfērām. Cilvēks tiecas saskatīt optimālu risinājumu savai dzīvei, bet, ja tas neizdodas, var nodoties iztēlei -iztēles spēlei, lai savās acīs izskatītos saprātīgs un dzīvotspējīgs. Visbiežāk šī iztēles spēle beidzas ar vainīgo meklēšanu un visu vainu uzveļot politiķiem, teroristiem, bandītiem. Tas ir vērojams arī Web 2.0 sfērā.

Cilvēka personībai ir divi kritēriji: personība de jure un personība de facto. Katrs indivīds formāli ir personība, taču praktiski ne visi ir personības. Personības veidošanās iespējas sabiedrībā vienmēr ir aktuāls jautājums. Tikai personība de facto ir spējīga kontrolēt savu dzīvi un izvēlēties to, ko vēlas savai dzīvei. Starp personībām de jure un personībām de facto pastāv plaisa, kura nevar tikt aizbērta indivīdu pūliņu rezultātā. Šo plaisu aizbērt ir jāpalīdz valstij, un valsts loma šajā ziņā ir liela, nodrošinot apstākļus personību izaugsmei.

Šodien faktiski neviens nerūpējās un neaizsargā personības autonomiju no masu sabiedrisko spēku uzbrukuma. Agrāk personības galvenā problēma bija sabiedrības diktāts: sabiedrības velme ierobežot personības brīvību un personības izvēli. Valsts un tās birokrātija kā bezpersonisks spēks simbolizēja šo pretdarbību personībai. Šodien valstij nākas aizsargāt sabiedrisko sfēru vispār, jo tā izzūd: ieinteresēto pilsoņu skaits kļūst arvien mazāks un arī pašas valsts reālā vara kļūst mazāka.

Sabiedriskā sfēra tagad vairs necenšas kolonizēt privāto sfēru. Gluži pretēji: privātā sfēra pakļauj sabiedrisko sfēru, izdzenot no tās visu, kas nevar būt noderīgs privātajām interesēm un mērķiem. Cilvēki tīksminās par publisko personu intīmo dzīvi: salīdzina to ar savu dzīvi, gūstot gandarījumu - lūk, „viņi” nav labāki par „mani”.

Arī vara norobežojās no sabiedrības. Ja agrāk varas darbības teritorija bija pilsētas laukums, parlaments, tad tagad par varas darbības teritoriju kļūst „elektroniskie tīkli”. Sabiedriskā telpa arvien vairāk atbrīvojās no savām funkcijām, kad indivīdu intereses saplūda ar sabiedrības interesēm un bija dialogs starp individualizēto un sabiedrisko.

Tas, ko vēl nesen dēvēja par sociālo progresu, tagad vairs neeksistē. Sociālo progresu var mērīt pēc tā, cik lielā mērā cilvēks var sevi kreatīvi apliecināt attiecīgajā sabiedrībā un cik liela ir viņa brīvība attiecīgajā sabiedrībā.

Šodien ir vērojamas bailes no vārda „progress”. Tas tāpēc, ka zinātniskajā komunismā „progress” bija centrālais pozitīvais jēdziens. Progresa vārdā dzīvo cilvēks, sabiedrība. Progresa vārdā attīstās kultūra. Mūsdienu sabiedrībā vārdu „progress” ne visai mīl arī tāpēc, ka progresu var konstatēt tikai ekonomiskajā un zinātniski tehniskajā jomā. Par progresu antropoloģiskā un sociālā aspektā ir daudz grūtāk runāt.

Subkultūru rītausmā aktuāla ir tēma komunikācija un brīvība.

Mūsdienu sabiedrības galvenie principi ir informācijas un komunikācijas brīvība. Tas ir mūsdienu laikmeta kategoriskais imperatīvs, un tas nosaka komunikācijas procesu paātrinājuma nenoveršamību, neatgriezeniskumu, sakaru kanālu visuresamību un informācijas caurspīdīgumu, pārskatamību, pieaugumu.

Sociologi un psihologi zina, ka komunikatīvie kontakti mazās grupās, pie kuras cilvēks ir nolēmis piederēt, lai izjustu neformālu atmosfēru, var pārvērsties nomācošā faktorā. Iemesli vairāki: garlaicība, viendabīgās informācijas pārsātinātība, kā arī tāds nomācošs faktors, kā sociālā nomāktība, kuru var izraisīt pati sabiedrība ar savu nemitīgo klātbūtni, ko var uzskatīt par defektu sabiedriskās dzīves organizācijā.

Nomāktība vienmēr rodas, ja cilvēka velmes nesaskan ar reālajām iespējām rīkoties saskaņā ar šīm velmēm. Sabiedrība rada indivīdam milzīgas iespējas, un tajā pašā laikā var sekmēt nomāktību.

Pilnu brīvību var iztēloties tikai saistībā ar absolūtu vientulību - pilnīgu atsacīšanos no komunikācijas ar citiem cilvēkiem. Taču tāds stāvoklis ir nereāls pat teorētiski. Ja tas notiktu, tad cilvēks nonāktu vienatnē ar dabas spēkiem, jo fiziska izdzīvošana bez citiem cilvēkiem ir neiespējama. Tikai komunikācijā ar citiem cilvēkiem, cilvēks apstiprina izvēles iespējas un viņa darbība iegūst jēgu. Tātad komunikācija sniedz vitālu bāzi pašapziņai - no vienas puses darbības izvēlei, no otras puses dzīves jēgai vispār.

Cilvēka izvēle ir unikāla ļoti reti. Tā vienmēr ir kādas sociālās grupas akceptēta izvēle, aizgūta un retrospektīva izvēle. Totāla norobežošanās no sabiedrības sekmē nepārliecinātību un neaizsargātību. Ar to pietiek, lai brīvības klātbūtne izzustu vai nestu zaudējumus. Totāla brīvība drīzāk var būt ideāls apziņas eksperiments, bet nevis prakse. Brīvības izjūta reālāk ir saistīta ar to kompleksu, kuru mēdz dēvēt par privātās dzīves spēku.

Privātumu nodrošina aizliegums citiem ienākt noteiktā telpā, vidē, laikā. Privātuma prakse ir epizodiska parādība. Ja tas tā nav, tad cilvēks privātuma realizācijas gaitā var nonākt vientulībā. Privātums ir sociāla terapija, izejot no sociuma un atgriežoties sociumā pēc saviem ieskatiem. Privātuma iespēju likvidācija var būt soda veids, didaktisks līdzeklis, piespiežot cilvēku pakļauties sociālajai kārtībai.

Labi ir zināms cilvēka esamības ambivalentums: tieksme pēc brīvības no vienas puses un tieksme pēc sociālās saskarsmes un komunikācijas no otras puses. Tā ir cilvēka esamības pastāvīga prasība. Abas puses kaut ko prasa vienmēr. Šo prasību sabalansētība nosaka cilvēka ikdienā valdošās grupas kaislības.

Šo prasību sabalansētība attiecas ne tikai uz atsevišķa indivīda dzīvi, bet arī uz indivīda, tā teikt, vēsturisko izjūtu. Piemēram, pārejot no vienas sociāli ekonomiskās iekārtas uz otru iekārtu mainās brīvības - nebrīvības (sociuma izraisītās nomāktības) ideālie varianti. Sociālisms (padomju variantā), kā zināms, asociējās ar indivīda brīvības ierobežošanu, salīdzinot ar kapitālismu. Sociālismā komunikācijas klātbūtne un perspektīvas būtiski atšķirās no kapitālisma komunikācijas prakses.

Ž.-Ž. Russo savā laikā izteica negaidītu priekšlikumu. Viņš gribēja piespiest cilvēkus būt brīviem. Tātad cilvēku brīvība tika apvienota ar cilvēku obligāto pienākumu būt brīviem. Ja kāds šo pienākumu nepilda, tad viņš ir jāpiespiež to pildīt. Arī pēc Russo sociālajā filosofijā ir sastopams jautājums par despotisku valdnieku nepieciešamību, lai liktu ievērot veselā saprāta diktētos principus un cilvēki pareizi un lietprātīgi izmantotu savu brīvību.

Cilvēka pilnveidošanās un pašapliecināšanās vēsturiski vienmēr ir bijusi vienota ar demokrātiju un totalitārismu. Indivīda identitātes nepabeigtība un atbildība par šo nepabeigtību ir aktuāla problēma. Identitāte nav privāta lieta, privāta rūpe. Cilvēka identitāte ir sabiedrības produkts. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, sabiedrības forma, kurā mēs dzīvojam, ir atkarīga no tā, kā tiek risināts individualizācijas uzdevums. Tā ir banāla patiesība, kuru reti atceras.

Individualizācijas jēga ir atbrīvot cilvēku no mantotās sociālās lomas. Individualizācija ir vēlēšanās cilvēku virzīt uz kaut kādu mērķi. Ž.-P. Sartrs rakstīja, ka nepietiek piedzimt kā buržuā. Vajag arī dzīvi nodzīvot kā buržuā.

Piekritīsim, tāds viedoklis var būt tikai jaunajos laikos. Tāds formulējums nebija iespējams prinču, grāfu, zemnieku, vergu, dzimtcilvēku laikmetos. Tikai Jaunajos laikos sāka pievērsties cilvēku individualizācijai. Tomēr sociālie slāņi netika likvidēti. Sociālos slāņus nomainīja šķiras, kuras atkal mūsdienās radikāli transformējās, kad sociumā veidojas ne tikai jauna šķiriskā struktūra, bet jauni sociālie slāņi vispār. Spilgtākais piemērs ir t.s. transnacionālā elite.

Šodien cilvēks nevar būt skaidrībā par savu vietu sabiedrībā. Cilvēks nezina, kas būs pēc kāda laika. Agrāk cilvēks zināja, ka viņš nomirs tajā pašā sociālajā slānī, šķirā, kurā piedzima. Maksa Vēbera „instrumentālā racionalitāte” ir tagad atmirusi, jo vairs neregulē cilvēka darbību un uzvedību, kā tas bija XX gs. sākumā. Tolaik cilvēkam bija saprotami viņa dzīves mērķi un viņam tikai atlika izvēlēties līdzekļus to sasniegšanai.

Kapitālisma patērēšanas fāze šodien ir skaidri izteikta. No vienas puses grandiozi ir pieaugušas cilvēka iespējas sevi realizēt visdažādākajās darbības sfērās. Taču no otras

puses ir pieaugusi cilvēka sociālā kontrole ar dažādu informācijas tehnoloģiju starpniecību, sociālo darbinieku profesionālajām manipulācijām. Tam visam tagad pievienojās Web 2.0 un subkulturācija vispār. Cilvēka dzīvi senāk regulēja bads, dabas tirānija, apspiestība. Tagad cilvēka dzīvi regulē sociālie faktori, sociālo attiecību integrācija atsaucās uz cilvēku daudz vairāk nekā senāk.

Kapitālisma sociāli ekonomiskā formācija sākās kā indivīda brīvības nodrošinātājs. Kapitālisma patoss bija organiski saistīts ar indivīda brīvības pieaugumu, garantējot katram maksimālas iespējas savu talantu, interešu, velmju realizācijā.

Mūsdienu kapitālisms to vairs nenodrošina un arī netiecas nodrošināt pat ideoloģiski demagoģiskā formā. Indivīda sociālās atkarības pakāpe ir izmainījusies kapitālisma pastāvēšanas laikā. Atsevišķi sociālie filosofi atzīst, ka brīvības konkurences apstākļos citādi nevarēja būt, jo šie apstākļi ir spējīgi pakļaut katra brīvajā konkurencē iesaistītā indivīda brīvību. Tie, kuri uzvar konkurencē, pakļauj tos, kuri zaudē.

Pie tam mūsdienu kapitālismā ir izzuduši magnāti (Fordi, Rokfelleri u.c.) kā paši sevi izveidojuši fenomeni. Šodien bizness balstās uz citiem principiem. Tā rezultātā arī zūd priekšstats, ka visas veiksmes cilvēka dzīvē ir atkarīgas tikai no viņa paša. Šodien cilvēka karjerā svarīga loma ir nevis viņa talantam, gribas spēkam, enerģiskumam, bet gan daudziem ārējiem faktoriem. Studijas prestīžā universitātē var izšķirt daudz vairāk nekā paša studenta talants un intelektuālais potenciāls.

Zinātnieki uzskata, ka masu apziņā šodien magnāta ideāla/mīta vietā vēl nav nostiprinājies jauns ideāls/mīts. To, ko agrāk kapitālists-autodidakts uzskatīja par brīvību un savas brīvības sastāvdaļu, tagad jauno laiku karjerists ir zaudējis kā pašu par sevi saprotama konformisma sastāvdaļu. Konformisma līmenis ir pieaudzis. Nomāktības „porcija” ir lielāka. Cilvēkiem nākas samierināties ar konformisma un nomāktības neizbēgamību.

Kapitāls ilgu laiku rūpējās tikai par ražošanu - ražošanas intensitātes un rentabilitātes palielināšanu, tehnoloģisko pilnveidošanu, darbaspēka kvalifikācijas un darba ražīguma paaugstināšanu, menedžmentu. Kapitāls tā varēja rīkoties tāpēc, ka ar saražotās produkcijas realizāciju un patērēšanu nebija nekādu problēmu. Preces pietika visiem un varēja būt pat zināms preču deficīts.

Tagad nākas domāt par patērēšanu - saražotās produkcijas pārdošanu. Kapitāls neapdomīgi radīja preču pārprodukciju, tāpēc tagad ir jārūpējās par patērētāju „ražošanu” - pircēju vairošanu, pirkšanas stimulēšanu, patērēšanas kaislību uzkurināšanu. Rietumu kapitālisms ar patērētāju ražošanas problemātiku saskārās no XX gs. 30.gadiem, bet īpaši - no 70.gadiem. Tas notika tāpēc, ka zinātniski tehniskais progress sāka kalpot nevis armijas un bruņošanās prasībām, kā tas bija vienmēr agrāk, bet gan tirgus prasībām. Pēc II Pasaules kara vispirms un visefektīvāk tas notika Japānā, kurā militārā sfēra netika attīstīta. Japāņu inovatīvā enerģija tika novirzīta, piemēram, uz sadzīves radioelektroniku, ar savu produkciju 70.gados iekarojot pasaules tirgu. Tagad tas ir vispārzināms fakts, ka pat ASV t.s. kara militārajam kompleksam ir lielas problēmas, lai izmantotu savām vajadzībām visjaunākos zinātniski tehniskos sasniegumus. Ja agrāk viss jaunākais vispirms nonāca militāristu rokās, tad tagad tā vairs nenotiek un inovācijas pirmie izmanto biznesmeņi.

Tomēr šodien neviens nevar skaidri pateikt, kāpēc pasaule ir nonākusi tik dziļi virtuālajā ekonomikā. Daudzi raksturo krīzi kā kredītu stratēģijas avantūrismu. Cits

Created with

izskaidrojums: patērēšanas daudzveidības pārražošana. Patērēšanas fantoma krahu izraisīja mēra sajūtas trūkums. Vēl cits skaidrojums: brīvības pārražošana. Web 2.0 noteikti pārražo brīvību, ko centīsies nedarīt Web 3.0.

Brīvībai ir materiāls aspekts: noteikts dzīves veids, nodarbošanās veids, pašapziņas veids. Aizvadītajos 20 gados cilvēki domāja ne tik daudz par deficitāro vajadzību un animālistisko vajadzību apmierināšanu, bet gan par savu stāvokli sabiedrībā, pašrealizāciju utt. Visi gribēja dzīvot un strādāt tā, kā gribas. Iracionālā kapitālisma tirgus centās šīs prasības stimulēt un apmierināt. Tagad atklājās, ka tirgus ir pārcenties. Pārcentušies ir arī cilvēki, un viena daļa nolēma ievērot mērenību.

Velmju ekonomikai ir vāja vieta, jo no zināmas velmju daļas var atsacīties un tad nekas nenotiek. Turklāt nekad nevar zināt, no kā cilvēki atsacīsies. Zināmā mērā krīze ir patērēšanas racionalizācijas sekas. Cilvēki ir sākuši domāt par savām reālajām vajadzībām un mazāk vadīties no iracionālajām velmēm.

Nav aizmirstams, ka preču un pakalpojumu asortimenta daudzveidība ir brīvības faktors, pēc kā visi cilvēki tiecās. Krīzes viena problēma ir neuzticība. Neuzticību ir jāvada - asortiments ir jāpārplāno. Tirgum nav svarīgi tas, kas ir īstenībā un kam ir reāli jābūt. Tirgum ir svarīgi tikai tas, ko cilvēki domā. Faktiski svarīgi ir nevis tas, ko cilvēki domā, bet gan tas, uz kurieni tiecās vairākums. Antikrīzes recepte: cilvēkiem ir jāmācās iegūt baudu un emocijas kaut kur citur, bet ne tikai patērēšanas kaislībās.

Daudzveidība, reāla un imitēta, ir centrālais nervs masu sabiedriskajā attīstībā aizvadītajos 40 gados. Daudzveidība palīdzēja cilvēkiem strādāt un atpūsties, bet galvenais - konsolidēties subkultūrās. Lietu daudzveidība kalpo kā zīmes un signāli komunikācijā: nosaka cilvēka piederību subkultūrai un ilustrē sociāli funkcionālās velmes.

Patērēšanas sfēra ir vienīgā masu sabiedrībā, kur tiek dota iespēja individualizācijai, tādējādi kompensējot individualizācijas iespēju trūkumu citās dzīves sfērās. Bet vai tas ir reāli? Arī preču un pakalpojumu sfērā ir viltus individuālā izvēles brīvība, un Ž.Bodrijārs to savās grāmatās lieliski pierādīja XX gs. nogalē.

Nākas lasīt, ka šodien masu ideoloģiskās apstrādes formas un līdzekļi ir mainījušies: ideoloģijas vietā rīkojās polittehnologi un „imidžmeikeri”. Tomēr liekas, ka tas ir viens un tas pats. Mainījušies ir apzīmējumi vienai un tai pašai parādībai, proti, ideoloģiskajai darbībai. Jēdzienus „pūlis”, „masa” tagad ir aizstājuši eifēmismi „vidusmēra cilvēki”, „vienkāršie cilvēki”, „vienkāršā tauta”, kura tiek demagoģiski „piarēta” kā sociuma mentālais stabilizators, visdažādāko kultūras vērtību glabātaja, garīguma pirmavots, vēsturiskā optimisma garants u.tml.

Intelektuālā elite pašaizsardzības nolūkā ar „pūli” un „masām” sabiedrību sāka biedēt no XIX gs. beigām, lai izceltu savu identitāti un vajadzību cilvēku dzīves visdažādāko jautājumu risināšanā. Intelektuāļi regulāri atgādina, ka „pūļa” un „masas” politiskā apdāvinātība nav nekas cits kā verdziska un akla uzticība tam politiskajam spēkam, kas attiecīgajā laikā ir pie varas. Ž.Bodrijāra XX gs. 60. un 70.gados sarakstītajās grāmatās masa ir tukšums, kurā individuālās daļinas vienu ar otru savieno tukšums. Masa ir tumšs bezdibenis, kurā nogrimst sociālais /6 /.

F.Nīče un viņa ietekmē Z.Freids uzskatīja, ka cilvēces vēsturē kultūra vienmēr ir ierobežojusi un slāpējusi cilvēku cilvēciskās velmes. Cilvēks socializācijas un inkulturācijas procesā faktiski apgūst visdažādākās normas, kuras principā ierobežo viņa brīvību - iespēju rīkoties saskaņā ar savām velmēm. Cilvēks ir spiests ievērot attiecīgajā

kultūrā pieņemto kārtību. Tātad cilvēks ir spiests dzīvot tāpat kā dzīvo pārejie cilvēki viņam līdzās. Cilvēks nekad nevar rīkoties saskaņā ar savu gribu, jo vienmēr ir spiests pakļauties kultūras normu spiedienam. F.Nīče tāpēc cilvēku nosauca par mājas dzīvnieku

- dzīvnieku, kurš ir pieradināts un iedresēts dzīvot noteiktā veidā, kā arī spiests atsacīties no savām velmēm.

Kultūras represīvā klātbūtne ik uz soļa cilvēka dzīvē nomāc viņa instinktīvās velmes. Tāpēc var jautāt, vai masu kultūra ir spējīga pavērt ceļu cilvēka brīvībai un velmju piepildīšanai? Izrādās, ka tas ir iespējams, bet tikai vienai cilvēku daļai. Interesanti, ka masu cilvēks masu kultūras laikmetā patiešām kļūst brīvs. Viņu vairs nenomāc kultūras normas, t.i., viņš pats tagad veido kultūras normas saskaņā ar savu brīvības izpratni, bet galvenais - saskaņā ar saviem cilvēciskajiem instinktiem. Viņš skatās un lasa tikai to, ko vēlas, bet nevis to, ko uzspiež kultūra.Viņš subkulturācijas apstākļos var izvēlēties sev garīgi un morāli tuvus biedrus un Web 2.0 vidē nodoties bezgalīgi ilgai tērzēšanai ar sev radniecīgām dvēselēm.

Mūsu dzīve šodien ir nonākusi līdz tādam līmenim, ka zinātnieki jēdzienā „prece” iekļauj gan ražošanas produkciju un pakalpojumus, gan politiķus un politiskās partijas. Prece kļūst par cilvēka represīvi ierobežoto dabisko velmju simbolisku aizvietotāju uz kādu laiku, jo prece ir mākslīgs simbols. Lai preci pārdotu, ir jāpārvar patērētāja pretestība. Prece ir jāiepako tādā simboliskā formā, lai stimulētu patērētāju velmes to nopirkt.

2010.gada 9.februārī Maskavā Valsts universitātē „Ekonomikas augstskola” (slavenajā „viškā”) notika diskusija par brīvības problemātiku (par to varēja lasīt universitātes saitā: hse.ru). Diskusijas laikā neparastu priekšlikumu izteica amerikāņu fonda „Atlas” viceprezidents Toms Palmers. Viņš runāja par „mācībām brīvībai”. Viņa galvenā tēze bija sekojošā. Cilvēki ir jāmāca par liberālām un demokrātiskām idejām, jo bez speciālas mācīšanas šīs idejas nenostiprināsies sabiedrības masās. Autors oriģināli ieteica organizēt mācīšanas procesu. Šo procesu viņš saprot ļoti mūsdienīgi: attiecīgās idejas masām ir jāpiedāvā tādā pašā veidā, kā pašlaik masām tiek piedāvātas preces un pakalpojumi. Pie tam mārketinga akcijām un reklāmai nav jāakcentē ideju būtība, bet gan ideju patērēšanas vērtība. Ideju patērētājiem ir jāieskaidro, ka demokrātija un liberālisms nav tādas abstraktas un daudzu cilvēku reālajā dzīvē maz izmantotas parādības kā brīvība, vārda brīvība, ticības brīvība, biznesa brīvība. Sabiedrības masas ir jāpārliecina, ka no demokrātijas un liberālisma ir atkarīgs preču daudzums supermārketos, karstais ūdens virtuves un vannas istabas krānos, policista, tiesneša darbs utt. Idejas ir jāpropagandē tādā veidā, lai klienti tās varētu emocionāli izjust, bez intelektuālas piepūles ātri un saprotami izprast. T.Palmers piemērā minēja aforismu „Kapitālisms bez zaudējumiem ir tas pats, kas reliģija bez elles”. Tādus aforismus ir jāpropagandē medijos, blogos masu sabiedrībai tāpat kā citas viņu baudai paredzētās lietas.

Rietumu civilizācijā sastopamo un perspektīvā gaidāmo attieksmi pret cilvēku shematiski var iedalīt četros posmos:

• cilvēks visu lietu mērs (antīkajā pasaulē, Renesanses laikmetā),

• cilvēks kā Apgaismības objekts (Jaunajos laikos),

• cilvēks kā individuāls zvērs (postmodernisma laikā no XX gs. 70.gadiem),

• cilvēks kā subkultūras garants (XXI gadsimtā).

Visos šajos posmos svarīga ir viena piebilde; proti, piebilde par masveidīgumu, cilvēka

Created with

un masas saistības izpratni. Pirmajā posmā nav runa par visiem cilvēkiem, bet tikai par tā saucamajiem brīvajiem cilvēkiem, vispār igonorējot masu, pūļa cilvēkus. Antīkajā laikmetā tiek ignorēti vergi. Otrajā posmā runa ir par visiem cilvēkiem, taču faktiski masas tiek ignorētas. Diskursā par Apgaismību, saprotams, piedalās tikai personības un viņu proponētā Apgaismības ideoloģija ir tik ideālistiski piesātināta, ka tā praktiski var būt adresēta tikai personības līmeņa cilvēkiem, bet nevis tiem, kurus XX gs. nosauca par vidusmēra cilvēkiem. Citiem vārdiem sakot, Apgaismība ir pašu intelektuāļu lieta. Trešajā posmā masas iegūst prioritāti un pret Apgaismību sāk izturēties izsmejoši. Trešajā posmā masas klātbūtne cilvēka veidošanā ir obligāta, jo šajā posmā cilvēka kritērijus definē vidusmēra cilvēki. Ceturtajā posmā, subkulturācijas laikmetā, masas dominē, taču runa ir par masu saskaldīšanos interešu grupās, kad cilvēka statusu nosaka viņa līdzdalība kādā subkultūrā. Ceturtajā posmā personību elite pastāv un faktiski visu kontrolē, bet tajā pašā laikā paliek ēnā un pret to izturās kā pret vienu no pasaules marginālākajām subkultūrām. Šajā ziņā ceturtais posms atgādina antīko laikmetu: visi zina, ka ir vergi, nebrīvie cilvēki, pūlis, taču visi par to klusē. Arī tagad ir zināma personību elites loma, taču viss diskurss tiek koncentrēts ap citām subkulturām.

1/ Skat.: HrocbiH A. repMeHeBTunecKun Konnanc. www.russ.ru.

2/ Skat.: KyK O. MogepH, nocrnogepH u ropog.- Horoc, 2002, N° 3-4.

3/ Skat.: HyMaH H. PeanbHocTb MaccMegua. M., 2005.

4/ Skat.: Innis H.A. Bias of Commuinication. Toronto, 1951. Innis H.A. Empire and communication. Toronto, 1950.

5/ Skat.: EayMaH 3. HHguBugyanu3upoBaHHoe oS^ecrao. M., 2002.

6/ Skat.: EogpuMap ®. OS^ecrao noTpeSneHua. M., 2006. EogpuMap ®. CucreMa Be^en. M., 2001. EogpuMap ®. CuMBonunecKun oSMeH u CMepTb. M., 2000. Skat. www.yanko.lib.ru.

Created with

Krīzes semantika: hiperalkatibas triumfs

Intelektuālā un morālā pašapmierinātība ir alkātības, jauna tipa masu ģenialitātes,vitāls avots.

Udo Ulbergs

H u y rocnoda Eoea e dypaKax nucnumbcn He wemw.

Muxaun fl0M0H0C06

Pasaulei ir jāpārņem amerikāņu sistēma. Pati amerikāņu sistēma var izdzīvot Amerikā tikai tad, ja tā kļūst par visas pasaules sistēmu.

Harijs S. Trūmens

Analītiskās domas vibrācijas par 2008.- 2009.g. pasaules finansu un ekonomisko krīzi gribot negribot ievirzās tādā gultnē, ka uzmanību nākas koncentrēt krīzes neekonomiskajiem komponentiem, mēģinot tos sistematizēt un argumentēt. Tādējādi sarunā par krīzes semantiku (attieksmes kontekstu) nākas pievērsties jautājumiem, kuriem ar finansēm un ekonomiku it kā nav tieša kontakta.

Par krīzi raksta politiķi, diplomāti, žurnālisti, satīriķi, zinātnieki. Taču par krīzi klusē finansisti. No viņiem neklusē tikai tie, par kuru publisko atvērtību un sociālo ieinteresētību bija zināms jau agrāk. Tie ir populārais finansists un filantrops Džordžs Soross, ASV Federālās rezerves sistēmas priekšsēdētājs profesors Bens Šaloms Bernanke (Ben Shalom Bernanke), Nobela prēmijas laureāts ekonomikā (2008) un publicists profesors Pols Krūgmans (Paul Robin Krugman), Eiropas Rekonstrukcijas un attīstības bankas bijušais direktors franču filosofs un ekonomists Žaks Attali (Jaques Attali), pazīstamais krievu ekonomists profesors Vladislavs Inozemcevs, franču ievērojamais ekonomists profesors Žaks Sapirs (Jaques Sapir), Pasaules valūtas fonda bijušais galvenais ekonomists Saimons Džonsons (Simon Johnson). Tie ir cilvēki, kuri ir pieraduši atklāti runāt par savām profesionālajām problēmām. Pie tam pieraduši runāt un rakstīt plašās un visbiežāk globāli planetārās dimensijās.

Intelektuāļi, kuri runā (piemēram, videoblogos) un raksta (presē, blogos, Interneta izdevumos) par krīzi, samērā vienprātīgi atzīst, ka tiekamies ar vislielāko krīzi cilvēces vēsturē, kurai ir ne tikai planetāri globāls raksturs, bet arī visaptverošs tvēriens, ietiecoties finansēs, ekonomikā, politikā, sociālajos, garīgās kultūras un ideoloģijas procesos. Krīze ir sava veida ļoti uzskatāma liecība pasaules globalizācijai, kuru apstrīdēt bija naivi, protams, jau agrāk. Tagad pat viskonsekventākajiem antiglobālistiem, cerams, vairs negribēsies apstrīdēt acīmredzamo realitāti.

Atsevišķos analītiskajos tekstos ir modē noskaidrot un sodīt vainīgos krīzes izraisīšanā. Pirmajā laikā par vainīgajiem pasludināja ASV valdību, kura nekontrolēja finansu tirgu un koķetēja ar saviem finansu magnātiem. Taču nopietnāka pieeja liecina, ka vainīgos nemaz nav iespējams konstatēt un nākas runāt par pasaules totālo globalizāciju. Jebkurā gadījumā vainīgi nav konkrēti cilvēki, institūti u.tml.

Un tas patiesībā liecina, ka krīze savā dziļākajā būtībā ir saistīta ar neekonomiskajiem komponentiem. Krīzes sākums ir kultūras tādos segmentos, kuri nav tieši saistīti ar ekonomiku, taču tajā pašā laikā organiski atsaucās uz ekonomisko darbību. Tādējādi krīzes sākumu un motīvus nākas meklēt kultūras autoros - cilvēkos.

Krīze sākās ar „defoltu” (no angļu default - saistību nepildīšana) jeb, kā skaidri un gaiši teica agrāk, bankrotu ASV nekustāmo īpašumu tirgū. Pēc tam krīze ierāva sevī biržas -vispirms ASV, bet vēlāk pārējās valstīs. Krīze aptvēra bankas, ražošanas uzņēmumus un pat atsevišķas valstis, kurām steidzās palīgā pasaules finansu organizācijas un atsevišķu valstu valdības, aizdodot naudu nevis atsevišķām firmām vai biznesmeņiem, bet valstij kopumā. Taču palīdzība neapturēja ražošanas un patērēšanas lejupslīdi, bet tikai palēnināja lejupslīdi. Lejupslīde skāra arī enerģētisko resursu cenas. Savukārt patērēšanas samazināšanās tūlīt veicināja ražošanas samazināšanos un tāpēc palielināja bezdarbnieku skaitu.

Mūsdienu sabiedrības populārākajā leksikas slānī krīze ieviesa jaunus vārdus - recesija, likviditāte, sekjuritizācija, hedžfonds, Vašingtonas konsenss, diversifikācija.

Politiķiem tūlīt iepatikās vārds „recesija”, aiz kura varēja ērti paslēpties, neprotot apturēt ražošanas lejupslīdi. No pasaules politiķiem publiski par krīzi 2009.gada janvārī Davosas pasaules ekonomikas forumā drosmīgi izteicās Krievijas premjerministrs Vladimirs Putins. Viņš nesaudzīgi atklāti pateica, ka krīze ir pastāvošās finansu sistēmas izgāšanās, finansu sfēras regulēšanas un kontroles sliktās kvalitātes rezultāts, kādēļ risku milzīgs apjoms netika pienācīgi uzskaitīts. Krīzi veicināja kolosāls balansa trūkums starp finansu operācijām un aktīvu fundamentālo vērtību, starp kredīta pieprasījuma pieaugumu un reālajām iespējām nodrošināt šo pieaugumu. Nopietni traucējumi atklājās pasaules ekonomiskā pieauguma sistēmā, kurā viens centrs (ASV) praktiski bez jebkāda ierobežojuma drukā naudu un patērē labumus, bet cits centrs (Ķīna) ražo lētas preces un uzkrāj citā valstī (ASV) drukāto naudu. Krīze tāpat liecina par mēra trūkumu un pārāk nereālām velmēm. Īpaši nesamērīga apetīte bija korporācijām, ticot preču pieprasījuma nemitīgajam kāpumam un tāpēc pārspīlējot savu akciju cenas. Diemžēl analoģiskas novirzes bija konstatējamas ne tikai biznesā, bet arī cilvēku masās. Cilvēki strauji un neapdomīgi paaugstināja savas dzīves standartu, proti, paaugstināja patērēšanas apjomu. Visaktīvāk tas notika Rietumu valstīs. Taču nākas drosmīgi atzīt, ka patērēšanas apjoma palielināšana neatbilst reālajām iespējām. Tas nav reāli nopelnīts labklājības pieaugums, bet labklājības pieaugums uz parāda; pie tam uz turpmāko paaudžu rēķina, jo šodien neapdomīgi iztērētos kredītus nāksies nomaksāt arī nākamajām paaudzēm.

Publikācijās par krīzi tiek nosaukti arī skaitļi. Piemēram, ASV hipotekāro kredītu apjoms 2008.gada 1 .jūlijā oficiāli bija 14,9 triljoni dolāru. 1996.-2004.gadā amerikāņi tērēja ievērojami vairāk nekā varēja atļauties. To apliecina attiecīgā statistika, un tas ir analizēts grāmatās (piem., Wolf M. Fixing Global Finance. Baltimore, Md., The Johns Hopkins University Press, 2008, 229 p.). Šajā grāmatā ir teikts, ka ASV ekonomiskais pieaugums bija saistīts ar kredītu resursu pieejamību.

Vladimirs Putins ne velti akcentēja nevērību pret riskiem. Piemēram, normālas sakarības starp risku un reālajām iespējām bija pārtrūkušas tādā finansu atzarā kā kompensāciju un stimulu sistēma. Cilvēki varēja nopelnīt simtiem miljonu dolāru gadā, veicot riskantas finansu operācijas, kas sniedza īslaicīgu labumu. Tādas iespējas faktiski veicināja iracionālus darījumus, kas deva tūlītēju peļņu, bet neko nenozīmēja ilglaicīgā perspektīvā (tagad ir zināms, ka krīzes rezultātā visvairāk zaudēja spekulanti, kuri tirgojās ar vērtspapīriem). Ilglaicīgie riski vispār tika ignorēti - visi gribēja kļūt par miljonāriem, kā latviešiem pieņemts, „otrā rītā uz brokastu laiku” (prof. Jura Bojāra ironija).

Cilvēki it kā bija kļuvuši akli un bezprātīgi: domā tikai par šodienu un sevi, bet nevis par rītdienu un arī citiem, savas tautas un valsts kopējām interesēm. Jau XX gs. sākumā ekonomikas zinātnes korifeji rakstīja par morāles principu svarīgumu tirgus funkcionēšanā. Ideālisms, tikumība, labestība biznesā ir ne mazāk svarīga lieta kā menedžments un grāmatvedība. Bizness balstās uz ilglaicīgām attiecībām. Bizness ir atkarīgs no tradīcijām un pieredzes, respektīvi, kultūras mantojuma potenciālajām īpašībām. Ja tautai nav liela pieredze biznesā, tad tas ir jāņem uzmanīgi vērā; tautai ir jāmācās no tiem, kuriem ir liela pieredze, no kuras savukārt jāpārņem vērtīgākais. Bizness prasa pašdisciplīnu, taisnīguma apziņu, godīgumu, savaldību, bruņinieciskumu, mērenību, kolektīvisma izjūtu, otra cilvēka cienīšanu.

Interesanti, ka krīzes formēšanās periodā attīstījās ekonomikas zinātnes teorijas, kas bija pievērstas cilvēka psiholoģiskajiem aspektiem ekonomiskās un finansu darbības kontekstā. Viena no ekonomikas zinātnes hipotēzēm ir tā, ka eksistē „homo economicus”

- cilvēks ar ekonomiskajām noslieksmēm un kura uzvedību nosaka egoistiskās intereses, un kurš tajā pašā laikā ir spējīgs pieņemt racionālus lēmumus. Lieta ir tā, ka jaunākie eksperimentālie pētījumi apliecināja minētās hipotēzes maldīgumu, proti, ekonomisko lēmumu pieņemšanu ne reti var ietekmēt nevis racionāla, bet gan iracionāla pieeja. Ekonomisko lēmumu pieņemšanas psiholoģija radās XX gs.70.gadu beigās Izraēlā. Bet jau 2002.gadā Deniels Kanemans (Daniel Kahneman) saņēma Nobela prēmiju par darbiem, kuros runa ir par cilvēka iracionālo attieksmi pret risku un savu darbību vispār. Tādējādi šodien ekonomikas zinātne runā par divām ekonomikām - tradicionālo ekonomiku un iracionālo ekonomiku. Tradicionālā ekonomika balstās uz priekšstatu, ka tirgus dalībnieki rīkojās saprātīgi sev izdevīgo mērķu sasniegšanā. Iracionālā ekonomika balstās uz priekšstatu par iracionālās rīcības iespējamību (skat.: franklin-grant.ru).

Saprotams, pasaules finansu un ekonomiskajai krīzei piemīt noteiktas specifiskas finansiālās un ekonomiskās iezīmes. Taču ir pilnīgi skaidrs, ka šodienas krīzei piemīt arī neekonomiskie komponenti. Tātad iezīmes, kurām it kā nav tieša saistība ar finansēm un ekonomiku. Turklāt interesanti ir tas, ka ļoti aktuāla ir atziņa par neekonomisko komponentu izšķiršo nozīmību krīzes izraisīšanā un attīstībā, krīzes izpratnē un arī krīzes seku prognozēšanā. Līdz krīzei pasauli noveda izpausmes, kuras tradicionāli sarunā par finansēm un ekonomiku neņem vērā vai vispār nesaskata - it kā tās nemaz neeksistētu.

Vispirms gribētos zināt, vai finansu un ekonomiskā krīze ir patstāvīga parādība jeb tā ietilpst analoģisku parādību kompleksā, respektīvi, ietilpst globālā daudzpusīgi izvērstā krīzē, kas pārsniedz finansu un ekonomiskās darbības robežas. Pēc tam nebūtu slikti noskaidrot, vai krīzes pamatā ir tikai finansu un ekonomisko faktoru determinējošā loma jeb determinējošā loma ir vēl citiem determinantiem - politiskajiem, ģeopolitiskajiem, demogrāfiskajiem, garīgās kultūras u.c. Jautājums varētu būt arī par to, kādas būs krīzes sekas: vai tās atsauksies tikai uz saimnieciskās dzīves segmentu jeb arī uz citiem kultūras segmentiem.

Par laimi šodienas sabiedrībai jau ir zināma pieredze ekonomisko problēmu interpretācijā plašākā kontekstā, - varētu pat teikt kultūras determinisma aspektā, kad kultūra determinē ekonomisko darbību tāpat kā visas citas cilvēciskās darbības, uzvedības un komunikācijas jomas /1/. Jau XX gs. sākumā parādījās darbi, kuros ekonomiskās norises tika aplūkotas, respektējot visdažādākos neekonomiskos komponentus.

Protams, spilgtākais piemērs no tamlīdzīga intelektuālā mantojuma repertuāra ir Maksa Vēbera oriģinālie novērojumi, kas joprojām ir sava veida klasika. Starp citu, M.Vēberu atcerās arī šodienas krīzes analīzēs, ieteicot uz krīzi palūkoties plašākā domas tvērumā. Tika minēta viņa slavenā grāmata „Protestantisma ētika un kapitālisma gars” (1905).

Minētajā grāmatā tiek lietots jēdziens „protestantisma darba ētika” un tiek pamatota doktrīna par darba labdabību, nepieciešamību strādāt saskaņā ar sirdsapziņu godīgi un čakli. Makss Vēbers protestantu saimnieciskos panākumus izskaidro tādējādi, ka tiek ievērota attiecīgā darba ētika ne tikai protestantu darbaļaužu masās, bet arī protestantu biznesa elitē. Protestantu sabiedrībā par materiālās labklājības garantu tiek atzīts vienīgi godīgs un centīgs darbs. Protestantisms dominē to valstu sabiedrībā, kas jaunajos laikos ir sasniegušas augstu attīstības līmeni - Vācija, ASV, Holande, Anglija.

M.Vēbers ievēroja, ka Vācijā vislabklājīgāk dzīvo protestanti, jo viņi gūst labus ekonomiskos panākumus. Visveiksmīgākie uzņēmēji un augsti kvalificētie speciālisti parasti ir protestanti. Ja katoļi galvenokārt izvēlās humanitāro izglītību, tad protestanti priekšroku dod biznesam piemērotai izglītībai un arodizglītībai. Katoļi mīl amatniecību, protestanti - rūpniecību.

Parasti minoritātes, kuras nevar sevi realizēt politikā un iegūt varu, pievēršās naudas „taisīšanai”. Piemērā M.Vēbers saka, ka tā vienmēr un visur aizvadītajos 2000 gados rīkojās ebreji, kā arī poļi Krievijā un Austrumprūsijā, hugenoti Francijā, kvakeri Anglijā. Katoļi, būdami mazākumā, nekad un nekur nav tiekušies ne pēc naudas, ne pēc varas pat tad, ja viņus attiecīgajā valstī politiski vajā un visādi ierobežo.

M.Vēbers savā grāmatā centās pierādīt, un tas viņam lieliski izdevās, ka protestantu panākumi ir atkarīgi no viņu darba ētikas, darba mīlestības un darba racionālās organizācijas. Turklāt protestantu sabiedrībām piemīt kāda raksturīga īpašība: komerciālās darbības mērķis nav tikai personiskās bagātības vairošana, bet labklājības nostiprināšana valstī, tautā. Protestanti nemēdz lepoties ar savu bagātību, nemēdz grezni dzīvot, necenšas savu bagātību izmantot politiskās varas sagrābšanai. Viņi uzskata, ka bagātība liecina tikai par labi izpildītu pienākumu pret Dievu. M.Vēbers bija pārliecināts, ka protestantu darba ētika ir ilgas audzināšanas rezultāts, bet nevis cilvēka dabai piemītoša iedzimta īpašība. Pie tam audzināšana var būt sekmīga tikai tajā gadījumā, ja godīgs darbs sniedz morālo un materiālo gandarījumu.

Kā jau tika minēts, M.Vēbera konceptuālā pieeja nav zaudējusi aktualitāti arī šodien. XX gs. sociologi, filosofi ne reti vācu zinātnieka tēzes un argumentus centās konfrontēt un koriģēt ar visjaunāko materiālu. Tā, piemēram, mūsdienu socioloģija ir pārliecināta, ka noteiktu darba ētiku izstrādāja ne tikai protestanti, bet arī konfūcisma sabiedrības. M.Vēbers rakstīja, ka konfūcisma darba ētika nav piemērota kapitālismam. Taču mūsdienās konfūcisma darba ētika visvairāk saskan ar tām normām, kuras M.Vēbers attiecināja uz protestantisma darba ētiku. Tāpēc var teikt, ka t.s. protestantisma darba ētika attīstās tajās sabiedrībās, kurās pret uzņēmējdarbību izturās kā pret morāli attaisnotu, sociāli vajadzīgu un dzīvē nepieciešamu izpausmi. Tas ir sastopams arī mūsdienu konfūcisma sabiedrībās. Turpretī, ja sabiedrība aizdomīgi izturās pret materiālās bagātības vairošanu intensīva darba rezultātā un biznesu uzskata par ne visai godīgu veidu naudas pelnīšanai, tādās sabiedrībās biznesmeņi daudz nekautrējās līdzekļu izvēlē un nebaidās peļņu gūt negodīgā ceļā.

XX gadsimtā M.Vēbers nebija vienīgais, kas rakstīja par ekonomiskās attīstības likumsakarībām kulturoloģiskajā aspektā. Arī ekonomikas zinātnes korifejs Fridrihs Augusts fon Hajeks (Friedrich August von Hayek) mācīja nekad neaizmirst un atcerēties, ka ekonomika un sabiedrība nav savdabīgas „mašīnas” un tām nevar piemērot precīzo zinātņu metodes. F.A.Hajeks rakstīja par cilvēka dabas daudzpusību un iekšējo pretrunīgumu, ko nākas respektēt īpaši tad, kad cilvēks vaigu vaigā tiekas ar komplicētām sistēmām un kad nākas prognozēt nākotni. Cilvēka rīcība un sociālās attiecības nepakļaujas precīziem aprēķiniem.

1974.gadā F.A.Hajeks saņēma Nobela prēmiju ne tikai par fundamentālajiem pētījumiem naudas teorijā, bet arī par ekonomisko, sociālo un institucionālo parādību savstarpējās mijietekmes dziļo analīzi. Viņš bija jebkuras formas kolektīvisma kritiķis. Viņaprāt kolektīvisms var pastāvēt tikai tad, ja iejaucās valsts un valsts atbalsta kolektīvismu. Tādējādi valsts degradē brīvību, individuālās tiesības un agri vai vēlu noved pie apspiestības un panīkuma. Demokrātija, indivīda iekšējā brīvība, brīvu tirgu cenu mehānisms kā pamatgarants biznesā, - tās ir viņa formulētās galvenās vērtības cilvēku saimnieciskajā darbībā.

F.A.Hajeks, M.Vēbers ir domātāji, kuru biogrāfijā tiek norādīta ne tikai zinātniskā specializācija (proti, ekonomists, sociologs), bet arī tas, ka viņi ir filosofi. Tas nozīmē, ka viņi pret savu profesionālo interešu objektu izturās kontemplatīvi plašāk un daudzpusīgāk nekā tas būtu elementāri nepieciešams no attiecīgās specializācijas viedokļa. Labi ir zināms, ka F.A.Hajeks interesējās ne tikai par ekonomiku, bet arī par psiholoģiju. Pie tam Vīnes universitātē viņš studēja juridiskajā fakultātē un ieguva tiesību zinātņu doktora grādu. Tāpēc viņa ekonomiskās teorijas vienmēr tiek papildinātas ar antropoloģiskajiem, psiholoģiskajiem, informācijas teorijas, tiesību zinātnes aspektiem.

Tiek uzskatīts, ka F.A.Hajeks veidoja morāli filosofiskas koncepcijas, ņemot vērā cilvēka zināšanu ierobežotību. Viņa tēzi par cilvēka zināšanu ierobežotību atceras arī šodienas krīzes apskatos, jo ar to ir organiski saistīts viens no krīzes neekonomiskajiem komponentiem.

Arī šodien, kad t.s. finansu inovatīvie produkti balstās uz sarežģītiem matemātiskajiem modeļiem, aprēķināt riska visus variantus neizdodas galvenokārt tāpēc, ka simtprocentīgi nav prognozējama cilvēka rīcība un sociālās norises. Tagad tiek atklāti atzīts, ka riski „izslīdēja” no menedžeru izpratnes un bankas padarīja par intuīcijai nepakļāvīgām iestādēm.

Mūsdienās finansu sfērā ir radikāli izmainījies attiecīgo cilvēku dzīves ritms. Ja agrāk baņķieri drīkstēja atnākt uz darbu starp desmitiem un vienpadsmitiem no rīta un pēc pusdienām patīkamā kompānijā doties uz mājām ap 15.00, tad tagad viņi bankā var atrasties visu diennakti, jo nepārtraukti no planētas dažādām pilsētām pienāk jauna informācija un to nākas analizēt un izvērtēt. Informācijas apgūšana fiziski nogurdina cilvēkus, nepārtraukti rada saspringtu psiholoģisko atmosfēru. Iespējams, mūsdienās finansisti ir kļuvuši par vislielākajiem „informācijas vergiem”.

Jaunās informācijas ēras iekļaušanās finansu sfērā automātiski stimulēja jaunas terminoloģijas un jaunu finansu operāciju rašanos, kad cilvēki var neorientēties šodienas finansu pasaulē. Pat atsevišķas valstis var atzīties (publiski to izdarīja ķīniešu zinātnieki/2/), ka tām nav speciālistu, kuri perfekti orientētos šodienas finansu operācijās. Īpaši tas attiecas uz tirdzniecību ar derivatīviem, kad riski un informācija pārvēršas par abstraktu fenomenu - atrautu no reālās ekonomikas.

Tā, piemēram, hipotekārajā kreditēšanā kādreiz banka pati visu darīja un pati par visu atbildēja: pati apskatīja īpašumu, pati to novērtēja, pati deva kredītu, pati uzņēmās visus riskus, pati garantēja kredītu. Šodienas finansu operācijas hipotekārajā kreditēšanā ir daudz komplicētākas. Kreditējošā banka nodod kredīta risku citiem, kura novērtē risku, kaut gan par kredīta ņēmēju un īpašumu tai nav tik plaša informācija kā kredīta devējai bankai. Banka, kura dod kredītu, jūtas droša no kredīta neatmaksāšanas riska. Taču tagad banka ir atkarīga no struktūras, kura uzņemās risku. Viss ir atkarīgs no šīs struktūras profesionalitātes un drošības. Piemēram, savā laikā amerikāņu baņķierus interesēja, cik lielā mērā „Lehman Brothers” ir droša struktūra kredīta risku izvietošanai. Banka, izvēloties minēto struktūru, var paļauties tikai uz reitingiem, - tas, bezšaubām, ir viens no iracionālā kapitālisma paradoksiem: tātad var paļauties tikai uz dotās struktūras meistarību PR organizēšanā par sevi, manipulatīvi sev radot augstu reputāciju.

Šodienas krīzes izvērtējumā atceras arī baronu Džonu Meinardu Keinsu (John Maynard Keynes), kurš tāpat kā M.Vēbers un F.A.Hajeks ir pazīstams ar savu plašo skatījumu uz ekonomikas problēmām.

Dž.M.Keinsu pašlaik galvenokārt atceras, prognozējot finansu un ekonomikas turpmākās perspektīvas pēc krīzes - valsts kapitālisma nepieciešamību. Viņš kritiski izturējās pret tirgus ekonomiku, kurai nepiemīt līdzsvarotība un spēja novērst bezdarbu. Viņaprāt tam ir vairāki iemesli. Viens no tiem ir cilvēku noslieksme uzkrāt daļu no saviem ienākumiem. Tas noved pie tā, ka kopējais pieprasījums ir mazāks par kopējo piedāvājumu. Dž.M.Keinss nesaskatīja nekādu iespēju likvidēt cilvēku noslieksmi uzkrāt ienākumus. Tāpēc ir jāiejaucās valstij, kurai ir jāregulē ekonomika - jāiedarbojās uz kopējo pieprasījumu. Tā, piemēram, valsts ar saviem budžeta līdzekļiem (iespēju palielināt naudas masu un naudas aizdevumiem samazināt procentu likmi) var manāmi ietekmēt ekonomiku.

Slavenais amerikāņu ekonomists Džons Gelbreits (John Kenneth Galbraith) jau pašā sākumā kritizēja iracionālā kapitālisma formēšanos un ASV prezidenta R.Reigana reformas. Jaunās ekonomiskās kārtības veidošanās bija saistīta ar acīmredzamām anormālām izpausmēm. Viņš brīdināja par patērēšanas sabiedrības vienpusību, kad pārāk lieli resursi tiek novirzīti patērēšanas preču ražošanai, bet nepietiekamā mērā sabiedriskajām vajadzībām un infrastruktūrai. Džons Gelbreits nepiekrita viedoklim, ka jaunāko laiku kapitālismā valda konkurence. Viņš nepiekrita apgalvojumam, ka valsts principā nespēj novērst bezdarbu. Savās grāmatās zinātnieks pierādīja, ka kapitālisms spēj vairot tikai atsevišķu cilvēku bagātību un postā dzen sabiedrību kopumā. Viņš atbalstīja valsts lomu ekonomiskajā plānošanā. Svarīga nozīme ir Dž.Gelbreita koncepcijai par korporāciju funkcijām ekonomikā. Viņaprāt korporācijas saimniecisko dzīvi sadala divos segmentos. No vienas puses pastāv mazās firmas, starp kurām valda reāla konkurence un tirgus likumības. Taču no otras puses pastāv korporācijas, kuras funkcionē saskaņā ar stingru plānošanu un sadarbībā ar valsti, veicot tās pasūtījumus. Šajā segmentā nepastāv ne konkurence, ne tirgus likumības, bet dominē savstarpēja vienošanās, lobēšana. Lielās korporācijas tādējādi dzīvo sociālismā, bet mazās - kapitālismā (skat.: johnkennethgalbraith.com).

Pašlaik daudzi atceras arī slavenā ekonomista Josefa Šumpētera (Joseph Alois Schumpeter) 1942.gadā teikto, ka kapitālisms nevar izdzīvot. Šodien viņa viedokli par kapitālisma likteni atceras tie, kuri interesējās par kapitālisma perspektīvām globālās krīzes kontekstā.

Kapitālisma lielākā priekšrocība ir spēja paaugstināt dzīves līmeni un vairot sabiedrības vispārējo bagātību. Taču kapitālisma lielākā nelaime ir nevienlīdzība bagātību sadalē, bezdarba izraisīšana, attīstības nestabilitāte, kas viss tagad ir ieguvis planetāras dimensijas. Tagad nākas atklāti konstatēt, ka mūsdienu finansu sfērai (visjaunākā perioda kapitālisma galvenajam dzinējspēkam) nepiemīt caurskatāmība, nav stabilu sakaru starp lēmumu pieņemšanu un atbildību par to izpildi. Finansu sfērā ir ieviesušās pārgalvīgas spekulācijas, kuru autori tiek dāsni materiāli stimulēti un kompensēti. Spekulēt pat sāka atsevišķas valstis (piem., Vācija). Finansu tirgus peļņa sāka iegūt neproporcionāli lielu apjomu, salīdzinot ar nacionālo kopproduktu. Pasaules finansu tirgus kļuva izteikti centralizēts. To veicināja vairāki apstākļi. Piemēram, tas, ka pasaulē ir tikai trīs lielas iestādes, kas gatavo finansu reitingu.

Jau F.A.Hajeks iebilda pret centralizētu sistēmu veidošanu. Ja cilvēki nav nodrošināti pret savām kļūdām, tad vispareizākais ir saskaldīt lēmumu pieņemšanas procesu. Ja lēmumi tiek pieņemti vairākās vietās, tad konkurence galu galā izšķir, kuram bija vai nebija taisnība. Tie, kuriem nebija taisnība un kuri kļūdījās, tādā gadījumā nevar novest visu sistēmu līdz krīzei. Savukārt M.Vēbers par kapitālisma vienu no galvenajiem priekšnoteikumiem uzskatīja saprātīgumu, racionālismu. Nākas atzīt un plašāk par to būs runa turpmāk, ka racionālisma trūkums ir viens no šodienas krīzes neekonomiskajiem komponentiem.

Pirmais krīzes neekonomiskais komponents, kuram noteikti nākas vispirms pievērsties, ir demogrāfiskais komponents. Atziņa (demogrāfiskā imperatīva princips), ka demogrāfiskā problēma ir vissvarīgākā cilvēces dzīvē un planētas iedzīvotāji funkcionē kā vienota sistēma, tagad sāk ieņemt arvien stabilāku vietu mūsdienu mentalitātē, nosakot domāšanas veidu, dzīves uztveri un emocionālo ievirzi. Tā, piemēram, demogrāfiskās problēmas emocionālā ievirze spilgti atspoguļojās XX gs. Rietumu zinātnes patriarha Kloda Levī-Strosa intervijā sakarā ar viņa 100 dzimšanas dienu 2008.gada beigās /3/.

Intervij ā franču zinātnieks atceras, ka viņa jaunībā, kad viņš sāka nodarboties ar zinātni

XX gs. 30.gados, uz Zemes dzīvoja 2 miljardi iedzīvotāju, bet tagad pēc 50-60 gadiem iedzīvotāju skaits pieaudzis līdz 6 miljardiem un turpina pieaugt. Tieši tas, kā atzīstas slavenais zinātnieks, viņu satraucot visvairāk nekā jebkurš cits notikums. Viņaprāt visas nelaimes vai vismaz viena daļa no visām nelaimēm, no kurām mēs ciešam dažādās dzīves jomās, notiek iedzīvotāju masas straujā pieauguma rezultātā vai kā šī straujā pieauguma sekas. Cilvēce iegūst arvien lielāku un lielāku antihumāno tendenci un kļūst naidīga pati pret sevi, kļūst pati par savu ienaidnieku. Dažādo civilizāciju un kultūru ideoloģijas un reliģijas, kuras mūsdienās asi pretstata vienu otrai, ir tikai ārējā fenomenoloģiskā izpausme kaut kam daudz dziļākam. Tik grandiozā apjomā uzblīdusī cilvēce arvien vairāk un vairāk atklāti atsedz nopietnas problēmas dzīvot visiem kopā. Etniskie un civilizāciju konflikti ir tikai fasādes elementi, aiz kuriem slēpjās principiāli svarīgākās demogrāfiski eksistenciālās intereses.

Zināma emocionālā nostāja pret šodienas pasauli var būt ne tikai izciliem zinātniekiem. Katram domājošam cilvēkam noteikti ir saprotams, ka iedzīvotāju skaita grandiozais pieaugums nevar neatsaukties uz ekonomiku - pārtikas produktu un sadzīves preču masu ražošanu, kas savukārt veicina peļņas pieaugumu, paver spožas perspektīvas alkātībai, sekmē transnacionālo korporāciju un planetāra mēroga finansu monstru rašanos. Demogrāfiskā problēma ir pamatā rūpnieciskās ražošanas pārvietošanai no Rietumiem uz

Dienvidāzijas zemēm ar lielu iedzīvotāju skaitu un lētu darbaspēku. Planētas iedzīvotāju skaita pieaugums psiholoģiski atsaucās uz biznesmeņu apziņu; iedzīvotāju skaits pieaug un tātad ir garantija, ka arī biznesa apjoms neapsīks. Turklāt cilvēku skaits palielinās un palielinās, un tam nav redzams gals. Labi ir zināms, ka Ķīnas, Indijas, Indonēzijas attīstības pamatā ir demogrāfiskie motīvi - nepieciešamība rūpēties par miljardiem cilvēku eksistences nodrošināšanu.

Demogrāfiskā imperatīva princips ir teorētiskais kodols demogrāfiskās globalizācijas koncepcijai /4/. Saskaņā ar šo koncepciju nevis globalizācija izraisīja iedzīvotāju iesaistīšanos globālajos procesos, bet gan pretēji: iedzīvotāju globalizācija, proti, demogrāfiskā globalizācija izraisīja uz planētas totālu globalizāciju. Citiem vārdiem sakot, demogrāfiskā globalizācija ir iedzīvotāju pārvietošanās dzīves vietas izvēlē un darbībā planetāri globālā mērogā.

Vēsturiski vispirms demogrāfiskā globalizācija izpaudās tad, kad eiropeiskās rases pasionārās enerģijas kvantuma pārpalikums provocēja transatlantisko ekspansiju. Eiropeiskā rase sāka ietekmēt dzīves procesus gan Vecajā, gan Jaunajā pasaulē Atlantijas okeāna krastos, kā arī ekspansija virzījās uz ziemeļaustrumiem Eirāzijas kontinentā. Eiropeiskās rases pārstāvji ne tikai sāka dzīvot, bet arī valdīt praktiski visos kontinentos. Notikumi Ziemeļamerikā (indiāņu apzināta iznīcināšana) lika eiropeiskās rases kolonizatoriem meklēt darbaspēku Āfrikā. No 18.gs. līdz 1925.gadam eiropeiskās rases pārstāvju skaits nemitīgi palielinājās, jo palielināt cilvēcisko kapitālu ļāva teritoriālais potenciāls, dabas resursu bezmaksas pieejamība praktiski visos kontinentos, kā arī zinātniski tehniskais progress un ražošanas tehnoloģiskā attīstība ļāva eiropeiskajai rasei dzemdēt bērnus, daudz nebēdājot par viņu eksistences nodrošināšanu. Cilvēku skaita pieaugums provocēja ekonomikas pieaugumu, bet ekonomika pati sevi stimulēja ražot vairāk un vairāk.

Eiropeiskā rase, pateicoties demogrāfiskajai globalizācijai, pārvaldīja 80% no planētas resursiem, bet 1925.gadā bija 1/3 daļa no planētas iedzīvotājiem - apm.850 miljoni cilvēku. Eiropeiskā rase uz planētas bija monopoliste politisko un ekonomisko jautājumu risināšanā, - tā bija totāla hegemonija, jo „baltie” cilvēki kontrolēja 80% no planētas sauszemes teritorijas.

Tiek uzskatīts, ka eiropeiskās rases demogrāfiskā globalizācija ir galvenais iemesls demogrāfiskajai pārejai, kad no XX gs. vidus 90 gadus (1960-2050) strauji palielinās citu rasu iedzīvotāju skaits Āfrikā, Āzijā. Eiropeiskās rases iespiešanās planētas visos kontinentos veicināja vietējo iedzīvotāju mirstības samazināšanos un dzimstības pieaugumu, daudzbērnu ģimenes tradīciju. „Baltās” rases demogrāfiskās globalizācijas sekas tātad ir cilvēces iedzīvotāju skaita straujais pieaugums, kas noslēgsies mūsu gadsimta vidū, kad planētas kopējais cilvēciskais kapitāls būs 12 miljardi un „baltie” cilvēki būs tikai 1/10 daļa no planētas iedzīvotājiem.

Eiropeiskās rases demogrāfiskā globalizācija acīmredzot nevarēja turpināties bezgalīgi, un pēc uzplaukuma sekoja straujš atslābums. No XX gs. otrās puses „baltās” rases pozīcijas strauji mazinās pat Eiropā, Ziemeļamerikā, Austrālijā, jo citu rasu pārstāvju migrācija uz „balto” zemēm jau sen ir labi zināms fakts.

Tagad labi zināms fakts ir arī tas, ka ne visur, kur strauji pieaug iedzīvotāju skaits, simetriski attīstās saimnieciskā darbība, nodrošinot iedzīvotāju eksistenci. Ķīnā, Indijā, Indonēzijā strauji pieaug iedzīvotāju skaits un uzplaukst ekonomika. Diemžēl citās valstīs (īpaši Āfrikā) pieaug iedzīvotāju skaits un palielinās nabadzība, un atpalicība. Tas sekmē jaunu grandiozu demogrāfisko globalizāciju, un šoreiz planētu savā varā nepārņem „baltā” rase, bet gan citas rases.

Šodien analītiskajā literatūrā jau samērā regulāri nākas sastapties ar atziņu, ka dzimstības, mirstības, migrācijas, nodarbinātības dinamika ir galvenie globālo pārmaiņu faktori. Saprotams, šī atziņa daudziem var likties pārāk abstrakta un subjektīva, kas drīzāk var noderēt kā morālā maksima, bet nevis kā rekomendācija konkrētai politiskajai rīcībai.

1992.gadā amerikāņu populārais politologs Frensis Fukujama izdeva grāmatu „Vēstures beigas” („ The End of History and the Last Man”). Tās mērķis ir pievērst lasītāju uzmanību grandiozajām pārmaiņām cilvēces vēsturē. Tā vēsture, kas bija līdz mūsdienām, ir beigusies. Tagad sākās jauna vēsture ar jauniem „spēles noteikumiem”.

1999.gadā F.Fukujama izdeva grāmatu „Lielais sairums” („The Great Disruption: Human Nature and the Reconstitution of Social Ordef). Tajā viņš apskatas dzīvi „vēstures beigu” grandiozo pārmaiņu periodā, kad sairuma pazīmes ir konstatējamas cilvēku dzīves visos līmeņos - ģimenes, valsts, indivīdu, garīgās kultūras. Tas ir tāpēc, ka pārejas laikmetiem ir vispār raksturīgs strukturāls sairums, jo cilvēkiem nav laika izstrādāt stabilus morālos, tikumiskos, reliģiskos, zinātniskos priekšstatus par sabiedrības dzīves organizāciju.

Zinātnieki šodien rūgti skaidro, ka uz dziļo pārmaiņu procesu praktiski nav iespējams iedarboties. Demogrāfiskie procesi nepakļaujas voluntārai iedarbībai. Pat ķīniešu un indusu iejaukšanās dzimstības regulēšanā nedod manāmu rezultātu. Idejas nav, jo pārmaiņas notiek straujāk nekā „nobriest” idejas - politiskās, ekonomiskās, filosofiskās. Ideju trūkumam ir gan intelektuāls, gan tehnoloģisks izskaidrojums: paaudžu maiņa risinās daudz ātrāk nekā no vienas paaudzes uz otru paaudzi ir iespējams novadīt informāciju, kuru cilvēce ir uzkrājusi. Tāpēc rodas virspusība, nedomāšana par rītdienu un perspektīvas izjūtas trūkums; primārā ir taktika, bet nevis stratēģija.

Atsevišķs krīzes neekonomiskais komponents ir antropoloģiskais komponents -cilvēka psiholoģiskās dabas loma. Zīmīgi, ka tie intelektuāļi, kuri izprot un atzīst demogrāfiskā imperatīva principu, konstruktīvi izsakās arī par to, ka nevis enerģētiskie, ekoloģiskie, izejvielu resursi limitē cilvēces attīstību, bet gan visu nosaka pati cilvēka iekšējā daba, tā teikt, saprātīga garīguma potenciāls un virzošā klātbūtne.

Pēc Karena Svasjana jaunākās gudrās grāmatas pievērsties cilvēka lomai krīzē vai kādā citā šodienas pasaules „procesā” ir ne visai omulīgi. Grāmata ir veltīta cilvēka patoloģiskajai nespējai tikt galā pašam ar sevi. Cilvēks tik tiešām vienmēr vismazāk ir zinājis pats par sevi un atradies identitāšu labirintā /5/. Ja tāds ir cilvēka liktenis un ja tā ir cilvēka tipiskākā diagnoze, tad ceļš no tās vispirms ved atpakaļ pie anamnēzes (slimnieka stāstījuma par slimības sākumu, norisi, kā arī apstākļiem, kas sekmējuši saslimšanu) un tikai pēc tam pie nākotnes prespektīvām: pašidentifikācijas vai - sabrukuma. Un anamnēzes sižeta sākums ir zināms, - tā ir slavenā sengrieķu pareģa Delfu orākula pamācība „iepazīsti pats sevi”, kas aktualitāti nav zaudējusi līdz mūsdienām un acīmredzot nekad nezaudēs.

Kā raksta Karens Svasjans, starp Sokrātu un kādu no mums nav nekādas atšķirības, jo abi nezina, kas ir cilvēks. Grāmatā citēta kāda pasena (izdota XX gs. sākumā) filosofijas vārdnīca vācu valodā: „Jēdziena „Es” vēsture demonstrē, ka „Es” tiek skaidrota gan kā dvēsele, substance, gan kā darbība, sintēze, vienotība, gan kā jūtas un griba, gan kā komplekss, asociāciju produkts, gan kā ķermenis, gan kā kaut kas pirmatnējs, reāls, būtisks, gan kā atvasinājums, produkts, parādība vai ilūzija”.

Nedrīkst aizmirst, ka jau no vissenākajiem laikiem cilvēks tiek dēvēts par nelaimīgu un niecīgu dzīvnieku, kā arī dzīvnieku, kas izgatavo sev darbarīkus. Ž.-Ž.Russo tekstos cilvēks ir morāli samaitāts un netikumisks dzīvnieks, kurš prot runāt. I.Kants domāja, ka cilvēks ir tāds dzīvnieks, kurš ir spējīgs pašpilnveidoties. E.Kasīrers rakstīja par cilvēku kā simbolisku dzīvnieku. Karens Svasjans ironiski atgādina kāda katoļu „svētā tēva” definīciju: „Cilvēks ir infantīls mērkaķis ar iekšējās sekrēcijas funkciju traucējumiem, kas viņam, starp citu, netraucē būt anatomijas zinātniekam un zināt to, ka viņš ir anatomijas zinātnieks”.

Karens Svasjans analizē arī kādu citu izpausmi. Proti, cilvēks vienmēr ir cīnījies ar savām divām sastāvdaļām - ķermeni (miesu) un dvēseli, garu aplami un naivi pasludinot tikai par Dieva prerogatīvu. Cīņas laikā priekšroku var gūt gan ķermenis, gan dvēsele. Viss ir atkarīgs no ideoloģiskā konteksta: interesēm, kurām attiecīgajā „procesā” ir jādod priekšroka. Kā zināms, intereses visbiežāk ir norobežojušās divās daļās - materiālās un garīgās. Saprotams, visjaunākajā laikā šodienas dzīvē dominē materiālās, ķermeņa, miesas intereses. Tagad reklāma aicina tikai „palutināt sevi”. Bībeliskās ciešanas kā cilvēka esamības pamatjēga tagad nav aktuālas.

Makss Vēbers, analizējot kapitālisma ģenēzi, ironizē par Rietumu cilvēka pašpārliecinātību un ambiciozo iedomu, ka uz planētas tikai viņš ir radījis ģeometriju ar racionāliem pierādījumiem, tikai viņš lieto racionālu eksperimentu kā izziņas instrumentu, tikai Rietumu cilvēks ir bijis spējīgs izdomāt vēl daudzas citas labas lietas -racionālu ķīmiju, pragmātisku historiogrāfiju, racionālus jēdzienus mācībā par valsti, tiesību teoriju, kanoniskās tiesības, racionāli harmonisku mūziku, ērģeles, klavieres, vijoli, racionālu gotisko arku, perspektīvas racionalitāti glezniecībā, racionālu un sistēmisku ierēdņu kastu, valsti kā politisko institūtu ar racionāli izstrādātu konstitūciju utt.

Kapitālisma rašanās, protams, bija atkarīga no cilvēku domāšanas veida un attiecīgās rīcības. Kapitālisma izveidi un attīstību garantēja jauna tipa mentalitātes rašanās. Taču aplami ir pieņemt (raksta M.Vēbers), ka alkas pēc kapitālistiskās peļņas ir tikai Rietumu cilvēku vājība. Alkas pēc naudas ienākumiem ir vienmēr un visur bijušas (M.Vēbers šajā sakarā izmanto frāzi angļu valodā - all sorts and conditions of men) visos laikmetos un zemēs. Tam nav nekā kopēja ar kapitālismu, kā daudzi naivi domā.

Maksa Vēbera teorētiskajos risinājumos ļoti liela loma ir racionālismam kā kapitālisma obligātam atribūtam. Tā jaunā tipa mentalitāte, kas garantēja kapitālisma izveidi un attīstību, iekļāvās cilvēku apziņas racionālistiskajā paradigmā, jo kapitālisma vitālākais avots ir racionālisms - racionāla pieeja saimnieciskajā darbībā, peļņas iegūšanā, naudas un preču aprites organizēšanā u.tml. Viņaprāt kapitālisms atšķiras no visām iepriekšējām saimniekošanas formām galvenokārt ar savu racionālo pieeju. Arī cilvēkiem piemītošās alkas pēc naudas ienākumiem kapitālisms tiecas racionāli reglamentēt. Taču vispār alkas pēc „naudas” zinātnieks dēvē par iracionālām tieksmēm. Kapitālismā valda nevis iracionāla, bet gan racionāla tieksme pēc kapitālistiskās peļņas. Kapitālisms ir tāds saimniekošanas veids, kas orientēts uz peļņu maiņas rezultātā - neagresīvas, ne ar spēku veiktas maiņas rezultātā.

Makss Vēbers nenoliedz, ka iracionāli spekulanti un avantūristi ir sastopami kapitālismā tāpat kā viņi bija sastopami agrāk. Kapitālisms var praktiski izpausties tipoloģiski dažādi. Var būt kapitālisms, kas orientēts uz karu. Var būt avantūristiskais kapitālisms. Taču kapitālisma tipoloģiskais ideāls ir brīvā darba racionālistiskas organizācijas kapitālisms. Kapitālisms izpaužas ne tikai praktiskajā domāšanā un saprātā, bet arī morāli tikumiskajā ziņā.

Par alkātību M.Vēbers raksta daudz. Viņš skaidro, ka arī alkātība ir bijusi sastopama vienmēr un visur. Piemēram, vēsturē ir slavena senās Romas aristokrātu alkātība, ķīniešu tirgotāju alkātība, eiropiešu fermeru alkātība. Taču alkātība pa lielākai daļai ir bijusi raksturīga saimnieciski atpalikušās zemēs, un kapitālisma gars radās cīņā ar alkātību.

Izskaidrojot kapitālisma gara būtību un ģenēzi, Makss Vēbers plaši citē un vispār bieži atsaucās uz amerikāņu slaveno domātāju Bendžaminu Franklinu, kurš māca ievērot mērenību, būt precīziem un godīgiem biznesā, jo tikai gudra un godīga cilvēka reputācija garantē panākumus kredīta saņemšanā, naudas apgrozībā utt.

Makss Vēbers akcentē, ka kapitālisma gara izejas punkts ir domāšanas veids. Pirmskapitālistiskajā saimniekošanā arī valdīja noteikts gars - domāšanas veids. Tajā galvenais bija cilvēku vēlēšanās saglabāt tradicionālo dzīves kārtību, tradicionālo peļņu, tradicionālo darba dienas ilgumu, tradicionālo pieeju darījumu kārtošanā, tradicionālo attieksmi pret strādniekiem, tradicionālās „mārketinga” metodes, tradicionālos klientus.

Pirmskapitālistiskajā saimniekošanā dominē tas, ko Makss Vēbers sauc par tradicionālismu,- cilvēks grib dzīvot, bet nevis pelnīt vairāk un vairāk. Cilvēku interesē iespēja dzīvot tā, kā viņš dzīvoja agrāk un kā vēl agrāk dzīvoja viņa senči. Tā ir tradicionālisma domāšana un dzīves uztvere.

Makss Vēbers uzskata, ka kapitālisms iesākās stihiski, kad kāds censonis sāka dzīvot saskaņā ar racionālo principu „lēti, bet ar lielu apgrozījumu”. Šis censonis guva spožus panākumus, un viņa racionālisms aizrāva pārējos. Viņa pieeja faktiski ievilināja arī pārējos savdabīgā sacensībā - konkurencē. Pārējiem reāli nekas cits neatlika, ja viņi gribēja izdzīvot censoņa iedibinātajā saimniekošanas formā. Tā sākās kapitālisma gars.

Maksa Vēbera kapitālisma ģenēzes izskaidrojums balstās uz cilvēka garīgo dinamiku -antropoloģisko faktoru. Naudas resursi nebija galvenais; galvenais bija gars. Kapitālisma gars prot dabūt naudu biznesam, bet nevis nauda rada kapitālisma garu - biznesa patosu.

Kā raksta M.Vēbers, jaunajam kapitālisma garam, protams, pretojās; jauno pieeju nomelnoja, tika organizēta negodīga konkurence u.tml. Izturēja un uzvarēja tikai garīgi spēcīgi cilvēki. Uzvarēja rakstura stingrība un morālā skaidrība, godīgums un racionalitāte. Tradicionālisms formēja un akceptēja viena tipa cilvēkus, kapitālisms - cita tipa cilvēkus. Tūlīt gribas piebilst: acīmredzot tagad ir pienācis laiks, kad formējas jauns cilvēka tips un jauna tipa kapitālisms vispār.

F.A.Hajeks par kapitālisma vienu no svarīgākajām iezīmēm uzskatīja „morālo praksi”/6/. Lai dzīvotu liela iedzīvotāju skaita sabiedrībā, bija nepieciešama morālā pilnveidošanās un to parādību nostiprināšanās, kuras ir nepieciešamas dzīvei kolektīvā.

F.A.Hajeka ieskatā pie šīm parādībām pieder cilvēku godīgums un privātīpašuma cieņa, līgumu morālā autoritāte un uzticība līgumiem, godīga tirdzniecība un konkurence. Viņš plaši analizē „morālās prakses” rašanās un iespējamības avotus. F.A.Hajeka secinājumos cilvēku par cilvēku ar augstu morālo apziņu izveidoja kultūra - audzināšana, izglītība, „valsts paplašinātā kārtība”, ar to domājot valsts lomu cilvēku morāli garīgajā pilnveidošanā. Kā raksta slavenais ekonomists, cilvēks nepiedzimst gudrs, racionāls un labsirdīgs. Lai par tādu kļūtu, cilvēkam ir jāmācās. Mūsu morāle nav mūsu intelekta produkts. Cilvēku mijiedarbība, kuru regulē mūsu morāles normas, rada iespēju cilvēku prāta un dažādu talantu attīstībai. Cilvēks kļuva par domājošu būtni, pateicoties kultūras tradīcijām. Starp prātu un instinktiem atrodas kultūras tradīcijas.

Cilvēces pagātne liecina, ka cilvēku dzīve nav nemitīga un nepārtraukta augšupejoša kustība. Cilvēces pagātne liecina, ka uzplaukumu un labklājību var nomainīt pagrimums un visaptveroša degradācija. To noteikti nākas ņemt vērā, gaidot no kapitālisma un tirgus ekonomikas tikai un vienīgi labumus - dzīves līmeņa un materiālās labklājības pieaugumu. Mūsdienu cilvēku izplatītāko slimību - patērēšanas māniju - acīmredzot sekmēja mentālais aklums, respektīvi, paļaušanās uz nepārtrauktu augšupeju.

Tagad no politiķiem visu laiku nākas dzirdēt: ja cilvēki atkal nesāks patērēt līdzšinējā apjomā, tad krīzi nav iespējams pārvarēt. Tāda ir iracionālā kapitālisma operatīvi formulētā ideoloģija. Protams, tāda ideoloģija ir iespējama tikai tāpēc, ka patiešām cilvēki un īpaši „baltā” rase ir pati sevi iedzinusi strupceļā - visa dzīve ir kļuvusi atkarīga no iracionālas patērēšanas apjoma.

Vācija, lai stimulētu patērēšanu, realizē īpatnu programmu: ja cilvēks nodod savu veco automašīnu metāllūžņos, tad valsts viņam dod 2,5 tūkstošus eiro jauna automobīļa iegādei. Valsts izdala summu, lai apmaksātu 600 000 automobīļu nodošanu metāllūžņos. Programmai ir milzīgi panākumi un ar 600 000 automobīļiem lieta nebeigsies. Taču faktiski neviens nevar pateikt, ar ko programma noslēgsies un kādas būs programmas sekas pēc pāris gadiem.

Vēsture tāpat liecina, ka pagrimumu un vispārējo degradāciju parasti izraisa cilvēku noslieksme uz pārpilnību un mēra izjūtas trūkums. Tagad mums ir bizness, kas balstās uz firmu akciju pārpirkšanu, lai pēcāk firmu likvidētu un no tā gūtu prāvu peļnu. Tas ir fantastisks bizness, kas ir iespējams tikai morāli pagrimušā sabiedrībā. Bet tas nebūt vēl nav viss. Tagad mums ir arī jauns termins „konservatīvās investīcijas”. Ar to apzīmē racionālas finansu darbības, jo var būt arī nekonservatīvas jeb iracionāli alkātīgas finansiālās darbības. Saprotams, par „konservatīvām investīcijām” visi vīpsnā kā par kaut ko atpalikušu un nemodernu.

Vēsture liecina, ka garīgā pagrimuma pirmās pazīmes ir saindēšanās ar maldīgām domām, ilūzijām, tieksme pēc komforta, nabadzīga dvēsele vai nu pilnā mērā atsakās reaģēt uz garīgo pacēlumu vai arī reaģē, to apmelojot, nomelnojot, noklusējot. Garīgā pagrimuma laikā nav vajadzīgi gudri un talantīgi cilvēki, kuri tajā pašā laikā ir arī „neglābjami” ideālisti - nemitīgi domā par citiem. Garīgā pagrimuma laikā nedarbojās nerakstītie likumi, kuri kapitālismā ir svarīgāki par rakstītajiem likumiem. Nedarbojās tāpēc, ka nerakstīts likums prasa individuālo atbildību, prātu, pienākuma apziņu, patriotismu, dvēseli, garīgumu. Rakstītais likums neprasa neko no minētā, - prasa tikai aklu paklausību.

Leģendārais vācu ekonomikas ministrs un Vācijas Federatīvās republikas Valsts kanclers Ludvigs Erhards mīlēja saviem tautiešiem atgādināt par mērenības ievērošanu. Viņš to darīja 60.gados, kad pēc kara Vācija jau atkal bija ļoti bagāta un ar ļoti augstu dzīves līmeni. Viņam neticēja un viņu pat izsmēja. Taču drīz (70.gados) iesākās naftas krīze (krasi palielinājās naftas cena), un tā negatīvi atsaucās arī uz bagātās Vācijas ekonomiku. Atceroties pagātni, šodien mēdz atgādināt arī par Emīla Zolā romānu „Nauda” (1891), kas veltīts cilvēku alkātībai un lepnības mānijai.

Tagad ir skaidrs, ka globālā mērogā atsevišķās sfērās ir uzkrājušās pārāk lielas un praktiski nevajadzīgas ražošanas iespējas, kas noved pie lieku preču uzkrāšanos un ekonomiski finansiālajā sfērā izraisa disonansi. Piemēram, automobīļu ražošana ir uzņēmusi nereāli augstu tempu un izveidojusi pārāk lielu un reāli nevajadzīgu potenciālu gan Rietumeiropā, gan ASV un Japānā. Uz jautājumu par tāda stāvokļa ražanās iemesliem atbilde ir zināma: iracionāla alkātība un racionālas pieejas trūkums.

Tieksme novērtēt iracionālā lomu cilvēka un sabiedrības dzīvē bija jau agrāk. Tā, piemēram, sociologs E.Durkgeims pievērsās neapzinātiem sociālajiem modeļiem, psihologs Z.Freids - iracionālo faktoru lomai indivīda dzīves praksē, psihologs

G.K.Jungs - iracionālu mītu un kolektīvās emocionālās reakcijas saistībai ar sabiedrības uzvedību. Kā jau redzējām, iracionālisma fenomens ir ieinteresējis arī mūsdienu ekonomikas teorētiķus.

Krīzes neekonomisko komponentu interpretācijā ļoti svarīgs moments ir cilvēka izpratnes loģika. Filosofijas vēsture liecina, ka cilvēks, „meklējot sevi”, ir pazaudējis sevi un visu laiku ir bijis aizņemts nevis ar cilvēku, bet gan diskursu un domu par cilvēku. Tikai daži filosofi ir uzdrošinājušies apgalvot, ka jautāt „kas ir cilvēks” ir absurdi, jo nav abstrakta „cilvēka”, bet ir tikai konkrēti indivīdi, kā saka, ar miesu un dvēseli.

Cilvēka pašizziņa maldās pa labirintu tāpēc, ka uz cilvēka izpratni atsaucās tā loģika, kuru cilvēki lieto visās citās izziņas un izpratnes situācijās. Loģika vienmēr tiecas unikālo izšķīdināt vispārējā; loģika arī cilvēku maniakāli tiecas izškīdināt vispārējā „cilvēka” kategorijā. Cilvēku tieksmes pēc t.s. zinātniskās objektivitātes ir tā deformētas, ka atbildēt uz jautājumu „kas ir cilvēks” nekādi neizdodas, jo tūlīt automātiski sākās saruna par kaut kādu „objektīvu” vispārējo „cilvēku”. Neizdošanās iemesls ir kontrasts starp vispārējo un unikālo. Ja arī loģika respektē unikālo, tad tikai tāpēc, lai unikālo tūlīt izšķīdinātu vispārējā.

Ekonomikas zinātnes pārstāvju gudrākā daļa vienmēr ir nekautrējusies atzīt, ka ekonomikā visu nevar prognozēt, jo ekonomika ir konkrētu cilvēku darbība. Tātad atkarīga ne tikai no atsevišķu cilvēku racionālās un godīgās rīcības, bet arī no atsevišķu cilvēku rakstura kaprīzēm un iracionālajām vājībām. Šodien sarunā par krīzi tas arī ir ļoti aktuāli. Ekonomika ir pakļauta konkrētu indivīdu rīcībai, bet nevis vispārējām „cilvēka” likumsakarībām. Arī tirgus ekonomikas sākums un pamats ir individuālā pasionaritāte un kreativitāte, individuālā mērķtiecība un vēlēšanās strādāt. Ja tā rezultātā tiek gūta peļņa, tad attiecīgajam indivīdam ir jāuzņemās arī visa atbildība par risku un bankrotu.

Svarīgs krīzes neekonomiskais komponents ir mūsdienu kapitālisma ideoloģiskā identitāte.

Par ideoloģisko identitāti vēlos dēvēt ideju un uzskatu sistēmu jeb, citiem vārdiem sakot, ideoloģiju šī jēdziena tradicionālajā izpratnē, kad ideoloģija ir varas instruments, ideoloģija ir stratēģiskā darbība, ideoloģija ir politizēto zināšanu un priekšstatu novirzīšana uz sociuma masu apziņu un to, ko saucam par sabiedrisko domu.

Kā zināms, jebkura sociāli ekonomiskā formācija un tās sabiedrība balstās uz noteiktu ideoloģiju, kas nosaka cilvēku uzskatus un intelektuālos ieradumus, vērtību kritērijus, dzīves stilu un sapņus par nākotni. Ideoloģija kalpo kā attiecīgā laikmeta un universuma (valts, valstu konfederācijas, civilizācijas) kolektīvās identitātes garants; ideoloģija nosaka simboliskās vienotības repertuāru ne tikai valsts karoga, himnas, ģērboņa un citu simbolisko atribūtu līmenī, bet arī ideoloģisko pasākumu, kopīgo autoritāšu, sadzīves formu jomā, realizējot solidaritātes funkcijas un idejiski vēlamo cilvēku garīgo pozīciju jebkurā dzīves sfērā.

Rietumu kapitālisma zemēs XX gs. pret ideoloģiju izturējās skeptiski un runāja par ideoloģijas „nāvi” un „norietu”. Taču tā bija maldīga un divkosīga retorika, kas faktiski pati bija viltīga ideoloģiskā konstrukcija, cenšoties iedarboties uz sabiedrību vēlamajā virzienā. Sastopams viedoklis, ka XX gs. drīzāk runa bija nevis par ideoloģijas „nāvi”, bet gan zināmu ideoloģisko transformāciju, kad vienotas uzkatu sistēmas vietā stājās sabiedrisko uzskatu plurālisms.

Divkosīgās retorikas rezultāti uzskatāmi atspoguļojās ASV, kur zinātnieki bija spiesti apvienoties un izveidot sabiedriskās organizācijas, lai cīnītos pret valdības tendenci izkropļot zinātniskos rezultātus idoloģiskajā nolūkā. 2008.gadā valstī tika organizēta grandioza diskusija par zinātnes un politikas attiecībām („Science Debate 2008”). Savukārt tāda it kā īpatna, taču diemžēl šodien nepieciešama sabiedriskā organizācija kā „Union of Concerned Scientists” valsts publiku iepazīstināja ar daudzām konkrētām manipulācijām, faktu un slēdzienu izkropļojumiem, ko veikusi valsts administrācija ar zinātnieku darbiem. Nobažījušies (concerned) zinātnieku savienība Dž.Buša laikā sastopamos zinātnes izkropļojumus asprātīgi noformēja vārdnīcas formā „The A to Z Guide to Political Interference in Science”

(http://www.ucsusa.org/scientific integrity/abuses of science/a-to-z-guide-to-political.html). Ne velti jaunais prezidenta kandidāts B.Obama solīja izbeigt zinātnes iepīšanu ideoloģijā un tāpēc izpelnījās daudzu zinātnieku atbalstu vēlēšanās.

Tiesa, mēdz atzīt, ka sabiedrības deideoloģizācijas process kopumā var būt progresīva parādība. Tā, piemēram, sabiedrība, neizjūtot noteiktu ideoloģisko apstrādi, var atsacīties no „ienaidnieka” stereotipiem, jo jebkura ideoloģija parasti ir vērsta pret saviem oponentiem - „ienaidniekiem”.

Taču faktiski par deideoloģizācijas procesu nākas runāt nosacīti. Patiesībā ir sākušas funkcionēt mikroideoloģijas, kas apgrūtina sociālo komunikāciju. Tātad - vēl vairāk apgrūtina sociālo vienotību, kas kādam mūsdienās nav vajadzīga un liekas ļoti bīstama. Idejiskā plurālisma un alternatīvu klātbūtnei ir noteikts ideoloģiskais mērķis - sociālās komunikācijas saskaldīšana, teiksim, subkultūru līmenī, dažādu sociālo grupu un pat atsevišķu indivīdu līmenī, lai neformētos monolīts kolektīvs pretspēks kapitālismam. Rietumu kapitālisms pēc 1917.gada proletariāta revolūciju uzvarām izdarīja nopietnus secinājumus, lai tamlīdzīgi draudi kapitālismam neatkārtotos.

Mūsdienās joprojām funkcionē no Apgaismības laikmeta mantotais neprecīzais uzskats, ka ideoloģija vienmēr tiek uzspiesta tikai no augšas. Patiesībā ideoloģija kā uzskatu sistēma ir organiski vienota ar dzīves praksi, tautas esamības formātiem, cilvēku garīgās integrācijas saturu un formām. Ideoloģija vienmēr ir tur, kur ir garīgā integrācija vai arī garīgā cīņa.

Mūsdienās ideoloģija nefunkcionē kā dogmu un lozungu sistēma, teorijas, doktrīnas u.tml. Mūsdienās ideoloģija funkcionē kā mediju valoda, masu kultūra, reklāma, PR. Jebkura kinofilma, romāns, videoklips, raksts, fotoilustrācija satur noteiktu ideoloģisko auru. Mūsdienās ideoloģija vispirms un galvenokārt ir konceptu sistēma, kura palīdz mums izprast dzīvi un formē dzīves parādību simboliskos tēlus un stereotipus. Dažādi ideoloģiskie koncepti cieši iesūcās cilvēku uzskatos, gaumē, dzīves veidā. Skaidrs, ka šo procesu var apzināti virzīt, vadīt un prognozēt. Turklāt šo procesu apzināti virzīt, vadīt un prognozēt efektīvi palīdz zinātne. Piemēram, masu komunikācijas un sociālās psiholoģijas teorijas.

Mūsdienās funkcionē anonīmi ideoloģijas autori un adresāti: „tautas intereses”, „valsts intereses”, „korporatīvās intereses”, „pilsoniskās sabiedrības intereses”, „demokrātijas

intereses”, „plurālisma intereses”, „atklātuma intereses” utt.

Cīņa pret ideoloģiju vienmēr lielā mērā ir naiva nodarbība. Piemēram, var kritizēt patērēšanas sabiedrības kaitīgumu, bet vai cilvēki spēs atsacīties no postindustriālās sabiedrības komfortablās dzīves un patērēšanas priekšmetu priekšrocībām? Tas nebūt nav retorisks jautājums. Tagad (t.i., 2009.g.septembra sākumā), kad pasaules 20 varenāko valstu politiķi Londonā priecājās par krīzes pierimšanu, patērēšanas „ārprāts” sāk atgriezties vecajās sliedēs - krīze pierimst, jo cilvēki atkal ir sākuši patērēt.

Noteikti nākas ņemt vērā, ka ideoloģija ir cieši saistīta ar morāli. Tas ir tāpēc, ka ideoloģija ir organiski vienota ar sociālo praksi un apliecina šīs sociālās prakses loģiku. Tātad, piemēram, ideoloģija var nosacīt taisnīgumu un godīgumu sociālajā praksē. Ideoloģija var vairot vai mazināt alkātību, korupciju, nomelnošanu, krāpšanos utt.

Mūsdienās populārākās ideoloģiskās sistēmas, saprotams, ir liberālisms un neoliberālisms. Dienas kārtībā ir arī egalitārisms (visi sabiedrības locekļi ir vienlīdzīgi), komunitārisms (cilvēki apvienojās, kļūstot labāki), konsjūmērisms (patērēšanas dzīves veids).

Liberālisms ir ideoloģiskā mācība, kurai ir noteiktas idejas, principi, vērtības. Tradicionāli liberālismu uzskata par ekonomisko ideoloģiju, sludinot neierobežotu personības brīvību ekonomikā un neatzīstot valsts iejaukšanos saimnieciskajā darbībā. Saskaņā ar liberālisma ideoloģiju indivīdi veido savstarpējās attiecības, lai nodrošinātu materiālo labklājību un pārpilnību. Liberālisma galvenie principi ir koncentrēti privātīpašuma, brīvas preču kustības un demokrātijas atbalstam, jo demokrātija kā politiskā sistēma vislabāk protot veicināt tirdzniecības brīvību.

Taču patiesībā liberālisms ir ļoti nenoteikts jēdziens: katrs to var traktēt savādāk, vadoties no savas kultūras tradīcijām, vēsturiskā konteksta, sociālās prakses īpatnībām. Tā, piemēram, XX gs. 90.gados Austrumeiropas politiskajā diskursā liberālisms tika saistīts ar „atgriešanos Eiropā”, „atgriešanos civilizētu valstu saimē”, „brīvības atgriešanos”, „totalitārisma pagātnes pārvarēšanu”, „demokrātisko izvēli” u.tml. Bijušajās sociālisma zemēs zem liberālisma karoga notika tas, ko sauca par privatizāciju; tātad -cīņa par īpašumu pārdali un, tā teikt, vienā stundā iegūto īpašumu (kā kapitālismā pieņemts teikt, pirmā dolāru miljona) leģitimitātes nodrošināšanu.

Mūsdienu intelektuālajās aprindās liberālismu neatzīst par vienotu sistēmu, kas kalpotu kā transnacionāli universāla ideologiskā mācība visās zemēs. Tagad ir skaidrs, ka liberālismam nav vispāratzīts klasisks idejiskais kodols, uz kā varētu balstīties tipoloģiski vienota liberālisma tradīcija. Liberālisma prakse katrā valstī var būt savādāka atkarībā no attiecīgās kultūras iezīmēm. Tā, piemēram, Vācijā vienmēr priekšroka ir dota paternālistiskajām un nacionālistiskajām interesēm, kā rezultātā demokrātijas izpratne centrējās ap tautas suverenitāti, bet nevis indivīda brīvību un tiesībām, ko aizstāv liberālisms. Turklāt starp liberālismu un demokrātiju vispār pastāv iekšēja pretruna. Tā rodas tāpēc, ka liberālisms aizstāv indivīda brīvību, bet demokrātija tautas brīvību, kad indivīda pretenzijām ir sekundārā loma. Rietumu reālajā politikā tāpēc tika „piarēts” kompromiss - politiskā sistēma ar skaistu nosaukumu „liberālā demokrātija”. Savukārt zemēs, kuru vēsturē izteikti aktīvu lomu spēlē nacionālisms, kolektīvisma mentalitāte manāmi nomāc liberālisma individuālistisko mentalitāti. Ne velti lasāma sentence: nacionālisms visur ir vienāds, liberālisms - dažāds.

Amerikāņi turpretī ir pārliecināti, ka viņi jau piedzimst kā liberāļi un viņi liberāļi ir bijuši vienmēr no savas valsts dibināšanas dienas XVIII gadsimtā. Amerikāņi svēti tic privātīpašuma neaizskaramības tiesībām, vārda brīvībai, privātās uzņēmējdarbības tiesībām, uzskatu brīvībai. Minētās un citas individuālās brīvības un tiesības sintezējas amerikāņu dzīves ideālā. Taču aizvadītajos 20 gados arī amerikāņu sabiedrībā vārds „liberālis” nav modē un tam ir negatīva pieskaņa. To izmanto kā lamu vārdu kopā ar tādiem citiem lamu vārdiem kā „ateists”, „sarkanais”, „iecietīgais”. Galvenais iemesls -skeptiskā attieksme pret politkorektumu vispār, kas šodienas amerikāņu pārliecībā ir pārvērtusies par divkosību un nevajadzīgu cenzūru, neļaujot lietas un parādības saukt īstajos vārdos. Amerikāņu uztverē „liberāļi” cenšas kādam nevajadzīgi izpatikt un dzīves norises tāpēc noved strupceļā.

Šodien populāra ir atziņa, ka Rietumu pasaulē liberālismu ir nomainījis neoliberālisms un mēs jau labu laiku dzīvojam neoliberālisma rafinēto ideoloģisko manipulāciju gaisotnē. Krīzes analītikā neoliberālisms saņem rūgtus pārmetumus.

Protams, arī neoliberālisma traktējumos nav konstatējama vairāk vai mazāk ideāla vienprātība. Pret neoliberālismu izturās kā pret eklektisku un sinkrētisku jēdzienu globalizācijas apstākļos. Skeptiskākie neoliberālismu dēvē par labējo radikālismu, kas ir atmetis universāla progresa ideju un tā vietā domā tikai par ekskluzīvu un selektīvu progresu izredzētajiem. Rietumos agrāk progress asociējās ar zināšanu uzkrāšanu, dzīves racionalizāciju, industrializāciju, urbanizāciju, no kā labumus gūst viss sociums. Neoliberālisms faktiski rūpējas tikai par sociuma vienu nelielu daļu, kurai ir adresēti progresa materiālie un garīgie labumi.

Neoliberālisma praktiskais rezultāts ir tā dēvētais finansu kapitālisms. Finansu kapitālismā algas par darbu nepaaugstinās, un visa nauda, ko iegūst no darba ražīguma pieauguma, kļūst par peļnu. Finansu kapitālisma svarīga iezīme ir kredītu ekspansija, kā rezultātā pret finansu darbību izturās kā pret primāro cilvēku saimnieciskajā dzīvē, aiz sevis tālu atstājot rūpniecību, lauksaimniecību.

Atbilde uz jautājumu „Kā veidojās finansu kapitālisms?” var būt gara un detalizēta. Atbilde var būt arī relatīvi lakoniska: finansu kapitālisms veidojās finansu iestādēs ar sarežģītu finansiālo instrumentu palīdzību „izsūknējot” visas planētas iedzīvotāju naudu.

Neoliberālisma ideoloģija sāka izvērsties XX gs. 70.gados, kad brīvas tirdzniecības, valsts lomas ierobežošanas, totālas privatizācijas realizācijā savu iniciatīvu atklātāk un atklātāk publiski sāka demontrēt ASV un Lielbritānijas valdība. Tas bija M.Tečeres un R.Reigana valdīšanas laiks.

Neoliberālisma rekomendācijas ekonomikā tagad ir pazīstamas ar lakonisko apzīmējumu „Vašingtonas konsenss”. Apzīmējumu ieviesa angļu ekonomists Džons Viljamsons (John Williamson) 1989.gadā. Vašingtonas konsenss ir savdabīgs ekonomisko priekšlikumu kodekss, un tas sastāv no 10 konkrētām rekomendācijām (skat. Wikipedia). Pret Vašingtonas konsensu tagad ne reti izturās kā pret intelektuāli mazvērtīgu produktu un kulturoloģisko nekompetenci - neziņu, ka katra kultūra funkcionē saskaņā ar saviem iekšējiem likumiem, kurus nevar izmainīt ar spēku.

Par jauna laikmeta sākumu mēdz pieņemt 1971.gadu. ASV bija „iestigusi” Vjetnamā, dolārs sāka zaudēt starptautiskās valūtas funkcijas. 1972.gadā ievērojami pieauga naftas cenas. ASV politiķiem izdevās pierunāt Sauda Arābijas un citu arābu valstu monarhus naftu tirgot tikai par dolāriem. Dolārs ieguva naftas smaržu, un ASV saglabāja savas valūtas starptautiskās pozīcijas. Savukārt 1972.gadā ASV vienojās ar Ķīnu, un abas valstis kļuva sabiedrotās. Ķīnai atļāva tirgot savu produkciju ASV. Savukārt Ķīna atļāva savā zemē izvietot Rietumu rūpniecību.

XX gs. 70.gadus vispār nākas uzskatīt par „lielo pārmaiņu” sākumu ne tikai liberālisma un neoliberālisma ģenēzes kontekstā. Tas bija pārejas laikmeta sākums, kurā radikāli sāka izmainīties ne tikai ekonomika, ideoloģija, politika, bet visa kultūra. To veicināja demogrāfiskā pāreja, kura tajā laikā jau bija uzņēmusi pilnus apgriezienus.

Plašās dimensijās izsakoties, līdz XX gs. 70.gadiem pastāvēja tā kultūra, kura radās XVIII gs. un bija raksturīga tā saucamajiem Jaunajiem laikiem Rietumu civilizācijas vēsturē. Šīs kultūras galvenā vērtība bija zinātniski tehniskais progress, kas kalpoja ne tikai par attīstības empīrisko liecinieku, bet arī garīgo kritēriju tautām, valstīm un civilizācijām. Jaunajos laikos bija atļauts modernizēt/iekarot mazāk attīstītās zemes, kurās konstatējamo homeostāzi Rietumu „baltie” cilvēki neatzina un uzlūkoja kā dziļu stagnāciju, atpalicību u.tml. Homeostāzi konstruktīvi analizēja tikai atsevišķi zinātnieki. Piemēram, Klods Levi-Stross.

Jauno laiku kultūrā cilvēku darbības galvenais mērķis bija dabas pakļaušana un izmantošana. Dabas resursi enerģiski tika izmantoti zinātniski tehniskajos risinājumos. Kultūrā tāpat valdīja priekšstats, ka sistēmiska organizētība un kārtība ir labāka par sistēmisko nesakārtotību un haosu. Cilvēki nevēlējās neko dzirdēt par nestabilitāti dabā un viņu kultūrā. Nestabilitātes filosofijas rašanās XX gs. otrajā pusē tāpēc atstāja dziļu psiholoģisko ietekmi, manāmi iedragājot, piemēram, līdzšinējo cilvēku pašpaļāvību dabas pakļaušanā.

Jaunajos laikos uzplauka demokrātijas visvarenība: sabiedrības dzīvi diktēja vairākuma griba, vēlēšanu princips. Savukārt cilvēku brīvību un uzvedību regulēja rakstīti/kodificēti likumi. Mākslas mērķis bija dzīves patiesa atspoguļošana, un sabiedrībā autoritatīvākais dzīves skaidrotājs bija mākslinieks - gleznotājs, rakstnieks, ko šodienas glamūra produkcijas apmātajai jaunajai paaudzei ir grūti saprast. Reliģiskā ticība saglabājās baznīcas normu robežās.

XX gs. 70.gados kultūrā sākās tik radikālas pārmaiņas, ka šodien atsevišķi kultūras filosofi vairs negrib lietot jēdzienu „kultūra”. Viņi uzskata, ka visam notiekošajam pēc 70.gadiem vispiemērotākais ir jēdziens „postkultūra”/7/. Un šī postkultūra jau ir paspējusi spoži demostrēt savas galvenās vērtības.

Radikālo pārmaiņu mentālo un intelektuālo avotu acīmredzot nepieciešams saistīt ar II Pasaules kara sekām, kad cilvēkiem nācās rūgti pārdomāt savas esamības vitālākos jautājumus. Saprotams, pārdomas stimulēja noteiktus secinājumus un praktiskos soļus.

Viens no visbūtiskākajiem secinājumiem ir par to, ka izglītība un audzināšana cilvēku nepadara labāku. Abus Pasaules karus iesāka, gāzes kameras lietoja, holokaustu realizēja cilvēki, kuri tika uzskatīti par visgaišākās tautas pārstāvjiem. Viņi piederēja tautai, kura cilvēcei bija devusi Gēti, Šilleru, Bethovenu, Kantu, Hēgeli un citus dižgarus, bet turpretī XX gs. sevi nepārprotami apliecināja ar visasiņaināko rīcību cilvēces vēsturē. Tāpēc ir radusies neuzticība Apgaismības ideoloģiskajiem ideāliem, bet galvenais - nostiprinājies vispārējs cinisms, egoistiski domājot tikai par sevi un izaicinoši atsakoties nodarboties ar sabiedrības audzināšanu un izglītošanu. Ne velti tagad bieži nākas lasīt par jaunas Apgaismības jeb Neoapgaismības nepieciešamību, lai mazinātu minētā cinisma veicināto morālo degradāciju.

XX gs. nogalē nostiprinās atziņa, ka filosofija nav absolūtās patiesības garants un vispār katram ir sava patiesība, jo nevar būt patiesības priekš visiem. Filosofijas patiesības klasiskajā modelī valda priekšstats, ka tas viss, kas atbilst īstenībai, ir patiess, bet izziņas procesā cilvēks ir neatkarīgs patiesības noskaidrošanā. Tagad filosofija cenšas ieskaidrot, ka īstenība ir relatīva parādība, tai nav skaidri determinēta sākotne un īstenība sastāv no sarežģītām pašregulējošām sistēmām. Savukārt izziņas veicējs/cilvēks ir atkarīgs no saviem subjektīvajiem priekšstatiem un izziņas procesā var veikt sociālo pasūtījumu, -tātad kādam kalpot un pieņemt savam „saimniekam” izdevīgus lēmumus.

Visjaunāko laiku filosofiskās svārstības patiesības, izziņas konceptuāli izplūdušajos skaidrojumos ir novedušas pie šodien izplatītā epistemoloģiskā plurālisma, kas manāmi atsaucās uz jaunas mentalitātes veidošanos. Tā ir mentalitāte, kurā vairs nav nekāda autoritāte vispārcilvēciskajām vērtībām, kultūras tradīcijām, morālajām normām un valda jaunlaiku varens ideoloģiskais koncepts - uzskatu un vērtību plurālisms. Ne velti šodien vienā sabiedrības daļā jēdziens „plurālisms” ir kļuvis par lamu vārdu.

Postkultūrā veidojās jauna attieksme pret progresu. Tiek uzkatīts, ka zinātniski tehniskais progress rada individualizāciju un diferenciāciju. Cilvēks vairs nav atkarīgs no kolektīva. Viņa darbs var noritēt individuāli organizētā formā pat mājās pie datora saskaņā ar brīvi izvēlētu grafiku. Viņš var lietot individuāli pasūtītus pakalpojumus, preces. Postkultūra tādējādi lepojās, ka tā beidzot pirmo reizi cilvēces vēsturē katram spēj garantēt patiesu personības brīvību un individuālu esamību, kas, saprotams, ir naivs pašapmāns.

Kapitālismā progress ir mīts un demagoģija. Progress praktiski kalpo tikai 15-25% planētas iedzīvotājiem. Un vispār visas šodien pastāvošās sociāli ekonomiskās formācijas balstās uz hierarhiju un privilēģijām. Nākas atcerēties, ka no Eiropas vēstures 2000 un vairāk gadiem viena trešā daļa ir bijuši pārejas posmi, revolūciju laiki, fluktācijas periodi, kad dominēja novirze no vidējā attīstības līmeņa. Tehniskā attīstība nav pati sev iemesls un pamats. Tehnisko attīstību nosaka sociālās sistēmas, un tā tas ir tikai vienā civilizācijā

- Rietumu. Tiesa, tehniskais progress sekmē individualizāciju un diferenciāciju. Cilvēka darbs un visa dzīve kļūst individualizētāka un nav tik lielā mērā atkarīga no kolektīva.

Rietumu progresa pravieši liberālisms un neoliberālisms ir tāda pati ideoloģija kā sociālisms un komunisms. Tā ir gatava pazemot cilvēcisko pašcieņu, tā ir absolūti vienaldzīga pret nabadzības pieaugumu, laicīgajai varai ir totalitārisma noslieksmes. Ne velti islams turpina pašaizliedzīgi cīnīties pret Rietumu šodienas kultūru, nebaidoties nonākt puritānismā un histēriskumā. Islama cīņas pamatā ir arhaiska nepakļaušanās vesternizācijai.

Tagad tiek atzīts, ka nevar būt universiāls progress priekš visiem. Progress zem lozunga „Brīvība, vienlīdzība, brālība” nav ideoloģiski kolektīvs, bet ekskluzīvs un partikulārs progress izredzētajiem. Turklāt progress ir saistīts ar regresu. Nav progresa universiāli kritēriji visai kultūrai. Kultūras katrā sfērā ir savi kritēriji. Progress vienmēr jāvērtē vēsturiski konkrēti, jo mēdz būt „lēcieni” uz priekšu un atpakaļ. Sociālā progresa kritēriji jāmeklē sabiedrības materiālistiskajos pamatos - ražošanas spēku, ražošanas līdzekļu, darba organizācijas vēsturiskajā mainībā, dabas stihisko spēku savaldīšanā.

Rietumos progresu parasti attiecināja uz zināšanu uzkrāšanu, dzīves racionalizāciju, industrializāciju, urbanizāciju. Rietumu progresa izpratni XX gs. pirmajā pusē dzēlīgi kritizēja tādas slavenības kā Špenglers, Toinbijs, Sorokins. XX gs. nogalē pret progresa izpratni sāka vērsties eksaktās un dabas zinātnes gudrākie pārstāvji. Viņu kardinālākais arguments - dabā nav progresa. Č.Darvina princips „survival of the fittest” tiekot tulkots un traktēts aplami. Patiesībā izdzīvo nevis stiprākais, bet piemērotākais.

Šodien postkultūra sastopās ar opozīciju - kultūras klasisko vērtību vecmodīgiem aizstāvjiem. Tā, piemēram, šodien lasāmi modernu intelektuāļu prātojumi, ka vispārcilvēciskās vērtības neeksistē, bet eksistē plurālisms un relatīvisms; proti, intelektuālās un morālās normas, kuras nav visiem vienādi piemērojamas.

Nesen interesantu polēmisku rakstu par vispārcilvēcisko „Zelta likumu” publicēja Tartu universitātes pazīstamais profesors, kultūras klasisko vērtību tipisks vecmodīgs aizstāvis, Leonīds Stolovičs /8/. «Zelta likuma” būtība ir sekojošā: izturies pret otru tā, kā tu gribētu, lai otrs izturās pret tevi.

L.Stolovičs sniedz plašu pārskatu par šī vispārcilvēciskā nerakstītā likuma formulējumiem senajā Ķīnā, Indijā, Grieķijā, Vecajā un Jaunajā Derībā un citos senos, viduslaiku un Jauno laiku tekstos, kā arī likuma kardinālo ietekmi uz morāles normām dažādos laikmetos un dažādās kultūrās. Raksta noslēgumā autors formulē savu viedokli, pie kā var cilvēci novest akla atsacīšanās no vispārcilvēciskajām vērtībām. Viņaprāt pret vispārcilvēcisko vērtību prioritāti ir jāizturās nevis kā pret skaistu frāzi un ideoloģisko demagoģiju, bet gan kā pret aksioloģisko imperatīvu, bez kura pastāvēšanas cilvēce var pārtraukt savu esamību. Noslēgumā L.Stolovičs raksta, ka vispārcilvēciskās vērtības ir „alternatīva cilvēces pašnāvībai”.

No pagājušā gadsimta 70. gadiem jūtami sāka izmainīties kapitālisms - kapitālisma saimnieciski ekonomiskais raksturs. Turklāt izmaiņas bija vienotas ar Rietumu „balto” cilvēku vispārējo morāli intelektuālo tonalitāti - jau pieminēto cinismu. Tātad izpratni, ka naivi ir pievērsties sabiedrības apgaismošanai un kalpošanai sabiedrības interesēm, bet katram jārūpējās ir tikai par sevi. Arī valsts funkcionālie mērķi ir jāpārkārto, lai valsts perfektāk kalpotu atsevišķu pasionāru indivīdu interesēm, bet nevis nodarbotos ar visiem adresētajām sociālajām programmām. Interesanti, ka Rietumu kapitālistiem pirmajā laikā bija lieliska ideoloģiskā atruna - arābu naftas cenu kāpums.

Kapitālisma jauno ievirzi manuprāt adekvāti skaidro angļu profesors Kolins Kraučs (Colin Crouch) /9/. Viņaprāt keinsiānisms guva panākumus starpkaru posmā. Dž.M.Keinsam un viņa domubiedriem izdevās pārliecināt politiķus, ka valsts var stimulēt ekonomiku, ja privātajā sektorā iestājās panīkums. Pēc II Pasaules kara pirmos 30 gadus Rietumu zemēs valdīja konsenss par to, ka valsts pienākums ir izlietot budžeta līdzekļus ekonomikas aizsardzībai pret inflāciju un depresiju. Valstis tamlīdzīgu politiku varēja realizēt tāpēc, ka tolaik kapitālismā ļoti liela loma bija strādnieku šķirai. Strādnieki visvairāk cieta no bezdarba, un valsts viņiem palīdzēja, radot jaunas darbavietas. Izpatīkot vēlētāju vairākumam strādnieku šķirai, politiskajā retorikā pirms vēlēšanām vienmēr centrālo vietu ieņēma solījumi radīt jaunas darbavietas un samazināt bezdarbu. Minētajos gadu desmitos politikā dominēja sociāldemokrātiskā ideoloģija, kuru atbalstīja strādnieku šķira un viņu arodbiedrības.

Taču stāvoklis izmainījās 70.gados, kad krasi pieauga naftas un citu izejvielu cenas. Rietumu valstis bija spiestas samazināt savus ieguldījumus, ko diktēja inflācijas pieaugums un preču cenu kāpums pēc naftas cenas palielināšanās. Rietumu daudzās valstīs pie varas nonāca antikeinsisti, prasot valsts neiejaukšanos tirgus ekonomikā. Viņi varēja nākt pie varas tāpēc (un tas ir ļoti svarīgi), ka 70.gadu beigās rūpnieciskais proletariāts, strādnieku šķira vairs neveidoja iedzīvotāju (vēlētāju) vairākumu. Proletariāts kā šķira izzuda, jo zinātniski tehniskā progresa rezultātā radās jaunas profesijas un strauji attīstījās pakalpojumu ekonomika, kuras dalībniekus nevar identificēt ar proletariātu.

Keinsiānisma vietā Rietumos nostiprinājās neoliberālisms, kas īpaši uzplauka 1995. -

2005.gadā. Neoliberālisms atzīst, ka cīņā pret bezdarbu un recesiju visefektīvāk ir samazināt darba algu tik lielā mērā, kamēr tā kļūst tik zema, ka darba devēji atkal sāk palielināt darbavietu skaitu, bet cenas kļūst tik zemas, ka ļaudis atkal sāk pirkt preces un pakalpojumus.

Kā skaidro Kolins Kraučs, mūsdienu kapitālisms principā ir atkarīgs no nolīgtajiem strādājošajiem un viņu tērētās naudas par precēm un pakalpojumiem. Ja cilvēkiem nākas nepārtraukti domāt par atlaišanu un algas samazināšanu, tad viņi nav ieinteresēti tērēt savu naudu. ASV, Lielbritānijā izdevās palielināt patērēšanu tāpēc, ka strādājošo dzīve nebija atkarīga no darba tirgus - viņiem nebija jābaidās no bezdarba.

Tas notika tāpēc, ka viņi dzīvoja uz kredīta. Kredītus deva, balstoties uz izdevīgiem noteikumiem. Turklāt bija vērojama tendence: kredītus sāka izsniegt arvien vieglāk un vieglāk, un arvien nabadzīgākiem cilvēkiem. Kredītkartes kļuva par masveida parādību. Ja saskaņā ar keinsiānisma doktrīnu masu pieprasījumu nodrošina valsts parāds, tad neoliberālismā masu pieprasījumu nodrošina miljoniem privātpersonu parāds. Parādi, kas nepieciešami ekonomikas atbalstam, tika privatizēti - reducēti uz privātpersonām. Rietumi tā dzīvoja aizvadītos 15 gadus, visu ekonomisko smagumu uzveļot, kā saka tādos gadījumos, uz tautas pleciem.

Kolins Kraučs uzskata, ka tas viss saglabāsies arī turpmāk. Iespējams, bankas un finansu sfēra vispār nonāks nedaudzu korporāciju rokās. Mūsu dzīvi vadīs korporācijas, un kapitālisma populārākais ideoloģiskais lozungs būs „Korporācijas - tas ir labi!”, bet nevis „Tirgus - tas ir labi!”, kā bija līdz šim. Korporācijas kļūs par kapitālisma galveno politisko subjektu. Angļu zinātnieka viedokli grūti apstrīdēt, jo ASV un citur finansu oligarhijas saplūšana ar politisko varu ir labi zināms fakts jau labu laiku.

Kolins Kraučs atcerās sociāldemokrātijas ideoloģijas lomu. Rietumos tā aizvadītajos gadu desmitos ievērojami mazinājās, taču interesanti vērot sociāldemokrātisko ideju atdzimšanu šodien.

Pašlaik tiek apspriesta t.s. globālā sociāldemokrātiskā perspektīva. Diskusijā iesaistījušies tādi pazīstami cilvēki kā Dž.Soross, Bils Geits, Lielbritānijas premjerministrs G.Brauns, ANO bijušais ģenerālsekretārs Kofi Annans, vairāki Nobela prēmijas laureāti un citas prominentas personības. Viņu programmas galvenie principi ir sekojošie. Globalizācija principā ir labvēlīga pasaulei, taču globalizācijas procesi ir jāvada. Neoliberālisms to nedarīja un tāpēc neoliberālisma politika ir izgāzusies. Pasaulē primārajam ir jābūt taisnīgumam, bet nevis ekonomiskajai labklājībai. Dzenoties pēc ekonomiskās labklājības, nedrīkst ignorēt taisnīgumu.

Minētā programma tiek nesaudzīgi kritizēta. To dēvē par tehnokrātisko programmu, un sociāldemokrāti tikai gribot ieņemt neoliberāļu vietu procesu vadīšanā, un cits nekas viņus patiesībā neinteresē. Turklāt daudzus neapmierina globalizācijas pozitīvais vērtējums, jo globalizācijai piemīt daudzas negatīvas iezīmes. Piemēram, globalizācija sekmē dezintegrāciju dažādu relatīvi noslēgtu un ģeopolitiski ambiciozu reģionu veidā (ES, Latiņamerika, t.s. transatlantiskā savienība). Globalizācija rada marginālu masu -„zelta miljardu”. Globalizācijas autori arī ir margināls fenomens - t.s. transnacionālā elite. Iebildumus izraisa šīs transnacionālās elites organizētais „piārs” - katra nacionālā ekonomika esot pasaules ekonomiskās sistēmas sastāvdaļa. Globalizācijas autoriem faktiski interesē tikai attiecīgās nacionālās ekonomikas izejvielas, lētais darbaspēks, un kaut kas cits (piemēram, sociālās sfēras attīstība) viņus patiesībā neinteresē.

Masačūsetsas Tehnoloģiskā institūta profesors Saimons Džonsons (Simon Johnson) finansu oligarhijas un politiskās varas saplūšanu sauc par „kluso apvērsumu”/10/. Starptautiskā Valūtas fonda bijušais ekonomiskais padomnieks 2009.gada maijā žurnālā „The Atlantid” publicēja sensacionālu rakstu ar virsrakstu - „The Quiet Coup”. Rakstam bija milzīga rezonanse ne tikai ASV, jo publikācijā ir godīgi un atklāti runāts par krīzes iemesliem. Saimons Džonsons jau pirmajos teikumos norāda, ka galvenā problēma un krīzes iemesls ir ASV politiskās elites nonākšana finansu oligarhijas pakļautībā, kā rezultātā finansu sfēra netika pienācīgi kontrolēta un tika pieļauta finansistu alkātība. Turklāt krīzes laikā valsts politiskā birokrātija nevis sauc pie atbildības vainīgos, bet gan palīdz alkātīgajiem finansistiem uz nodokļu maksātāju rēķina. Turklāt amerikāņu finansu oligarhija valda ne tikai ASV, bet visā pasaulē.

S.Džonsons raksts ir viņa memuāri par darbības laiku (2007.-2008.g.) Starptautiskajā Valūtas fondā un sadarbību ar pasaules finansu aprindām. Tātad teksts veidots saskaņā ar minētā žanra prasībām, un tekstā dominē psiholoģiskās atmosfēras attēlojums un tā materiāla atspoguļojums, kas parasti konkrētajās dzīves norisēs paliek zemtekstā un nefigurē oficiālajā publiskajā naratīvā. Viņš stāsta par to, kas reāli visu nosaka, kaut gan atklāti tas netiek atzīts un uzsvērts.

Saimons Džonsons atgādina, ka jebkurā krīzē vislielākā problēma ir politiskās varas problēma - valsts politika, respektīvi, tās valsts politika, kura pārdzīvo krīzi. Tātad -krīzes neekonomisks komponents. Visās valstīs, kur ir bijusi krīze, notikumu scenārijs ir ļoti līdzīgs: valdošās elites (politiķi + biznesmeņi) ir uzņēmušās pārāk lielu risku, pārvaldot valsti kā savu privāto korporāciju, lai sev gūtu labumu. Biznesmeņi riskē arvien vairāk un vairāk, jo cer, ka vajadzīgajā brīdī viņus izglābs draugi politiķi valdībā.

Zīmīgi, ka arī ārzemju investori vienmēr labprātāk kreditē oligarhus, kuriem ir stabili sakari ar valdību, kaut gan tas „smaržo” pēc korupcijas. Krīzes liktenis ir atkarīgs no tā, cik lielā mērā valdība ir gatava „ziedot” savus draugus biznesmeņus, jo valsts nevar izglābt visu privāto biznesu. Aizņemoties naudu un glābjot valsti no sabrukuma, valsts vadītājiem ir jābūt gataviem kādus „ziedot”, jo visus izglābt nav iespējams. Tādējādi tautas liktenis faktiski ir atkarīgs no oligarhu un politiķu savstarpējiem darījumiem. Pie tam nākas ņemt vērā, ka šodien oligarhiem piemīt lieluma mānija. Viņi veido milzīgas korporācijas un nezina mēru savām mahinācijām. Arī tas agri vai vēlu noved līdz krīzei. ASV valdība klusu novēroja oligarhu ambiciozo darbību. Kā atceras S.Džonsons, ASV finansu sektora peļņa 1973.-1985.g. nekad nepārsniedza 16 procentus. 1986.gadā tā bija 19 %, no 1991.g. līdz 2000.g. - 21-30%, bet aizvadītajos apmēram 10 gados - 41 procents.

Amerikāņu profesors kritiski izsakās par radikālajām izmaiņām politiskās varas sistēmā. Ja agrāk politiskā vara savu panāca ar spēku vai spēka pielietošanas draudiem, tad tagad politiskā vara savu panāk ar naudas palīdzību, dažādā formā uzpērkot un padarot paklausīgus biznesmeņus, intelektuāļus, ierēdņus, politisko partiju bosus u.c.

Saimons Džonsons raksta par ASV finansu sistēmas politiskās autoritātes iegūšanas iemesliem. Tiekot uzskatīts, ka ASV finansu sistēma ieguva politisko varu pateicoties savai uzticamībai. Tātad - morāles iezīmēm, kā arī amerikāņu nacionālās patmīlības vārdā. Wall Street finansistiem izdevās pārliecināt Vašingtonu, ka fondu tirgi un lielie finansu institūti ir ļoti svarīgi ASV reputācijai visā pasaulē. Pēdējo trīs ASV prezidentu periodā starp Vašingtonu un Wall Street izveidojās personiskie kontakti, kas atsaucās uz Vašingtonai tuvu Wall Street cilvēku amatu „dalīšanu”. Pastāv divi amatu ieņemšanas virzieni: vai nu finansu ministrs vai atbildīga amatpersona bankā, investīciju fondā. Piemēram, slavenajā bankā „Goldman Sachs” ir tradīcija: pēc amata atstāšanas bankā pāriet darbā valsts aparātā.

ASV finansistiem izdevās iedzīvināt savas ideoloģiskās tēzes, ka brīvais un neregulētais finansu tirgus ir pats labākais, cēlākais un amerikāņiem visvajadzīgākais, ko viņi līdz šim ir sasnieguši. Finansista karjera kļuva par profesionālās orientācijas augstāko līmeni, -visi jaunieši vēlējās strādāt Wall Street, bet sabiedrība bija kļuvusi slima - inficējusies ar alkātības, ātras peļņas, egoistisko tieksmju baciļiem. Finansu oligarhijas ambīcijas saskanēja ar sabiedrībā valdošo psiholoģisko atmosfēru. Īpaši tā tas bija no 90. gadiem. To rezumē S.Džonsons.

Mums tāpēc nav jābrīnās, ka krīzes laikā valsts klusē par īstajiem krīzes iemesliem -gan finansu sistēmā pieļautajiem trūkumiem, gan krīzes neekonomiskajiem komponentiem. Par krīzes neekonomiskajiem komponentiem valsts ir visvairāk ieinteresēta klusēt, jo tie skar valdošās ideoloģijas un kapitālisma pastāvošās sistēmas būtību vispār. Tātad jārunā būtu par iracionālā kapitālisma likteni, jārunā paškritiski par savu morāli, attieksmi pret sabiedrību, nodokļu maksātājiem, oligarhiem, korporācijām utt.

Protams, jāņem vērā radikālās objektīvās izmaiņas finansu sfērā kopš 70.gadiem, pateicoties elektronisko tehnoloģiju izmantošanai norēķinu un uzskaites, derivatīvu un elektronisko kredītkaršu jomā. Tas bija kaut kas pilnīgi jauns finansu vēsturē, radās pilnīgi jauni finansu instrumenti. Saprotams, ka tas pavēra jaunas iespējas.

Jaunās iespējas pirmajā laikā uztvēra saprātīgi un racionali izmantoja finansu operāciju optimizācijā, kredītiestāžu un patērētāju sadarbībā, rūpīgi aprēķinot gaidāmos riskus. Taču jau 90.gadu vidū ļoti strauji izvērsās jauns fenomens - virtuālās finanses.

Tās ir finanses, kuras nav nodrošinātas ar reālu naudu, nekustāmo īpašumu, zeltu, dārgmetāliem. Informācijas apmaiņas momentālā operativitāte veicināja speciālu starpbanku elektronisko sistēmu rašanos, kurās koncentrējās virtuālā nauda bez jebkāda reālā ekvivalenta.

Tā rezultātā faktiski izmainījās naudas loma. Finansu kapitālismā radās jauna nauda, kas funkcionē saskaņā ar pilnīgi citiem principiem nekā nauda funkcionēja agrāk kā saimnieciskās darbības elements. Finansu kapitālismā naudu „taisa” no naudas. Nauda ir kļuvusi par preci. Krīze tāpēc tika prognozēta jau sen, jo virtuālās naudas apjoms krietni pārsniedz reālās ekonomiskās darbības (preču ražošanas) apjomu.

Krīzi veicināja arī tas, ka nafta kļuva par īstermiņa peļņas instrumentu. Tas noveda pie cenu paaugstināšanos - neatbilstību ieguldītajam darbam un resursiem. Virtuālā nauda sāka meklēt „atbalstu” un to atrada naftā. Tika mākslīgi paaugstinātas cenas ne tikai naftai, bet arī gāzei un elektroenerģijai, kas noveda pie citu izejvielu un produktu cenu kāpuma.

Cilvēki, iespējams, apjuka. Jaunās iespējas ieslēdza zaļo gaismu summu palielināšanai, taču tika aizmirsts par to reālo segumu. Summas bija milzīgas, taču nebija ne reāla nauda, ne manta.

Virtuālās naudas uzskaite notika elektroniski, kas veicināja visdažādākā veida spekulācijas. Atsevišķas spekulācijas bija „klasiskas”, jo balstījās uz cilvēku tradicionālo spekulāciju pieredzi. Taču bija arī pilnīgi jaunas spekulāciju formas, kas balstījās uz pārpirkšanu un pārpārdošanu, no tā gūstot lielu peļņu. Rietumu finansu sistēma (īpaši banku jomā) sāka veikt tādas mahinācijas ar spekulatīviem finansu instrumentiem, ka tās ne reti bija grūti atšifrēt pat banku uzraudzības dienestu speciālistiem.

Nauda, kas līdz zināmam laikam pildīja savas tradicionālās funkcijas un kalpoja kā ekvivalents iztērētajam darbam un resursiem, nosakot preču un pakalpojumu cenu, pati kļuva par preci - ražošanas produktu, kad finansu institūcijas to tirgo savā starpā kā ķīlas instrumentu, kredītu resursu materiālās ražošanas projektu atbalstīšanā. Tā rezultātā nauda bija „saražota” daudzas reizes vairāk nekā bija reāli nepieciešams, lai būtu preču un pakalpojumu ekvivalents. Tā bija virtuālā nauda, no kuras tās īpašnieki tagad negrib atsacīties. Tā, piemēram, Eiropas Savienības finansu aktīvi ir četras reizes lielāki par visu dalībvalstu nacionālo kopproduktu. Tas pats sakāms par ASV. Pasaules finansu aktīvu summa 2008.gada septembrī bija 160 triljoni dolāru - 3,5 reizes vairāk nekā pasaules nacionālais koprodukts. Līdz 2006.gadam uz planētas bija 72 valstis, kuru finansu aktīvi bija lielāki par nacionālo kopproduktu. Taču derivatīvu (finansu kapitālismā populārākais parādu veids) kopējā summa uz planētas 2008.gadā pārsniedza 600 triljonus dolāru /11/.

Drosmīgi speciālisti un politiķi, piemēram, V.Putins, atklāti saka, ka virtuālā nauda šodien traucē reālo konkurenci kreditēšanā un ekonomikā vispār. Pie tam virtuālās naudas saimnieki savā darbībā tiecas ievērot slepenību un nevienu neielaist savā vidē bez speciālas atļaujas.

Kā zināms, mākslīgi izveidotais finansu ekonomiskais „burbulis” pirms 10 gadiem pārplīsa Āzijā. Tās bija saražotās pārprodukcijas sekas. Tagad „burbulis” pārplīsa Rietumos. Turpmāk finanses vajadzēs saskaņot ar reālo ekonomiku, un cenas būs jāveido atbilstoši reālajiem ienākumiem.

Sarunā par mūsdienu kapitālisma ideoloģisko identitāti, protams, viena no vissāpīgākajām tēmām ir par valsts lomu. Tā vien liekas, ka intelektuāļu vienu daļu ir pārņēmusi alerģija pret valsts institūtu un vēlēšanās aizmirst valsts lomu vispār. Protams, valsts ir metaforiska personība, kurai ir suverena griba. Var pat teikt, ka valsts ir mistisks garīgais veidojums. Taču ir naivi noliegt vai atsacīties no valsts funkcionālās lomas. Un tas nekas, ka globalizācijas virzībā valsts zināmā mērā līdz šim bija kļuvusi par pasīvu „spēlētāju”, iniciatīvu vieglprātīgi atdodot transnacionālajām korporācijām. Taču kopumā globalizācija ne tik daudz iznīcina valstis kā tās multiplicē, - uz planētas valstu skaits turpina pieaugt. Pašlaik ir 250 valstis, taču drīz to skaits var pieaugt līdz 300 valstīm.

Tomēr joprojām valsts loma sociālo procesu un kognitīvo struktūru veidošanā ir nenoliedzama. Valsts joprojām var izdalīt un dalīt, atzīt un neatzīt. Valsts ir pamats cilvēku klusējošajai pirmrefleksīvajai vienotībai ar pasauli. Valsts savāc, apstrādā un pārdala informāciju, un veic, tā teikt, informācijas teorētisko unifikāciju. Valsts ir veselums. Valsts uzņemās atbildību par visiem totalizācijas un objektivizācijas procesiem

- statistiku, skaitīšanu, kartogrāfiju, arhīvu. Valsts unificē kultūras tirgu, unificē valodiskos un juridiskos kodus, homogenizē komunikācijas formas ar savas birokratijas palīdzību, nosaka mentālās struktūras, domāšanas formas utt. Etatisms jeb valsts neiejaukšanās politikas sludināšana neoliberālisma ideoloģijā tiek krietni pārspīlēta. Šajos pārspīlējumos valsts tiek pārvērsta par epifenomenu - blakus parādību, kas neietekmē fenomenu. Neoliberālisma brenda ģenētikā attieksme pret valsts lomu acīmredzot ir viena no vāj ākaj ām ideji skaj ām sastāvdaļ ām.

Liberālisma teorijas pret valsts lomu ekonomikā vienmēr ir izturējušās kritiski. Tirgus ekonomikā valsts iejaukšanās nav vēlama un tai ir jābūt minimālai. Neoliberālisma teorijas, kuras radās ekonomikā un finansēs pirms gadiem divdesmit un mazliet vairāk, vēl kategoriskāk vēršās pret valsts aktīvu klātbūtni biznesā. T.s. finansu kapitālismā, kas Rietumos valdīja aizvadītajos gados un faktiski ietekmēja dzīvi uz visas planētas, valsts pati apzināti atsacījās iejaukties finansu darbībās. Tagad krīze skaudri demonstrē neoliberālisma politikas aplamību, - valsts kontrole ir nepieciešama, un tai ir jābūt stingrai un konsekventai. Un atkal acīmredzot nākas runāt par saprātīgumu un racionālismu - valsts līdzdalībai ir jābūt racionāli līdzsvarotai. Var uzskatīt, ka krīze visus finansiālos un ekonomiskos procesus noveda līdz zināmai robežai starp pagātni un nākotni, un pēc krīzes būs jādzīvo savādāk.

Jau labu laiku (gandrīz gadu) nākas novērot valsts renesansi un tai pieskaņotās ideoloģijas attīstību, kad Rietumu valstīs nacionalizē bankas un aktīvi iejaucās rūpniecības problemātikā, kreditēšanas sfērā u.c. Vārdu sakot, veidojas tas, ko var nosaukt par autoritāro kapitālismu, kad manāmi pieaug valsts kontrole. Taču pats interesantākais un galvenais - valsts kļūst par sociuma uzticības garantu. Cilvēki vēlas kaut kam uzticēties un uz kaut ko paļauties. Tā ir psiholoģiskā nepieciešamība.

Valsts (kā sociāli politisks institūts) savas pastāvēšanas ilgajā vēsturē, iespējams, pirmo reizi planetārā mērogā ir kļuvusi par morāli psiholoģisko atbalstu miljardiem cilvēku. Vēsture liecina, ka attieksme pret valsti vienmēr ir bijusi dažāda, svārstoties no totālas neuzticības līdz patriotiskai ažiotāžai un dievinošam fetišismam, kad valsts asociējās ar nacionālo interešu aizsardzību. Tagad valsts ir kļuvusi par sabiedrības kolektīvo garantu attieksmē pret iedzīvotāju vienu daļu - banku, investīciju fondu oligarhiju.

Protams, ne jau visur valsts kļuva par uzticības garantu, jo valsts novirzīja krīzes visu smago nastu uz nodokļu maksātājiem, politiskajai kliķei glābjot savus draugus alkātīgos finansu spekulantus (latviešiem tas ir labi zināms).

Nenākas aizmirst arī to, ka patiesībā valsts ir vislielākā vaininiece krīzes izraisīšanā, politiķiem mafiozi saplūstot ar finansistiem, nekontrolējot finansu sistēmu un pieļaujot lētu kredītu saņemšanu milzīgos apjomos bez nopietnas risku izpētes. ASV akūta nozīme ir prezidenta B.Klintona laikā 1999.gadā pieņemtajam likumam par finansu pakalpojumu modernizāciju, kā rezultatā valsts pilnā mērā atsacījās vadīt un kontrolēt finansu institūtu darbību.

Rietumu valstis ne tikai pieļāva, bet arī veicināja pasaules saimnieciskās un intelektuālās struktūras pārkārtojumus. Aizvadītajos apmēram 25 gados no t.s. atlantiskās zonas visa ražošana tika izvesta uz Dienvidāziju un Dienvidameriku, kur ir lēts darbaspēks. Aizveda visu nepieciešamo: darbagaldus, iekārtas, smago rūpniecību, mašīnbūvniecību. Rietumi pārvērtās par ideju, jaunas tehnoloģijas ģenerēšanas, zinātnes un izglītības teritoriju. Dienvidkoreja, Indija, Ķīna, Brazīlija sāka apgādāt ar masu produkciju visu planētu. Visu sāka ražot grandiozos un patiesībā ne reti reāli nevajadzīgos apjomos, bet pikantākais - pārdot uz kredīta. Patērēšanas māniju stimulēja kreditēšana. Ja patērēšana samazinājās, stabilizējās, tad nekavējoties palielināja lēta kredīta iespējas, kā arī apdrošināšanas iespējas. Ne tikai t.s. atlantiskā zona „uzsēdās” uz kreditēšanas sēkļa. Kreditēšana kļuva par pasaules attīstības lokomotīvi. Cilvēks kreditēšanu sāka izmantot visās dzīves norisēs - uzturam, apģērbam, sadzīves precēm, mašīnai, mājai, dzīvoklim, ceļojumiem, izglītībai, atpūtai.

Par neoliberālisma ideoloģijas fanātiskākajiem autoriem pamatoti ir jāuzskata amerikāņi, kuri tiecās pārvaldīt pasauli. Pēc II Pasaules kara viņiem tas pilnā mērā izdevās. ASV pārvalda tādas it kā vispasaules iestādes kā Starptautiskais Valūtas fonds, Pasaules banka, Internets, Pasaules Tirdzniecības organizācija, ietekmīgākās transnacionālās korporācijas un to skaitā mediju gigantus.

ASV intelektuāļi 90.gados izstrādāja neokonservatīvisma ideoloģiju, tā teikt, savām iekšējām vajadzībām, bet ar globālu vērienu - lai organizētu pasaules demokrātisko revolūciju. ASV nekad neslēpa, ka globalizācija ietilpst valsts nacionālajās interesēs. Par

to savos darbos detalizēti rakstīja, piemēram, ASV ģeopolitiskās ideoloģijas patrons Z.Bržezinskis (Zbignew Brzezinski). ASV 90.gados formējās jauna tipa elite: kosmopolīti, kosmokrāti, mondiālisti, Davosas elite.

Tiesa, tas pats Z.Brežinskis uztraucās, ka globalizācija izjauc valsts drošības garantēšanu, jo galvenais trieciens tiek dots ASV kā globalizācijas simbolam. ASV ir sākusi manāmi izjust globalizācijas bumeranga efektu. Spilgtākie piemēri ir 2001.gada 11.septembris, Rietumeiropiešu grandiozās demontrācijas sakarā ar ASV iebrukumu Irakā 2003.gadā (demontrāciju dienā „jeņķiem” paklausīgie latvijieši un citi bijušo socvalstu pilsoņi klusu sēdēja mājās). Tiek doti arī ideoloģiskā rakstura efektīvi triecieni. Piemēram, Dž.Sorosa grāmata par amerikāņu pārākuma ziebju burbuli („The Bubble of American Supremacy: Correcting the Misuse of American Power ”, 2003).

Taču visredzamākais nepatīkamais trieciens - krīze, kas vispirms paralizēja ASV -globalizācijas korifeju. ASV imports pārsniedz eksportu, kādēļ ASV ir milzīgs tirdzniecības deficīts. Krietni ir pieaudzis nabadzīgo cilvēku skaits - prezidents B.Obama nosauca skaitli 37 miljoni. Kad 2008.gadā ASV valdība nacionalizēja hipotekāro kompāniju „Fanny Mae”, atsevišķi amerikāņu intelektuāļi minēto faktu pasludināja par ASV atsacīšanos no līdzdalības globalizācijā.

Krīze stimulē diskursu par planētas nākotni un pašlaik funkcionējošo sociāli ekonomisko formāciju turpmāko likteni, no kā ir atkarīga planētas sociuma ideoloģiskā orientācija. Krīze uzskatāmi liecina, ka turpmākā dzīve manāmi atšķirsies no līdzšinējās. Cilvēki tāpēc vēlas noteiktu skaidrību par savu rītdienu, un ideologi vienmēr ir ļoti labi zinājuši, kad un kā ir attiecīgi jāsagatavo sabiedriskā doma vienā vai otrā idejiskajā virzienā. Krievijā 2008.gadā izdeva rakstu krājumu ar intriģējošu nosaukumu „Krievija un pasaule. Jaunais laikmets. 12 gadi, kuri var visu izmainīt”. ASV ideologi ir publicējuši savas prognozes par turpmāko dzīvi pēc krīzes līdz 2025.gadam. Par planētas nākotni rūpējās arī politiķi, izveidojot jaunu apvienību - G20 (Argentīna, Austrālija, Brazīlija, Kanāda, Ķīna, Francija, Vācija, Indija, Indonēzija, Itālija, Japāna, Meksika, Krievija, Sauda Arābija, Dienvidāfrikas Republika, Dienvidkoreja, Turcija, Lielbritānija, ASV, Eiropas Savienība).

Tagad jaunu pavērsienu iegūst sociālisma un kapitālisma tipoloģiski salīdzinošais novērtējums, analizējot abas sociāli ekonomiskās formācijas no ekonomisko iespēju, sociālās filosofijas, vērtību sistēmas viedokļa kā sabiedriskās iekārtas divus modeļus. Tamlīdzīgu tematiku, protams, diktē Ķīna, kur konstatējams gan sociālisms, gan kapitālisms. Tamlīdzīgu tematiku diktē arī tas, ka krīze vienādā mērā skāra visus - gan sociālisma zemes, gan kapitālisma zemes. Acīmredzot planetārās globalizācijas apstākļos sociāli ekonomiskās formācijas identiskā specifika izmainās un zināmos parametros zaudē savu funkcionālo aktualitāti.

Jāsaka, ka kapitālisma vēsturiskā ģenēze izraisa visdažādākās diskusijas. Tas tāpēc, ka kapitālisms nav tikai efektīvas saimniekošanas metode, kas dabiskā veidā ir radusies tirgus ekonomikas vidē. Kapitālisms lielā mērā ir kaut kas vairāk nekā tikai ekonomika. Kapitālisms prasa noteiktu intelektuālo, psiholoģisko, morāli tikumisko, sociālo briedumu, ko var nepazīt t.s. tradicionālajā kulturā dzīvojošie cilvēki. Kapitālisms būtiski atšķiras tirgus apjoma, mērķu, līdzekļu ziņā. Kapitālisms nav tas pats kas tirgus. Kapitālisms ir tirgus īpaša organizācija. Kapitālisms ir enerģiska sociālā substance, noteikta strukturāli vienota ideoloģija, specifiskas pasaules uzbūves ideja un realizācija. Kapitālisma būtība ir nevis pati ražošana un tirdzniecība, bet gan sistēmiskas operācijas,

kuru uzdevums ir kontrolēt tirgu un tirgus apstākļus, kā arī patstāvīgi gūt sistēmisku peļņu - stabilu virspeļņu. Kapitālisms tagad iegūst universiālu varu ne ar administratīvajām nacionālajām struktūrām, bet galvenokārt ar starptautiskajiem saimniekošanas mehānismiem.

Kā zināms, līdz šim notika abu formāciju pretstatīšana un kritika, vienai otru dzēlīgi noliedzot. Tas bija iespējams tāpēc, ka pretstats it kā ir acīmredzams. Sociālisma formācija balstās uz kolektīvismu, bet kapitālisma formācija - uz individuālismu. Kolektīvisms un individuālisms ir sava veida imperatīvs princips, kas katrā attiecīgajā formācijā caurvij tās struktūras visus elementus.

Vēsturiski sociālisms ir nedaudz jaunāks par kapitālismu. Sociālisms radās tikai tad, kad kapitālismā konsolidējās strādnieku šķira un strādnieku kustība ar savu programmu. Sociālisms radās XIX gs. beigās un sociālistiskā ideoloģija, precīzāk -sociāldemokrātiskā retorika, uzplaukumu piedzīvoja XX gs.vidū. Turklāt kapitālisma zemēs - Zviedrijā, Vācijā, Francijā u.c.

Sociālisma virzība formēja tādu slāni sabiedrībā, kuru neapmierināja sociālismā pastāvošā kārtība. Runa ir par t.s. vidusslāni, kura pārstāvjus ierobežoja vispārējā kolektīvistiskā dzīves stila prakse, dzīves attīstība „saskaņā ar plānu” (proti, keinsiānisms). Kā jau redzējām iepriekš, no XX gs. 70.gadiem Rietumos iniciatīvu pārņēma ekonomiskā liberālisma piekritēji. Sabiedriskā dzīve sāka virzīties pa liberālās vienošanās/konsensa ceļu.

Sociālisms cieta sakāvi tāpēc, ka nevērīgi izturējās pret rentabilitātes faktoru saimnieciski ekonomiskajā darbībā, kā arī privatizācijas lomu un konkurenci.

Ekonomiskā liberālisma apstākļos tiek privatizēts viss, ko vien var privatizēt. Arī dabiskie monopolisti tiek privatizēti. Privatizācijai tika pakļauta arī finansu sfēra. Savukārt konkurences loma tiek maksimalizēta pilnā mērā, un tas deva noteiktus pozitīvos rezultātus.

Taču reizē ar ekonomiskā liberālisma straujāku attīstību aktualizējās, tā teikt, kapitālisma klasiskās patoloģijas.

Pirmkārt, mantiskā noslāņošanās kļuva vēl izteiktāka nekā agrāk un turklāt globālā mērogā.

Otrkārt, krīzes ieguva ciklisku raksturu.

Protams, ekonomiskā liberālisma propagandisti teica, ka galvenais nav tas, kas dala un kā tiek dalītas bagātības, bet gan tas, cik lielas ir bagātības kopumā. Propagandisti tātad tiecās sociumu pārliecināt, ka ekonomiskā liberālisma politikas mērķis ir bagātību kopējā apjoma palielināšana. Un, saprotams, pret to neviens nevarēja iebilst, jo valstis kļuva bagātākas. Taču XXI gs. sākuma krīze parādīja, ka t.s. finansu kapitālisms ir liels „ziepju burbulis”, - visa finansu pasaule ir pārpildīta ar aizdevumu/galvojumu vērtspapīriem, kuriem faktiski nav nekādas vērtības.

Kapitālisms ir sevi kompromitējis, un tāpēc tagad „sāk pacelt” galvu ne tikai sociāldemokrātiskā ideoloģija, bet sociālisms vispār. Pirmie par to ierunājās Rietumu analītiķi, sociālisma renesansi attiecinot uz banku privatizāciju krīzes laikā. Kapitālisma problēmas atkal sāk atrisināt sociālisms, kā tas jau bija XX gs.sākumā. Sociālisma uzplaukums XX gs. sākumā nebūtu iespējams bez kapitālisma pasionaritātes apsīkuma.

Tomēr tagad pati nopietnākā saruna ir par jautājumiem, kuri stāv pāri kapitālismam un sociālismam. Lieta ir tā, ka acīmredzot gan kapitālismu, gan sociālismu ietekmē dziļāki universiāli faktori, bet ne tikai šo sociāli ekonomisko formāciju iekšējie konflikti. Tā, piemēram, gan kapitālismu, gan sociālismu vienādā mērā ietekmē zināma universāla cikliskā dinamika, kad agri vai vēlu kādu tendenci nomaina tai pretēja rakstura tendence. Tāpat šodien kļūst skaidrs, ka tīras sociāli ekonomiskās formas nemēdz būt. Kapitālisms un sociālisms ir ideāli modeļi, taču tie ir iesaistīti konkrētās sociālās konfigurācijās. Piemēram, gan kapitālismu, gan sociālismu būtiski vienādā mērā ietekmē tādas cilvēciskās īpašības kā racionālisms - iracionālisms, godīgums- negodīgums, pieticība -alkātība u.c.

Sociālisma nelaime ir patērēšanas priekšmetu deficīts un resursu zaudējums. Kapitālisma nelaime ir bezdarbs un valsts parāds, kas tagad pārvērtās privātpersonu parādos. Abas sistēmas nespēj nodrošināt vienmērīgu attīstību un dzīvi noved līdz kraham - pilnīgai neveiksmei, izputēšanai, sabrukumam.

Arī priekšstati par tirgu izrādījās maldīgi. Valdīja uzskats, ka tirgū paliek tikai maksātspējīgie. Pārējie, proti, tie, kuri nav kredītspējīgi, aiziet no tirgus. Bet tas nenotika. Faktiski bankrotējošie neaizgāja no tirgus. Turklāt krīzes laikā tos sāka glābt valsts. Gudrākie kapitālisma liberālās ekonomikas piekritēji tāpēc aicināja neiejaukties krīzē un ļaut tirgum attīrīties no bankrotējošajiem. Taču politiķi šo aicinājumu ignorē. Viņi tā rīkojās tāpēc, ka bankrotējošās firmas ir saistītas ar „tautu” - sīko akcionāru masu, pensiju ieķīlētājiem, bet trakākais - bezdarba pieaugumu, ko cenšas nepieļaut politiķi. Tādējādi kapitālismā tagad ir izveidojusies jocīga situācija: sabiedrības masas ir bankrotējošo firmu ķīlnieki.

Par kapitālisma un sociālisma līdzšinējo pieredzi var formulēt vairākus secinājumus.

Pirmkārt, ne sociālisma valsts, ne kapitālisma tirgus nav spējīgs nodrošināt vienmērīgu attīstību bez krīzēm.

Otrkārt, ne sociālisms, ne kapitālisms nespēj izstrādāt tādu ekonomiskās attīstības metodi, kas nebūtu saistīta ar parādiem un to pieaugumu.

Tātad pašlaik cilvēki vispār neprot nodrošināt ekonomiskās labklājības pieaugumu bez parādiem. Tāpēc sociāli ideoloģiskā rekomendācija šodien var būt tikai viena - mums ir radikāli jāmaina mūsu dzīves veids. Nepieciešama ir jauna izpratne par sabiedrisko labumu, nepieciešama ir sabiedriski derīgā darba jauna interpretācija, jauna attieksme pret leģitīmiem ienākumiem, kā arī nepieciešamas ir biznesa organizācijas un ar to saistītās socializācijas jaunas formas. Turklāt svarīgs moments cilvēku turpmākajā dzīvē var izrādīties kolektīvās un individuālās patērēšanas jaunas priekšmetiskās sfēras radīšana. Mums ir jāizdomā un jārada tāda jauna preču un pakalpojumu sfērā, ko mēs aktīvi patērētu un tādējādi nodrošinātu visiem darbu un eksistences līdzekļus. Kapitālisma ideologiem šodien ir skaidrs arī tas, ka ir jāizveido jauna kārtība konkurences regulēšanā, lai samazinātu kaut vai to pašu šodienas sērgu korupciju, politiķu un biznesmeņu „brāļošanos”.

Kapitālisma aktīvākie ideologi nesaudzīgi atzīst, ka kapitālisma sistēma diemžēl nespēj pati sevi sakārtot un tāpēc nākas gaidīt pilnīgu sabrukumu (sociālisma likteni) vai iedarbību no ārpuses - revolūciju no sistēmas perifērijas puses. Krīze ir strukturāli sistēmiska, bet nevis konjunktūristiska, jo ir apšaubāms šodienas kapitalisma modelis, kas no ASV, Lielbritānijas izplatījās visā pasaulē pēc XX gs. 80.gadiem. Ne velti amerikāņu ekonomists Nobela prēmijas laureāts (2008.g. ekonomikā) Pols Krūgmans rakstīja, ka B.Obamas plāns var novest līdz nacionālajai katastrofai, jo ASV ir iestājusies ļoti dziļa krīze. Zīmīgi, ka P.Krūgmana paredzējumiem pievienojās arī citi kompetenti analītiķi, prognozējot iekšējā haosa iestāšanos un ASV valsts krahu 2010.gada vasarā, kas, protams, simbolizēs kapitālisma bojāeju vispār /12/. Par kapitālisma saglabāšanās perspektīvām un tajā skaitā tā dēvētā eiropeiskā kapitālisma modeļa pastāvēšanas izredzēm planētas mērogā savu viedokli publiski izteica arī Žaks Attali - viens no Eiropas intelektuālās elites pārstāvjiem /13/. Amerikāņu populārais un sociālās tematikas bestselleru autors futurologs Elvins Tofflers (Alvin Toffler) 2009.gada 14.septembrī kādā starptautiskajā konferencē runāja par radikāli jaunu ceļu nepieciešamību pēc krīzes, jo šodienas ekonomika radikāli atšķiras no visām iepriekšējām saimnieciskās darbības formām /14/.

Domājot par turpmāko dzīvi pēc krīzes, iespējami ir divi reformu virzieni: praktiskais un kultūras. Praktiskais virziens nozīmē, ka galvenā uzmanība jāvelta nacionālajai ekonomikai - ražošanai. Pie tam ražošanai ir jāatgriežās lokālajā līmenī. Teiksim, jāēd tas, kas pašiem izaudzis, bet nevis eksotiski augļi visu gadu jāieved no ārzemēm (benzīns un nafta nekļūs lētāka). Savukārt kultūras virziens nozīmē, ka ir jāmainās cilvēku apziņai

- ekonomika (patērēšana) nav galvenais cilvēku dzīvē. Cilvēku apziņai ir jāatbrīvojās no patērēšanas mānijas un komercializācijas fantoma, kad katras lietas vērtību nosaka komercializācijas vērtība un kad tirgus ir kļuvis par visu sociālo attiecību ideālāko modeli. Tas nebūs viegli, jo cilvēku apziņu nekad nav bijis viegli izmainīt. Turklāt cilvēku radītais kapitālisms tiecās visas attiecības monetārizēt. Liberālais kapitālisms ir nesalīdzināmi materiālistiskāks par sociālismu.

Neoliberālisms neapšaubāmi ir tikai viens no šodienas kapitālisma ideoloģijas elementiem. Šodienas kapitālisma ideoloģijā sastopami arī citi elementi, kuri vēl dziļāk atbalsojās cilvēku uzskatos un priekšstatos par dzīves jēgu un mērķi. Karens Svasjans savās publikācijās vairākkārt ir uzsvēris, ka fundamentāla nozīme ir amerikāņu ideoloģijai, sludinot laimes teoriju (skat.: karenswassjan.com).

Saskaņā ar amerikāņu laimes teoriju gan atsevišķs cilvēks, gan visa cilvēce ir pelnījusi būt laimīga. ASV konstitūcijā ir pants par laimes sasniegšanu kā cilvēka brīvības rezultātu. Taču, atbilstoši eiropiešu loģikai, visa cilvēces vēsture ir ciešanu vēsture. Amerikāņu pārliecībā tā nedrīkst būt un „muļķa cilvēce”, kura paklausīgi turpina dzīvot ciešanās, ir jāvada uz laimi. Lai cilvēci vadītu uz laimi, vispirms ir jānoskaidro tas, kas cilvēku dara nelaimīgu. Amerikāņu laimes teorētiķi ir atzinuši, ka cilvēku dara nelaimīgu viņa gudrība, prāts, par ko ir sacīts pat Bībelē. Tāpēc amerikāņu laimes teorētiķi iesaka daudz nedomāt par dzīvi un būt laimīgiem - Dont worry, be happy!

Amerikāņu gudro pārliecībā cilvēku ciešanu otrais iemesls ir atmiņa, kas cilvēku sasaista ar vēsturisko pieredzi un tradīcijām. Cilvēkus tāpēc nākas pārliecināt, ka viņi ir brīvi no jebkādām senām tradīcijām un iepriekšējo paaudžu pieredzes. Cilvēkiem ir jājūtās brīviem no pagātnes mantojuma un tikai tad viņi būs laimīgi.

Karena Svasjana gudrajam un dziļajam novērojumam piemēru netrūkst. Mūsdienu sabiedrība grib dzirdēt un praktiski dzird tikai par laimi - cilvēku laimīgo dzīvi, kura jau dažiem ir pienākusi un kuru drīz visi sasniegs. Reklāma, „glamūra” izdevumi un akcijas ir pārpildītas ar laimi, kad cilvēku laimīgu dara iepirkšanās, kredīta ņemšana, „tusiņš”. Šodienas biznesa teoloģijā un mārketinga komunikācijā laime ir centrā, tāpēc var droši runāt par savdabīgu laimes totalitārismu. Karens Svasjans laimes teoriju nosauc par Rietumu marksismu. Gribas piebilst, ka savā laikā Makss Šēlers primitīvi izprastas laimes un dzīves baudīšanas alkas attiecināja uz hēdonisma kultu, kas liecina par indivīda un tautas novecošanu. Protams, tagad mēs labi zinām par „baltās” rases izmiršanu un dzīvi saskaņā ar „pirmsnāves” loģiku.

Katrs no mums labi zina laimes un darba sakarības. Taču ne visi būs lietas kursā, ka mūsdienu kapitālismā darba izpratnes transformācijas ir milzīgas. Zīmīgi, ka šīs transformācijas ir smalki pieskaņotas kapitālisma pamatmērķim - gūt peļņu jeb, precīzāk sakot, transformācijas ir smalki pieskaņotas attiecīgajā laika periodā valdošajai peļņas gūšanas „tehnoloģijai”. Tagad kapitālismā dominē iracionālas tendences peļņas gūšanā un tāpēc arī darba ideoloģijā dominē visai jocīga nostādne, darba vietā „piarējot” maniakālu patērēšanu, kas ir kļuvusi par cilvēciskās laimes kalngalu.

2006.gadā arī Latvijā tika publicēta informācija par Lielbritānijas profesionālās izglītības organizācijas „City and Guilds” (skat.: cityandguilds.com) darbībām ap „laimes koeficientu”. Lai propagandētu atsevišķas specialitātes, minētā organizācija faktiski katru gadu sagatavo veiklu „piāra” akciju. Organizācija aptaujā dažādu profesiju pārstāvjus, lai noskaidrotu viņu laimes pakāpi. 2006.gada „pētījuma” rezultāti liecina, ka vislaimīgākie ir frizieri, kosmetologi, floristi. Viņi savā darbā tiekas ar cilvēkiem. Izrādās, laimes pamatā ir iespēja būt kopā ar citiem cilvēkiem. Lielbritānijā visnelaimīgākie ir juristi, farmaceiti, ierēdņi. Savukārt mācītāji laimes koeficenta aprēķinos ir otrajā vietā. Arī mācītāji ir laimīgi tāpēc, ka baznīcā tiekas ar cilvēkiem. Minētā organizācija ar „laimes koeficienta” palīdzību galvenokārt propagandē materiālās ražošanas profesijas, sistemātiski iestāstot par „balto apkaklīšu” neapmierinātību ar dzīvi.

Kapitālismā ilgu laiku viena no ideoloģiskajām mifologēmām bija priekšstats par darbu kā cilvēka mērķtiecīgu un organisku nepieciešamību eksistences nodrošināšanai. Ideoloģiskās tēzes bija sekojošās: cilvēks nevar dzīvot bez darba, darbs ir svēta lieta, darbs raksturo cilvēku, bez darba nav iespējama cilvēka normāla dzīve, darbs sniedz jēgu cilvēka dzīvei utt.

Lai labāk izprastu modernākās pārvērtības attieksmē pret darbu, var noderēt neliels vēsturiskais atskats. Tā, piemēram, no antīkā laikmeta līdz Jaunajiem laikiem attieksme pret darbu bija pilnīgi savādāka nekā mūsdienās. Tādi antīkā laikmeta domātāji kā Aristotelis rakstīja, ka cilvēka dzīve iedalās divās daļās - garīgās nodarbībās (filosofija, dzeja) un atpūtā jeb brīvā laika pavadīšanā, pievēršoties politikai, zinātnei, izglītībai, literatūrai. Seno grieķu un romiešu sabiedrībā ražošanas darbs tika uzskatīts par brīva cilvēka necienīgu nodarbošanos, jo tam bija konkrēts materiālistisks un empīriski utilitārs mērķis.

Ražošanas fiziskajam darbam ir mērķis un nepieciešamība, kā arī tam piemīt noteikts labums un izdevīgums. Brīvām garīgajām nodarbībām un atpūtai nav mērķis, bet tām piemīt pašmērķīgums. Brīvs cilvēks netiecās pēc noteikta materiālā mērķa. Turklāt brīvā laika pavadīšana nav bezdarbība un liekēdība. Brīvā laika pavadīšanai nav materiāls mērķis, bet garīgs un morāls mērķis. Brīvā laika pavadīšana ir pati par sevi laba nodarbošanās. Turklāt fiziskais darbs ir vergu, tirgotāju un amatnieku sfēra. Antīkajā laikmetā varēja izsacīties vēl asāk: darbs - tā ir lopu sfēra. Fiziskais darbs ir mocība cilvēkiem.

Viduslaikos cilvēka nepieciešamību un vēlēšanos strādāt vaiga sviedros baznīca skaidroja kā cilvēka dabas nepilnību. Bībelē darbs ir sods, un strādāšana ir soda izciešana. Jēzus Kristus nestrādāja. Mūki strādāja, lai fiziski norūdītos un pārvarētu slinkumu, bet nevis lai iegūtu peļņu. Aristokrātija arī necienīja fizisko darbu. Aristokrātiem bagātība simbolizēja devīgumu, mecenātismu, dvēseles plašumu. Taupīgums, darba mīlestība, racionālistisks un savtīgs aprēķins nebija cieņā. Cieņā bija Vita contemplativa (vērošana, apcerēšana), bet nevis Vita activa (darbs).

Reformācija pilnā mērā aktivizēja Vita activa - darba reputāciju. Protestantisma ētikā augstākās vērtības ir darba mīlestība un uzņēmīgums (biznesa aspektā). Tāpēc industriālais un komerciālais darbs ieguva prioritāti, salīdzinot ar Vita contemplativa -kontemplatīvi refleksīvo, poētiski un teoloģiski metafizisko garīgo darbību. Atpūta un brīvā laika pavadīšana ir vajadzīga, bet tikai lai atjaunotu spēkus darbam.

Reformācijas rezultātā radās Homo faber - kapitālismā populārais ražojošais cilvēks, kas uzvarēja skaisto un neizdevīgo garīgo nodarbošanos un cilvēka dzīves jēgu pakļāva noderīgajam un nepieciešamajam. Leiborizācija kļuva totāla un visaptveroša vērtība. Savukārt proletariāts kļuva par sabiedrības lielāko un galveno sociālo fenomenu, kuram savu daiļradi veltīja tāds dzejnieks kā Rainis, bet Makss Frišs sacerēja lielisko romānu „Homo Faber” (1957). Sacīsim, Aristoteļa ēra bija beigusies. Aristotelis uzskatīja, ka tikai dzīvnieks rada noderīgo un nepieciešamo. Cilvēks rada skaisto un pragmātiski neizdevīgo, un ar to atšķiras no dzīvnieka.

Leiborizācija visus pārvērta par dzīvniekiem. Priekšplānā nonāca izdevīgums un labums. Cilvēks kļuva nebrīvs - izdevīguma un labuma vergs. Arī banķieris, fermas saimnieks, firmas īpašnieks ir tāds pats vergs kā citi. Kapitāls nedod iespēju kontemplatīvi izjust dzīvi, bet spiež nepārtraukti vairot kapitālu. Kapitālisma progresa rezultātā izveidojās absurda situācija - nevienam nav iespējams izjust darba labumus. Tie, kuri grib tikai strādāt, nepazīst labumu izjušanu, un šī tieksme viņos atslābst un pilnīgi izzūd. Tie, kuri grib baudīt dzīvi, nevar to darīt, jo ir spiesti nepārtraukti strādāt. Jau Kārlis Markss saprata, ka kapitālisms ierobežo saražoto labumu izjušanu /15/.

Visjaunākajā periodā (aizvadītajos apm. 20 gados) sakarā ar globalizācijas procesu izvēršanos darba transformācija kapitālismā ir ieguvusi jaunu dimensiju - globāli iracionālu dimensiju, kuras izvērtējumā svarīgi ir respektēt priekšstatus par cilvēka dabu /16/.

Jautājums par cilvēka dabu un tātad cilvēka īpašībām, kuras saglabājās cilvēka bioloģiskā tipa pastāvēšanas laikā un minimāli vai nemaz nepakļaujas transformācijai, vienmēr ir bijis aktuāls. Par to jau runāja Sokrāts, Platons. Minēto jautājumu nenoklusēja arī tāda sociāli ekonomiskā formācija kā sociālisms.

Sociālismam tradicionāli pārmeta cilvēka dabas ignorēšanu. Sociālisma mācību uzskatīja par utopisku mācību tāpēc, ka sociālisms ignorē cilvēka dabas fundamentālākās iezīmes. Galvenokārt tas attiecas uz cilvēka dabas tādām iezīmēm kā individuālistiskums un egoistisks savtīgums. Sociālisms tātad izliekas neredzam to, ka cilvēks pēc savas dabas ir individuālists un rūpējas par savu labumu. Tāpēc sociālisma doktrīnas realizētāji cieta sakāvi, jo neizdevās tikt galā ar cilvēka dabas „klasiskajām” negatīvajām iezīmēm.

Protams, sociālisma (komunisma) ideologi nebija muļķi. Viņi pilnā mērā apzinājās minētās grūtības un tāpēc vienmēr sociālisma (komunisma) celtniecību saistīja ar nepieciešamību radīt „jaunu cilvēku”. Pie tam ideoloģiskā konstrukcija bija visiem saprotami manipulēta: cilvēkā sliktās īpašības ir kapitālisma sekas un tāpēc cilvēkā ir jālikvidē „kapitālisma paliekas”.

Globalizācijas laikmetā cilvēka dabas iezīmes saglabājās. Cilvēks nav kļuvis mazāk individuālistisks, mazāk nerūpējās par personisko izdevīgumu. Globalizācijas laikmeta vērīgākie aculiecinieki pat teiks, ka minētās iezīmes mūsdienās „uzplaukušas” vēl košākās krāsās nekā agrāk.

Taču globalizācijas laikmetā nākas runāt par citām cilvēka dabas iezīmēm. Proti, par cilvēku sākotnējo aprioro dažādību darbības un kompetences, spēju, iemaņu un interešu jomā. Šajā ziņā cilvēki nav vienādi. Vieni kļūst par skolotājiem, citi par zinātniekiem un vēl citi par šoferiem, traktoristiem, slaucējām utt.

Pirmsindustriālajā sabiedrībā cilvēkam vajadzēja veikt visdažādākos darbus, lai izdzīvotu un nodrošinātu eksistenci sev un savai ģimenei. Ne visiem bija vienādi panākumi šo darbu izpildē. Citi dzīvoja labāk, citi - sliktāk.

Vēstures materiāli liecina, ka radikālas iespējas cilvēku dzīvē sākās reizē ar darba dalīšanu. Tātad procesu, kurā katrs cilvēks varēja iesaistīties atbilstoši savām garīgajām velmēm un fiziskajiem dotumiem. Postindustriālās sabiedrības šaurā profesionalizācija ir labi zināma.

Saprotams, darba dalīšanas process nebija viegls, un tas prasīja zināmus upurus. Lai īstenotu sevi, cilvēki atstāja dzimtās mājas, dzimteni, sarāva saites ar vecākiem, kuri bija saviem bērniem ieplānojuši dzīvi un nodarbošanos pēc sava prāta. Par to spilgti liecina daudzu zinātnieku, mākslinieku, rakstnieku biogrāfijas.

Svarīgi bija, ka darba dalīšana notika viena sociuma robežās. Jo apmierinātāki par savu interešu piepildīšanos bija cilvēki, jo viņi guva labākus rezultātus, jo labāk dzīvoja attiecīgais sociums (valsts). Psiholoģiski komfortabla darba dalīšana nodrošina noteiktu līdzsvaru sabiedrībā.

Lieta ir tā, ka mūsdienās globalizācija sāk izjaukt minēto līdzsvaru sociumā. Tas skan jocīgi, jo turpinās nevis atsevišķu cilvēku profesionalizācija, bet gan ir sākusies atsevišķu sociumu profesionalizācija. Respektīvi, globalizācijas rezultātā ir sākusies atsevišķu valstu sabiedrības, visas tautas profesionalizācija kādā noteiktā darbības veidā. Praktiski tas tagad izpaužās tādējādi, ka viena tauta iegūst un piegādā izejvielas, otra tauta šuj „Adidas” sporta kurpes, trešā tauta organizē un kontrolē finansu operācijas, ceturtā tauta nodarbojās ar tūrismu u.tml.

Globalizācijas laikmetā darba dalīšana vairs nenotiek vienas valsts iedzīvotāju kontingentā, bet starptautiskā mērogā, pārvēršot tautas par kādas noteiktas darbības profesionāļiem. Teiksim, tauta - sporta apavu šuvēja, tauta - naftas sūknētāja, tauta -finansu speciālisti utt.

Starptautiskās darba dalīšanas rezultātā izzūd atsevišķas lokālās ražošanas nozares, kuras attiecīgajā zemē pastāvēja gadu desmitiem un pat gadu simtiem. Tas rada jaunas problēmas. Cilvēki, kuri bija vienoti ar attiecīgo ražošanas nozari, pēc tās likvidācijas ir spiesti pārkvalificēties. Daudzi var palikt bez darba vispār, kā rezultātā izvēršās sociāli psiholoģiskās problēmas: hroniskā depresija, psihiskās slimības, pašnāvības. Sociologi noskaidrojuši, ka „jaunās profesijas” ne reti prasa mazāku kompetenci un mazāku intelektuālo slodzi, kas arī nelabvēlīgi atsaucās uz cilvēku garīgo pasauli.

Globalizācijas laikmetā starptautiskās darba dalīšanas rezultātā aktuāls kļūst arī cilvēciskās laimes jautājums. Cilvēciskās laimes izpratne var būt visdažādākā, un šajā ziņā vienprātību nav ko gaidīt. Katram cilvēkam ir sava laimes izpratne. Sava laimes izpratne ir katrā kultūrā, katrā laikmetā. Laimes izpratne ir dinamiska parādība. Taču ir pilnīgi skaidrs, ka laimes izpratne ir viens no galvenajiem cilvēciskās esamības aspektiem.

Visi cilvēki acīmredzot zinās teikt, ka viņi ir laimīgi tad, ja var darīt visu pēc savas vēlēšanās. Laime ir organiski vienota ar savu iespēju, talanta, prasmju, zināšanu, velmju realizāciju konkrētā dzīves praksē.

Globalizācija var sniegt materiālo labklājību. Tomēr ir zināms, ka cilvēki tiecas ne tikai pēc maizes, pārticības, bagātības. Turklāt pārticība un bagātība nepadara laimīgus. Vārdu sakot, globalizācijas apstākļos personības realizācijas pamatvirzība kļūst ļoti aktuāla, jo radošā virzība un materiālistiskā virzība saduras jaunā globālistiskā konfigurācijā. Tēma par starptautisko darba dalīšanu pāraug tēmā par indivīda brīvību vispār. Globalizācija ierobežo cilvēka brīvību, nesniedzot brīvu izvēli veidot savu dzīvi saskaņā ar paša velmēm. Cilvēku pašrealizācijas spektru globalizācija ierobežo ar katru dienu vairāk un vairāk, sekmējot vilšanos, neapmierinātību, iekšējo konfliktu attīstību, veselības stāvokļa pasliktināšanos.

Jēlas universitātes profesors Boriss Kapustins par globālā kapitālisma jeb, kā viņš saka, „kazino kapitālisma” svarīgāko „ieguvumu” atzīst jebkādu revolūcijas subjektu likvidāciju /17/. Tagad nav nekādi spēki, kurus varētu izmantot krīzes apstākļos revolucionāru pārkārtojumu veikšanai. Nav spēki, kuri spētu organizēt jaunus politiskās dzīves parametrus un ekonomisko transformāciju. Dzīves līmeņa pazemināšanās mūsdienās nerada revolucionārus subjektus. Turpinās arodbiedrību sabrukums. Ja kaut kāda pretdarbība tomēr ir sastopama (piemēram, antiglobālistu akcijas), tad tas drīzāk atgādina karnevālu, palīdzot sabiedrībai „nolaist” garu, lai rītdien dzīvotu stabilāk. Krīze no vienas puses parādīja globālā kapitālisma fundamentālo blefu un pasaules ekonomiskās sistēmas avantūristisko raksturu un laupīšanas politiku, bet no otras puses atklāja reālas opozīcijas trūkumu, kas var liecināt par sociuma garīgās „veselības” satraucošo līmeni.

1/ Par kultūras determinismu plašāk skat.rakstu „Kultūras determinisms” grām.: Priedītis A. Spīdolas telpa. Apceres par kultūru. R., 2007. www.spidolastelpa.narod.ru.

2/ Skat.: Cah HaHbcuHa. Bnepeg, k KeHHcy? - Poccua b rno6anbHOH nonuTuKe, 2009, N°

2. http://www.polit.ru/research/2009/05/31/china.html.

3/ Skat.: HenoBeK bo BceneHHon. Knog HeBu-Orpocc b 6ecege c KoHcraHTuHOM $oh EapneBeHOM u ranon HayMOBOH. - BecrauK EBponbi, 2009, N°25.

4/ Skat.: PuMameBCKaa H.M., ^ane^KUH B.O. ^eMorpa^unecKaa ^no6anu3a^ufl u ^Kono^HHecKHH uMnepaTUB geMorpa^unecKon ^no6anu3a^uu.

http://www.nikitskyclub.ru.

5/ Skat.: CBacbaH K. HenoBeK b na6upuHTe ugeHTunHocreH. http://www.rvb.ru/ swassj an/labyrinth/01 .htm.

6/ Skat. viņa grāmatā krievu valodā „nary6Haa caMOHageaHHOCTb”, kas izdota 1992.g. un pieejama Internetā: http://www.libertarium.ru.

7/ Skat.: Emhkob B., EbiHKOBa H. XX BeK: npegenbHbie MeTaM0p$03bi KynbTypbi. http://www.philosophy.ru/library/bychkov/xx.html.

8/ Skat.: OronoBun H. «3onoToe npaBuno» HpaBCTBeHHOCTu KaK o6^enenoBenecKaa ^HHOCTb.- 3Be3ga, 2008, N° 2. http://www.magazines.russ.ru/zvezda/2008/2/st14.html.

9/ Skat.: Kpayn K. npuBaTU3upoBaHHoe KeHHcuaHcrao, Kop^opa^uu u geMOKpaTua. http://www.russ.ru.

10/ Skat.: ^:*:ohcoh C. TuxuM nepeBopoT. http://www.russ.ru.

11/ Skat.: CacceH C. KoHe^ ^uHaHeoBoro KanuTanu3Ma. http://www.polit.ru/institutes/2009/04/13/fin.html.

12/ Skat.: naHapuH H. «nepe3arpycKu» HeT- u He 6ygeT. http://www.russ.ru.

13/ Skat.: ®aK ATra.nu o Kpu3uce EBponH u mupobom Kpu3uce. http://www.ru.euronews.net/2009/06/04/jacques-attali-the-euronews-interview/.

14/ Skat.: To$$.nep ^. Mh ao^^hh onpege^HTb pagHKa^bHO HOBHe nyra. http://www.kreml.org/opinions.

15/ Skat.: fl,*oxag3e H. Homo faber u 6ygy^ee Tpyga.- Horoc, 2004, N° 6.

16/ Skat.: TypeBun H. ^^o6a^u3a^ua u ne^oBenecKaa HaTypa. - C.noBo/Word, 2005, N° 48/49.

17/ Skat.: KanycTUH E. Eeccy6beKTHaa no^uTUKa nepeg .^u^OM Kpu3uca. http://www.russ.ru.

Kulturas determinisms: ekonomiska progresa aspekti jeb Culture Matters

Kultūras izpratne nav iespējama bez noteiktas intelektuālās kapacitātes un piepūles, kā trūkums bremzē kultūras refleksiju un sekmē vienpusīgi primitīvu priekšstatu saglabāšanos.

Mentālais aklums kultūras izpratnē turpināsies.

Udo Ulbergs

Pašlaik, XXI gs. sākumā, vislielākās gnozeoloģiskās un ontoloģiskās pārmaiņas ir konstatējamas humanitārajā sfērā. Radikāli izmainās ne tikai pati māksla, literatūra, filosofija, bet arī cilvēku attieksme pret minētajām kultūras formām.

Tiesa, daudzi teiks, ka vislielākās izziņas un esamības pārmaiņas atspoguļojās komunikācijas tehnikā. Piemēram, Internets un mobīlais telefons nepārtraukti sagādā pārsteigumus. Taču tā ir tikai daļēja taisnība. Komunikācijas tehnikas progress sekmē ne tikai tehnoloģiskās izziņas un esamības milzīgas pārmaiņas, bet arī sociuma apziņas milzīgas pārmaiņas, kuru izpratne un „klasifikācija” ir humanitārās sfēras kompetencē, analizējot un izvērtējot „dzelžu” ietekmi uz cilvēku intelektuālo un morālo orientāciju.

Cita lieta, cik efektīva tagad ir šī kompetence. Šajā ziņā taisnība šodien ir tiem vērīgajiem domātājiem, kuri žēlojās par humanitārās sfēras gausumu un nespēju operatīvi izprast tehniskā progresa mentālās sekas. Nespējot savlaicīgi un pareizi izvērtēt jaunās tehnikas antropoloģiskos rezultātus, humanitārā sfēra nespēj vajadzīgajā mērā palīdzēt cilvēkiem orientēties un adaptēties mūsdienu pasaulē. Starp citu, humanitārās sfēras atpalicība ir pilnīgi jauna situācija cilvēces vēsturē, jo, teiksim, filosofija agrāk nekad neatpalika materiālās sfēras interpretācijā.

Protams, humanitārā sfēra šodien ir spiesta „pārstrādāt” grandiozu materiālu. 2010.gada 19.augustā iznāca Oksfordas angļu valodas vārdnīcas (Oxford Dictionary of English) 3.izdevums. Tajā iekļauti 350 000 vārdi. 1.izdevums iznāca 1998.gadā, 2. izdevums - 2005.gadā. Trešajā izdevumā ir 2 000 jauni vārdi, salīdzinot ar iepriekšējo izdevumu. Tātad piecu gadu laikā angļu valoda ir papildinājusies par 2 tūkstošiem jaunvārdu, kurus aktīvi lieto dažādās pasaules zemēs. Skaidrs, ka jaunos vārdus deva jaunās parādības mūsdienu hiperintensīvajā pasaulē. Vislielākais jaunvārdu skaits attiecas uz Internetu, finansu un ekonomisko krīzi, planētas globālo sasilšanu. Daži piemēri: microblogging, twit, unfriend, paywall, dictionary attack, netbook, wiki (no Interneta jaunumiem); toxic debt, quantitative easing, staycation (no finansu un ekonomiskās krīzes jaunumiem).

Humanitārās sfēras pārmaiņu galvenie virzieni tagad ir labi zināmi. Vispirms nākas minēt postmodernisma filosofiskās paradigmas nostiprināšanos XX gs. nogalē, bet galvenais - šīs paradigmas kognitīvās un morālās sekas, kad faktiski saskaramies ar jauna tipa kultūras jeb postkultūras veidošanos. Tālāk ir jāmin tēlotājas mākslas un daiļliteratūras radikālās transformācijas, sabiedriskās domas manipulāciju tehnoloģiju intervence, lasīšanas atmiršana. Ja līdz XX gs. lasīšanu pētīja lasītprasmes kontekstā, lepojoties ar lasītpratēju skaita nemitīgo pieaugumu, tad no XX gs. 90.gadiem pret lasīšanu izturās kā pret sociālo praksi, lai uzzinātu, ko cilvēki lasa, kas lasa un kā lasīšana ietekmē dzīvi. T.s. lasīšanas socioloģija tagad ar nožēlu konstatē lasīšanas strauju samazināšanos, kas noteikti atbalsojās cilvēka eksistences visos aspektos. Atbalsojās cilvēka informētībā par savas dzīves telpu. 2010.gada augustā Associated Press” Internetā izplatīja informāciju par kompānijas „Pew Research Center” veiktās aptaujas rezultātiem. Izrādās, 18% amerikāņu domā, ka viņu valsts prezidents B.Obama ir musulmanis (2009.gada martā B.Obamu par musulmani uzskatīja 11% amerikāņu). 2010.gada augustā tikai 34% pareizi zināja, ka prezidents ir kristietis. 43% vispār nezināja, ko atbildēt.

Viens no humanitārās sfēras pārmaiņu galvenajiem virzieniem noteikti ir kultūras determinisma izpratne un akceptēšana, kas, protams, nenotika vienā dienā un pašlaik vēl nebūt nav vispāratzīts fakts /1/. Kad 2006.gada nogalē centos pamatot kultūras determinisma koncepciju, jēdziens „kultūras determinisms” tika lietots tikai psiholoģiskajā antropoloģijā amerikāņu zinātnieka Melforda Spiro (MelfordElliot Spiro) darbos. Turklāt M.Spiro kultūras determinisma jēdziens bija vajadzīgs tāpēc, lai noliegtu kultūras determinismu. M.Spiro uzskata, ka kultūra nav izšķirošais cilvēka dzīvē - nav izšķirošais determinants, jo cilvēks neeksistē tikai no kultūras internalizācijas/2/.

M.Spiro atzīst, ka cilvēks un kultūra ir divas pilnīgi patstāvīgas sistēmas. Kultūras komponenti un cilvēka psiholoģiskie komponenti ir divi patstāvīgi fenomeni. M.Spiro koncepcijā kultūra tiek interpretēta kā kognitīva sistēma, kurā ietilpst deskriptīvie un normatīvie noteikumi par dabu, cilvēku un sabiedrību. Taču kultūrā neietilpst visi deskriptīvie un normatīvie noteikumi. Sastopami arī tādi noteikumi, kuri neietilpst kulturā un attiecas tikai uz cilvēku. Kultūrā ietilpst sociālo grupu kolektīvajā pieredzē iegūtie noteikumi - vēsturiski izveidojušās dažādas tradicionālas nostādnes. Cilvēka individuālā pieredze neietilpst kultūrā. Kultūrā ietilpstošie noteikumi ir publiski, jo kodēti publiskos priekšstatos, zīmēs, simbolos. Cilvēka domāšana un emocijas kultūrā neietilpst, jo domāšana un emocijas ir tikai atsevišķu indivīdu esamības sfēra. Kultūra nedomā un nejūt. Kultūra ir kognitīva sistēma, taču pati izziņa kā process ir psiholoģisks process, bet nevis kultūras process. Domāšanas mehānisms ir cilvēka, bet nevis kultūras privilēģija. Taču tas, par ko domā cilvēks, pieder kultūrai. M.Spiro to nenoliedz.

Protams, humanitārajai sfērai rūpes sagādā ne tikai tehnikas progress. Iracionālā kapitālisma virzība un planetāri globālie ekonomiskie procesi stimulē jaunus idejiskos risinājumus, kuru mērķis ir izskaidrot, piemēram, nabadzības un bagātības grandiozo polarizāciju gan pasaulē kopumā, gan atsevišķu valstu iedzīvotāju kontingentā. 1900.gadā ASV bija 22 miljardieri, 1957.gadā - 16, 1968.gadā - 13, bet 2008.gadā - 160. Amerikāņu vidusslāņa ienākumi sāka samazināties no XX gs. 70.gadiem, kad krahu piedzīvoja arodbiedrības, kuras vērsās pret algu samazināšanu. ASV arī 80.gadu ekonomiskais pieaugums neko nedeva vidusslānim. Ja 50.gados vidusslāņa ienākumu pieaugums bija 2,7%, tad 80.gados tikai 0,7%. Prezidenta R.Reigana laikā tikai bagātnieki kļuva vēl bagātāki. Tika samazināti nodokļi bagātniekiem, kā arī samazināti budžeta izdevumi sociālajām programmām un apspiestas arodbiedrības. Tāpēc nav pārsteigums, ka liela intelektuālā enerģija tiek veltīta planētas valstu ekonomiskās attīstības un inovāciju nevienmērības izpratnei.

Tiesa, minētā tematika pastāvēja arī agrāk. Arī agrāk bija iestādes (piem., ANO) un speciālisti, kuri centās izskaidrot ekonomiskās atpalicības un progresa iemeslus. Ādams Smits kādreiz rakstīja, ka izkļūt no barbarisma un nonākt līdz pārpilnībai var tad, ja nav karš, pārāk smagi nodokļi un eksistē mērena tiesību sistēma. Pārējais nokārtosies pats no sevis.

Savukārt ASV zinātnieki, savas valsts ekonomiskās varenības iedvesmoti, priekšroku dod citiem priekšnoteikumiem. Viņi sludina, ka ekonomiskā augšupeja ir iespējama tikai demokrātiskā iekārtā, kurā tiek ievērotas cilvēku tiesības, valsts iejaukšanās biznesā ir minimāla, tiek realizēta liberāla finansu politika, pastāv tirdzniecības brīvība. Lakoniski sakot, amerikāņu pārliecībā ekonomisko panākumu galvenais nosacījums ir ekonomiskā brīvība - spēles noteikumi, kuri nosaka cilvēku savstarpējās attiecības un pieeju dabas resursiem.

Agrāk atpalicību pamatoja ar attiecīgās valsts vēsturisko gaitu - sociāli ekonomisko formāciju maiņu. Teiksim, pāreju no feodālisma uz kapitālismu, kad vieni vēl dzīvo feodālās atpalicības apstākļos, bet otri - kapitālisma pārticības apstākļos. Agrāk uzskatīja, ka attiecīgajai atpalikušajai valstij vajag pārvarēt feodālisma stadiju un pēc tam viss nokārtosies pats no sevis - valstī sāksies uzplaukums, pārticība, cilvēki dzīvos bagāti un laimīgi, tiks likvidēta nabadzība, ekonomiskā atpalicība u.tml. Kā zināms, XX gs. nogalē Austrumeiropā daudzi ne tikai naivi domāja, bet arī demagoģiski runāja un rakstīja, ka pēc sociālisma sabrukuma kapitālismā viss nokārtosies pats no sevis un austrumeiropieši dzīvos tik pat bagāti kā rietumeiropieši.

Tie domātāji, kuru intelektuālās intereses koncentrējas ap planetāra rakstura problemātiku un vispārcilvēciskiem jautājumiem, jau labi sen cenšās atrast atbildi uz vairākām neskaidrām parādībām. Tā, piemēram, sociāli ekonomisko formāciju pētnieki nesaprot, kāpēc Ķīnā neradās kapitālisms. Tagad daudzi jautā, kas notiek ar islamu, kā uz planētas likvidēt grandiozi progresējošo nabadzību, kāpēc vienas valstis dzīvo labklājībā, bet citas valstis nīkuļo un tās nākas apsaukāt par Filed States.

Daudziem domājošiem cilvēkiem šodien kļūst skaidrs, ka ekonomiskā izaugsme un tās nodrošinātā sabiedrības labklājība nav atkarīga tikai no ģeogrāfiskajiem apstākļiem un derīgajiem izrakteņiem, kā uzskatīja vēl nesen XX gadsimtā. Tagad ir skaidri redzams, ka ekonomika ir organiski vienota arī ar citiem faktoriem. Un galvenais - kļuvis ir skaidrs, ka šo faktoru skaits ir liels un būtiska loma ir garīgajai sfērai. Tāpēc nācās izvēlēties kultūras jēdzienu, ar kuru var aptvert visu dzīves materiālu.

Katrā ziņā nedrīkstam aizmirst, ka Rietumu civilizācijā kultūras jēdzienu lieto vēsturiski nesen. Piemēram, Aleksandra Puškina tekstos nav sastopams vārds „kultūra”. Taču viņa un citu personību tekstos faktiski ne reti ir runa par tādām parādībām, kuras šodien attiecinām uz kultūru un tās analīzi. Kārlis Markss, apskatot jēdzienu „sabiedriskais īpašums”, faktiski nerakstīja par ekonomiku

- ražošanu, produkcijas sadali u.tml. Viņš patiesībā rakstīja par kultūru, jo sabiedriskais īpašums viņa traktējumā neattiecās uz materiālistiskām izpausmēm, bet gan uz zināšanām, idejām, teorijām.

Sabiedriskais īpašums ir tā garīgā sfēra, kuru nevar privatizēt vai pārdot, jo tā pieder visiem sabiedrības locekļiem. Sabiedriskajam īpašumam nav pat materiālā vērtība ne dolāros, ne rubļos, ne latos. Tā, piemēram, relativitātes teoriju vai jau minēto kultūras determinisma koncepciju nevar privatizēt, sadalīt starp mantiniekiem, pārdot kopumā vai pa daļām. Sabiedriskais īpašums ir īpašums uz kultūru.

Nākas atcerēties, Kārlis Markss ne tikai retoriski jautāja, vai ir iespējama tāda sociāli politiskā iekārta, kurā galvenā īpašuma forma būtu sabiedriskais īpašums. Tagad mēs redzam, ka Rietumu mūsdienu sabiedrība ir orientēta tikai uz privātīpašumu, un kapitālismā ir privātīpašuma prioritāte. Iracionālajā kapitālismā privātīpašuma alkātība ir sasniegusi maniakālu vērienu.

Nevajadzētu aizmirst, ka Kārlis Markss nelietoja vārdu „kapitālisms”. Vārds „kapitālisms” ieviesās pēc Vernera Zombarta grāmatas „Der moderne Kapitalismus” iznākšanas 1902.gadā. Kārļa Marksa biogrāfijas pētnieki zina, ka viņš nemīlēja proletariātu, bet savukārt Krieviju, kurā veselu gadsimtu dominēja marksisma mācība, dēvēja par mežonības un barbarisma avotu. Viņa tekstos ne visai skaidra ir uzticēšanās strādniekiem, kuri it kā spētu uzcelt tādu sabiedrību, kurā prioritāte ir kultūrai, proti, sabiedriskajam īpašumam.

Joprojām viens no populārākajiem darbiem, kurā ekonomiskā attīstība netiešā veidā faktiski skaidrota no kultūras viedokļa, protams, ir Maksa Vēbera slavenais pētījums „Protestantisma ētika un kapitālisma gars”(1905). M.Vēbera koncepciju komentē arī šodien. Protestantisms veicināja kapitālisma rašanos, kas tagad saduras ar milzīgām sistēmiska rakstura pretrunām: patērēšanas kultu, individuālismu, alkātību, iracionālismu, morālo degradāciju, virtuāli simboliskās pasaules fetišizāciju. 2010.gada augustā tika publicēts krievu zinātnieka Arkādija Mālera raksts, un tajā M.Vēbera pieeja ir vērtēta sekojoši/3/.

Pirmkārt, reliģiju kāda zināma sociālā kopa (cilts, tauta, nācija) vai atsevišķi cilvēki neizvēlās, domājot par tās ietekmi uz materiālajiem panākumiem, jo neviena reliģija nevar būt rokasgrāmata efektīvam mārketingam un menedžmentam. Kristiānisms māca nevis to, kā materiāli ērtāk iekārtoties uz zemes, bet gan to, kā sagatavot sevi dzīvei pēc nāves.

Otrkārt, valsts materiālās attīstības līmenis ir atkarīgs no daudziem faktoriem, no kuriem reliģija nav pati galvenā. Tā, piemēram, bagāto Rietumu un nabadzīgo Austrumu opozīcija Eiropā ir saistīta ar virkni ģeoekonomiskajiem un vēsturiskajiem faktoriem, kas neattiecas uz konfesionālo šķelšanos.

Treškārt, ja arī reliģiskajām tradīcijām ir bijusi kaut kāda pozitīvā ietekme uz ticīgo ekonomisko stāvokli, tad tas ir noticis nevis dogmātisko sistēmu, bet gan speciāli organizētu kustību rezultātā. Un šajā ziņā banālās materiālās izdzīvošanas intereses bija patiešām svarīgākas nekā smalkās reliģiskās izjūtas. Tāpēc ne tik daudz protestantisms kā reliģiskā doktrīna, bet gan elementāras eksistences intereses naidīgā vidē lika M.Vēbera apjūsmotajiem protestantiem krāt kapitālu un labiekārtot ieņemto dzīves telpu katoļu teritorijā.

Ceturtkārt, iespējams, ne visi protestantisma darba ētikas slavētāji ir lietas kursā par protestantisma teoloģiskajiem uzskatiem. Protestantisms, kuru daudzi virspusēji izglītoti cilvēki dēvē par kristiānisma brīvāko un humānāko iemiesojumu, noliedz cilvēka gribas brīvību kā cilvēka esamības sastāvdaļu. M.Lutera un īpaši M.Kalvina ieskatā Dievs jau iepriekš zina katra cilvēka likteni un tāpēc šis liktenis tiek noteikts neatkarīgi no attiecīgā cilvēka personiskās dalības.

XX gadsimta zinātnes vēsturē sastopami vairāki spilgti piemēri, kad kultūra kļuva par analīzes galveno objektu, lai noskaidrotu cilvēku dzīves kāda segmenta attīstības īpatnības, likumsakarības, specifiku u.tml. Piemēram, kultūras antropoloģijas vēsturē šajā ziņā uzskatāms gadījums ir Rutas Benediktas (Ruth Benedict) pētnieciskā darbība.

1941.gadā Kolumbijas universitātē viņa kopā ar kolēģiem izveidoja Interkulturālo pētījumu institūtu. Tajā pašā gadā ASV armijas Kara informācijas dienests Rutai Benediktai pasūtīja analītisku pētījumu par japāņu psiholoģiju. Pentagons gribēja zināt par japāņu rīcību pēc viņu valsts okupācijas.

Tolaik augstu atzinību jau bija ieguvusi Rutas Benediktas grāmata „Kultūras modeļi” (1935). Tajā ieviests kultūras relatīvisma princips - katru kultūras parādību var adekvāti saprast tikai visas kultūras kopējā kontekstā. Tā bija ļoti progresīva attieksme pret kultūru, ko reālajā dzīvē diemžēl ne visai plaši respektē pat šodien.

Izpildot armijas pasūtījumu, Ruta Benedikta sarakstīja savu slaveno grāmatu „Krizantēma un zobens” (1946) /4/. Viņa japāņu kultūrā tiecās konstatēt un aprakstīt sistēmiski vienojošo kodolu, kas ietekmē attiecīgās kultūras visus aspektus un nosaka kultūras elementu konfigurāciju. Šo vienojošo centrālo kodolu viņa nosauca par kultūras ētosu. Japāņu kultūru viņa skaidroja kā izteikti hierarhisku kultūru, kurā katrs cilvēks zina savu vietu un lomu.

No demokrātisko vērtību ieviešanas viedokļa kultūrai uzmanību pievērsa amerikāņu populārais politologs Frensis Fukujama, kurš 1995.gadā publicēja rakstu „Kultūras vadošā loma” (Journal of Democracy, 1995, Vol. 6,1, p.7-14). Viņa patosu nosaka vēlēšanās zināt, kā visātrāk visās zemēs ieviest amerikāņu tipa demokrātiju. Politologs kultūrā iekļauj tādas parādības kā ģimenes struktūra, reliģija, morālās vērtības, etniskā apziņa, pilsoniskums, partikulāristiskas vēsturiskās tradīcijas.

F.Fukujama skaidro, ka kultūru ir viegli ideoloģiski ietekmēt, taču vispār kultūra mainās ļoti lēni. Kultūra esot socioloģijas un antropoloģijas interešu sfēra, un politoloģija līdz šim kultūrai esot maz pievērsusies. Autors tādējādi amerikāņu politiķiem lika saprast, ka pasaules demokratizācijā nevar gaidīt ātrus panākumus.

No politoloģijas viedokļa kultūrai, respektīvi, civilizācijām kā kultūru koalīcijām, pievērsās Samuels Hantingtons bestsellerā „Civilizāciju sadursme” (The Clash of Civilizations) /5/. Viņš raksta par jaunas stadijas iestāšanos pasaules politikā. Turpmākajā cilvēces vēsturē galvenais vairs nebūs konflikts starp ideoloģijām, sociāli ekonomiskajām iekārtām, bet gan starp kultūrām. Tautas un to kultūras saglabāsies, taču visu izšķirs tautu un to kultūru grupas - civilizācijas. Civilizāciju sadursme būs galvenais faktors pasaules politikā. Pasaules politikas frontes līnija” virzīsies robežjoslā starp civilizācijām. Civilizāciju konflikts būs pēdējā fāze globālo konfliktu evolūcijā.

S.Hantingtona ieskatā līdz šim ir bijuši vairāki konfliktu tipi.

Pirmkārt, konflikti pirms un pēc Vestfāles miera līguma noslēgšanas 1648.gadā, kā rezultātā radās mūsdienu starptautiskā sistēma. Rietumu areālā konflikti bija galvenokārt starp valstīm - karaļiem, imperatoriem, absolūtām un konstitucionālām monarhijām, kas tiecās palielināt birokrātisko aparātu, armiju, ekonomisko varenību, pievienot jaunas zemes.

Otrkārt, pēc franču revolūcijas 1793.gadā galvenie konflikti bija starp nācijām, kas beigu beigās noveda līdz diviem Pasaules kariem XX gadsimtā.

Treškārt, XX gadsimta vidū konfliktus starp nācijām nomainīja ideoloģiskie konflikti, kuros iesaistījās komunisti, nacisti, liberālie demokrāti. Aukstajā karā pēc II Pasaules kara dominēja ideol oģi skās kategorij as.

Ceturtkārt, pēc aukstā kara izbeigšanās 1989.gadā sākās konflikti starp Rietumu un citām civilizācijām. S.Hantingtons uzskata, ka tagad valstis ir pareizāk grupēt saskaņā ar kultūras un civilizācijas kritēriju, jo pēc aukstā kara pasaule strauji sadalījās pirmās, otrās, trešās un ceturtās šķiras valstīs.

Saprotams, autoram nācās izskaidrot civilizāciju konflikta iemeslus. Tie ir vairāki. Kopumā var teikt, ka vissvarīgākais iemesls ir savas identitātes aizstāvēšana un nevēlēšanās asimilēties. Civilizācijas atšķiras reliģiski, un tas nosaka uzskatu dažādību. Turklāt reliģisko uzskatu funkcionēšana sabiedriskajā apziņā ir stabilāka nekā politisko un ideoloģisko uzskatu iedarbība. Reliģiskā identitāte parasti ir vēl jūtīgāka un patmīlīgāka nekā etniskā un kultūras identitāte. Reliģija faktiski ir kultūras/civilizācijas kodols un identitātes garants, kā arī kultūras/civilizācijas pašapziņas fetišizācijas iniciators. Globalizācija un ekonomiskā modernizācija slāpē valsts lomu attiecīgās identitātes saglabāšanā, un tāpēc valsts vietā identitāti sāk sargāt reliģiskās organizācijas, visbiežāk balstoties uz fundamentālismu.

Kā raksta S.Hantingtons, civilizāciju konflikta svarīgs iemesls ir tas, ka kultūra mainās lēnāk nekā ekonomiska un politika. Tāpēc kultūras nav spējīgas izvēlēties kompromisu. Īpaši aktuāli tas ir tādēļ, ka Rietumu civilizācija strauji attīstās un citās civilizācijās iestājās mazvērtības komplekss. Rietumi cenšas demokrātiju un liberālismu pasludināt par vispārcilvēciskām vērtībām un sastopas ar citu civilizāciju pretestību.

Saprotams, ekonomikas/biznesa interese par kultūru nav tikai modīgs humānistisks pavērsiens, lai noskaidrotu nabadzības un atpalicības iemeslus, vēloties palīdzēt attiecīgajām tautām un valstīm. Skaidrs, ka kapitālisma ekonomika/bizness pats izjūt savu buksēšanu, mīdīšanos uz vietas un nepieciešamību pašpilnveidoties. Ne velti Jozefs Šumpēters grāmatā „Kapitālisms, sociālisms un demokrātija” (1942) izvirzīja jēdzienu „kreatīvā sagraušana”. Ar minēto jēdzienu viņš apzīmē industriālās mutācijas procesu, radikāli rekonstruējot ekonomisko struktūru, kad tiek sagrauta vecā struktūra un radīta jauna struktūra. Kapitālisma fundamentāls instinkts ir jaunu patērētāju, jaunu tirgu, jaunu preču, jaunu ražošanas metožu, jaunu industriālās ražošanas formu izdomāšana. Kapitālisma dinamiskās stratēģijas nav iedomājamas bez kreatīvās sagraušanas, radoši sagraujot veco un tā vietā radoši izveidojot kaut ko pilnīgi jaunu. Kreatīvā sagraušana ir kapitālisma metodoloģiskais pamats.

Kapitālismā kreatīvās sagraušanas fantoms var izpausties dažādi. Tajā skaitā lēmumu pieņemšanā.

XX gs. pirmajā pusē Rietumos dominēja viedoklis, ka indivīds nav spējīgs analizēt sevi un citus, lai izvairītos no kļūdām savos lēmumos. Tāpēc ir jārīkojās tā, lai panākumi tiktu garantēti ar minimāliem zaudējumiem. Taču XX gs. vidū arī šis viedoklis vairs neapmierināja kapitālistus, jo lēmumu pieņemšanā bija iestājusies zināma krīze. Ekonomiskie panākumi nebija tādi, kādus gribējās izbaudīt.

Ekonomisti un citi zinātnieki, domājot par biznesmeņiem, saprata, ka ir ieviesies pārāk vienkāršots skatījums uz cilvēciskajām vērtībām. Bija skaidrs, ka tās var iedalīt divās grupās: 1) morālās vērtības un 2) materiālās vērtības. Pirmajā grupā ietilpst tādas vērtības kā ticība, cieņa, vainas apziņa, taisnīguma izjūta. Nācās secināt, ka Rietumu bizness respektē tikai otrās grupas vērtības. Pie tam kļuva saprotams, ka morālās vērtības nevar formalizēt, sistematizēt, sakārtot hierarhiski u.tml. Tātad morālo vērtību grupā nevar „ieviest kārtību” un ieviest prognozējamību - nevar „kontrolēt situāciju”, pēc kā vienmēr un visur tiecās bizness. Piemēram, neviens neuzņēmās pateikt, kas ir svarīgāks - mātes dzīvība jeb tēva dzīvība. Uz tamlīdzīgiem jautājumiem atbilde vispār nav iespējama.

Pievēršanās morālo un materiālo vērtību sakarībām un ietekmei uz ekonomiku bija solis ceļā uz kultūras lomas izpratni; faktiski arī perspektīvs solis ceļā uz kultūras respektēšanu visās cilvēka darbības sfērās un ne tikai ekonomikā.

Mičiganas universitātes politoloģijas profesors Ronalds Ingleharts (Ronald F.Inglehart) no 1981.gada līdz 1998.gadam vadīja globāla vēriena projektu „World Values Survey” (worldvaluessurvey.org). Projekta mērķis bija izpētīt vērtību izmaiņas mūsdienu pasaulē. Pavisam tika pētītas 65 valstis. Projekta vadītāja grāmata Modernization and Postmodernization” (1997) tulkota daudzās valodās.

Pētījumu gaitā atklājās vairāki secinājumi, kuri var kalpot par sava veida rekomendācijām politiķiem, zinātniekiem, biznesmeņiem. Tika noskaidrots, ka mūsdienās reliģijas loma nemazinās. Faktiski ekonomiskā modenizācija neizmaina ne cilvēku reliģisko, ne garīgo orientāciju vispār. Gluži pretēji - islama fundamentālisms kļuva par determinējošo faktoru politikā un ideoloģijā. Ekonomiskā modernizācija neizmaina kultūras trendus. Izmaiņas ir relatīvas un tāpēc nevar secināt, ka tā būtu likumsakarība.

Projekta realizācijas laikā secināja, ka mūsdienu pasaulē nenotiek kultūras vērtību konverģence. Kultūras atšķirības nemazinās. Gluži pretēji - tās tiek īpaši akcentētas, kas joprojām ir kultūru konfliktu iegansts. Mūsdienu pasaulē nenotiek globāla, vispārcilvēciska mēroga vērtību konverģence, jo tradicionālās vērtības saglabā savu ietekmi.

Projekta rezultāti liecina, ka ekonomiskās attīstības zonās notiek specializācija nodarbinātības jomā, palielinās izglītības un iedzīvotāju labklājības līmenis. Taču tajā pašā laikā kultūras identitātes tematika tiek izmantota politiskajās manipulācijās, lai realizētu kādas sabiedrības grupas intereses.

Minētā un citu projektu īstenošanu XX gs. beigās veicināja globalizācija, kad ekonomiskajā dzīvē strauji veidojās jaunas parādības - transnacionālās korporācijas, Rietumu rūpniecības pārvietošanās uz lēta darbaspēka zemēm Dienvidaustrumāzijā, darbaspēka planetārā migrācija, citu civilizāciju biznesa ieplūšana Rietumeiropā un Ziemeļamerikā. Kļuva skaidrs, ka kultūras atšķirības ietekmē biznesu. Globalizācijas apstākļos ražošanas procesā tiekas un spiesti sastrādāt dažādu tautu, reliģiju, civilizāciju pārstāvji. Rietumos radās jauna zināšanu sfēra - multikulturālais menedžments, kas analizē kultūru tradīcijas un stereotipus, kurus izmanto dažādu tautu pārstāvji. ASV kultūras antropologi jau pirms vairākiem gadu desmitiem sāka izstrādāt saviem biznesmeņiem konkrētas rekomendācijas darbam multikulturālā vidē. Rietumu universitātes savukārt ieviesa lekciju kursus multikulturālajā menedžmentā, kam tūlīt sekoja profesoru publikācijas grāmatas formātā vai dotajai tematikai jaunizveidotajos speciālajos žurnālos.

Tā, piemēram, The Institute for Cultural Democracy (wwcd.org) formulēja sešus svarīgus komunikatīvos komponentus, kas sastopami jebkurā kultūrā. Tiekoties ar citas kultūras pārstāvjiem, jāņem vērā tādi komunikatīvie komponenti kā saziņa, konflikts, uzdevumu izpilde, lēmumu pieņemšana, atklātība, zināšanas. Piemēram, katrai tautai ir sava saziņa - specifiska žestu valoda, vārdu semantika. Dažas tautas pret konfliktiem izturās pozitīvi. Sastopamas tautas, kurās cilvēki cenšas izvairīties no konfliktiem; vieni konfliktus risina atklāti, citām tautām tas nav pieņemams. Uzdevumu izpildē mēdz būt tautas, kurās ir tradīcija pirms darba nodibināt personiskos kontaktus. Mēdz būt pretēji - darbs un personiskās attiecības netiek „sintezētas”. Lēmumu pieņemšanā var uzticēties saviem strādniekiem, taču var arī pilnīgi nemaz neuzticēties, kad darba vadītājs pieņem lēmumus par visiem darba etapiem. Atklātība izpaužas tādējādi, ka ir tautas, kurās ir pieņemts iejaukties cilvēku personiskajā dzīvē, un ir tautas, kur pret to izturās negatīvi. Katrai tautai ir savas tradīcijas zināšanu ieguvē. Eiropieši priekšroku dod lasīšanai, austrumu tautas - transcendentālai metodikai, āfrikāņi - simboliskiem rituāliem.

Multikulturālā menedžmenta kontekstā iederas holandiešu zinātnieka Geerta Hofstedes ieteiktā kultūru tipoloģija. Viņš veica pētījumus kādas lielas transnacionālās korporācijas 64 filiālēs dažādās zemēs. Viņa rekomendācijām ir samērā plaša rezonanse biznesa izglītības iestādēs, kas savus absolventus gatavo darbam citās valstīs un multikulturālā vidē.

G.Hofstede konstatēja, ka menedžeru darbs lielā mērā ir atkarīgs no attiecīgās zemes kultūras. Lai formulētu konkrētas rekomendācijas biznesam un viņa pētnieciskajai darbībai būtu kaut kāda praktiskā jēga, G.Hofstede vairāk vai mazāk abstrakti formulēja 5 aspektus, kas vienmēr un visur diktē gan atsevišķu menedžeru, gan transnacionālo korporāciju funkcionēšanu. Zinātnieks ir pārliecināts, ka visu izšķir 1) individuālisms/kolektīvisms, 2) varas distance, 3) nenoteiktības pārvarēšanas tieksmes, 4) vīrišķais/ sievišķais un 5) ilglaicīga/īslaicīga orientācija /6/.

Visjaunākajā laikā zinātne plaši pievēršās ekonomikas un multikulturālās vides sakarībām, jo etniskie un nacionālie konflikti bremzē saimniecisko attīstību. Piemēram, ekonomisti par to šodien ir pilnīgi pārliecināti. Pašlaik tā tas ir Ukrainā, Malaizijā, Kenijā u.c. Arī tajās valstīs, kurās varas monopols pieder „titulnācijai”, ekonomiskais stāvoklis var nebūt labs. Tomēr nākas atzīt, ka jautājums par ekonomikas un multikulturālās vides sakarībām ir pretrunīgs. Tādas multikulturālas valstis kā Vācija, ASV, Krievija XIX un XX gs. attīstījās strauji. Tas pats šodien vērojams Indijā, Indonēzijā. Arī Ķīna patiesībā ir multikulturāla zeme.

Saprotams, ka valsts nevar izvēlēties etnisko sastāvu. Valsts to var vienīgi regulēt. Piemēram, 2010.gada augustā Francijas valdība no savas valsts deportēja čigānus uz viņu dzimteni Rumānijā. Taču valstij ir visas iespējas izvēlēties savu ekonomisko politiku, kas ir atkarīga no etniskā sastāva. Mūsdienās politiķi var vēlētāju uzmanību pievērst nevis ekonomiskajām problēmām, bet gan etniskajām problēmām - konkurentu etniskajai izcelsmei. Kad cilvēki vispirms domā par etnisko aspektu, viņiem daudz neinteresē, vai politiķis ir zaglis, muļķis, kukuļnēmējs, nekompetents ekonomikā un valsts politikā vispār. Tādā gadījumā cilvēki izvēlās etniski savējo saskaņā ar principu „viņš ir nelietis, bet mūsu nelietis”.

Tagad ir zinātnieki, kuri nodarbojās ar tautas intelektuālā koeficienta aprēķināšanu un aprēķinu rezultātu saistīšanu ar attiecīgās etniskās grupas ekonomisko bagātību. Tā, piemēram, 2002.gadā Londonā tika publicēta grāmata „IQ and the Wealth of Nations”. Tās autori ir divi profesori: Ričards Lins (Richard Lynn) no Olsteras universitātes un Tatu Vanhanens (Tatu Vanhanen) no Tamperes universitātes. Viņu darbības galvenais mērķis ir atspoguļot to, ka valsts nacionālā koprodukta apjoms ir atkarīgs no attiecīgās zemes iedzīvotāju vidējā intelektuālā koeficienta - IQ. Abi zinātnieki cenšas pierādīt tēzi, ka atšķirības IQ jomā atsaucās uz nacionālā koprodukta atšķirībām. Pie tam valsts iedzīvotāju IQ ietekmē ne tikai nacionālās bagātības apjomu, bet ekonomisko izaugsmi vispār. Pētījumos tika analizēti dati par 113 valstīm. Atšķirības IQ jomā tiek izskaidrotas ar ekoloģisko un ģenētisko faktoru atšķirībām /7/. Tātad katras tautas intelektuālo potenciālu nosaka tās dzīves vietas dabas apstākļi un genofonds.

2006.gadā abi autori izdeva jaunu grāmatu - iepriekšējās turpinājumu. Jaunās grāmatas nosaukums ir „Intelektuālais koeficients un globālā nevienlīdzība”.

Minētajās publikācijās par intelektu tiek dēvētas cilvēka vispārējās kognitīvās spējas, kas izpaužās prasmēs, spriešanas spējā, spējā risināt verbālus, matemātiskus, telpiskus uzdevumus, ātri mācīties, atminēties, apgūt lielu zināšanu apjomu. Par tautas intelekta kritērijiem autori izvēlējušies matemātikas un dabaszinātnes spējas, pieaugušo iedzīvotāju izglītības līmeni un reliģisko pārliecību. Viņi izmanto dažādu socioloģisko un statistisko iestāžu apkopotos datus par minētajiem kritērijiem, kā arī IQ mērījumus.

Publikācijās viņi sniedz pārskatu par citu zinātnieku pētījumu rezultātiem. Piemēram, atsaucās uz ASV zinātnieka K.Dženksa veiktajiem pētījumiem 1972.gadā, kas tagad pieder sava veida zinātniskajai klasikai /8/. K.Dženks noskaidroja, ka cilvēku intelektuālās atšķirības ietekmē viņu ienākumus. Turklāt intelekts ir iedzimta īpašība, tāpēc ienākumus nosaka ģenētiskie faktori.

K.Dženksa secinājumus apstiprināja vēlākie pētījumi ASV, Zviedrijā, Lielbritānijā Francijā, Itālijā, Spānijā. Piemēram, Lielbritānijā pētījumi tika veikti 13 reģionos. Izrādījās, ka visaugstākais intelekts ir Londonas apgabalā, viszemākais - Skotijā, Ziemeļīrijā, kā arī Īrijas Republikā. Tas tieši proporcionāli atsaucās uz iedzīvotāju ienākumiem: jo zemāks intelektuālais līmenis, jo mazāki ienākumi.

Tas atsaucās arī uz migrāciju. Londonas apgabalā bija iedzīvotāju iekšējā migrācija, un no šī apgabala cilvēki neaizbrauca. Savukārt no Skotijas un Īrijas cilvēki aizbrauca. Londonas apgabalā gudrākie cilvēki devās uz Londonu, Skotijā un Īrijā - uz citām vietām.

Francijā pētījumi liecināja, ka no jauniesaucamajiem dienēt armijā visaugstākais intelektuālais koeficients bija puišiem no Parīzes apgabala, viszemākais - no Korsikas. ASV ziemeļu štatos intelektuālais koeficients ir augstāks nekā dienvidu štatos. Visaugstākais intelektuālais koeficients ir Masačusetas štatā, viszemākais - Misisipi štatā.

Ričarda Lina un Tatu Vanhanena pētījumi liecina, ka visaugstākais intelektuālais koeficients ir Ķīnā, Japānā, Korejā. Pēc tam seko eiropieši, Dienvidaustrumāzijas un Klusā okeāna salu, Dienvidāzijas, Ziemeļāfrikas iedzīvotāji. Uskaitījumu noslēdz tropiskās Āfrikas iedzīvotāji. Cilvēki ar augstu intelektuālo koeficientu ražo lidmašīnas, automašīnas, datorus, medikamentus. Viņiem ir bankas, apdrošināšanas sistēma, sava arhitektūra, kinomāksla, visa ekonomika ir nodrošināta ar kvalitatīvu darbaspēku, valsts dzīvi vada kompetenti politiķi. Ļoti svarīgi ir tas, ka liela uzmanība tiek pievērsta bērniem, nodrošinot labus dzīves apstākļus un izglītību. Tas atsaucās uz viņu intelektu, genofonda potenciālu nākotnē. Abi zinātnieki uzsver, ka intelekts ir izteikti iedzimta parādība. Cilvēkā ir gēni, kuri „atbild” par intelektu. Šo gēnu daudzums katrā tautā ir savādāks. Atšķiras arī smadzeņu vidējais apjoms. Austrumāzijas iedzīvotājiem tas ir 1416 kubikcentrimetri, eiropiešiem -1369, Dienvidāzijas un Ziemeļāfrikas iedzīvotajiem - 1293, tropiskās Āfrikas iedzīvotājiem - 1200 kubikcentrimetri.

Abi zinātnieki savos darbos pievēršas t.s. IQ paradoksiem. Viņi min vairākus paradoksālus piemērus un cenšas tos izskaidrot.

Piemēram, Austrumāzijas iedzīvotajiem ir augsts IQ, skolēniem ir labas zināšanas matemātikā un dabaszinātnēs. Taču, salīdzinot ar eiropiešiem, viņiem ir mazāki panākumi zinātnē un mākslā. Vēsturiski īpaši uzskatāmi tas atspoguļojās pēc XVII gadsimta, jo pirms tam aziātu un eiropiešu radoši tehniskie un mākslinieciskie panākumi bija vienādi. Ķīnieši izgudroja kanālus ar slūžām, papīru, iespiedmašīnu, papīra naudu, pulveri, magnētisko kompasu ilgi pirms eiropiešiem. Ķīniešiem bija labas zināšanas astronomijā un augsti attīstīta matemātika. Jaunajos laikos eiropieši manāmi apsteidza aziātus. Kā zināms, šodien Ķīnas ekonomiskā attīstība pamatā balstās uz Rietumu kreatīvajiem sasniegumiem.

R.Lins un T.Vanhanens to izskaidro sekojoši. Aziāti ir lielāki komformisti nekā eiropieši. Tas aziātu aprindās traucē izvērsties radošajai domai. Tā rezultātā viņiem ir liels prāts, bet maza kreativitāte. Pie tam aziāti ir kolektīvistiski; viņi galvenokārt domā par kolektīva interesēm, lai nodrošinātu labas saiknes ar savu subkultūru. Eiropieši turpretī lepojās ar savu individuālistiskumu. Kreativitāte ir saistīta ar opozīciju vispārējām normām un kolektīva viedoklim. Aziātu kolektīvistiskuma nostiprināšanos veicināja smagie klimatiskie apstākļi pēcledus periodā. Lai izdzīvotu, vajadzēja apvienoties kolektīvos, jo pa vienam nevarēja eksistēt.

Starptautisku ievērību ir ieguvusi amerikāņu zinātnieka Lavrensa Harrisona (Lawrence Harrison) zinātniskā darbība, pētot garīgo vērtību ietekmi uz ekonomiku, politiku, sociālajām attiecībām sabiedrībā. Viņš ar minēto tematiku nodarbojās gadus trīsdesmit, pa lielākai daļai dzīvojot un strādājot Latiņamerikā un izmantojot arī citu kontinentu materiālu. Viņš iesaka konkrētus metodiskos priekšlikumus - 25 faktorus, kuri palīdz novērtēt valsts kultūru.

Faktori ir sekojošie: reliģija, liktenis, laika uztvere, bagātība, zināšanas, morālās normas, labdarība, izglītība, sasniegumi darbā, taupīgums, uzņēmējdarbība, riskēšanas drosme, konkurence, inovācijas, pilnīgošana, korupcija un tiesiskums, identifikācijas un uzticības radiuss, ģimene, sociālais kapitāls, individuālais un grupas, vara, elites loma, valsts un baznīcas attiecības, sieviešu un vīriešu attiecības, dzimstība.

Pats L.Harrisons minēto faktoru izmantošanu dēvē par idealizētu tipologiju, jo reālajā dzīvē katram faktoram var būt visdažādākās variācijas. Piemēram, pret korupciju cilvēki izturās dažādi. Sastopamas zemes, kurās pret korupciju neizjūt naidu un antipātijas, un korupcija ir pati par sevi saprotama izpausme. Savukārt izglītības jomā ir svarīgi, lai cilvēki prastu lasīt un rakstīt. Svarīgi, lai izglītība jauniešiem iemācītu kritiski domāt, kritiski izturēties pret zināšanām un nepārvērst tās par dogmu. Valstīs, kurās ir augsts kultūras līmenis, cilvēki parasti ir orientēti uz nākotni un nedzīvo tikai šodienai. Zemēs, kurās dominē arhaiskās kultūras tradīcijas, cilvēki galvenokārt interesējās un balstās uz pagātnes pieredzi.

Kā skaidro L.Harrisons, ekonomisko izaugsmi sekmē darba mīlestība, griba gūt panākumus. Ļoti svarīgs faktors ir taupīgums, kas atsaucās uz investīciju aktivitātēm, uzņēmējdarbības brīvību un korupciju, nodrošinot optimālu resursu sadali sabiedrībā. Sastopamas valstis, kurās radošo aktivitāti un konkurenci apzināti bremzē šauras interešu grupas, speciāli pielietojot noteiktu politiku, lai vieglāk un ātrāk atbrīvotos no konkurentiem.

Lai valstī izmainītu kultūras vērtību izpratni, sabiedrībā ir jāvalda vienprātībai un jābūt līderiem, kuri vēlas pārmaiņas un spēj tās realizēt. Kultūras vērtību transformācija nevar notikt dekrētu formā vai ārzemnieku iejaukšanās rezultātā /9/.

Lavrenss Harrisons 2010.gada 29.maijā lasīja lekciju Pēterburgā. Viņš paskaidroja, ka savā zinātniskajā darbībā izmanto argentīniešu politologa un žurnālista profesora Mariana Grondonas tipoloģiju, kurā ir minētie 25 kultūras faktori. Tos var iedalīt divās grupās. Vienā grupā ir iekļaujami faktori, kuri bremzē attīstību un tāpēc tos var saukt par zema kultūras kapitāla faktoriem. Otrā grupā ir ietverami faktori, kuri veicina attīstību - augsta kultūras kapitāla faktori. Kā lekcijā norādīja amerikāņu zinātnieks, minēto tipoloģiju izmanto arī citi pētnieki. Piemēram, Ronalds Ingleharts.

L.Harrisons patstāvīgi esot pētījis reliģijas faktora ietekmi uz modernizāciju, analizējot datus par 117 valstīm, kurās dominē kāda no pasaules reliģijām - protestantisms, katolicisms, pareizticība, budisms, islams, jūdaisms un ētiskā mācība konfūcisms.

Jaunākajās publikācijās L.Harrisons akcentē ekonomiskās izaugsmes 10 indikatorus, no kuriem lielā mērā ir atkarīga attīstība:

1. cilvēciskās attīstības indekss, ko izmanto ANO un kurā ietilpst dati par izglītību, veselības aizsardzību, ienākumiem uz vienu iedzīvotāju;

2. izglītotība;

3. sieviešu izglītotība;

4. dzimstība;

5. brīvība (tiek izmantoti Freedom House apskati);

6. demokrātija;

7. nacionālais kopprodukts uz vienu iedzīvotāju;

8. Džini koeficients (ienākumi sociālajās grupās);

9. cilvēku savstarpējā uzticēšanās;

10. korupcija.

Pētot reliģijas ietekmi uz modernizāciju un saimniecisko attīstību vispār, L.Harrisons formulējis vairākus novērojumus.

Modernizācija visiecienītākā ir protestantisma zemēs. Luterisms lielu ietekmi ir atstājis ziemeļu valstīs Somijā, Zviedrijā, Norvēģijā, Dānijā, Islandē, kur ir gūts milzīgs dzīves progress. Konfūcisms progresu atbalsta vairāk nekā islams, hinduisms, budisms. Pareizticīgo valstīs ir augsts izglītības līmenis, taču šajās valstīs cieņā ir korupcija. Musulmaņu valstis pretojās modernizācijai. Tajās ir zems sieviešu izglītības līmenis. Indijā ir liels progress, taču tajā pašā laikā liela korupcija, sieviešu neizglītotība.

Kā uzsver L.Harrisons, pēdējā laikā diezgan krasi ir izmainījušās vairākas kultūras. Tā tas ir noticis Spānijā, Kvebekas provincē Kanādā, Turcijā, Īrijā. Šajās valstīs var konstatēt vairākas likumsakarības. Piemēram, liela uzmanība tiek veltīta bērnu izglītības sistēmai, bet svarīgākais -audzināšanai. Uzmanības centrā ir augstākā izglītība, masu mediju darbība. Kultūras vērtību sistēmas maiņā liela loma ir bijusi līdera personībai, vadot valsti un pareizi ievirzot tās ideoloģiju.

L.Harrisons vienā no saviem rakstiem atceras notikumu gaitu aizvadītajos apmēram 50 gados /10/. Viņš atcerās, kādas pūles pēc II Pasaules kara starptautiskās organizācijas veltīja palīdzībai atpalikušajām pasaules valstīm, lai uz planētas panāktu vienādu dzīves līmeni visiem cilvēkiem. Tolaik tika izstrādātas visdažādākās attīstības teorijas un dominēja milzīga ticība zinātniskos projektus realizēt dzīvē. Priekšroka tika dota jaunajām valstīm, kuras ieguva neatkarību pēc koloniālisma sabrukuma. Taču diemžēl reāli panākumi tika gūti tikai Dienvidaustrumu Āzijā. Neveiksmes citos kontinentos izraisīja vispārēju neticību un vienaldzību pret attīstības teorijām. Āfrikā, Dienvidamerikā un islama zemēs „kvalitatīvs lēciens” ekonomikā netika panākts, neskatoties uz grandiozo materiālo un organizatorisko palīdzību.

Kā zināms, viena no L.Harisona minētajām starptautiskajām organizācijām bija ANO, kas 1970.gadā izsludināja „attīstības desmitgadi”. Tomēr grandiozā kamapaņa nekā nedeva un tika piedzīvota vilšanās t.s. trešās pasaules valstīs. Tikai piecas valstis no t.s. jaunattīstības valstu grupas guva panākumus - Japāna, Dienvidkoreja, Taivāna, Honkonga un Singapūra. Zināmus panākumus XX gs. otrā pusē guva arī Malaizija, Taizeme, Bostvāna, Mavrīkija.

Svarīga ir L.Harrisona piebilde, ka aizvadītajos 50 gados nodarbojoties ar palīdzības sniegšanu atpalikušām valstīm nekad neeksistēja jautājums par kultūras vērtību ietekmi uz ekonomiku. Tiesa, no XX gs. 70. gadiem starptautisko organizāciju projektu realizācijā tika iekļauti kultūras antropologi. Taču viņu uzdevums bija projektos fiksēt attiecīgās valsts kultūras reālijas, bet nevis pievērsties kultūras formu funkcionālajai darbībai.

Mums šodien nākas atcerēties, ka L.Harrisona minētajā laikā Rietumos dominēja kultūras plurālisma koncepcija: katra kultūra izstrādā savas vērtības; kultūras nav labas vai sliktas, bet tikai dažādas. Pie tam kultūras plurālisma koncepcija tika izstrādāta un propagandēta arī saskaņā ar starptautiskās organizācijas (UNESCO) pasūtījumu /11/. Tas bija tipiski ideoloģisks solis, lai pasaules vienā daļā retušētu eiropocentrisma un vesternizācijas pārākuma iespaidus un izraisītos mazvērtības kompleksus. Starptautiskās organizācijas, kurās, protams, visu nosacīja „baltie” ierēdņi, gribēja demonstrēt, ka tās pret visām valstīm un to kultūru izturās vienādi.

L.Harrisons nosauc tikai dažu ekonomistu vārdus, kuri respektēja kultūras lomu. Viņš min Devidu Lendesu (D.Landes), Alanu Grīnspenu (A.Greenspan), Jošiharu Kumio (Yoshihara Kumio), kurš, piemēram, rakstīja par japāņu ekonomisko panākumu vienotību ar japāņu kultūru. Japāņi lielu uzmanību velta materiālajiem apsvērumiem, darba mīlestībai, ietaupījumiem nākotnei, izglītībai, kolektīvismam.

1999.gadā Harvardas universitātē notika simpozijs „Culture Matters: How Values Shape Human Progress”. 2000.gadā Ņūjorkā iznāca rakstu krājums ar tādu pašu nosaukumu. Grāmatas redaktori ir L.Harrisons un Samuels Hantingtons. Viņi bija arī simpozija organizatori. Pasākuma mērķis bija gūt atbildi uz jautājumu, kāpēc dažas valstis un etniskās grupas dzīvo materiāli labāk nekā citas valstis un etniskās grupas un kāda loma ir kultūras vērtībām politiskajā, ekonomiskajā un sociālajā attīstībā.

Grāmatā ir ievietoti 17 raksti, kuri sagrupēti 5 nodaļās: 1. Kultūra un ekonomiskā attīstība, 2. Kultūra un politiskā attīstība, 3. Antropoloģiskās debates, 4. Āzijas krīze, 5. Pārveidojot kultūru. Pirms minētajām nodaļām ir publicēts S.Hantongtona priekšvārds „Kultūra - tas ir nopietni”, pēc kura seko L.Harrisona ievads „Kāda ir kultūras nozīme”. Grāmata operatīvi tika pārtulkota un izdota 7 valodās. Tā krievu valodā iznāca 2002.gadā ar nosaukumu „Kynbmypa UMeem 3naHenue”.

2002.-2005.gadā L.Harrisons Tafta universitatē un Fletčera institūtā (Fletcher School) vadīja projektu „Culture Matters”, un tas bija darba turpinājums pēc Harvardas simpozija. Projektā piedalījās 65 speciālisti no 25 valstīm. Notika vairākas konferences, bet 2006.gadā iznāca 3 grāmatas. Vispirms tika publicēta L.Harrisona grāmata „The Central Liberal Truth”. Tai sekoja rakstu krājumi „Developing Cultures: Essays on Cultural Change” un „Developing Cultures: Case Studies”.

Projekta mērķis bija noskaidrot sekojošo.

Pirmkārt, kādi kultūras elementi ietekmē cilvēku rīcību, kas atspoguļojās ekonomiskajā, sociālajā un politiskajā darbībā.

Otrkārt, ar kādu institūtu un metožu palīdzību notiek kultūras izmaiņas.

Treškārt, ko varam uzzināt par kultūru un tās izmaiņām, balstoties uz valstu konkrētiem pozitīviem un negatīviem piemēriem.

Projekta galvenais secinājums: kultūrai ir svarīga ietekme uz ekonomiku, un tas savā darbībā ir jāņem vērā valdībām, organizācijām, analītiskajiem centriem, augstskolām; pieņemot politiskos lēmumus, noteikti ir jāveic kultūras faktoru iedarbības analīze.

2010.gada 24.-26.maijā Maskavā Valsts universitātē „Ekonomikas augstskola” (slavenajā „viškā”) notika simpozijs „Kynbmypa, Kynbmypnue u3MenenuR u ^K0H0MU^ecK0e pa3Bumue”. Tā mērķis bija turpināt pirms 11 gadiem Harvardas simpozijā aizsākto sarunu. Maskavas pasākumā piedalījās vairāki pirmā simpozija dalībnieki ar tā organizatoru L.Harrisonu priekšgalā. Maskavas simpozijs tika veltīts 2008.gadā mirušā S.Hantingtona piemiņai.

Maskavas simpoziju organizēja profesors Jevgēnijs Jasins - minētās slavenās universitātes zinātniskais prorektors. Pirms simpozija viņš universitātes mājas lapā (hse.ru) izskaidroja pasākuma mērķi.

Vispirms viņš akcentēja to, ka kultūras jēdziens tiek lietots visplašākajā nozīmē. Kultūras jēdziens palīdz raksturot, ar ko atšķiras dažādas civilizācijas, kāds ir attiecīgās kultūras uzskatu, vērtību, priekšstatu kopums, kas ietekmē cilvēku uzvedību un rīcību. Tiek ņemta vērā arī mākslinieciskā kultūra - teātris, kino, literatūra, tēlotājas māksla, jo tā piedalās sabiedrisko vērtību formulēšanā.

Kā paskaidroja profesors J.Jasins, simpozijs ir organiski vienots ar Krievijas modernizācijas uzdevumu un inovāciju potenciāla radīšanu. Šo uzdevumu nevar atrisināt tikai ar lielas naudas un dažu gudru galvu palīdzību. Krievijas sabiedrībā nepieciešams radīt priekšstatu par radošo brīvību, iedzīvotājos ir jāvalda apziņai, ka cilvēku īpašums tiks aizsargāts, cilvēkos ir jāvairo savstarpējā uzticēšanās, valstī ir jābūt tiesiskuma un likumu ievērošanas garantijai, cieņai pret zinātni, zināšanām un zinātniekiem. J.Jasina ieskatā Krievijā pašlaik galvenā ir kultūras problēma - vērtību sistēmas īpatnības un nepilnības. Krievijā jau ir iznākusi grāmata par kultūras un sabiedriskā progresa saistību /12/.

Pirms simpozija „viškā” lekcijas lasīja Londonas Ekonomikas skolas (London School of Economic’s) profesors Čandrans Kukatas (Chandran Kukathas) /13/. Viņš pievērsās trim jautājumiem.

Pirmkārt, vai nacionālās īpatnības pretojās ekonomiskajai modernizācijai.

Otrkārt, vai ir iespējama attīstība bez vesternizācijas.

Treškārt, vai jātiecās pēc kultūras vienotības valstī.

Profesors lielu uzmanību veltīja kultūras jēdzienam. Viņaprāt kultūras jēdziens nepārtraukti mainās. Pie tam kultūras mijiedarbojās viena uz otru un tāpēc ir grūti saprast starpkulturālo parādību robežas. Viņš uzskata, ka kultūra ir uzvedības normu sistēma, kas ir nepieciešama cilvēku bioloģiskajai un sociālajai adaptācijai apkārtējā vidē. Turklāt pret kultūru ir jāizturās kā pret eksperimentu kompleksu, kad sekmīgās uzvedības normas nostiprinās praksē. Tās kultūras, kuras nespej adaptēties, neattīstās. Valsts attīstību nosaka ne tik daudz kultūra, kā nacionālie politiskie institūti. Tāds ir Londonas profesora viedoklis.

Krievijā par simpoziju rakstīja kā par neparastu pasākumu, kurā tiek mēģināts savienot divas ļoti dažādas pasaules - ekonomiku un kultūru. Tas nav pārsteigums. Joprojām daudzu intelektuāļu priekšstatā kultūras jēdziens asociējās tikai ar literatūru un mākslu. Arī Krievijas modernizācijas sakarā gandrīz nemaz neapspriež kultūras sfēru visplašakajās dimensijās. Diskusijas dalībniekus maz interesē, kas valsts nākotnē visvairāk visu izšķirs - demogrāfiskais potenciāls, nafta, ieroči un armija, politiskā griba, institūti, akadēmijas utt. jeb darba ētika, sirdsapziņa, morāle, atbildība par sevi, ģimeni un valsti, tautas enerģiskums un radošums kā rīcības un uzvedības dzinējspēks. Tie, kuri pašlaik apgalvo, ka Krievijas sabiedrības fundamentāla problēma ir kultūra, ir mazākumā, jo mūsdienu ekonomikas zinātne joprojām lielā mērā proponē priekšstatu, ka valsts ekonomisko dzīvi nosaka tās institūti.

Ar simpozija dalībniekiem tikās valsts prezidents V.Medvedjevs. Viņš akcentēja tēmas aktualitāti. Prezidenta ieskatā par to liecina pasaules ekonomiskā un finansu krīze, kuras cēloņus nākas saskatīt kultūrā.

Krievijas varas elite ir norūpējusies par valsts nākotni. Tas ir saprotams. Komunisma celtniecības mānija ir izslimota un palikusi pagātnē. Tagad ir jādomā par turpmāko dzīvi, kuru elite saista ar modernizāciju, kas faktiski nozīmē ekonomisko modernizāciju, kad krievu ekonomiskā produkcija ne tikai nav atpalikusi no citu valstu ražojumiem, bet ir modernāka, labāka, inovatīvāka utt.

Krievija ne velti izmanto modernizācijas jēdzienu. Tas mūsu gadsimta sākumā Rietumos kļuva ļoti populārs. Parādījās daudzas publikācijas par t.s. sociokulturālo izmaiņu integratīvo teoriju. Šajā teorijā tiek integrētas vairākas citas teorijas. Piemēram, modernizācijas teorija, kura balstās uz atziņu, ka kultūra mainās ekonomiskās attīstības rezultātā Tātad, lai izmainītu, proti, uzlabotu kultūru - cilvēku dzīves līmeni, ir jāmodernizē ekonomiskā darbība.

Sociokulturālo izmaiņu integratīvā teorija, salīdzinot ar ekonomikas zinātni, saimniecisko attīstību interpretē plaši. Ekonomikas zinātne ne reti sludina, ka reālo ienākumu palielināšanā vienīgais ceļš ir darba ražīguma palielināšana. Savukārt, lai palielinātu darba ražīgumu, jāpaaugstina ir strādnieku kvalifikācija, jāpilnveido tehnoloģija un darba organizācija. Taču iecerētā augšupeja var notikt tikai tad, ja tiek ieguldīti līdzekļi un ir konkrēti stimuli to darīt. Tātad investīcijām ir nepieciešamas noteiktas garantijas. Valstī ir jābūt tādiem nosacījumiem, kas veicina domāt par rītdienu. Ja diemžēl valstī ir tādi „spēles noteikumi”, kuri stimulē laupīšanu (valsts, privātpersonu īpašuma) un alkātību, tad attīstība nav gaidāma. Sociokulturālo izmaiņu integratīvā teorija cenšas savās rekomendācijās balstīties ne tikai uz tādām kategorijām kā darba ražīgums, strādnieku kvalifikācija, investīcijas, bet vēlas aptvert sabiedrībā pastāvošo vērtību sistēmu un citas garīgās izpausmes.

Krievijā ļoti skaidri apzinās, ka mūsdienu pasaule ir tehnopasaule. Šajā tehnopasaulē vara un kontrole pieder tiem, kuri rada tehnoloģiju. Turklāt rada jaunu tehnoloģiju, jo vara un kontrole visefektīvākā ir tikai tiem, kuriem pieder vismodernākā tehnoloģija. Tāpēc tehnopasaules attīstībai ir izveidotas visdažādākās institūcijas, kuru uzdevums ir izmērīt inovāciju klātbūtni valstīs, lai sastādītu valstu reitingu no inovāciju daudzuma viedokļa.

Tā, piemēram, ir izveidots globālais inovāciju indekss (Global Innovation Index). Tas ir rādītājs, kas atspoguļo inovāciju līmeni valstī. Globālā inovāciju indeksa aprēķināšanas metodiku izstrādāja

ASV zinātnieki, kuri sadarbojās ar tādām biznesa organizācijām kā The Boston Consulting Group, American Enterprise Association, American Enterprise Institute. Nosakot attiecīgās valsts inovāciju indeksu, tiek ņemti vērā inovāciju darbības komerciālie rezultāti, valdības aktivitāte un vispār valsts politika inovāciju stimulēšanā. Pētījumā tiek izmantotas aptaujas un intervijas ar biznesa atbildīgajiem darbiniekiem 110 valstīs. Pedējo reizi rezultāti bija publicēti 2009.gada martā. Visaugtākie rādītāji ir tādām valstīm kā Korejas Republika, Japāna, Šveice, ASV, Islande, Luksemburga. Krievijas inovāciju indekss ir ar mīnusa zīmi.

Pašlaik Krievijas modernizācijas mērķim ir ekonomiskā ievirze. Taču tā uzskata ne visi cilvēki Krievijā, kuri domā par to, kā valsts var iegūt ekonomisko konkurētspēju. Jau minējām J.Jasina viedokli, ka galvenā problēma ir kultūra un nepieciešamība attiecīgi izmainīt sabiedrības kultūras enerģiju. Arī citi raksta, ka galvenais ir nācijas kultūras līmenis, no kā ir atkarīga intelektuālā mobilizācija modernizācijas realizēšanai.

Inovāciju saistību ar krievu kultūru un krievu cilvēku mentalitāti savā rakstā apskata Vladimirs Maļavins /14/. Raksts sniedz uzskatāmu piemēru kultūras un mentalitātes vienotībai ar konkrētu ekonomiskās darbības bāzi - izgudrojumiem, jauniem tehnoloģiskajiem risinājumiem, radošām idejām. Vārdu sakot, ar šodien ne tikai Krievijā modīgi dēvētajām inovācijām, kad mūsdienu tehnokrātiskās civilizācijas jēga it kā ir inovācijas. Nav noliedzams - patērēšanas sabiedrībā galvenā prece ir jaunums, novitāte. Novitātes ir kļuvušas par postindustriālās sabiedrības iracionālā kapitālisma galveno instinktu.

V.Maļavins norāda, ka krievu tautas spēja atbrīvot un koncentrēt radošo potenciālu inovatīvai darbībai šaubas nerada. Labi ir zināmas krievu spējas izgudrot, noslieksme uz novatorismu, intelektuālo brīvību, prasme nestandarti un radoši domāt. Labi ir zināms arī par to, ko autors dēvē par krievu nacionālo stilu inovatīvajā darbībā. Proti, krieviem piemīt izteikta tieksme atklāt kaut ko jaunu, radīt tehnoloģisko izrāvienu. Taču krievi esot vienaldzīgi pret savu jauno izdomājumu pārvēršanu masveida produktā un vispār gūt praktisku labumu no saviem izgudrojumiem. Tāpēc krievu radošā gara apzīmējumā precīzi iederas vārdi „krievu utopiskums”, jo sapņi par jaunām pilsētām un jauniem tehnoloģiskajiem kompleksiem vienmēr ir beigušies bez praktiskā piepildījuma. Kā raksta V.Maļavins, diemžēl šodien nākas runāt par Krievijas sabiedrības amorfumu, pasivitāti, nihīlistisku attieksmi pret vērtībām un tiesībām. Tādējādi sociālais materiāls ne visai ir piemērots elites inovāciju entuziastu projektiem un Krievijas modernizācijas politikai.

Autors izvirza savus priekšlikumus. Viņš uzsver, ka krievu sabiedrība pašlaik dzīvo pilnīgi jaunos apstākļos, respektīvi, jaunas socialitātes apstākļos, kad ir vajadzīga jauna izglītība, kura palīdzēs nevis apgūt sociālās lomas, neaudzinās autonomu personību, netieksies stimulēt novatorismu, bet gan atbrīvos dzīves potenciālu emocionālajā, intelektuālajā un garīgajā pilnībā. Tādu mērķi var sasniegt, garīgi vadot, audzinot apgarotu jutekliskumu, cilvēku vienotības sakāpinātu apziņu.

Vladimira Maļavina ieteiktā prioritāte - izglītība - jau ir zināma tradīcija gadījumos, kad saskaramies ar mentāla rakstura problēmām. Ieteikums izmainīt izglītību tādā veidā, lai noritētu kritiskās domāšanas attīstīšana un iegūtu domājošu cilvēku (Homo Sapiens), bet nevis Homo Faber

- speciālistu un profesionāli šaurā nozarē, XX gadsimtā nepārtraukti tika apspriests intelektuālajās aprindās. Šajā tematikā vienmēr ir ietilpusi tēze, ka kreativitātes un inovāciju garīgā bāze ir humanitārā izglītība, ko joprojām negrib saprast un praktiski realizēt daudzi augstākās izglītības aprobežotie „metodologi”.

Iespējams, visperfektāk tas ir izprasts un realizēts transnacionālo korporāciju darbībā, kur liela loma ir kultūrcentriskai dinamiskai stratēģijai, savā planetārajā biznesā akcentējot sociālos un kultūras nosacījumus. Kultūrcentrisms korporāciju stratēģijā balstās uz intuīciju, atvērtību, domāšanas elastību, ko dod humanitārā izglītība, kad kultūras normas nosaka ne tikai priekšstatus par saprātīgo un vēlamo, bet arī cilvēka izziņas spējas plašā rakursā. Kultūra ir ne tikai uzvedības un darbības modelis, bet arī kognīcijas modelis - zināšanu sistēmu modelis.

Mēdz teikt, ka indivīda sociālās pašrealizācijas drošākais veids (teorētiski) ir godīgs darbs un godīga nodokļu maksāšana. Savukārt mūsdienu sabiedrības sociālās kultūras pamats ir brīvas presonības tieksme uz godīgu konkurenci, kad visenerģiskākie, darba mīlošākie, spējīgākie un profesionāli sagatavotākie dalībnieki iegūst lielākas iespējas apsteigt konkurentus un vairāk nopelnīt un vairāk iegūt sociālos labumus. Presonības sociālā mobilitāte nav iespējama bez tādām īpašībām kā kreatīvi strādāt, komunicēt, uzņemties atbildību, darboties patstāvīgi u.c.

Sociāli konkurētspējīga indivīda ideāls kļūst radoša personība, spējot radīt idejas, tehnoloģijas, produktus, izstrādājumus u.tml. Nekonkurētspējīgi cilvēki ir invalīdi u.c. objektīvu iemeslu dēļ, kā arī tā saucamie sociālie margināļi, kuru virzību ietekmē „slikti gēni”, trūkumi audzināšanā, drūma bērnība, profesionālās izglītības trūkums, izglītības trūkums vispār, antisociālas vides ietekme, vispārējais slinkums, izlaidība. Sociālie margināļi nejūt tieksmi dzīvot adekvāti sociālajām normām, bet cenšas iegūt sociālos labumus negodīgā un neleģitīmā ceļā. Tiek uzskatīts, ka vēsturē sastopamā politiskā terora autori un politiķu viena daļa vienmēr ir sociālie margināļi. Sociālajiem margināļiem ekonomiskais uzplaukums un modernizācija nav izdevīga, jo viņi nav godīgi konkurenti. Turklāt sociālie margināļi neciena izglītību, inteliģenci, inteliģentumu, zinātni un zinātniekus, intelektu, augstu morālo apzinīgumu, sociālo atbildību.

Šodien tiek atklāti atzīts, ka valstu attīstība ir atkarīga no attiecīgajā kultūrā konstatējamā indivīda sociālās pašrealizācijas līmeņa un tajā skaitā sociālo margināļu perspektīvām reāli ietekmēt procesus valstī.

Kultūrā ietilpst arī sociālās vadības prakse, respektīvi, cilvēku sociālās aktivizācijas realizācija, stimulējot sociāli ekonomiskās intereses un tikumiski psiholoģisko motivāciju. Ne velti, piemēram, Āfrikas atsevišķu valstu, kā arī Krievijas modernizācijas kontekstā nākas lasīt, ka attiecīgajās valstīs liela ietekme ir sociālajiem margināļiem, kuri veicina reģionālo seperātismu, nacionālo un reliģisko ekstrēmismu, ekonomikas kriminalizāciju, parazītisku dzīves veidu, masveida krāpšanos, materiālās nevienlīdzības pieaugumu utt.

L.Harrisons un citi zinātnieki, pievēršoties ekonomiskā progresa un kultūras sakarībām, sniedz empīriskos datus par kultūras normām un cilvēku attieksmi pret tām. Proti, tiek nosauktas normas un dzīvē novērotā cilvēku stereotipiskā attieksme pret katru normu. Taču netiek raksturots mehānisms, kā šīs normas un attieksme pret tām ietekmē ekonomisko darbību.

Protams, šo mehānismu nevar izmērīt vai kaut kādā citā veidā fiksēt reālās formās. Šis mehānisms ir tā pašregulējošā garīgā substance, uz ko balstās kultūra. Mehānisma pamatā it garīgi eksistējošās izpausmes cilvēku apziņā, un tās funkcionē, balstoties uz pašregulācijas principu. Pie tam pašregulācija ir individuāli garīga substance. Saprotams, sastopami tādi garīgie fenomeni, kuriem ir kolektīvistiski vispārējs raksturs - tradīcija, neformāls likums, neoficiāli pieņemta kārtība u.c.

Kultūras (un arī kultūras determinisma) izpratne balstās uz analītisku darbību par kultūras formu ģenēzi un tipoloģiju. Nepieciešama ir tāda analītiskā darbība, lai aptvertu kultūras kosmosa vienotību momentālā redzējumā. Šī analītiskā darbība ir nepieciešama, kaut gan tā ir nereāla. Tā nav izskaidrojama tāpat kā mākslinieks nevar izskaidrot vienā mirklī saskatīto jaunā iecerētā daiļdarba saturisko veselumu. Piemēram, Mocarta biogrāfijā var izlasīt komponista stāstījumu par to, ka viņš vienā mirklī sevī dzirdēja visu nākamo simfoniju. Arī kultūra ir vienots veselums - vienota simfonija. Lai izprastu un novērtētu šīs simfonijas kāda atsevišķa komponenta funkcionēšanu, katru reizi ir nepieciešams to kontekstuāli skatīt visas simfonijas mērogā, kas nav iespējams bez analītiskās darbības un, atkārtojam, nav reāli.

Iespējams, tam daudzi negribēs ticēt, bet kultūrai nevar uzspiest zinātni un zinātniskumu. Arī dabu nevar „spīdzināt” ar zinātniskumu, jo nevis dabai ir jārēķinās ar mūsu zinātniskumu, bet gan mūsu zinātniskumam ir jārēķinās ar dabu. Naivi ir dabai uzspiest dažādas „teorijas”. Tas nepalīdz izprast dabu, bet gan liecina par uzkundzēšanos dabai. Tas pats attiecas uz kultūru, jo pašu zinātni un zinātniskumu nosaka kultūra, bet nevis pretēji - zinātne un zinātnikums diktē savus noteikumus kultūrai. Kārlis Markss rakstīja, ka domas universiālā neatkarība izpaužas tādējādi, ka doma izturas pret katru lietu tā, kā to prasa pašas lietas būtība. Nedrīkst lietas būtību aizstāt ar metodi - abstraktu izdomājumu vai teatralizētu spēli.

„Visplašākajā mērogā” traktētā kultūra vienmēr paliks „simfonijas” statusā, kad viss būs atkarīgs no mūsu spējas abstrakto jēdzienu „kultūra” novest līdz dzīvam priekšstatam par kultūru, kā arī no mūsu ticības Mocartam - mākslinieciskās fantāzijas precizitātei. Un nevarētu teikt, ka jau negūstam zināmus panākumus. Acīmredzot panākumu uzskaitījumā pašlaik augstākais sasniegums ir ne tikai intelektuāļu, bet arī atsevišķu valstsvīru sapratne, ka kultūra ir ne tikai dziesmas, mūzika un grāmatas, bet pastāv kultūra „visplašākajā mērogā” un tā visu nosaka cilvēku dzīvē - ekonomiku, politiku, sabiedriskās attiecības utt. Sapratne par CultureMatters, protams, ir jauna kognitīvā pakāpe zināšanās par kultūru un kultūras determinismu. Rietumu civilizācijā visspēcīgā dolāra un lielgabala autoritātes vietā pakāpeniski nostiprinās kultūras un kultūras determinisma autoritāte.

2010 IX

1/ Par kultūras determinisma koncepcijas ieviešanu kulturoloģijā 2006.gada nogalē skat.: Prieditis A. Spīdolas telpa. Apceres par kultūru. R., 2007. www.artursprieditis.lv.

2/ Skat.: Spiro M.E. Theoretical Papers of Melford E.Spiro. Chicago, London, University or

Chicago Press, 1987.

3/ Skat.: Manep A. CyMMa npoTUB no3Hepa. www.russ.ru.

4/ Tulkojumu krievu val. skat.: EeHeguKT P. Xpu3aHTeMa u Men: Moge.nu anoHCKon Ky.nbTypbi. www.yanko.lib.ru/books.

5/ Tulkojumu krievu val. skat.: www.politstudies.ru.

6/ Skat.: Hofstede G. Culture’s Consequences, Comparing Values, Behaviors, Institutions and Organizations Across Nations. Thousand Oaks Ca, Sage Publications, 2001.

7/ Skat. www.isteve.com/IQ Table.htm. Internetā ir pieejams abu autoru raksts „Intelligence and the Wealth and Poverty of Nations” (rlynn.co.uk/pages/article_intelligence/1.asp). Krievu val.skat.: Huhh P. HHTe^^eKT u ^K0H0MUHecK0e pa3Burae.- ncuxo.norua, 2008, t.5, N° 2, c.89-108 (www.intellectus.ru/lib/00052.htm) . Huhh P.PacoBbie pa3^unua b umeneKTe. ^B0.^ro^u0HHbIH aHa^u3. M., npo^uT CTann, 2010, 304 c.

8/ Skat.: Jencks C. Inequality. London, Penguin, 1972.

9/ Skat.: XappucoH H. noneMy b oahux CTpaHax cnacTbe ecTb, a gpyrux ero HeT? www.newtimes.ru/articles/print/2795.

10/ Skat.: XappucoH H. KynbTypa u ^K0H0MUHecK0e pa3BUTue. www.inliberty. ru/print.php?id=324.

11/ Skat. plašāk: Priedītis A. Kultūru dialogs: interkulturālās komunikācijas vēsture un teorija. R., Pasaules kultūru fonds, 2006, 199.- 203.lpp.

12/ Skat.: HeSegeBa H.M., TaTapKO A.H. Kynbiypa KaK ^aKTop oS^ecTBeHHoro nporpecca. M., rocTu^uH^opM, 2009.

13/ Skat.: „He xboct abu^t coSaKOH». www.hse.ru/news/recent/17972571.html.

14/ Skat.: Ma^^BUH B. HHHOBa^uu: SbiTBa b nyTu-2. www.russ.ru.

Teorijas deficīts jeb epitāfijā baltajai rasei

Mūs gaida katastrofa, un jūs to drīz sapratīsiet. Bet es jau esmu sapratis.

Hose Ortega-i-Gasets

Strukturāli perfektai sistēmai ir vislielākās izredzes piedzīvot sabrukumu.

Udo Ulbergs

He yMepnn, ho ^HTb ycTann.

MaxaH^ Ky3MHH

Šajā rakstā izteiktās idejas radās jau diezgan sen. Taču literāro noformējumu tās ieguva nesen -pasaules finansu un ekonomiskās krīzes sākumposmā, lasot un pārdomājot Rietumu civilizācijas analītiķu spriedumus.

Faktiski vissvarīgākā ir tikai viena ideja. To vēlos formulēt sekojoši: rases dinamikas teorijas nepieciešamība.

Respektīvi, pašlaik mums nav rases dinamikas teorijas. Mums nav nekādu teorētiski vispārinošo priekšstatu par rases vēsturisko virzību - rašanās cēloņiem, attīstības un bojāejas nosacījumiem, rases likteni pēc „nāves”, rases adaptācijas, inkulturācijas, socializācijas spējām, rases antinomiskumu, difūziju utt. Mums ir civilizācijas teorijas, etnoloģiskās un kultūras teorijas, izskaidrojot un pamatojot civilizācijas, tautas un tās kultūras pastāvēšanas funkcijas, faktorus un likumsakarības, bet mums nav rases dinamikas (pastāvēšanas, attīstības) teorijas.

Rietumu civilizācijas intelektuālās aprindas nekad nav pievērsušās tādai tematikai. Eiropeīdu intelektuālās un pseidointelektuālās aprindas ir interesējušās tikai par rasismu un kraniālo indeksu, visatļautībā triumfējošajām kaišmatainajām un staltajām dolihokefālajām („gargalvainajām”) āriešu bestijām un viņiem padevīgi kalpojošajiem brahikefālajiem („īsgalvainajiem”) pigmejiem. Antroposocioloģija un tajā skaitā savā laikā Rietumeiropā slavenā internacionālā rasu antropoloģiskā skola (francūzis Ž.-A.Gobino, ģermanofīls anglis

H.S.Čemberlens, vācieši O.Ammons un L.Voltmans, polis L.Gumplovičs) XIX.gs. otrajā pusē un XX gs. sākumā noskaidroja galvenokārt to, ka katra rase ir nemainīga, katrai rasei ir savas specifiskās kultūras spējas, starp rasēm notiek cīņa.

Nākas atzīt, ka rases dinamikas teorijas deficīts bija izjūtams jau agrāk, - sevišķi pēc II Pasaules kara, kad sākās iracionālās patērēšanas un iracionāli estetizējošā postmodernisma bezprāts. Taču tā vien liekas, ka visasāk tas ir izjūtams tagad pasaules finansu un ekonomiskās krīzes apstākļos, jo acīmredzot varētu mums palīdzēt psiholoģiski adekvātāk un komfortablāk izprast un novērtēt attiecīgos procesus. Tas, pirmkārt. Otrkārt, krīze aktivizē sarunu par jauna laikmeta sākumu un civilizācijas alternatīvas meklējumiem.

Visjaunāko laiku procesiem ir planetāri globāls raksturs, jo Rietumu cilvēkiem savās kaislībās ir izdevies iepīt Zemes visus iedzīvotājus. Un procesus nav viegli izskaidrot. Tā, piemēram, pasaules finansu krīzes „iniciatore” ASV 2009.gada janvārī sarīkoja valsts vēsturē visdārgāko prezidenta inaugurācijas ceremoniju. Savukārt ASV valdībai prasīt budžeta naudu savu firmu glābšanai topmenedžeri galvaspilsētā ieradās ar privātajām lidmašīnām. Izskaidrot tādu demontratīvu izšķērdību laikā, kad Eiropā un citur bez darba palikušie cilvēki rīko protesta akcijas, liekas, var tikai tādējādi, ka ASV ar savu jauno prezidentu vairs nejūtās piederīgi Rietumu baltās rases civilizācijai. Ne velti analītiķi uzskata, ka krīze iezīmē jauna laikmeta sākumu. Tātad jauna laikmeta sākumu arī baltajiem cilvēkiem. Tāpēc izpratne par rases dinamiku tagad var īpaši noderēt.

Lieta ir tā, ka krīzes analītikā nav nācies sastapt atsauci uz demogrāfisko faktoru, proti, krīze netiek saistīta ar baltās rases izmiršanu, precīzāk - ar šīs izmiršanas diktēto dzīves loģiku.

Sociālie analītiķi līdz šim ir runājuši par visdažādākajiem globālajiem procesiem, draudiem, riskiem un megariskiem - kodolieroču megarisku, ķīmisko ieroču megarisku, ģenētisko megarisku, ekoloģisko megarisku. Taču par demogrāfisko megarisku tiek klusēts. Tiek apskatīti tādi globālie draudi kā ekoloģiskais, bioģenētiskais, sociāli ekonomiskais, eksistenciālais. Globālos procesus apskata zināšanu sfērā, zinātnes sfērā, informācijas sfērā. Par demogrāfisko sfēru parasti nekas netiek teikts. Tātad klusē arī par demogrāfiskās sfēras funkcionālo ietekmi uz procesiem cilvēku dzīvē.

Tiesa, atsevišķi analītiķi ASV finansu afēristu rīcībā saskata bezatbildību - „pēc manis kaut vai ūdens plūdi”. Tā, piemēram, 2008.gada Nobela prēmijas laureāts ekonomikā P.Krugmans raksta par tirgus alkātīgo iedabu /1/. 2008.gada nogalē Londonā notika diskusija par brīvā tirgus ietekmi uz morāli (tēma: „Does the free market corrode moral character?”) /2/. Franču sociologs Alens de Benua atklāti saka, ka finansu varenība tika sasniegta ar amorālām spekulācijām un Rietumu mūsdienu sabiedrība nav spējīga savā apziņā veikt radikālu pagriezienu - atbrīvoties no patērēšanas mānijas un aplamā priekšstata, ka cilvēku dzīvē visam ir tikai komerciālā vērtība /3/.

Minētajos materiālos drīzāk ir domāts morālais faktors, bet nevis balto cilvēku izmiršanas diktētā fatāli ciniskā loģika. Piemēram, angļu diplomāts sers Roderiks Lains atzīst, ka finansu sistēmu ir pārņēmis haoss un panika. Turklāt pašlaik ir arī citas globālās problēmas: kodolieroču izplatīšanās, enerģētiskā krīze, klimata izmaiņas, dzeramā ūdens resursu izsīkšana. Taču viņa pārdomās baltajiem cilvēkiem akūtā demogrāfiskā problēma vispār netiek pieminēta it kā tai nebūtu nekāda sakara ar cilvēku šodienas rūpēm /4/.

Tuvāk minētajai dzīves loģikai ir krīzes analizētāji, kuri atzīst politiķu nespēju izvirzīt konstruktīvus priekšlikumus un tādējādi vairāk vai mazāk atklāti norādot uz mūsu obskurācijas pakāpi. Tā tas, piemēram, atspoguļojās Olivera Norta, Pitera Meijera, Nilsa Kristi viedoklī /5/.

Protams, par demogrāfisko krīzi šodien ir triviāli runāt. Rietumu civilizācijā katrs no tagad dzīvojošajiem pieaugušajiem cilvēkiem pats ir vistiešākajā veidā saistīts ar dzimstības samazināšanos, ja viņam ir tikai viens bērns vai vispār nav bērnu.

ASV jau labu laiku grāmatas par Rietumu bojāeju ir bestselleri. No tām acīmredzot populārākā ir 2002.gadā izdotā divu bijušo ASV prezidentu padomnieka Patrika Bjukenena grāmata /6/. Kā viņš nepolitkorekti atzīstas, Amerikā balto cilvēku ekspansija ilga 500 gadus, un tagad tai ir pienācis gals. ASV balto cilvēku skaits strauji samazinās. No Meksikas gadā vidēji ieceļo 1,6 miljoni nelegālie bēgļi. Balto amerikāņu paaudzes, kuras piedzima pēc II Pasaules kara, par pēcnācēju radīšanu vairs nerūpējās, jo domāja tikai par sevi. Rietumu kultūru sāka graut ateisms, feminisms, narkomānija, seksuālās perversijas. Kristiānisma morālās vērtības aizstāja citas vērtības - cilvēktiesības, egalitārisms, globalizācija, plurālisms, liberālisms. Skaidrs, ka tēma par balto cilvēku likteni ASV jaunu pavērsienu ieguva pēc nesenajām prezidenta vēlēšanām.

Tomēr, nākas novērot, sabiedrība joprojām maz ir informēta par demogrāfiskās krīzes vērienu, raksturīgākajām iezīmēm un perspektīvām. Vairāk ir zināms tas, par ko runā politiķi un raksta žurnālisti. Sabiedrība mazāk ir informēta, kā pret demogrāfiskajām problēmām izturās zinātnieki. Tātad maz ir zināms par to metodiku un statistiku, uz kā balstās teorētiskā argumentācija par balto cilvēku izmiršanu un viņu apziņas fatāli cinisko loģiku izmiršanas laikā. Liekas, diemžēl niecīgs ir to cilvēku skaits, kuri ir lietas kursā par to, ka mēs pašlaik dzīvojam unikālā periodā cilvēces vēsturē.

Mūsdienu zinātne, izmantojot demogrāfijas, sinergētikas, statistiskās fizikas, sistemoloģijas un citu eksakto un sociālo zinātņu metodes, izvirzījusi koncepciju par demogrāfisko pāreju, ko pirmo reizi pārdzīvo cilvēce savas pastāvēšanas vairāku miljonu gadu garumā un par kura vēsturisko liecinieku liktenis ir lēmis būt katram no mums.

Viens no interesantās un oriģinālās koncepcijas autoriem ir pazīstamais krievu fiziķis profesors Sergejs Kapica (dz.1928), kurš jau vairākus gadu desmitus Krievijas TV vada arī Latvijā iecienīto populārzinātnisko pārraidi „Acīmredzamais neticamais”. Ar demogrāfisko problemātiku planetārā mērogā nodarbojās ANO, Pasaules banka, Lietišķās sistēmiskās analīzes starptautiskais institūts, „Eirostat” un vēl dažas institūcijas.

Sergejs Kapica pagājušā gadsimta beigās, balstoties uz sinergētikas idejām un matemātiskajām metodēm, izstrādāja unikālu teorētisko pieeju (matemātisko modeli) planētas iedzīvotāju skaita aprēķiniem no cilvēces pirmsākumiem līdz XXII gadsimtam. Apmēram astoņus gadus ilgā darba rezultātus viņš apkopoja atsevišķā grāmatā /7/.

Grāmatas ievadā autors pievēršas svarīgākajam, - proti, tam, ka cilvēces vēsturē pirmo reizi notiek demogrāfiskā pāreja uz jaunu attīstības tipu, kā rezultātā planētas iedzīvotāju skaits vairs strauji nepalielināsies un nostabilizēsies noteiktā līmenī. Demogrāfiskā pāreja sākās 1960.gadā un turpināsies 90 gadus līdz 2050.gadam. Demogrāfiskās pārejas beigās planētas iedzīvotāju skaits būs 10,7 miljardi, bet XXI gs. beigās planētas iedzīvotāju skaits būs 12 miljardi un tādā apjomā nostabilizēsies.

Mēs tātad tagad (2009.g.) dzīvojam laikā, kad jau ir aizvadīta vairāk nekā puse no demogrāfiskās pārejas. Domāju, lieki ir piebilst, ka S.Kapicas, ANO u.c. teorētiskie risinājumi pilnā mērā praktiski (statistiski) ir apstiprinājušies. Ja tas tā nebūtu, par to mēs tagad neinteresētos.

Emocionāli fascinējošas ir demogrāfiskās pārejas raksturīgākās iezīmes. Piemēram, iedzīvotāju skaita pieauguma ātrums un apjoms. Kā savā 1999.gadā izdotajā grāmatā raksta S.Kapica, katru dienu zemes iedzīvotāju skaits palielinās par 250 000 cilvēku; dzimstības temps ir ļoti liels - tuvojās 90 miljoniem cilvēku gadā. Demogrāfiskās pārejas sākumā 1960.gadā planētas iedzīvotāju skaits bija 3 miljardi, 2000.gadā - 6 miljardi. Kā mēs tagad zinām,

2007.gadā - 6,6 miljardi, 2008.gadā - 6,7 miljardi.

Un pats galvenais - demogrāfiskās pārejas 90 gados iedzīvotāju skaits strauji pieaug tikai t.s. jaunattīstības valstīs un samazinās t.s. attīstītajās valstīs Eiropā, Krievijā, ASV, Kanādā, Austrālijā, Jaunzelandē, kur sava veida demogrāfiskais sprādziens iesākās XVIII gs. beigās un beidzās XX gs. sākumā - 50 gadus pirms demogrāfiskās pārejas.

Tātad iedzīvotāju skaits samazinās Rietumos; tātad samazinās baltās rases apdzīvotajās teritorijās. 2000.gadā no 6 miljardiem planētas iedzīvotāju baltās rases pārstāvji bija viena sestā daļa, taču 2050.gadā baltā rase būs tikai viena desmitā daļa no planētas iedzīvotājiem. Pie tam ļoti liels procents no baltās rases pārstāvjiem būs cilvēki vecāki par 65 gadiem, ko no darbaspēka trūkuma un migrācijas viedokļa plaši komentē P.Bjukenens un citi Krievijā, Eiropā, ASV, analizējot sociuma dzīves perspektīvas demogrāfiskajā aspektā.

Profesors Kapica grāmatā akcentē ļoti svarīgu momentu (ne tikai no šī raksta tēmas viedokļa). Viņš akcentē demogrāfiskā imperatīva principu. Saskaņā ar šo principu demogrāfiskā problēma ir vissvarīgākā cilvēces vēsturē, un ar demogrāfisko stāvokli ir organiski vienoti visi jautājumi cilvēku dzīvē.

Tā, piemēram, sakarā ar iedzīvotāju skaita pieaugumu rodas tādi aktuāli jautājumi kā vides aizsardzība, drošība, dabas resursu izmantošana, enerģijas iegūšana. Demogrāfiskā problēma atsaucās uz cilvēku darba ražīgumu, interesi par pagātni, morāli, reliģiju, ideoloģiju, politiku, jo ir organiski vienota ar cilvēku apziņu vispār. Demogrāfiskā problēma atsaucās uz cilvēku noskaņojumu un savstarpējām attiecībām, nostiprinot vai pavājinot sakarus starp paaudzēm. Kā tekstā vairākkārt norāda S.Kapica, cilvēces attīstība ir vienota ar planētas iedzīvotāju skaitu un šī skaita pašregulāciju; cilvēce ir atvērta evolucionējoša sistēma, un cilvēcei ir specifiska universiāla mijiedarbība, kas notiek pateicoties informācijas apmaiņai, valodai un cilvēka apziņas iedabai. S.Kapica pamatoti nožēlo, ka demogrāfiskā imperatīva principu maz izmanto sociālajās un humanitārajās zinātnēs. Minētajā grāmatā viņš min tikai vienu pozitīvo piemēru -angļu izcilā ekonomista Dž. M. Keinsa 1920.gadā publicēto darbu. Tajā Keins izsakās par iedzīvotāju skaita straujā pieauguma ietekmi uz I Pasaules kara izcelšanos un 1917.gada revolūcijām Krievijā. Nākas piebilst, ka speciālajā literatūrā par „masu sabiedrības”, „masu cilvēku”, „masu kultūras” rašanos XX gs. ir zināms viens teksts, kurā minēto parādību izcelsme ir skaidrota ar iedzīvotāju skaita straujo pieaugumu Eiropā XIX gs. Tas ir H.Ortegas-i-Gaseta slavenais darbs „Masu sacelšanās”, ko spāņu presē sāka publicēt 1926.gadā. Filosofs min vairākus skaitļus: no V līdz XIX gs. Eiropas iedzīvotāju skaits nekad nepārsniedza 180 miljonus, taču periodā no 1800.gada līdz 1914. gadam izauga līdz 460 miljoniem. Tādējādi nākas objektīvi secināt, ka Eiropas kultūra radikāli izmainījās iedzīvotāju skaita straujā pieauguma rezultāta XIX gs. Spāņu filosofs eiropiešu visās nelaimēs metaforiski vaino XIX gadsimtu.

Iespējams, demogrāfiskā imperatīva ignorēšanu, par ko žēlojās S.Kapica, kāds gribēs izskaidrot ar Rietumu cilvēku bēdīgo intelektuālo stāvokli - nespēju pievērst uzmanību galvenajam. Ne tikai saruna par masu parādībām un t.s. masu kultūru līdz šim ir notikusi, ignorējot galveno - cilvēku skaita grandiozo pieaugumu Eiropā XIX gs. Nepieciešams atklāti paškritiski atzīt, ka mums vispār nav zinātniskā tradīcija sociālo un humanitāro procesu izskaidrojumā balstīties uz demogrāfisko faktoru un antiholisms ir samērā izplatīta parādība, domājot, ka, piemēram, sociālā uzbūve, politika, garīgā kultūra, ekonomika ir savstarpēji autonomas sfēras.

S.Kapicas domubiedru aprindās demogrāfiskā pāreja ir stimulējusi vēlēšanos izstrādāt koncepciju par demogrāfisko globalizāciju, kam nesen sāka pievērsties atsevišķi zinātnieki Krievijā /8/. Viņu atziņas var noderēt potenciālajai rases dinamikas teorijai.

Vispirms nākas ņemt vērā, ka demogrāfiskā globalizācija bija pirmā globalizācijas forma krietni pirms finansu, ekonomiskās un masu kultūras industrijas globalizācijas. Demogrāfiskā globalizācija sākās ar eiropeīdu infāziju citos kontinentos. Par šī procesa simbolisko sākumpunktu var pieņemt 1492.gada 12.oktobri, kad Kolumbs atklāja Ameriku.

No rases dinamikas teorijas viedokļa būtiski ir tas, ka demogrāfiskā globalizācija veicināja jaunu etnisko grupu formēšanos. Minētā raksta autori piemērā min Latiņamerikas superetnosu, kas izveidojās no vairākiem komponentiem: Rietumeiropas superetnosa pārstāvjiem, negroīdās rases elementiem, autohtonajiem indiāņu iedzīvotājiem. Demogrāfiskā globalizācija daudzās vietās ietekmēja subetnosu pāreju etnosa statusā, kā tas, piemēram, notika Indijā (hindustanas etnosa izveidošanās).

Rases dinamikas teorijas kontekstā acīmredzot vissvarīgākās ir demogrāfiskās globalizācijas pētnieku formulētās prognozes. Viņi paredz, ka turpmākajos 100 gados cilvēce saglabās līdzšinējo etnisko, kultūru un civilizāciju daudzveidību. Par to, kas notiks pēc tam, zinātnieki klusē.

Zinātnieki korekti klusē, taču sabiedrībā ir sastopams zināms noskaņojums.

Zināms noskaņojums bija sastopams XX gs. sākumā, kad Eiropā nācās konstatēt iedzīvotāju skaita milzīgo pieaugumu. Toreiz to varēja redzēt, kā raksta H.Ortega-i-Gasets, katrs ar savām acīm. Katrs varēja redzēt, ka visapkārt ir cilvēku bari, ik uz soļa izraisot pārpildītību: pilsētas pārpildītas, mājas pārpildītas, viesnīcas pārpildītas, vilcieni pārpildīti, kafejnīcas pārpildītas, ielas pārpildītas, baznīcas pārpildītas, pludmales pārpildītas, teātri pārpildīti pat tad, ja izrāde ir vāja. Visi saprata, ka dzīvē ir radusies jauna problēma - atrast sev vietu.

Domājoši cilvēki saprata, ka vietas atrašana nebūt nav visnepatīkamākā problēma. Spāņu filosofs ne velti minētajā apcerē jau pirmajos teikumos runā par vēsturiski jaunu parādību, proti, runā par to, ka eiropiešu tautas un kultūras apdraud krīze. Pie tam tā ir nopietnākā no visām iespējamajām krīzēm, jo tās pamatā ir agrāk nepiedzīvota realitāte - sabiedrisko dzīvi pārņem masas, kuras, kā liecina cilvēces vēsture, nav spējīgas valdīt pār sevi un kurām tas nemaz nav jādara. Iedzīvotāju skaita milzīgā pieauguma rezultātā ir radusies „masu sacelšanās”, kas apdraud kultūru nākotni.

Kā jau agrāk tika pieminēts, H.Ortega-i-Gasets pārpildītību un tās stimulēto noskaņojumu izskaidro no demogrāfiskā viedokļa. Viņš atsaucās uz ekonomista Vernera Zombarta datiem par Eiropas iedzīvotāju skaita milzīgo pieaugumu XIX gs. Zīmīgi, ka spāņu filosofs tāpat kā

S.Kapica žēlojās par nevērīgo attieksmi pret demogrāfiskajiem datiem. H.Ortega-i-Gasets aizrāda, ka V.Zombarta publicētajai statistikai netiek pievērsta vajadzīgā uzmanība.

Manuprāt, aktualitāti nav zaudējuši H.Ortegas-i-Gaseta ieskati par eiropiešu „demogrāfiskā sprādziena” sekām. Viņš raksta, ka iedzīvotāju skaita galvu reibinošais pieaugums izvirda jaunus un jaunus cilvēku barus, kuri „vēstures avangardā” nonāk tik straujā tempā, ka „nepagūst pārņemt tradicionālo kultūru”/9/. Tāpēc eiropieši, turpina autors, ir kļuvuši garīgi nabadzīgāki nekā iepriekšējos laikmetos; tāpēc izglītība sniedz dzīvē noderīgas tehniskās iemaņas, bet neaudzina cilvēkus; tāpēc skolas iemāca dzīvot materiāli pilnvērtīgāk, bet nespēj jauno paaudzi apveltīt ne ar vēsturiskuma izjūtu, ne ar vēsturiskās atbildības apziņu; tāpēc masām sniedz priekšstatu par mūsdienu tehniskā progresa spēku un varenību, bet aizmirst atgādināt par gara spēku.

Spāņu filosofa novērojumi nav zaudējuši aktualitāti tāpēc, ka palīdz izskaidrot parādības, kuras Rietumu sabiedrībā attīstījās pēc II Pasaules kara un turpina saglabāties arī šodien. Pirmkārt un galvenokārt tas attiecas uz t.s. patērēšanas sabiedrības fenomenu, kas varēja rasties tikai balstoties uz attiecīgo cilvēcisko kvalitāti, respektīvi, t.s. masu cilvēku kvalitāti, kura nespēj pretoties kapitālisma ekonomikā pielietotajām manipulācijām ar iracionālajiem simboliem un stereotipiem. Tikai pateicoties attiecīgajai cilvēciskajai kvalitātei XX gs. varēja rasties sociāli ekonomiskais monstrs, kuram vispiemērotākais apzīmējums manuprāt ir iracionālais kapitālisms /10/.

Kā aizvadītajos gados novērojuši atsevišķi vērīgi zinātnieki, iracionālais kapitālisms Rietumu sabiedrībā ir izraisījis apokaliptisku noskaņojumu. Tagad ir nostiprinājusies pārliecība par iracionālā kapitālisma totālo triumfu - iracionālo kapitālismu neviens un nekad nespēs uzvarēt. Iracionālais kapitālisms ir apbruņots ar rafinētām psiholoģiski informatīvajām tehnoloģijām un spēj iespiesties cilvēku iekšējā pasaulē, pakļaujot sava kapitāla interesēm cilvēku jūtas un pat cilvēku rītdienas cerības. Rietumu cilvēki ir sākuši pret kapitāla varu izturēties kā pret fatālām briesmām, no kurām nav iespējams nekādā veidā izvairīties /11/.

Intelektuālajā literatūrā sastopama arī cita mūsdienu kapitāla interpretācija. Proti, mūsdienu kapitāls cenšas sabiedrību dezorientēt un novest sistēmiskā šokā, lai sabiedrība kļūtu apātiska un vairs nevēlētos pretoties virspeļņas kāro kapitālistu gribai /12/. Šajā sakarā nākas piebilst, ka t.s. kreisie politiskie spēki šodien nav spējīgi pretoties kapitāla diktātam ne Eiropā, ne citos kontinentos.

Nepieciešams atcerēties, ka pēc II Pasaules kara minēto cilvēcisko kvalitāti ietekmēja vairāki momenti. Vispirms noskaņojums sakarā ar pārdzīvoto karu (neticība izglītotības spēkam, neticība patiesības spēkam, neticība morāles normām, neticība kristiānismam), kas sekmēja vēlēšanos baudīt dzīvi un domāt tikai par sevi, par ko pamatoti raksta P.Bjukenens. Savukārt XX gs. nogalē, Rietumu sabiedrībai nelabvēlīgās demogrāfiskās pārejas apstākļos, noskaņojumu papildināja jauna bēdīga atskarsme - atskarsme par balto cilvēku izmiršanu un „dzelteno briesmu” tuvošanos no Āzijas dzīlēm, kā arī „melnā fenomena” uzvaras gājienu. Rietumos par „melno fenomenu” sauc pašnāvības (suicīdu), kas ir viens no mirstības galvenajiem iemesliem par laimi ne tikai balto cilvēku vidū. Tiek prognozēts, ka 2020.gadā pašnāvību skaits vienā gadā uz planētas var sasniegt skaitli 1 500 000 /13/.

Faktiski zemes pārapdzīvotības problēmas zinātnē tika prognozētas jau pirms laba laika. Piemēram, vairāk vai mazāk radikāli paredzējumi tika izteikti par sociāli demogrāfisko problēmu. Tās attīstības gaitā varētu notikt cilvēces sociālās organizācijas izmaiņas, formējot jaunu sociālo stratifikāciju planētas iedzīvotāju masās. Un prognozes ir apstiprinājušās. Šodien tādi sociālās stratifikācijas kritēriji kā etniskums, šķiriskums, reliģiskā piederība saglabā savu nozīmi, bet pārsvarā tikai mikrosociālajā līmenī. Makrocioālajā līmenī visu izšķir transnacionālās korporācijas, kuru rokās daļēji koncentrējās pat politiskās funkcijas globālo procesu vadībā - pirmām kārtām enerģētikā un informācijas jomā.

Kultūras apokalipse XXI gs. vai vēlāk ir visai iespējama tāpēc, ka var realizēties vairāki ietekmīgi faktori: 1) kultūras procesi uz planētas virzīsies stihiski; 2) palielināsies plaisa starp dažādām sabiedrībām (civilizācijām) no ražošanas tehnoloģiskās attīstības viedokļa; 3) būs demogrāfiskā krīze, kuru ietekmēs medicīnas spēja iejaukties cilvēku dabiskās atlases procesos; 4) būs cilvēces genofonda masveida degradācija, ko veicinās alkoholisms, narkomānija un tādu cilvēku faktiskais pieaugums, kuri nav spējīgi piedalīties sociāli profesionālajā konkurencē; 5) pilnā mērā atmirs Apgaismības ilūzijas par cilvēces vispārējo uzplaukumu izglītības un humānisma rezultātā; 6) mazināsies morāles normu un vērtību nozīmība, kas saistīts ar kulturoloģiskās kompetences trūkumu, jo humanitārās kultūras atražošana nenotiek pietiekami intensīvi jeb, kā savā grāmatā asprātīgi salīdzina S.Kapica, „sofware”(datora programmu) attīstība ir lēnāka nekā ,,hardware” (datora „dzelžu”) ražošana.

Prognozējot nākotni pēc demogrāfiskās pārejas, S.Kapica raksta par jauna kultūras tipa rašanos, kad priekšplānā izvirzīsies kvalitāte, bet nevis kvantitāte, kas dominēja kultūrā pirms tam. Nostabilizējoties iedzīvotāju skaitam, nostabilzēsies cilvēku kultūra un tajā vairs nedominēs kvantitatīvie dzīves mērķi un progresa kritēriji.

Cita lieta, kāda būs jaunās kultūras kvalitāte. Kā zināms, pie visa vainīgais XIX gadsimts ar savu demogrāfisko „sprādzienu” veicināja ne visai iepriecinošas kultūras kvalitātes rašanos XX gadsimtā. Kultūra nonāca bifurkācijas aktīvā fāzē - globālā lēcienā no kultūras uz kaut ko principiāli jaunu, kas vēl nav novērots cilvēces vēsturē. Minētajam globālajam procesam bija, tā teikt, ārējais iemesls - tehnogēnās civilizācijas kulminācija: zinātniski tehniskā progresa bums aizvadītajos 150-200 gados, kas izraisīja dziļas izmaiņas cilvēka mentalitātē, psihikā, vērtību sistēmā, morālē. Ārējais iemesls, bet vispirms primārās kardinālās demogrāfiskās izmaiņas ir determinētas kosmoloģiski antropoloģiskajos procesos, kurus mēs pagaidām neizprotam.

Zinātniskajās aprindās jaunajam kultūras tipam jau ir dažādi epiteti. Viens no populārākajiem -postkultūra. Saskaņā ar postkultūras adeptu viedokli XX gs. bija pēdējais kristiānisma kultūras gadsimts cilvēces vēsturē. Pēdējais tās kultūras gadsimts, kurā kultūras pašizteiksme balstījās uz cilvēciskā gara enerģiju. Postkultūra ir kultūras simulakrs: tā ir kultūra ar tukšu centru un sastāv tikai no kultūras apvalka. Postkultūra ir imitācija, slēpjot tukšumu. Tātad postkultūra asociējās tikai ar kaut ko nekvalitatīvu, bezgarīgu, antipātisku. Postkultūra ir kultūras antipods.

Nākas atcerēties, ka eiropeīdu humanitārajā diskursā vienmēr ir sastopamas divas kulturoloģiskās orientācijas - optimistiskā un pesimistiskā. Visos laikmetos pret kultūru izturējās divējādi, tagadnē un nākotnē saskatot pozitīvas izpausmes jeb tikai nomāktību un bezcerību.

Kultūras pesimisms raksturīgs XX gs. analītikai ar Špenglera fundamentālo tekstu priekšgalā, taču patiesībā pazīstams jau no Platona, Augustīna, Russo, Šopenhauera, T.S.Eliota, Nīčes darbiem. Pesimistiskā kulturoloģiskā orientācija tāpat kā optimistiskā kulturoloģiskā orientācija acīmredzot psiholoģiski strukturēta attiecīgo autoru garīgajā sastvarā un pasaules uztverē -skatījumā uz dzīvi, cilvēkiem, kultūras parādībām.

Tomēr noteikti nākas ņemt vērā, ka XX gs. otrajā pusē radās pesimistiskās orientācijas darbi, kurus nevar uzskatīt, teiksim, par Špenglera tradīcijas turpinājumu. Runa ir par Rietumu tādu sociālo filosofu, sociologu, kulturologu darbiem kā Makluens, Bodrijārs, Toflers, Hābermāss, Baumans, Gidens. Pēc II Pasaules kara viņi nodarbojās, lietojot Bodrijāra terminoloģiju, ar Rietumu sociuma orģiju analīzi un kritiku. Droši var teikt, ka viņi faktiski aprakstīja Rietumu cilvēku orģijas baltās rases izmiršanas laikā - orģijas komunikācijas sfērā, alkātīgajā ekonomiskajā politikā, patērēšanas iracionālajā mānijā, postmodernistisko ideju un terminu haosā.

Kā raksta Žans Bodrijārs, mūsu dzīve pašlaik turpinās pēc orģijas - dzīrēm ar lielu daudzumu ēdienu un dzērienu, trakulīgu un izlaidīgu uzdzīvi, kā latviešu filologi skaidro šo grieķu izcelsmes svešvārdu. Turklāt orģijas „tematika” varēja būt visdažādākā - politiskā, seksuālā, feministiskā, ražošanas, nonākot līdz maniakālai lietu, simbolu, ideoloģiju, dzīves baudu pārprodukcijai. Galvenais jautājums franču filosofa ieskatā tāpēc ir par to, ko mums darīt pēc orģijām. Mūsu tagadējā dzīve liecina, ka mēs traucamies uz tukšumu, jo visas iespējas jau esam izsmēluši - apriori pazīstam jebkuru dzīves parādību, formu, velmi. Paradoksāli mūsu šodienas dzīvē ir tas, ka mēs esam spiesti izlikties, ka nekas nav bijis un tāpēc varam atkal sākt visu no sākuma, respektīvi, turpināt orģijas /14/.

Baltās rases esamībā (atklāti sakot, obskurācijā) var saskatīt zināmas stadijas. Pēc II Pasaules kara minētie domātāji aprakstīja pavisam citu stadiju nekā Špenglers vai Ortega-i-Gasets, kurš, piemēram, bažījās par „dzīves dezorientāciju” Mums šodien skaidri ir redzams, ka „dzīves desorientācijas” pārstāvju garīgi morālais un intelektuālais portrets manāmi atšķiras no pēckara orģiju „fanu” veidola.

Spāņu filosofs runā par savāda fenomena - dzīves dezorientācijas - izplatīšanos eiropeiskajā sabiedrībā. Kā viņš atceras, vēl pirms vairākiem gadu desmitiem eiropietis savā dzīves orientācijā balstījās uz kultūru. Zinātne, māksla, tiesības bija vispāratzītas garantijas jebkurā cilvēka ikdienas situācijā. Eiropietis ne tikai balstījās uz kultūru, bet arī pats dzīvoja kultūrai.

Viņa dzīve bija veltīta kultūrai, kura sniedza pilnīgu garīgo apmierinājumu, kalpoja kā sirdsapziņas kritērijs. Kultūra bija uzticama pasaule, uz kuru varēja vienmēr paļauties, ja kāds bija nomaldījies no pareizā ceļa. Spāņu filosofs priecājās, ka eiropieši vēl nav pilnā mērā sarāvuši saites ar kultūru, taču uz kultūru diemžēl skatās no zināmas distances /15/. Skaidrs, ka pēc II Pasaules kara distance starp garīgo kultūru un patērēšanas bezprāta pārņemtajiem baltajiem cilvēkiem ievērojami palielinājās, melnā krāsā ieskicējot jaunu stadiju rases obskurācijas procesā.

Obskurācijas izpausmes plaši raksturotas kulturoloģiskajās un etnoloģiskajās teorijās, analizējot, piemēram, Romas impērijas, Bizantijas drūmo likteni. Par civilizāciju un tautu var teikt, ka samērā vispusīgi mums ir zināmi tās bojāejas apstākļi, faktori, likumsakarības. Labi ir zināms, ka civilizācijas un tautas bojāeja nenotiek momentā un pirms bojāejas ne reti var konstatēt noteiktu periodu, ko zinātnē dēvē par obskurācijas fāzi.

Tās laikā sociumā samazinās kreatīvi aktīvais pasionārais elements, pieaug lepnā pašapmierinātībā dzīvojošo cilvēku daļa, kā arī aprobežotu, strādāt nemīlošu, emocionāli un intelektuāli nepilnvērtīgu, bet ar augstām dzīves prasībām apveltītu cilvēku skaits. Obskurācijas fāzē nav cieņā radoši cilvēki un intelektuālās vērtības izraisa histērisku naidu; oriģinālus darbus nomaina kompilācijas; sabiedriskajā dzīvē nostiprinās korupcija, - viss ir pērkams, nevienam nevar ticēt un ne uz vienu nevar paļauties; ciena nevis talantu, bet talantu „reitingu”; ciena nevis personību, bet viduvējību; ciena nevis principialitāti, bet bezprincipialitāti. Piemēram, Romas „zaldātu imperatori” apzināti iznīcināja armijas vērtīgāko daļu - oficierus, kuri prasīja stingru disciplīnu, bija principiāli un drosmīgi. Viņu vietā nāca gļēvuļi, sliņķi un bezprincipiāli cilvēki.

Obskurācijas fāzes neiztrūkstošs elements vienmēr un visur ir bijusi egoistiskā dzīve šodienai -bezbēdīga dzīves baudīšana bez jebkādām rūpēm par rītdienu. Ne velti tāpēc mēdz uzskatīt, ka civilizācija, tauta patiesībā ir jau mirusi ilgi pirms formālās” nāves. Piemēram, romieši gāja bojā ilgi pirms viņu sakāves kaujās ar barbariem. Obskurācijas fāzē civilizācija, tauta tiek iznīcināta no iekšpuses, un tāpēc degradācija sagrauj visdziļākos antropoģenētiskos slāņus.

Šodien ir lasāms, ka finansu un ekonomiskā krīze ir plašākas krīzes sastāvdaļa. Tā ir sastāvdaļa pārejā no viena laikmeta uz kādu citu laikmetu, un tas ir saistīts ar civilizācijas alternatīvas meklējumiem. Tātad tipoloģiski jaunas civilizācijas iespējamību - jaunas civilizācijas identitātes meklējumiem. Kā zināms, civilizācijas identitātes pamatā ir garīgās kultūras, reliģijas, eksistenciālās, transcendentālās vērtības un priekšstati. Civilizācijas pamatā ir piederība vienai rasei. Civilizācijas alternatīvajos risinājumos tas tā vairs var nebūt.

Visjaunākajā laikā gudras valstis par piemērotāko formu savu interešu formulēšanā un realizācijā atzīst civilizācijas fundamentu. Tas ir labi saprotams. Civilizācijas līmenī veidojās kopīga vērtību sistēma - universāls instruments dialogam starp vienas civilizācijas valstīm. Civilizācija ir transnacionālā kolektīvā identitāte. Skaidrs, ka sarunā par jaunas civilizācijas identitāti obligāta ir demogrāfiskā tēma. Civilizācijas līmenī nākas veidot arī rases dinamikas teoriju.

Protams, iespējama arī cita versija - baltos cilvēkus neviens vairs nevar glābt: ne filosofi, ne kibersofisti. To pat nevar izdarīt dievs Neo ar melnajām brillēm no XXII gs. ontoloģisko šausmu bezrealitātes zemes (sveiciens „Matricei”!). Arī Romas impērija vismaz divus gadsimtus eksistēja fatālas bojāejas stāvoklī, jo neviens nebija spējīgs aizkavēt bojāeju. Joprojām tiek runāts par romiešu gara atslābumu un stagnāciju, antīkās kultūras krīzi, ekonomisko pagrimumu, politisko un militāro novājināšanos, barbaru spiedienu, vergturu iekārtas trūkumiem, pilsētas civilizācijas norietu. Taču visiem ir skaidrs, ka tie ir tikai zināmi pavērsieni vispārējā neglabjamā iznākumā. Turklāt zīmīga ir procesu „modeļu” sakritība. Impērijas provinces (šodien - migranti citu rasu pārstāvji) vispirms asimilējās un emancipējās, bet pēc tam pārgāja uzbrukumā centram

- Romai un centrālajām varas struktūrām ar Senātu priekšgalā. Ziemeļāfrikas un Tuvo Austrumu izcelsmes karjeristi pārņēma varu un daži kļuva pat par imperatoriem.

Baltie cilvēki Rietumos, postmodernisma korifeji un puskorifeji, joprojām lielā mērā ir nodarbināti ar reālās un virtuālās pasaules simulēšanu simulakru formā, tiecoties mūs pieradināt pie abu komponentu saplūšanas. Simulakru izdomāšana ir pāreja uz bezprātu: irealitāti, sapni, mītu, fetišu, lietu un projektu narcismu. Ne velti Pols Krugmans par šodienas lielāko nelaimi atzīst izpratnes deficītu - nespēju sniegt konstruktīvas atbildes finansu un ekonomiskās krīzes jautājumos. Pasaules 20 vadošo valstu vadītāju apspriede neko nedeva, jo kosmopolītiskā elite nespēj atbrīvoties no virtuālās finansiālās un ekonomiskās piramīdas ilūzijām. Šodien neviens nezina, kā pārvarēt nabadzību, valstu ekonomisko neviendabību, ko darīt ar „failed states”, starptautisko terorismu, kā atrisināt amerikāniskās globalizācijas izkropļojumus, kā atbrīvoties no iracionālās patērēšanas trakulībām.

Rietumu civilizācija nebūt nav viendabīga. Angļu sakšu zemēs (ASV, Lielbritānijā) valda patērēšanas/patērētāju prioritāte. Vācijā, Francijā - ražotāju prioritāte. Rietumu visās zemēs valda feminisms, agresīvi bloķējot tēmu par bērnu dzemdēšanu. Pašlaik vienīgi Krievijā ne tikai vīrieši, bet arī sievietes runā atklātu valodu par bērnu dzemdēšanu kā vienīgo izeju no demogrāfiskās katastrofas.

Bet varbūt pret rases dinamikas teorijas nepieciešamību svētīgāk izturēties kā pret retorisku konstrukciju, jo atbilde ir zināma - rases dinamikas izpratnē bez bailēm var piemērot mūsu zināšanas par civilizāciju, tautu un tās kultūru. Tādi kultūrvēsturisko studiju klasiķi kā Špenglers, Toinbijs, Sorokins, Daņiļevskis, Gumiļovs, Leontjevs ir izstrādājuši respektablas koncepcijas, balstoties uz jau antīkajā laikmetā pazīstamo pieeju civilizācijas un tautas attīstību salīdzināt ar bioloģisko organismu attīstības trim pamatfāzēm - augšanu, uzplaukumu un norietu. Tā, piemēram, Osvalda Špenglera grāmatā kultūras organisma mūža ilgums ir 1000 gadu, un tādējādi Eiropas kultūras noriets nav ekstravaganta hipotēze, bet precīzi izskaitļots fināls, -Eiropas bojāeja paredzama pēc 2200.gada.

Zinātne, protams, var atzīt un neatzīt bioloģiskās analoģijas. Zinātne var pilnveidot klasiķu koncepcijas. Piemēram, var pieņemt, ka civilizācija neiet bojā spontānas iekšējās attīstības rezultātā, neko neatstājot pēc sevis. Civilizācija var iet bojā vai transformēties, saglabājot savu strukturālo kodolu. Civilizācijā var kvalitatīvi izmainīties sociāli normatīvie principi un vērtību sistēma tādā mērā, ka pārvēršas par cita līmeņa civilizāciju. Tāpēc civilizācijas dzīves pilns cikls sastāv no 4 fāzēm: rašanās - augšanas - uzplaukuma - pārveidošanās.

Un, bez šaubām, vispiesardzīgāk jāizturās pret pēdējo fāzi. Tas, ko pirmajā brīdī gribas pasludināt par civilizācijas bojāeju, faktiski var izrādīties tikai transformācija - civilizācijas pāreja jaunā līmenī. Jebkurā gadījumā visu izšķirs mūsu kompetence piemērot demogrāfiskā imperatīva principu, jo viens no civilizācijas transformācijas faktoriem var būt kardinālās etniskās izmaiņas - jaunas rases formēšanās.

1/ Skat.: Krugman P. The Obama Agenda.- The New York Times, November 7, 2008.

2/ Skat.: Dammann G. Markets over morality.

http://www.guardian.co.uk/commentisfree/2008/dec/07/free-market-moralitv.

3/ Skat. diskusiju par recesiju http://www.russ.ru.

4/ Skat.: http://www.russ.ru.

5/ Skat.: http://www.russ.ru.

6/ Skat.: Buchanan P.J. The Death of the West: how dying populations and immigrant invasions imperil our country and civilization. Patrich J. Buchanan [New Yourk, 2002].

7/ Skat.: Kan^a C.n. Cko^ko ^rogen ^h^o, ^HBeT h 6ygeT ^HTb Ha 3eM^e. OnepK Teopnn pocra ne^OBenecTBa. M., 1999.

8/ Skat.: PnMameBCKaa H.M., ^a^e^KHH B.O. ^eMorpa^nnecKaa rao6a^H3a^HH h

^K0^0^HHecKHH HMnepaTHB. Cy^HOCTb geMorpa^HnecKOH rao6a^H3a^HH.

http://www.nikitskvclub.ru.

9/OpTera-H-raceT X. KaMeHb h He6o. M., 2000, CTp. 188.

10/ Skat. plašāk par to: Priedītis A. Masu komunikācija: sākums un gals. http://www.spidolastelpa.narod.ru.

11/ Skat.: Ma^aBHH B. ^H3Hb Kanm-a^a, KanHTarc ®h3hh. http://www.russ.ru.

12/ Skat.: K^hhh H. ^orcrpHHa moKa. Pac^eT KanHTa^H3Ma Karacrpo^. M., 2009.

13/ Skat.: PoraHOB C. «HepHbin $eHOMero> CBo6ogbi. http://www.russ.ru.

14/ Skat.: EogpHHap ^. np03paHH0CTb 3na. M., 2000.

15/ Skat.: OpTera-H-raceT X. TeMa Hamero

BpeMeHH.

http://www.countries.ru7/librarv/texts/gasset.htm.

Content

Priedītis Arturs Iracionālā kapitālisma gramatika.

Arturs Priedītis Iracionālā kapitālisma gramatika

Filosofijas identitāte jeb intelektuālā klimata pārvērtībās

Iracionalisma avoti

Iracionalisma simbolizacija jev virtualais iracionalisms

Jauno mediju uvertīra

Kapitalisma komunikācijās vide

Komunikācijās manevri: subkulturu rītausma

Krīzes semantika: hiperalkatibas triumfs

Kulturas determinisms: ekonomiska progresa aspekti jeb Culture Matters

Teorijas deficīts jeb epitāfijā baltajai rasei