Priedītis Artūrs

Komunikāciju planēta

Arturs Priedītis

Komunikaciju planēta

Priekšvārds

Ja jūs neesat spējīgs izklāstīt savas domas vienkārši un skaidri, tad jums nevajag runāt, bet vajag turpināt darbu tikmēr, kamēr nesajutīsiet savu prasmi izteikties

vēlamajā veidā.

Karls Popers

Mēs radām savas mājas, bet pēc tam tās rada mūs.

Vinstons Čerčils

Ļaujiet man paskatīties, kā jūs kustāties un žestikulējiet, un es tūlīt jums pateikšu, kur esat dzimis.

Čarlijs Čaplins

Ļaudis vairāk ir līdzīgi savam laikam nekā saviem vecākiem.

Austrumu paruna

Katrai grāmatai ir savs liktenis. Šī grāmata tika gatavota un tiks rakstīta vairākus gadus. Mainījās tās ievirze, nosaukums. 2008.gada februārī nolēmu uzrakstīto tekstu priekš studentiem tūlīt publiskot savā mājas lapā.

Darbs tika un tiks turpināts diezgan ilgi. Turklāt tika un tiks daudz „runāts” Pirms šīs grāmatas teksta sagatavošanas vairākus mācību gadus visdažādākajās studentu auditorijās lasīju lekcijas priekšmetā, kura nosaukums gadu no gada varēja atšķirties. Visbiežāk lekciju kurss saucās „Masu komunikācijas teorijas”, „Interkulturālā komunikācija”, „Komunikācijas teorija”. Bija un tagad ir arī citi nosaukumi. Lekcijas turpināšu lasīt šīs grāmatas sacerēšanas laikā.

Ilgu laiku faktiski tika „runāts”, ļoti skaidri izjūtot nepieciešamību „turpināt darbu”. Par komunikācijas teoriju izteikties „vienkārši un skaidri” manuprāt nav viegli. Komplicēta ir terminoloģija, kā arī atsevišķu jautājumu izklāsts un izpratne ir saistīta ar augstu abstrahēšanās pakāpi. Komunikācijas teorijā nākas sastapties ar samērā daudziem no dzīves atrautiem prātojumiem. Taču agrāk vai vēlāk nākas saņemties un drosmīgi censties novest darbu līdz noteiktam rezultātam. Turklāt zinātnē mēdz būt tāpat kā mīlestībā: pārliecīga koncentrēšanās uz tehniskajiem paņēmieniem var izraisīt impotenci.

Speciālisti zina, ka tāds pētnieciskais priekšmets kā antikā literatūra objektīvi neeksistē. Senās Grieķijas un Romas vārda mākslas pētnieki to ir mākslīgi konstruējuši. Speciālisti zina, ka objektīvi neeksistē arī tāds pētnieciskais priekšmets kā informācijas teorija. Arī to nākas katram patstāvīgi konstruēt atkarībā no tā, ko viņš uzskata par vajadzību iekļaut informācijas teorijā.

Kā atceramies, zinātnes straujā virzība jaunajos laikos sākās pēc tam, kad pārvarēja antīkās, konkrēti - Aristoteļa, filosofiskās tradīcijas prasību pēc uzskatāmas pārliecības. Arī Gēte vēl mēģināja aizstāvēt tādu zinātniskuma kritēriju kā juteklisko uzskatāmību. Jaunajos laikos zinātne tomēr pilnā mērā sagrāva redzamības/uzskatamības prasību. Šodien tāpēc ir „viegli” rakstīt grāmatu par informācijas teoriju.

Pietuka Krustiņš, joprojām aktuālais latviešu inteliģences un prāta attīstības simbols un neaizstājamais kritērijs, nelietoja vārdu „komunikācija” Šodien latvieši lieto (protams, visbiežāk nepareizi - daudzskaitlī) minēto vārdu, taču par komunikācijas teorētiskajiem jautājumiem un problēmām neko daudz nav sarakstījuši. Šī ir pirmā grāmata latviešu valodā par komunikācijas teoriju, ja neskaita pirms kāda laika (2006) publicēto manu lekciju konspektu „Masu komunikācijas teorijas” un mācību grāmatu „Kultūru dialogs: interkulturālās komunikācijas vēsture un teorija”.

Grāmata nav veidota saskaņā ar mācību grāmatas kanoniskaj ām prasībām, kaut gan tās adresāts noteikti reāli var būt galvenokārt studenti, maģistranti, doktoranti un pašizglītībā kaismīgi dzīvojoši entuziasti.

Jautājums par grāmatas adresātu vienmēr ir aktuāls. Īpaši aktuāls šis jautājums kļūst tajos gadījumos, kad attiecīgais izdevums ir pirmais kādā kultūrā; šajā gadījumā latviešu valodā tā ir pirmā grāmata, kurā relatīvi sistemātiski tiks atspoguļots stāvoklis komunikācijas zinātniskajā izpratnē. Skaidrs, ka grāmata varēs ieinteresēt ne tikai studējošo jaunatni, bet arī pasniedzējus un skolotājus, kā arī daudzus citus, kuru darbība ir saistīta ar komunikāciju vai kuri vēlas papildināt savas zināšanas komunikācijas jomā.

Fridrihs fon Haijeks (1899-1992), Nobela prēmijas laureāts ekonomikā un viens no spilgtākajiem Rietumu intelektuāļiem XX gadsimtā, 1982.gada decembrī kādā intervijā ieteica vienmēr konsekventi apelēt nevis masu auditorijai, bet intelektuālajām aprindām, jo tās veido sabiedrisko apziņu, nosakot tās saturu, aktualitātes, tendences. Viņš skolotājus, pasniedzējus, žurnālistus sauca par „citu ideju tirgotājiem, kuri „pārdod” idejas visplašākajām masām. Haijeks vēl lepojās, ka viņš nekad nav vēlējies kalpot valdībām: „Nākas izvēlēties vienu no diviem - vai būt ekonomistam jeb konsultantam valsts dienestā”. Ja cilvēks paliek ekonomists, tad viņš ir „no vienas puses” speciālists; ja nepaliek, tad arī „no otras puses” ir speciālists. Haijeks neatzina konstrukciju „no vienas puses” un „no otras puses”.

Saprotams, ka grāmata balstās uz samērā plašu lasīto un studēto literatūru, kuru esmu paredzējis apkopot speciāli sastādītā publikāciju sarakstā darba beigās, nevēloties apgrūtināt lasītājus ar pārāk daudzām atsaucēm tekstā.

Ļoti bieži nākas dzirdēt - „mēs dzīvojam informācijas laikmetā”, un komunikācija ir mūsdienu neatņemama sastāvdaļa. Taču faktiski laikmeta aura nav saistīta ar kalendārajiem ritmiem. Tā, piemēram, daudzi pētnieki uzskata, ka XX gadsimta tipiskā garīgā tonalitāte sākās 1914.gadā, bet nevis 1900.gadā. Ļevs Gumiļovs mēdza atkārtot, ka mēs nepazīstam to laikmetu, kurā dzīvojam. Mēs ne tikai nezinām savu laikmetu, bet ne reti to nemīlām vispār, piedēvējot tam visdažādākās nelaimes un trūkumus. Mēs sava laikmeta nepilnības mēdzam pretstatīt kaut kādam „zelta laikmetam” iepriekšējos gadsimtos, gadu desmitos. Savu laikmetu nemīlēja Horācijs, Dante, Šekspīrs, Puškins, Čaadājevs, Rainis, Konstantīns Raudive, Hose Ortega-i-Gasets. Ļevs Gumiļovs par sliktu periodu uzskatīja Renesansi. Viņš daudzkārt savos darbos atkārto, ka Renesanses laikā cilvēkiem bija grūta dzīve. Taču nelaime, slikti laiki var apvienot cilvēkus. Gumiļovs nepiekrita Tolstoja atziņai, ka katra nelaimīga ģimene ir nelaimīga savā īpatnā veidā. Nelaime esot visiem vienāda. Nelaimei nav īpatnību, un nelaimīga seja ir bez specifiskiem vaibstiem. Visi nelaimīgi ir nelaimīgi vienādā mērā.

Mūsu laikmeta, pārejas laikmeta, iezīmes arī var apvienot cilvēkus, jo šīs iezīmes pārāk daudziem nenes laimi. Šīs iezīmes drīzāk liecina par nelaimes klātbūtni mūsu laikā - nabadzība, planetāra mēroga infekciju slimības, migrācija, ultranacionālisms, šovinisms, ģeopolitiskās ambīcijas, terorisms, globalizācijas korporatīvā visatļautība, kultūras imperiālisms, mediju manipulācijas, valsts atsvešinātība, bagāto cinisms, inteliģeneces infantīlisms, masu komunikācijas rafinētība.

Protams, šodien par komunikācijas svarīgumu nenākas šaubīties. Komunikācija ir svarīga visur. Noraujiet firmas zīmes krekliem un pēc tam pamēģiniet tos atšķirt. Neatšķirsiet! Svarīga ir komunikācija. Svarīgs ir „paziņojums” (firmas zīme), kas adresēts attiecīgajai auditorijai -pircējiem. Pašu preču, lietu atšķirība nav svarīga.

Katrs cilvēks sevī nes savu vēsturi un nes arī kopīgo vēsturi - visas sabiedrības vēsturi. Taču vēsturiskais relativisms ir neizbēgams - pagātni mēs vērtējam šodienas vārdos. Ikdienas prakses liecība ir dienasgrāmata, kuru raksta, lai saglabātu izjūtas, domas, novērojumus, faktus citiem nākotnē. Dienasgrāmata ir komunikācijas forma, kad mērķis saistās ar noteiktu mentālās vērtības izjūtu. Mūsdienās nav aktuāla šī komunikācijas forma. Dienasgrāmata nav modē. Kāpēc? Atbildi nākas meklēt sabiedrības garīgajā gaisotnē, jo sociālās realitātes specifika var izpausties visdažādākajā veidā, tajā skaitā visdažādākajos komunikācijas veidos. Katrā laikmetā priekšplānā izvirzās jauni komunikācijas veidi.

Šī darba satura struktūru un metodoloģiskās refleksijas, saprotams, ietekmē mana personiskā pasaules aina - manas zināšanas, priekšstati, intereses. Iespējams, liela loma būs paaudzes atšķirībām, - proti, manas paaudzes garam, intelektuālajām un morālajām vērtējumam, kāds piemīt mūsu paaudzei. Īpaši tas attiecas uz Rietumu zinātnes izmantojumu un izvērtējumu. Latvijā jaunās paaudzes zinātnieki, pareizāk sakot, tie, kuri varētu kļūt par zinātniekiem, Rietumus uzskata par brīnumu zemi, kas kulturoloģisko formu hierarhijā automātiski tiek pasludināta par virsotni un augstāko līmeni. Latviešu jauniešu iztēle visbiežāk tālāk par Rietumiem nesniedzas. Tas, piemēram, vērojams Latvijas Universitātes publikācijās par komunikācijas jautājumiem, savu jūsmu apliecinot angliski rakstošajiem autoriem.

Komunikācija pati par sevi var uzskatāmi atsegt paaudžu atšķirības. „Karš un miers” sākās ar dialogu franču valodā. Kāds bija autora nolūks? Visticamākais, demonstrēt komunikācijas atšķirības. Ļevs Tolstojs vēlējās parādīt, ka krievu sabiedrības viena daļa bija tik lielā mērā attālinājusies no tautas, ka runāja pat par triviālām lietām citas tautas valodā. Romāna pirmajos teikumos Anna Pavlovna Šērera, imperatrises Marijas Fjodorovnas freilene, ar vakara viesi kņazu Vasiliju runāja franču valodā, taču krievu valodā sacīja to, ko var pateikt tikai krievu valodā - «noMecTM», «moh BepHbiH pa6». Autors īpaši paskaidro, ka Šērera un arī kņazs Vasilijs runāja tajā izsmalcinātajā franču valodā, kādā runāja un domāja „mūsu vectēvi” XIX gs. sākumā.

Grāmatā nebūs runa par neaptveramo. Ādams tika radīts ar valodu. Viņam palīgā radītā Ieva arī tūlīt prata runāt. Valodas, komunikācijas pamatbāzes, izcelsmes jautājums manuprāt ir viens no neaptveramākajiem jautājumiem. Bībelē cilvēku saziņa sākās tūlīt un kļuva par dabisku viņu esamības sastāvdaļu.

Grāmatā nebūs runa par neaptveramo tāpēc, ka pamatā tā ir veltīta komunikācijas teorijai, un šajā ziņā tātad aptver tikai to, ko mēs šodien iekļaujam komunikācijas teorijā.

Grāmatā nebūs runa par neaptveramo arī tāpēc, ka esmu izvēlējies tikai zināmu kontekstu, ar ko saistīta komunikācija.

Saziņa ir neaptverama planēta - neaptverama izpausmes vēriena ziņā, izpausmes variāciju ziņā. Saziņas planēta ir tik pat bezgalīgi plaša un daudzpusīga, cik plaša un daudzpusīga ir cilvēku saistība ar saziņu, informācijas apmaiņu, komunikāciju.

Grāmatā nebūs runa par neaptveramo arī tāpēc, ka tā ir viena cilvēka produkts un tajā atspoguļojās, kā jau minēju, tikai viena cilvēka izpratne un intereses. Izmantotais materiāls ir plašs un daudzu cilvēku radīts, taču tā atlasi un interpretāciju ir veicis viens cilvēks.

Komunikācijas auditorija: indivīdi un antiindividi

Интелигенция, мнящая себя мозгом нации, на деле говно.

В.И.Ленин

Pašaizsardzības nolūkā intelektuāļi ar „masām” un „pūli” visus sāka baidīt kopš XIX gs.beigām.

Udo Ulbergs

Sabiedrības stabilitāte un noturīgums lielā mērā ir atkarīgs no tā fenomena, kuru pieņemts dēvēt par sociālo genotipu. Sociālais genotips ir veidojums, kurā ietilpst no paaudzes uz paaudzi mantotais dzīves jēgas kopums - vienmēr aktuālas un vērtību nekad nezaudējošas dzīves jēgas universiālijas. Sabiedrības sociālajā genotipā saglabājās savdabīga datu bāze, kas palīdz sociumam izdzīvot kritiskos apstākļos: humānisma principi, dzīves eksistenciālās nozīmības un vērtības kritēriji, mentālā savdabība, pašcieņa un pašpārliecinātība, kā arī komunikatīvās tradīcijas - cilvēku savstarpējās saziņas formas, paņemieni, normas, saziņas neformālā kārtība u.c.

Komunikācijas auditorijas ģenēzē noteiktu interesi var izraisīt divu sociālo genotipu vēsture no no attiecīgā genotipa pirmssākumiem līdz šodienai - t.s. masu cilvēka (antiindivīda) un indivīda (intelektuāļa) rašanās un turpmākais liktenis.

Liekas, pašlaik zināma skaidrība ir gan par „masu cilvēka” un intelektuāļa pirmssākumu, gan par šodienas notikumiem. Kā zināms, jau XIX gs. beigās daudzi domātāji sāka iedziļināties tēmatikā par „masu cilvēku”, „masu sabiedrību”, „masu kultūru”. Tam bija objektīvs iemesls -XIX gs. Eiropā iedzīvotāju skaits palielinājās trīs reizes, un demogrāfiskās izmaiņas stimulēja jaunu tematiku, jaunas izpratnes nepieciešamību. XX gs. sākumā savukārt uzmanības lokā nonāca vēlēšanās izprast un novērtēt inteliģences un intelektuāļu lomu cilvēces attīstībā. Minētā tematika atkal kļuva aktuāla XX gs. beigās sakarā ar demogrāfisko pāreju un jaunas sociālās stratifikācijas veidošanos postindustriālajā sabiedrībā, kad radās pilnīgi jauni jēdzieni.

Tā, piemēram, Rietumos saruna par Knowledge-class sākās 50.gados - tūlīt pēc II Pasaules kara. Viens no iemesliem jaunas sociāli šķiriskās kopības akcentējumā bija firmu īpašnieku, buržuāzijas lomas samazināšanās, kad 50.gados sakās un 70.gados pilnā mērā nostabilizējās t.s. topmenedžeru laikmets. Biznesa vadībā firmu īpašnieku vietā stājās īpaša jauna tipa birokrātija -labi apmācīti, talantīgi un pieredzējuši visaugstākā līmeņa menedžeri. Tiesa, visai drīz, no 70.gadiem, viņus sāka dēvēt par tehnokrātiem, kopā ar firmu bijušajiem īpašniekiem veidojot t.s. globālo oligarhiju.

Bet pirms tam, 60.gados, tika ierosināts jēdziens Knowledge-worker, kuru ASV atzina arī Daniels Bells (1919) - postindustriālisma teorijas dibinātājs. Viņš aizvadītajos 100 gados saskatīja sekojošo vadošo kadru vēsturisko secību: uzņēmējs - biznesmenis - menedžeris -zinātnieks, t..i., „zināšanu strādnieks”.

No 80.gadu beigām Rietumos augstākā izglītība vairs negarantēja tik lielus ienākumus kā agrāk. Vislabāk apmaksātie darbinieki bija cilvēki ar doktora grādu - īpašu zināšanu nesēji. Viņu īpašums - Intra-ownership - ir kapitāls, kas nav iemiesots materiālajos objektos, bet gan zināšanās. Viņu darbības vadīšanā ir nepieciešamas jaunas metodes. Zināšanu nesēji jāvada taktiski, līdztiesīgi, nedrīkst administrēt, jāvada tā, it kā visi būtu brīvprātīgas organizācijas biedri. ASV tagad no bagātniekiem 40 % ir ārsti, zinātnieki, advokāti, mākslinieki, bet 60 % ir algoti menedžeri, no kuriem savukārt divas trešdaļas ir bakalauri, maģistri vai zinātņu doktori.

Pāreja no industriālās sabiedrības uz postindustriālo sabiedrību (lieto arī terminu „informācijas sabiedrība”) notika XX gs. otrajā pusē. Industriālās sabiedrības galvenās iezīmes bija zinātnes fundamentālie atklājumi un to pielietojums saimnieciskajā darbībā, konveijera izgudrošana un pielietošana, teilorisms vadības teorijā. Postindustriālajā sabiedrībā efektīvi atklājās atomenerģijas iespējas, gēnu inženierijas un informātikas milzīgās perspektīvas.

Tiek uzskatīts, ka postindustriālā/informācijas sabiedrība rada draudus cilvēkiem, nosaka perfektākas cilvēciskās dzīves organizācijas nepieciešamību no valsts. Informācijas sabiedrībā palielinās cilvēka saistība ar kultūras sistēmu: cilvēks nonāk visu procesu centrā. Arī kultūras sistēma kļūst agresīvāka. Informācijas sabiedrības nākotne būs atkarīga ne tik daudz no tehnikas kā no sociālajiem risinājumiem - konsensusa sociālajā sfērā.

Nav noliedzams, ka cilvēks grib sevi redzēt visu notikumu centrā. Bet tādā gadījumā cilvēkam ir jābūt skaidrībā pašam par sevi. Un tāpēc var rasties problēmas! Par cilvēku var runāt vismaz divos aspektos - dabaszinātniskajā un socioloģiskajā skatījumā.

Dabaszinātniskajā skatījumā visu nosaka ģenētika. Turpretī socioloģiskajā skatījumā visu nosaka apkārtējā vide un kultūra: no paaudzes uz paaudzi nodotās kultūras vērtības un normas. Cilvēkam piemīt gribas brīvība, cilvēks veido savu dzīvi saskaņā ar ideāliem, cilvēkam piemīt pašlepnums un paštaisnīgums.

Taču cilvēkā iemiesojās arī manipulāciju potenciāls. XX gs. vidū uz zinātnisko sabiedrību lielu ietekmi atstāja ASV sociologa Solomona Aša pētījums. Respondentiem vajadzēja pateikt, kura no trim līnijām ir tikpat gara kā paraugā dotā līnija. 6 cilvēki no 10 cilvēkiem pievienojās tam, ko teica vairākums pat tad, ja tas bija nepareizi. Secinājums: cilvēka viedokli būtiski ietekmē apkārtējās sabiedrības viedoklis. Cilvēks grib uzvesties komformistiski dotajā vidē, parādīt savu gatavību socializēties, komunicēt ar vidi, solidarizēties ar vairākumu. Kā jau savā laikā rakstīja t.s.masu sabiedrības un masu cilvēka pētnieki Gustavs Le Bons, Gabriels Tards, Herberts Spensers, Zigmunds Freids, Vilhelms Raihs, K.G.Jungs, Fridrihs Nīče, Osvalds Špenglers, Karls Jaspers, Hose Ortega-i-Gasets, Ēriks Froms, Ādolfs Adorno, Maks Hornhaimers, Seržs Moskoviči, Eliass Kaneti, Hanna Ārente, t.s. masu cilvēka viena no būtiskākajām iezīmēm ir konformisms.

Tā saucamā masu cilvēka (mass man) veidošanās ir noteikts vēsturiskais process. Daudzi zinātnieki šim procesam piešķir lielu nozīmību, jo masu cilvēka rašanās esot viens no kardinālākajiem notikumiem Rietumu civilizācijā Jaunajos laikos, būtiski izmainot kultūras ģenēzi un veicinot īpaša komunikācijas veida - masu komunikācijas - rašanos.

Masu cilvēka rašanās rezultātā būtiski izmainījās cilvēku dzīves veids un ekonomiskā darbība, uzvedības standarti, estētiskie un morālie priekšstati, politiskās aktivitātes tipi, informācijas apmaiņas veidi un žanri. Masu cilvēka rašanās manāmi ietekmēja mākslas un literatūras virzību, galu galā XX gs. vidū sekmējot tāda jauna fenomena attīstību, kuru šodien dēvē par masu kultūras industriju.

Masu cilvēka veidošanās bija ilglaicīgs process, kas Rietumu civilizācijā aizsākās XV-XVI gs. reizē ar kopienas struktūras sabrukumu. Tādu viedokli pamatojis pazīstamais angļu filosofs Maikls Oukešots (M.Oakeshott, 1901-1990), kurš savos darbos izmantoja plašu un daudzpusīgu kultūrvēsturisko materiālu/1/.

Interesanti atklājās, ka masu cilvēka rašanās faktiski ir saistīta ar it kā pilnīgi pretēju procesu -cilvēka individualitātes (individuality) attīstību un nostiprināšanos. Tas ir process, kas Rietumeiropā aizsākās jau XIV gs. Individuālisma tieksme, apstākļu radīšana individualitātes attīstībai, izpratne par individualitāti tolaik radās visās dzīves jomās un arī varas, īpaši municipālās, struktūrās.

Teorētiski visdziļākā izpratne par individuālisma attīstību atspoguļojās ētikai veltītajos darbos. Jaunajos laikos jebkura saruna par morāli tikumisko problemātiku sākās ar hipotēzi par neatkarīgas individualitātes esamību, autonomi un patstāvīgi izvēloties savu morālās rīcības ceļu. Viens no pirmajiem par to rakstīja T.Hobss, uzsverot katra cilvēka tiesības uz neatkarīgu esamību. Vienīgā problēma patstāvīgam indivīdam ir sadzīvošana ar citiem tādiem pašiem indivīdiem. Tātad - starppersonālās komunikācijas problēma. B.Spinozas pieeja ir lielā mērā tāda pati: etiskās refleksijas galvenais sākuma punkts ir autonomais indivīds.

Jaunajos laikos individualitātes argumentācijā kulmināciju, protams, sasniedza Imanuels Kants. Viņš jebkurā cilvēkā saskatīja absolūtu un autonomu personību. Morāles galvenā jēga ir cilvēka individuālās neatkārtojamības atzīšana jebkurā dzīves situācijā un totālas brīvības atzīšana indivīda gribas ikvienā izpausmē, tikai viņam pašam ļaujot sasniegt laimi dzīvē. Jebkura iejaukšanās indivīda gribas formulējumos nozīmē viņa brīvības ierobežošanu.

Individuālisma attīstība ietekmēja varas funkcijas un uzdevumus. Pirmām kārtām tas attiecās uz varas pienākumiem veicināt indivīda attīstības iespējas un tiesības, pārvarot viduslaiku kārtību, kad cilvēka dzīve pilnā mērā bija atkarīga no ģimenes, profesionālās kopienas (ģildes), baznīcas draudzes, vietējās pašpārvaldes, kas nekādā ziņā nestimulēja, bet gluži pretēji -maksimāli ierobežoja un traucēja cilvēka individuālās noslieksmes, intereses, savdabību u.tml. Varai tāpēc vispirms nācās pārvarēt šos it kā objektīvos un sabiedrības sociālajā virzībā determinētos nosacījumus. Varai tāpēc nācās vispirms izveidot tādu varas mehānismu, kas paceltos pāri lokālajiem nosacījumiem, izveidojot vienotu centrālo varu, uz kuru varētu balstīties potenciālais indivīds. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, centrālajai varai bija jākļūst suverenai varai, jo to nevienā jautājumā nedrīkst ierobežot kaut kādi priekšnoteikumi. Centrālajai varai ir jāfunkcionē pilnīgi patstāvīgi un neatkarīgi. Tādu varu kā partneri vienlīdzīgi atbalsta sabiedrības slāņi, kuriem ir tiesības to darīt.

Treškārt, varai ir jābūt tik spēcīgai, lai tā spētu nodrošināt indivīda izaugsmei nepieciešamo kārtību un tajā pašā laikā pati nesāktu voluntāri ierobežot indivīdu esamību. Vara saprata, ka tai ir jāattīsta indivīdam labvēlīgi mehānismi. Tā, piemēram, Ž.Ž.Russo rakstīja par varas uzdevumu atbrīvot indivīdu no kopienas „važām”.

Centrālā vara sāka veidot tādus likumus, lai visiem vienādā mērā nodrošinātu tiesības un pienākumus. Tas bija izdevīgi indivīdiem. Viņiem bija izdevīgi tas, ka tika garantēta dzīves vietas izvēles brīvība, mantošanas tiesības, privātīpašuma un personības aizsardzība, nodarbošanās izvēles brīvība, tiesības brīvi rīkoties ar savu darbu un tā rezultātiem. Svarīga loma bija likuma varai vispār, proti, normai, ka likuma priekšā visi ir vienādi, nomainot feodālās privilēģijas atsevišķām sociālajām grupām.

Dzīvē individuālisma praktiskā realizācija visuzskatāmāk aizsākās tad, kad pavērās iespējas privātajai darbībai un izteikti individuālām nodarbībām - literatūra, māksla, filosofija, tirdzniecība, politika, žurnālistika, kad bija nepieciešams un visu izšķīra cilvēka individuālās spējas, prasmes un privātā iniciatīva.

Zigmunds Baumans indivīda brīvību skaidro ar jēdziena „privacy” (noslēgtība, vientulība) palīdzību. „Privacy” ir indivīda tiesības noteiktā savas dzīves vietā noteiktā laikā un noteiktās situācijās neielaist citus cilvēkus un kādas sabiedriskas institūcijas pārstāvjus. Apzinoties „privacy” iespējamību, indivīds iegūst pārliecību, ka viņam ir iespējams aiziet no citu skatiena un viņu neviens nenovēros, un tāpēc viņš var nodoties tam, par ko var no citiem saņemt aizrādījumu, kritiku, sodu. „Privacy” ir saistīts ar indivīda apzinātu izvairīšanos no komunikācijas, kas nevar turpināties mūžīgi, jo cilvēks bez komunikācijas ar citiem cilvēkiem nonāk psiholoģiski ekstrēmos apstākļos /2/.

Starp „privacy” un starppersonālo komunikāciju pastāv ambivalenta pakārtotība. No vienas puses starppersonālā komunikācija var apgrūtināt, nomākt, nogurdināt indivīdu. No otras puses katrā indivīdā var iemiesoties bailes no vientulības - komunikācijas deficīta. Tātad indivīdu no vienas puses var ātri sakaitināt starppersonālā komunikācija - pārlieku ilgas un garas sarunas ar citu cilvēku. Taču no otras puses indivīds arī nespētu dzīvot vispār bez komunikācijas ar citu cilvēku.

Nākas tāpēc atzīt, ka indivīda brīvības nepieciešamība un saziņas nepieciešamība nav atraujama viena no otras, kaut gan bieži starp abām nepieciešamībām rodas pretrunas.

Individuālisms nostiprinājās un sabiedrībā kļuva par noteiktu vērtību un stimulu cilvēka pašattīstībā. Individuālisms kļuva par dzīves mērķi.

Taču individuālisms kļuva arī par zināmu priekšrocību dzīvē. Individuālisma priekšrocības sāka uzlūkot par cilvēciskās laimes galveno komponentu. Filosofs Merabs Mamardašvili sevi dēvēja par vientulības hronisku speciālistu jau no agras bērnības. Vientulība ir viņa profesija, un tas, kas viņš ir kļuvis, esot klusēšanas un vientulības produkts. Savukārt dzejnieks Osips Mandelštams rakstīja par komunikāciju ar provinciālu, t.i., virtuālu sarunbiedru. Viņaprāt fundamentāla vientulība esot tad, kad cilvēks nerunā ar saviem draugiem, bet runā ar virtuāliem sarunbiedriem. Mistikās ekstāzes cienītāji virtuālo sarunbiedru var nosaukt par Dievu. Savas iekšējās dzīves vienreizējības demonstrēšana arī ir komunikācija.

Reizē ar individuālisma nostiprināšanos sabiedrībā atklājās, ka ir cilvēki, kuri dažādu iemeslu un apstākļu dēļ nevēlas vai nespēj iet pa individuālisma ceļu. Pie tam daudzi, kuriem bija visas iespējas iet pa individuālisma ceļu, šo iespēju uzskatīja par slogu, kas no viņiem prasa noteiktu piepūli, gribasspēku u.tml. Tas, kas vieniem sagādāja laimi, citiem kļuva par slogu, diskomfortu. Vieni individuālisma ceļu atzina par progresu, citi - pagrimumu.

Rietumeiropā jau XVI gs. skaidri izpaudās divu tipu cilvēki - divu tipu individualitātes: 1) neatkarīgo indivīdu tips un 2) sarūgtināto indivīdu tips. Otrais tips bija jauna parādība - kopienas sabrukuma rezultāts. Sabrūkot kopienas varai pār cilvēkiem, cilvēku viena daļa palika bez garīgās un morālās uzraudzības un aprūpētības. Ne visi spēja kļūt par neatkarīgiem indivīdiem un patstāvīgi pieņemt lēmumus par savu dzīvi. Tie, kuri nespēja kļūt par neatkarīgajiem indivīdiem, jutās sarūgtināti.

Sarūgtinātais indivīds centās atrast sev aizstāvi, kurš spētu viņu aprūpēt. Par aizstāvi kļuva vara. XVI gs. vara pārkārtojās, pielāgojoties ne tikai neatkarīgajiem indivīdiem, bet arī sarūgtinātajiem indivīdiem, kuri turklāt bija vairākumā.

No sarūgtinātajiem indivīdiem veidojās agresīvie antiindividuālisti (anti-individual), kuri tiecās sev pieskaņot pasauli, pazemojot un samazinot neatkarīgo indivīdu prestīžu. Tādai naidīgai attieksmei pret neatkarīgajiem indivīdiem sarūgtinātajiem indivīdiem iekšējais stimuls bija viņu mazvērtības komplekss. Viņi lieliski saprata, ka nav neatkarīgi un pilnvērtīgi indivīdi. Viņi zināja, ka nav iespējams apkārtējā pasaulē likvidēt to, kas apliecina viņu neadekvātumu visaugstākajām un visprestīžākajām cilvēciskajām īpašībām. Sarūgtinātie indivīdi vienīgi varēja būt gandarīti par to, ka viņi ir vairākumā. Vairākuma apziņa viņiem deva spēku cīņā pret individuālismu.

Saprotams, sarūgtinātie cilvēki ir tie, kurus tagad saucam par masu cilvēkiem. Viņiem piemīt jūtas, bet nevis domas, instinkti, bet nevis uzskati. Masu cilvēkiem obligāti nav jābūt nabadzīgiem un neizglītotiem. Viņi ļoti bieži pieder t.s. inteliģencei.

Masu cilvēkā ļoti svarīga ir viena iezīme: masu cilvēks atļauj citiem būt tikai viņa kopijai. Masu cilvēkam nav draugu, bet tikai biedri. Masas veido antiindividuālisti, kurus konsolidē naids pret individualitāti. Ne velti tādi domātāji kā Sorels, Nīče, Kjerkēgors, Burkhards, Ortega-i-Gasets masu cilvēkus salīdzināja ar barbariem.

Neatkarīgos indivīdus vajag vadīt, taču viņu aprindās nav vietas līderiem. Līderi nāk it kā no citas pasaules, citām sociāli mentālajām aprindām.

Masām ir jāpasaka, kādām ir jābūt viņu domām. Masām ir jāparāda, kāds ir viņu spēks. To dara līderis.

Antidiindividuālisma rašanās Rietumu civilizācijā ir būtisks notikums. Radās jauna tipa morāle, kas bija vērsta pret individuālismu. Tā bija morāle, kurā dominē nevis brīvības un pašnoteikšanās prioritāte, bet gan līdztiesības un solidaritātes prioritāte. Radās tādi varas institūti un varas principi, kas atbilst antiindividuālisma interesēm.

Antiindividuālisms netiecās pēc laimes, bet gan vēlās baudīt laimi. Tiekšanās pēc laimes ir noteikta izvēle un noteikta piepūle, ar ko sevi nevēlās apgrūtināt sarūgtinātais indivīds. Antiindividuālists vienmēr un visur priekšplānā izvirza savas tiesības: sociālo aizsardzību, lai viņam nebūtu jāizdara izvēle.

Antiindividuālistu spēks, kā jau tika minēts, slēpjas vairākumā, masveidīgumā, tāpēc tiek pieprasīta „balsošana” Parlamentā ievēl nevis neatkarīgu indivīdu, bet dod viņam mandātu, uzliekot pildīt masu cilvēku prasības. Radās izvēles ilūzija bez tās realitātes, izvēles iespējas bez tās realizācijas.

Antiindividuālistu/masu cilvēku mūsdienu portretā nevar konstatēt kardinālas izmaiņas. Rietumu civilizācijā principiāli nekas nav mainījies visjaunākajos laikos, salīdzinot ar XVI gs. Rietumos antiindividuālistu apzīmējumā tiek lietota noteikta politkorekta terminoloģija: „vidusmēra cilvēks”, „parastais cilvēks”, „vienkāršais cilvēks”. Vara kalpo „vidusmēra cilvekiem” Vara koķetē ar „vidusmēra cilvēkiem”, jo tas ir „elektorāts” Neatkarīgie indivīdi, identificējot t.s. masu cilvēku, ne reti lieto savu terminoloģiju - „mietpilsonis”, „pūļa cilvēks”.

Protams, nav noliedzams, ka „vidusmēra cilvēka” izglītības līmenis ir pieaudzis un tā rezultātā viņš ne tik daudz paļaujās uz varu un sāk pats organizēt savu dzīvi un izklaidi visdažādāko subkultūru formā.

Mūsdienās ievērojami ir palielinājusies profesionālā diferenciācija un sociālā fragmentācija, relatīvi izolējot antiindividuālistus no pūļa un radot interešu grupas. Dominējošais patērēšanas kults iemidzina antiindividuālistu sociāli politiskos instinktus. Kultūras vizualizācija nostiprina antiindividuālistu mentalitāti: pie TV, DVD ekrāna nav jādomā.

Masu sabiedrības, antiindividuālistu pārvaldīšana un uzraudzība notiek ar mediju starpniecību, nepārtraukti apgādājot antiindividuālistus ar vajadzīgo informāciju. Mūsdienās izzūd masu cilvēku konsolidācijas iespējas un perspektīvas. Vara tāpēc „strādā” ar subkultūrām. Masu cilvēki strauji zaudē sava skaitliskā pārākuma psiholoģisko efektu.

Pašlaik uzskata, ka kapitālisms - īpaši patērēšanas kapitālisms - pavēra milzīgas iespējas katram apliecināt savu prātu, gribu, spriešanas spējas. Savukārt citi saka, ka šodien ir pavērušās milzīgas iespējas ar informācijas tehnoloģiju palīdzību kontrolēt indivīdu dzīvi, apzināti un sistemātiski regulējot un atklāti vadot visdažādākās dzīves sfēras.

Ja vēsturiski tradicionālas savdabīgas cilvēku dzīves regulācijas un kontroles formas bija bads, pazemotība un tirānija, tad mūsdienās priekšplānā izvirzās komunikatīvās manipulācijas, lai „optimālāk” izmantotu cilvēku vēlēšanos, motīvus un darbību. Tātad šodien pirmkārt un galvenokārt kontrolē un vada cilvēku instiktīvos risinājumus. Pat cilvēku „bēgšana” no dzīves rutīnas brīvdienu atpūtā un izklaidē, hobijā, subkultūrā faktiski ir jau iepriekš „sagatavota”, „ieprogrammēta”. Subkultūru pastāvēšana faktiski balstās uz masu cilvēku instinktu apmierināšanu.

Tagad tiek uzskatīts (piemēram, var atcerēties Z.Baumana viedokli), ka šodienas sabiedrībā jebkura brīvības forma nav saistīta ar suverēnā indivīda pašapliecināšanos un neatkarību, kā tas bija kapitālisma (modern times)sākumā. Tagad individuālisms un kapitālisms vairs nekalpo viens otram. Kapitālisms ir „pāraudzis” individuālismu, un individuālisms ir spiests glābties tajās sfērās, kuras vēl ir saglabājušās no privātās pasaules. Kapitālisma attīstības laikā individuālisma erozija ir neizbēgama. Pie tam individuālisms nevar „izdzīvot” no kapitālisma, jo tā pamatā ir „brīva konkurence”. Cita lieta, vai šodienas kapitālisms balstās uz konkurenci jeb uz vienošanos starp galvenajiem „aktoriem”?

Kapitālisma attīstība ir novedusi pie tā, ka indivīds šodien ir pamatīgi sapīts konformisma valgos - spiests paklausīt un piemēroties „priekšniecības” gribai. Materiālās ražošanas, bagātību sadales un varas sfērā indivīdam šodien ir ļoti grūti „izsisties uz augšu”, iegūt neatkarību un patstāvību. Kā uzskata Z.Baumans, cita lieta - patērēšanas sfērā, kurā kapitālistu monopoliskums vēl nav sastopams. Patērēšanas sfēra piedāvā lielas iespējas cilvēka brīvības alku apmierināšanai. Tas tāpēc, ka patērēšanas sfēra balstās uz simboliskajām parādībām (piemēram, prestižu, respektabilitāti), kam visam praktiski ir neierobežots raksturs. Viena cilvēka skaudības virzīta tieksme apsteigt otru cilvēku prestižu lietu jomā faktiski savā ceļā nesastopas ne ar kādiem šķēršļiem un reāli ir neierobežota. Patērēšanas sfērā pirmajā vietā ir nevis preces utilitārā funkcija, bet gan semiotiski simboliskā funkcija.

Kapitālismam tagad vairs nav raksturīga konkurence, kad katrs var neierobežoti (free for all) realizēt savu iniciatīvu, atjautību, izdomu, fizisko un garīgo spēku. Kapitālisms tagad ir augsti organizēta sistēma, kuru kontrolē un vada noteikti centri. Pie tam mūsdienās tamlīdzīgu centru skaits strauji samazinās.

Kapitālisma apstākļos to cilvēku daudzums, kuri spēja maksimāli pielietot savu brīvību un neatkarību kapitālistiskajā konkurencē, nebija prāvs. Tā teikt, īsto kapitālistu (finansu un ražošanas līdzekļu īpašnieku) skaits nevienā zemē nekad nav bijis liels. Taču tajā pašā laikā šodien ir lielas iespējas katram „izrauties no netīrumiem un kļūt par kņazu”, kā vēsta krievu paruna («H3 rpa3H - b khh3h»). Galvenokārt šīs iespējas nodrošina patērēšanas sfēra, kura nekad nevienu neatraida (t.i., nenoved līdz bankrotam, neizkonkurē) un nav organizēta saskaņā ar monopolisma nodrošināšanas funkcijām. Patērēšanas sfērā starppersonālā sacensība notiek nevis varas un bagātības jomā, bet simbolu jomā. Sacensība notiek tikai starp tām atšķirībām, kuras nodrošina attiecīgie simboli.

Kā raksta Z.Baumans, Rietumeiropā intelektuāļu vēsture sākās tad, kad tika izstrādāta tā dēvētā kultūras ideoloģija. Tas notika XVII gs. beigās un XVIII gs. pirmajā pusē /3/.

Kultūras ideoloģiju formulēja intelektuāļi, un tā balstās uz trim tēzēm.

Pirmkārt, cilvēki savā būtībā ir nepilnvērtīgi radījumi un viņus nākas „cilvēciskot”, „ievest” kultūrā.

Otrkārt, „cilvēciskošana” praktiski ir mācīšanās un audzināšanas process, un antisabiedrisko noslieksmju (dzīvniecisko, bioloģisko), impulsu, instiktu, kaislību pārvarēšana.

Treškārt, mācīšanās un audzināšanas process ir tikai viena attiecīgās darbības daļa. Otra daļa ir pasniegšana, pedagoģija. Tāpēc, lai mācīšanās un audzināšanas procesu novestu līdz galam, vajadzīgi ir skolotāji un izglītības sistēma, respektīvi, vajadzīgi ir intelektuāļi. Turklāt sabiedrībā intelektuāļi vienmēr būs vajadzīgi.

Taču intelektuāļiem vispirms nācās atbrīvot sev ceļu, likvidējot viduslaikiem tipisko kopienas un sociālo kārtu organizatorisko stāvokli, kas nestimulēja kultūras ideoloģijā paredzēto mācīšanās/audzināšanas procesu, jo pirms Jaunajiem laikiem cilvēkiem nebija nekādas perspektīvas izrauties no sava sociālā stāvokļa. Pie tam kārtas necentās viena otru pārspēt un izkonkurēt. Katra cilvēku kārta dzīvoja savu dzīvi.

Kultūras ideoloģijas praktiskajai realizācijai ceļu pavēra intelektuāļu „izskolotā” vara - valsts centralizētās varas ambīcijas kļūt par cilvēku dzīves „augstāko” formu hegomoniem. Lokālās (vietējās kopienas un kārtu) dzīves formas varas universializācijas rezultātā tika pasludinātas par retrogradām, atpalikušām, arhaiskām dzīves formām. Tā rezultātā radikāli izmainījās attieksme pret perifēriju un lokāli specifisko perifērijas dzīvē. Priekšplānā izvirzījās elite - „apgaismotā” sabiedrības daļa. Elite kļuva par kolektīvo „skolotāju”, „augstāko” dzīves formu reprezentantiem un propagandētājiem, sabiedrības civilizētāko daļu. Apgaismības laikmetā XVII-XVIII gs. elite palīdzēja pārvarēt „vulgaritāti”, „zvēriskumu”, „māņticību”, „barbarismu”

Kā raksta Bertrans Rasels, Apgaismības ideoloģija katrā Rietumeiropas zemē attīstījās savādāk. Tā, piemēram, Prūsijā apgaismība (Aufklarung) bija sava veida garīgā atdzimšana -atbrīvošanās no Francijas kultūras ietekmes, zinātniskās izziņas autoritātes nostiprināšanās, reliģiskās tolerances rašanās (protestantisms atzina katra cilvēka tiesības reliģiskajos jautājumos balstīties uz saviem uzskatiem). Prūsijas valdnieks Fridrihs Lielais sevi lepni proponēja kā pirmo valsts kalpu, kura pārvaldītajā teritorijā katrs cilvēks pats var noteikt dzīves likteni. Arī citās zemēs (Francijā, Anglijā, Itālijā) Apgaismība akcentēja neatkarīgas intelektuālās darbības jēgu, izplatot gaismu tur, kur pirms tam valdīja tumsa /4/.

Apgaismības sociālās programmas realizētājus nākas uzskatīt par Rietumu pirmajiem intelektuāļiem, kuri brīvprātīgi piedalījās sabiedrisko jautājumu apspriešanā un Apgaismības politikas praktiskajā izpildē. „Skolotājs” sabiedrībā kļuva par galveno personu, zināšanas -galveno spēku dzīvē, nezināšana - kaitīgāko parādību dzīvē. Savukārt politiskajā sfērā dominēja atziņa, ka katras varas efektivitāte ir atkarīga no varas pārstāvju lietoto zināšanu pareizības.

Ideja par saprātīgu/gudru valdīšanu bija jauna ideja Rietumu civilizācijas vēsturē. Vara kļuva par spēku, no kura ir atkarīga cilvēku dzīve, proti, viņu dzīves saprātīgums. Turklāt intelektuāļu propagandētā kultūras ideoloģija balstījās uz aicinājumu katram cilvēkam censties veidot savu dzīvi ar prātu un saprātīgi. Rietumu pasaules uzskata ideāli akcentēja saprātīgu sabiedrības uzbūvi un saprātīgu sociuma esamību vispār. Tika nepārtraukti atgādināts, ka saprātīgums balstās uz zināšanām, izstrādājot jebkuru sociāli politisko projektu.

Tomēr Jaunajos laikos sākās intelektuāļu (sabiedrības kolektīvo vērtību glabātāju) un varas atsvešināšanās. Jauno laiku agrīnajā periodā valsts vara bija patiesi gatava uzklausīt intelektuāļu padomus. Taču valsts vara, izmantojot visdažādākās polittehnoloģijas, drīz iemanījās iztikt bez intelektuāļu palīdzības un pakāpeniski intelektuāļus nostādīja pakļauto stāvoklī. Valsts vara iemācījās valdīt ar totalitāras uzraudzības un sabiedriskās apziņas „apdullināšanas” metožu palīdzību, daudz nerūpējoties par savas varas leģitimitāti. Varas leģitimitātes laikmets bija beidzies. Tika saprasts, ka vara var pastāvēt, kad sabiedrībai vispār nav nekādas iespējas kontrolēt tos, kurus sabiedrība ir deleģējusi veikt varas funkcijas. Rietumos par intelektuāļu darbības galveno sfēru kļuva garīgā kultūra un tās darbības, kas saistītas ar varas atļauju intelektuāļiem veikt ekspertīzi visdažādākajās zināšanu un praktiskās darbības jomās, un tajā skaitā arī politikā. Par valsts politiskās varas, tā teikt, sociālās koķetēšanas vienīgo auditoriju kļuva „vienkāršā tauta”, „vidusmēra cilvēki”, „parastie cilvēki”. Tātad - antiindivīdu masu elektorāts.

Rietumos no XX gs. 70. gadiem valda pesimistisks viedoklis par intelektuāļu marginalizāciju -norobežošanos šaurās profesionālās darbības sfērās. Iemesli tam vairāki.

Pirmkārt, izmainījās intelektuālās diskusijas. Jaunie mediji, pievēršoties „glamūrai” tematikai un izpatīkot patērētāju sabiedrības „vienkāršajiem lasītājiem”, mazina rakstītā vārda un preses idejiski konstruktīvo lomu vispār, un intelektuāļiem nav vairs iespējams ietekmēt sabiedrisko domu. Ja kāds intelektuālis tomēr iegūst iespēju medijos izteikt savu viedokli, tad tikai par „dzīves sīkumiem”un konformistiskām visiem tīkamām idejām, bet nevis aktuāliem sociāli politiskajiem jautājumiem.

Otrkārt, devalvējās pats termins „intelektuālis”, jo intelektuāļi tagad ir masveida parādība -universitātēs profesoru skaits ir grandiozs.

Treškārt, intelektuāļi ne reti ir angažēti. Ar viņiem „vienojās” gan politiskās organizācijas un valdība, gan biznesa struktūras. Intelektuāļi vienmēr bija savā ziņā disidenti. Mūsdienās tas vairs nav gandrīz nemaz konstatējams/6/.

Krieviju nākas atzīt par termina „inteliģence” dzimteni. Populārs ir viedoklis par krievu inteliģences identiskās pašapziņas spilgtāko iezīmi - savas tautas „glābēja” misiju /5/.

Krievu inteliģences ģenēzē noteikti liela loma bija franču kultūrā sastopamajiem procesiem intelektuāļu darbībā, īpaši franču filosofu ieguldījumam, izstrādājot priekšstatus par sabiedrības uzbūvi un sociālās esamības mehānismu funkcionēšanu. Kā zināms, franču kultūras ietekme uz krievu aristokrātiju savā laikā bija ļoti liela.

Par krievu inteliģences pirmo paaudzi uzskata t.s. liekos cilvēkus, kurus daiļliteratūrā simbolizē tādi tēli kā Čackis, Oņegins, Pečorins. Viņu garīgās tieksmes, respektīvi, valstij nevajadzīgu un lieku cilvēku apziņu, lielā mērā nosacīja Krievijas realitātes - dziļā plaisa starp sociālajiem ideāliem (arī franču variantā) un dzīves reālo stāvokli feodāli dzimtbūtnieciskajā Krievijā.

Kā zināms, Lielajā Franču revolūcijā franču intelektuāļiem bija milzīga ietekme. Par līdzīgu ietekmi un konkrētu līdzdalību varas realizācijā sapņoja arī „liekie cilvēki”. Krievu inteliģences galvenā funkcija vienmēr ir bijusi savas valsts sabiedriskās dzīves modernizācija, kas praktiski nozīmē savas kultūras vesternizāciju. Krievu inteliģence nepārvaldīja valsts administratīvās sviras, taču tai vienmēr ir bijusi milzīga garīgā vara - iespējas formulēt idejisko karkasu, kas nosacīja politiskās telpas struktūru.

Krievu inteliģence vienmēr ir kontrolējusi publisko ideju telpu, tādējādi virzot gan stratēģiskos, gan taktiskos procesus sociuma komunikācijā. Tas noticis tāpēc, ka krievu visdažādākajos sociālajos slāņos nav pieņemts risināt problēmas ar politiskiem līdzekļiem. Krievu cilvēks parasti cenšas visu nokārtot tiešā kontaktā ar administratīvās varas pārstāvjiem, ne reti viņus uzpērkot, izmantojot personiskos un neformālos sakarus, sliktākajā gadījumā - organizējot pret administrāciju dumpi. Krievu kultūrā vāji ir attīstīta atziņa par iespēju izmantot politiskās cīņas formas savu interešu aizstāvēšanā.

1/ Skat.: Oakeshott M. The Masses in Representative Democracy/ Freedom and Serfdom. Ed.A.Hundt. Dordrecht, 1961.

2/ Skat.: EayMaH 3. Bbirogbi h rogep^KH CBo6ogbi. http://www.polit.ru/research/2006/01/23/bauman.html.

3/ Skat.: Бауман З. Законодатели и толкователи: культура как идеология интеллектуалов. http://www.nlo.magazine.ru/philosoph/inostr/inostr56.html

4/ Skat.: Рассел Б. Мудрость Запада. Просвечение и романтизм. http://www.gumer.info 5/ Latv.val.plašāk skat.: Priedītis A. Kultūru dialogs: interkulturālās komunikācijas vēsture un teorija. R., Pasaules kultūru fonds, 2006, 160.-170.lpp. http://www.spidolastelpa.narod.ru 6/ Skat.: Шарль К. Интеллектуалы во Франции. М., Новое издательство, 2005.

Komunikācijās auditorija: sabiedrība

Domāt ir vieglāk nekā dzīvot.

Hose Ortega-i-Gasets

Saprātīgi cilvēki piemērojās apkārtējai pasaulei.

Nesaprātīgi cilvēki pasauli pieskaņo sev. Lūk, kāpēc progresu

nosaka nesaprātīgu cilvēku darbība.

Džordžs Bernards Šovs

Par atsevišķiem jautājumiem netiek diskutēts. Tā, piemēram, neviens necentīsies apšaubīt sabiedrības organisko saistību ar komunikāciju, kā arī sabiedrības un komunikācijas savstarpējo pakārtotību. Respektīvi, to, ka sabiedrība ietekmē komunikāciju tik pat lielā mērā kā komunikācija ir spējīga ietekmēt sabiedrību, jo, mainoties komunikācijas formām un līdzekļiem, sabiedrībā mainās visdažādākās parādības un varas izpausmes, kas savukārt stimulē novitātes komunikācijā (tās noteikumos, iekšējā kārtībā u.tml.). Diskusijai par sabiedrības un komunikācijas saistību savā veidā punktu pielika Herberta Maršala Makluena slavenā atziņa „The Medium is the Massage” (1967), kad pats medijs funkcionē kā noteikts paziņojums sabiedrībai. Tātad komunikācijas tehniskais līdzeklis („dzelži”, „metāla kaste”) pats par sevi jau sniedz cilvēkiem zināmu informāciju, zināmu saturu, izraisa zināmas asociācijas, emocijas.

Tagad nenākas šaubīties par to, vai komunikācija ir sociāls process. Atbilde ir apstiprinoša. Aksiomātiska ir atziņa, ka komunikācijas formas un līdzekļi izmaina sabiedrisko dzīvi. Uzskatāmi piemēri ir radio, TV, Internets, kā rezultātā izmainījās sabiedrības valoda/diskurss. Komunikācija ir kļuvusi par transvēsturisku izpausmi, veidojot kopēju komunikatīvo kultūru planetārā mērogā.

Tā, piemēram, sabiedrībā relatīvi globālā mērogā jauns komunikācijas modelis radās saskaņā ar subjektivitātes principa ieviešanos un nostiprināšanos Jaunajos laikos, veicinot sociuma sociālo diferenciāciju. Par koncepta „sabiedrība” pamatu faktiski kļuva subjektu/cilvēku savstarpējo attiecību jauna izpratne. Par sabiedrību sāka uzskatīt tādu sociumu, kurā vara tiek ievēlēta, tirgus labumi un pakalpojumi ir visiem pieejami, pastāv visu kopīgo interešu publiskā sfēra. Sabiedrība tādējādi patiesībā sāka balstīties uz jauna tipa komunikāciju, kuras centrā izvirzījās atsevišķi indivīdi un viņu savstarpējā saziņa jaunā formā.

Par subjektivitātes principa lomu komunikācijas vēsturiskajā virzībā nākas runāt tāpēc, ka tā bija jauna indivīda izvēles iespēja - individuālās stratēģijas iespēja uzvedībā, rīcībā, saziņā. Pirms tam viduslaikos komunikācijas pamatā bija kārtas hierarhiskās struktūras. Cilvēka komunikatīvās iespējas un perspektīvas bija atkarīgas no sociālā stāvokļa. Cilvēks komunikācijas procesā no sava sociālā stāvokļa nevarēja izvairīties, un tas organiski atspoguļojās komunikācijā. Jaunajos laikos izveidojās cita hierarhiskā struktūra - profesionālā, „tematiskā” (ekonomika, politika, izglītība, zinātne, māksla u.c.).

Jaunajos laikos no vecākiem „mantotā” sociālā statusa vietā veiksmīgas karjeras ceļā var iegūt jaunu statusu, jo cilvēka dzīvē viss ir kļuvis atkarīgs no viņa paša un viņa veiksmes dzīvē. Jaunajos laikos komunikāciju nosaka sabiedriskās vērtības un normas, kuras indivīds apgūst socializācijas un inkulturācijas procesā. Jaunajos laikos komunikāciju ietekmē universiāli komunikācijas līdzekļi - mediji, nacionālā valoda. Teiksim, XIX gs. „mūsdienīgumu” (modernity) sabiedrības dzīvē ieviesa cilvēki, kuri nebija savā izaugsmē atkarīgi no sociālās izcelsmes un kārtas.

Pašnovērtējums, pašapziņa, paškritika Jaunajos laikos izmainījās atkarībā no jaunajiem komunikatīvajiem nosacījumiem. Indivīda loma un iespējas paplašinājās, taču paplašinājās arī sociālā determinētība. Indivīds bija atkarīgs no citiem - no sabiedrības viedokļa, no profesionālās korporācijas viedokļa. Kultūras formas, kuras ietekmēja indivīdu un komunikāciju, bija citas, salīdzinot ar viduslaikiem. Cits bija kultūras komunikatīvais konteksts. Tā, piemēram, Jaunajos laikos kapitālisms radīja bohēmu, avangardu, nihīlistus, jo deva naudas līdzekļus, respektīvi, neatkarību. Jauno laiku kultūras nihīlisti/pesimisti idejiski sasaucās ar Platonu, Augustīnu, Russo, Šopenhaueru, Nīči, Špengleru, Tomasu S.Eliotu. XVII-XVIII gs.dominēja viedoklis, ka tā laika kultūra ievērojami atpaliek no antikās kultūras. Par to, piemēram, rakstīja Dž. Sfits.

Kultūras optimisti vienmēr ir bijuši mazākumā. Frankfurtes skolas pārstāvji Makss Horkhaimers, Teodors Adorno, Herberts Markūze dzēlīgi izsacījās par tirgus un tajā skaitā masu komunikācijas līdzekļu negatīvo ietekmi uz kultūru. Teodors Adorno izjuta alerģiju pret džezu, rokenrolu. Jauno laiku masu kultura un masu komunikācija joprojām ir pesimistu kritikas galvenais objekts. Sastopams viedoklis, ka šodien masu kultūras un masu komunikācijas jēdzienu var attiecināt tikai uz TV un sportu, atspoguļojot masu gaumi. TV to nosaka konkurences trūkums. Konkurences trūkums veicina masu gaumes turpināšanos.

Niklass Lūmans, kurš jau savas zinātniskās karjeras sākumā bija nolēmis savu dzīvi veltīt sabiedrības izpētei un mūža beigās publicēja plašu darbu „Sabiedrība”, par sabiedrības termina galveno faktoru izvirzīja komunikāciju. Atkarībā no tā, kā definē komunikāciju, definē arī sabiedrību un tās robežas, jo sabiedrību raksturo tās iekšējais sistēmiskums. Faktiski N.Lūmanam ir divi sabiedrības kritēriji - komunikācija un sistēmiskums. Komunikācija tiek traktēta kā nepārtraukts vienots process, jo viens atsevišķs komunikācijas akts ir vienots ar iepriekšējo komunikācijas aktu un stimulē jaunu komunikācijas aktu /1/.

Labi ir zināms, ka katram saziņas tipam atbilst noteikts sabiedriskās kopības tips. Tā, piemēram, komunikācija „no mutes mutē” tūlīt asociējās ar „pūli”. Savukārt komunikācija ar preses starpniecību - „publiku”. Neviens neteiks, ka „pūlis” komunicē ar Internetu.

Katra komunikācijas forma un līdzeklis rada savu līderi - reportieri, publicistu, komentētāju. Internets ir radījis blogeri. Tāpēc tagad secinājums ir labi zināms un praktiski pārbaudīts: komunikācijas formu un līdzekļu attīstība nosaka sociālos procesus un kolektīvās iedvesmošanas paņēmienus un veidus, komunikācijas intelektuālo klimatu sabiedrībā.

Elementārākais, populārākais un universālākais komunikācijas līmenis ir saruna, kas ir konstatējama katrā cilvēku kolektīvā un katrā kultūrā. Protams, interesanta būtu sarunas vēsture

- kulturoloģiski salīdzinošā vēsture, par kuras vilinošo saturu sapņoja Gabriels Tards (18431904). Viņš franču socioloģijā tiek atzīts par masu komunikācijas teorijas pamatlicēju. Jurgens Hābermass vērtējumu paplašina, Tardu uzskatot par masu kultūras un sabiedriskās domas pētniecības pamatlicēju Rietumos vispār. G.Tards Franču Lielās revolūcijas dalībniekus sauca par dedzinātāju, laupītāju, slepkavu, hanibalu pūli. Viņš par pūli rakstīja nesaudzīgi atklāti. Pūlim vienmēr piemīt mītu dievināšana, pārsteidzoša neiecietība, smieklīgs lepnums, slimīgs jutekliskums, atbildības trūkums, ko veicina visvarenības ilūzija, mēra sajūtas pilnīgs zudums, nespēja domāt racionāli. G.Tards bija pārliecināts, ka tāpat kā eksistē tehnikas un ražošanas veidu attīstības vēsture analoģiski ir iespējama arī komunikācijas vēsture, kura pamatā sākās ar tādu formu kā saruna.

Sarunas saturā atspoguļojās cilvēka valodas kultūra, erudīcija, uzskati, šarms, mīmika, ķermeņa pozas. Dažādas mēdz būt sarunas funkcijas, apliecinot, piemēram, vienlīdzību, garīgo apmierinājumu, idejisko iedvesmošanu, pārākumu, augstprātību, nicinājumu utt.

Cilvēces vēsturē savdabīga kultūras forma vienmēr ir bijusi telpa sarunām. Tāda speciāla telpa sarunām bija senajiem grieķiem un romiešiem. Itāļu, franču aristokrātija XIV gs. radīja salonu, kuru vēlāk glorificēja buržuāzija. Pūlis, tauta, „vienkāršie cilvēki” izmanto krogu, bistro, kafejnīcu. Mūsdienu ierēdņiem ofisos ir speciālas pārrunu telpas darbam ar klientiem un kolēģiem. Kā 2008.gada sākumā noskaidroja Latvijas tautas naudas pareizas izlietošanas kontrolētāji, alkātīgie latviešu ierēdņi ir pasākuši darbu ar kolēģiem par nodokļu maksātāju naudu organizēt restorānos „darījuma vakariņu” formā.

Atsevišķās kultūrās sarunas var uzskatīt par intelektuālās pilnveidošanās avotu (ebreju kultūrā), valodas pilnveidošanas līdzekli, ieroci pret absolūto varu (parlamentārās iekārtās). Sarunu intensitāte ir atkarīga no uzskatu maiņas un atšķirīgo viedokļu konfrontācijas: jo domājošāki un idejiski patstāvīgāki ir sarunas dalībnieki, jo saruna būs intensīvāka. Īpaši spilgti sarunu poētika var atspoguļoties filosofijā, daiļliteratūrā. Sarunas var iegūt zināmas kompetences auru. Tā tas notiek tajos gadījumos, ja kāds sarunas pratējs kļūst slavens orators, sabiedrībā iegūst noteiktu reputāciju un galu galā sāk apdraudēt varu. Ne velti vēsturē ir ne mazums piemēru, kad vara vajā oratorus. Memuāros ir lasāms, ka Latvijas parlamentāriešu aprobežotais vairākums tūlīt pēc „neatkarības” atgūšanas speciāli pieņēma dažus likumus, lai atbrīvotos no deputāta profesora Jura Bojāra, kā arī Alfrēda Rubika, kuru intelektuālais un oratoriskais pārākums ir acīmredzams.

Komunikācijas vēsturē, tā teikt, nākamā attīstības pakāpe ir rakstība, kas manāmi ietekmē sarunas turpmāko likteni.

Īpaši jūtami sarunas likteni ietekmēja laikraksti. Laikraksti savu gaitu sāka kā sarunu un vēstuļu atbalss, bet pakāpeniski, izmantojot visdažādākos literāri publicistiskos žanrus un stilistiku, izvērtās tik radikāli, ka sāka ietekmēt sarunas un saraksti.

Skeptiskākie prāti tāpēc saka - rakstība sagrauj sarunas! Žurnālisti pārņem savā varā lasītāju -lasītāja domas brīvību. Sākas manipulācijas. Kas to nosaka? Kas liek cilvēkiem ar laikrakstu rokās zaudēt idejisko patstāvību? Jautājums būtisks. Atbildi nākas meklēt cilvēku dabā -inertumā, pasivitātē, bailēs no jebkura veida piepūles.

Masu sabiedrības un masu komunikācijas rašanos veicināja dažādi faktori. Viens no tiem -sarunu aizstāšana ar presi, radio, TV, kad sarunu satura vietā stājās mediju radītais „sabiedriskais viedoklis”. Pazīstams ir teiciens: „Pietiek ar vienu spalvu, lai iekustinātu miljoniem mēles”. Mediji attieksmē pret vienu cilvēku nav afektīvi, jo var neizmainīt viņa viedokli. Viedoklis mainās, kad cilvēks sāk apspriest jauno tēzi ģimenē, draugu un kolēģu grupā.

Kā zināms, par cilvēka garīgo brīvību savs ieskats vienmēr ir bijis filosofijai, kas ne reti akcentē nepieciešamību saraut saites ar ārējo pasauli. Lai kļūtu pilnīgi brīvs, cilvēks ir spiests pārraut ķēdi, kas viņu saista ar pārējo pasauli.

Cilvēciskā izziņa vienmēr ir orientēta uz ārējo pasauli. Arī cilvēka praktiskās vajadzības ir atkarīgas no ārējās pasaules. Cilvēka intelektuālā ģenēze ir kaut kas līdzīgs prāta pieskaņojumam apkārtējai videi. Taču inkulturācijas un socializācijas laikā parādās arī pretējā tendence - uz sevi vērsta, introverta pozīcija, kas pavada un papildina ekstraverto pozīciju.

Kultūras evolūcijas gaitā introvertā pozīcija kļūst vadošā. Cilvēkam dabiski piemītošā ziņkāre sāk realizēties jaunos virzienos. Kā saka tādos gadījumos, antropoloģija (interese par cilvēku) nomaina kosmoloģiju (interesi par ārējo pasauli).

Reliģija oficiāli akceptēja pašizziņu. Prasība „iepazīsti pats sevi” reliģijā kļuva par kategorisku imperatīvu, augstāko reliģisko un morālo likumu. Tāda pati aina vērojama filosofijā. Sākumā sengrieķu filosofija interesējās par fizikālo universumu, dominēja kosmoloģija. Tad sekoja izpratne, ka dabas pasaules noslēpumus nevar izzināt, neizzinot cilvēka noslēpumu.

Šajā sakarā filosofijas vēsturē tiek atzīts, ka tieša pāreja no kosmoloģijas uz antropoloģiju aizsākās Sokrāta mācībā, bet Heraklīts iezīmēja robežu starp kosmoloģiju un antropoloģiju. Sokrāts secina, ka cilvēks ir spējīgs atbildēt uz saprātīgu jautājumu. Cilvēks ir spējīgs sniegt atbildi pats sev un citiem. Augustīns nosodīja pirmskristiānisko filosofiju, kura pasludina prāta visvarenību. Tādējādi viss tiek apgriezts pretējā virzienā. Tas, ar ko lepojās cilvēks, tika pasludināts par vislielāko ļaunumu - cilvēka noslēpumu spēj izzināt tikai reliģija.

Cilvēks ne tikai izjūt un uztver fizikālo pasauli, bet arī to „pārdomā” ar paša izstrādātas simboliskās sistēmas (valodas, mīta, mākslas, reliģijas, mediju) palīdzību. Citiem vārdiem sakot, cilvēks analizē ar prātu ārējās pasaules kairinājumus. Jo vairāk pieaug cilvēka simboliskā aktivitāte, jo viņš vairāk attālinās no fizikālās pasaules, mūsdienās nonākot līdz tai pakāpei, kuru apzīmē ar vārdiem „virtuālā realitāte”.

Tā vietā, lai pievērstos reālajām lietām, cilvēks pievēršās pats sev. Mākslīgais vidutājs -simboliskā sistēma - ir kļuvusi par cilvēka garīgās pasaules neatņemamu sastāvdaļu. Aktuāls ir Epitekta teiciens: „Tas, kas cilvēku satrauc un traucē viņam, nav lietas, bet gan viņa domas un fantāzijas par lietām”. XX gs. amerikāņu zinātnieki Epitekta domā atspoguļoto formulē simboliskā interakcionisma teorijā, kas tagad ieņem kardinālu vietu sabiedriskās apziņas izpratnē un masu komunikācijas teorijā.

Aizvadītajos apmēram 200 gados, tātad divos gadsimtos (8-9 paaudžu laikā) sabiedrības dzīvē ir notikušas grandiozas izmaiņas. Cilvēki pirms tam dzīvoja bez radikālām pārmaiņām gadu tūkstošiem ilgi. Vēsturnieki ir noskaidrojuši, ka Romas impērijas, Ķīnas, Indijas dzīves līmenis un nacionālā iekšējā kopprodukta apjoms mūsu ēras sākumā bija tāds pats kā XVIII gadsimtā. Tātad gandrīz divus gadu tūkstošus cilvēku dzīvē uz mūsu planētas nekas būtisks neizmainījās viņu ražošanas veidā, pārticībā, bagātībā. Nekas neizmainījās arī komunikācijas sfērā, jo saziņas formas saglabājās nemainīgas.

Labi ir zināms, ka gadu tūkstošiem planētas iedzīvotāju lielākā daļa (85-90 %) bija nodarbināti lauksaimniecībā. Pārējie bija amatnieki, tirgotāji, valdošā elite - valsts ierēdņi, karavīri, reliģijas darbinieki. Vēsturnieki uzskata, ka divus gadu tūkstošus arī cilvēku mūža vidējais ilgums 30 gadi lielā mērā nemainījās, bet dzimstība par 0,5- 1 % apsteidza mirstību, nodrošinot iedzīvotāju skaita pakāpeniski mērenu un stabilu pieaugumu. Eiropas „demogrāfiskais sprādziens” XIX gs. (simts gadu laikā iedzīvotāju skaits palielinājās trīs reizes) un t.s. demogrāfiskās pārejas periods XX un XXI gs. (1950.-2050.g. planētas iedzīvotāju skaits palielinās 6-7 reizes) uz šī fona patiešām izskatās grandiozi, kā rezultātā vispirms radās masu komunikācija un pašlaik rodas jauna komunikācijas paradigma, kurai vēl nav izdomāts nosaukums.

Lauku iedzīvotāji bija analfabēti. Pilsētās visizglītotākie bija ierēdņi, reliģiskie darbinieki. Lasītpratēju un rakstītpratēju skaits (piem., Tuvajos Austrumos 4-12 %) arī nemainījās gadu tūkstošiem. Starptautiskā tirdzniecība arī manāmi neizmainījās un bija krasi ierobežota (1 % no pasaules kopprodukta). Tātad cilvēku dzīve bija stabila un nemainīga, laiks it kā stāvēja uz vietas. Starp citu, par laika mērīšanu cilvēki sāka interesēties tikai agrīnajos viduslaikos.

Vēsturnieki mīl uzburt dažādas salīdzinošas hipotēzes. Tā, piemēram, lai raksturotu dzīves nemainību, vēsturnieki domā, ka Romas impērijas iedzīvotājs arī XVII-XVIII gs. lieliski orientētos pasaulē, kurā nekas liels 1700-1800 gadu laikā nebija izmainījies. Skaidrs, ka pilnīgi savādāk Romas impērijas iedzīvotāja izpratne veidotos mūsdienās, kad dzīve ir izmainījusies, kā saka, līdz nepazīšanai.

Sabiedrība ir indivīdu mijiedarbības rezultāts. Mijiedarbība vienmēr notiek atbilstoši indivīdu noteiktām interesēm, ieinteresētībai vai noteikta mērķa dēļ. Indivīds kaut kāda viņam labi zināma iemesla dēļ darbojas kopā ar citu indivīdu vai citiem indivīdiem, darbojās pret citu vai citiem indivīdiem, darbojās priekš cita vai citiem indivīdiem.

Intereses, mērķi, tieksmes, psihiskie stāvokļi un kustības, kas formē iedarbību uz citiem vai veicina šīs iedarbības saņemšanu no citiem, zinātnē mēdz saukt par sabiedriskošanas saturu jeb sabiedriskošanas matēriju, kas vēl nav sociāla parādība. Bads, mīlestība, darbs, reliģiozitāte, tehnika, prāta darbības funkcijas un rezultāti vēl nav indivīda sabiedriskā esamība, kas būtu realizējusies noteiktās formās kopīgai pastāvēšanai, mijiedarbībai ar citiem indivīdiem. Sabiedrības pastāvēšana (sabiedriskošanās) rodas bezgalīgi daudzu realizētu dzīves formu rezultātā, kad indivīdi jutekli, abstrakti, momentā pārejošās vai ilgā, apzinātā vai neapzinātā, cēloniski nosacītā vai teleoloģiski noteiktā veidā rada īpašu vienotību, kurā viņu motīvi un intereses atrod savu iemiesojumu /2/.

Sabiedrībā komunikācijai ir sava demokrātiskā struktūra: indivīdam ir jāzina mērs saziņas laikā; viņš nedrīkst uzspiest saziņu citiem, pārkāpt starppersonālās komunikācijas normas. Šajā ziņā jāvalda zināmam postulātam: katram var būt tik liela brīvība, cik liela tā ir pieļaujama no otra cilvēka brīvības viedokļa. Kā atceramies, Pietuka Krustiņš konsekventi ignorēja šo postulātu komunikācijas procesā jebkurā sabiedrībā, jo lasīja savus dzejoļus, pilnīgi nerēķinoties ar citu nevēlēšanos tos klausīties...

Komunikācija nav tikai informācijas pārraidīšana un uztveršana. Saziņā ietilpst arī saziņas dalībnieku noteikts kompetences līmenis 1) konsensusa sasniegšanā, 2) valodisko normu ievērošanā. Taču arī minētais vēl nevar nodrošināt objektīvi pilnvērtīgu komunikāciju bez ideoloģiskajām manipulācijām, mītiem, nepatiesiem faktiem. Sabiedrībā komunikācija, savstarpējā sapratne parasti balstās uz noteiktiem savstarpēji atzītiem priekšnoteikumiem.

Tradicionāli šie priekšnoteikumi sākās ar valodas jautājuma atrisināšanu, respektīvi, komunikācijas dalībnieki vienojās par jēdzienu un terminu lietošanu, kā tas, piemēram, uzskatāmi atspoguļojās likumdošanā, kad likuma preambulā tiek izskaidroti turpmāk lietotie termini.

Sabiedrībā, neskatoties uz savstarpējās vienošanās elementāro prasību, ne reti mēdz runāt katrs savā valodā, - politiķi, zinātnieki, biznesmeņi, tehnokrāti katrs var izteikties savos vārdos, nerodot kopēju valodu. Tas, protams, nevar neatsaukties uz dzīves norisēm. Ne velti ikdienišķajā apziņā figurē prātojums, ka kopējas valodas trūkums ir viena no lielākajām cilvēku dzīves nelaimēm.

Faktiski šī elementārā priekšnosacījuma ignorēšana ir izplatīta parādība un saistīta ar dažādu sabiedrības grupu, indivīdu ambīcijām, nevēloties lietot „citu” valodu u.tml. Ambīciju apmierināšana, cīņa pret ambīcijām sabiedriskaj ā dzīvē ieņem lielu vietu, cenšoties nodrošināt komunikācijas normālu procesu.

Komunikācija ir cieši vienota ar sabiedrībā pastāvošajām vērtībām. Tikumiskajā sfērā, kura balstās uz mīlestības un naida principiem, nākas atzīt cita „Es” tiesības un jāapzinās savas tiesības. Saziņu galvenokārt ietekmē morālās vērtības, tolerances izpratne, cieņa, uzticība, ticība. Sabiedrībā pastāvošās morālās attiecības ļoti būtiski ietekmē komunikāciju. Morālo attiecību pamatā ir zināma idealizācija, idealizējot patiesīgumu kā „tīru” un autonomu izpausmi, kura stāv pāri sociālo grupu vērtībām un ir atkarīga tikai no cilvēka gribaspēka respektēt augstos morāles principus. Patiesīguma konceptā ietilpst otra cilvēka tiesību un brīvību izpratne, akceptēšana, ļaunuma un nepatiesības noliegšana.

Sabiedrībā saziņa balstās arī uz tiesiskajām vērtībām, garīgās vienotības un sociālās integrācijas izpratni. Sociālajā saziņā būtiska loma ir varai. Vara sākotnēji balstījās uz spēku un piespiešanu. Cilvēces vēsturiskajā gaitā varas galvenā funkcija kļuva kontrole un vadīšana, balstoties uz pavalstnieku garīgo lojalitāti un leģitimitāti. Vara var pastāvēt tikai tad, ja tai ir sabiedrības garīgs atbalsts.

Sabiedrība vienmēr izstrādā savus varas kontroles institūtus un mehānismus, pie kuriem pieder, piemēram, mūsdienu sabiedrības vēršanās pret cenzūru un vārda brīvības ierobežošanu. Savukārt vara mīl sevi maksimāli realizēt „tīrā” (voluntārā) veidā, kas noved pie tirānijas un sagrauj sabiedrības garīgo atbalstu.

Cilvēces attīstība tajā ļaužu daļā, kuru kultūra nebalstās uz homeostāzes principu, nepārtraukti ir atkarīga no atjaunināšanos divos virzienos - antropoloģiskajā un tehniskajā. Rodas jaunas paaudzes, un rodas arī jauna tehnika, kura ietekmē cilvēku attīstību arī antropoloģiski fizioloģiskajā ziņā. Cilvēki ir izgudrojuši jaunas mašīnas/tehniku un pēc tam ir spiesti adaptēties jauno mašīnu/tehnikas vidē. Daudzi tagad ir spiesti apgūt datorus, lai nodrošinātu savu eksistenci. Komunikācijas jomā cilvēkiem kādreiz vajadzēja pierast pie Gūtenberga izgudrotās iespiedmašīnas produkcijas un XX gs. pie TV klātbūtnes pat ikdienas norisēs.

Informatīvi komunikatīvās tehnoloģijas (IKT) ietekme uz sabiedrību tagad ir vispārzināma lieta, radot jaunas cilvēciskās īpašības un kompetences. Taču faktiski IKT ietekme ir vēl plašāka. IKT stimulē jaunas valodas rašanos, aprakstot dažādas parādības. Labi ir izprasta IKT ietekme uz sociālajām un humanitārajām zināšanām, kuras, piemēram, pārskata savu terminoloģisko un metodoloģisko aparātu no komunikācijas teorijas viedokļa. Piemēram, radušās ir tādas jaunas zinātniskās disciplīnas kā sociālā komunikācija, mārketinga komunikācija, Public Relations u.c.

IKT izmaina cilvēka darbības veidu nomenklatūru. Dators, Internets cilvēkā attīsta telpisko domāšanu, kas ir nepieciešama darbā ar „ekrāna tehnoloģijām”. Elektroniskā vide, elektroniskā darbavieta, elektroniskais ofiss, - tie ir jēdzieni, kuri šodien aptver konkrētu darbību un noteiktus procesus sabiedrības dzīvē. Korporatīvie portāli, kuros kāda institūcija ievieto informāciju un informācijas apjoms raksturo šīs institūcijas darba produktivitāti ne tikai tekošajā laikā (šodien paveikto), bet arī var atspoguļot uzdevumus perspektīvā. Vispār institūcijas darbības rādītājs var būt tās mājas lapa Internetā. Ja tā tiek papildināta regulāri, tad rodas priekšstats par institūcijas darbības regularitāti. Ja netiek papildināta regulāri, attiecīgā institūcija zaudē sabiedrības interesi.

Mūsdienu laikmets ir pretrunīgs. Tā apzīmējumā lieto „smagus” jēdzienus: liberālās demokrātijas laikmets, postindustriālisma laikmets, informācijas sabiedrības laikmets, kognitīvā kapitālisma laikmets, zināšanu ekonomikas laikmets utt. Mediji nepārtraukti fantastiskā toņkārtā atgādina, ka mēs tuvojamies informācijas ērai, elektroniskās sabiedrības ērai, kurā dzīvos jauna tipa cilvēki. Tas var daudzus sabiedrības pārstāvjus atbaidīt iedziļināties aktuālajās norisēs un tajās saskatīt kaut kādu perspektīvu savai dzīvei. Mūsdienu sabiedrībā, tā vien bieži liekas, vispār nav pieņemts interesēties par laikmeta būtību. Mūsdienās cilvēki ir pārtraukuši interesēties par savas dzīves pamatvirzību un pamatbūtību, iespējams, galvenokārt tāpēc, ka viss ātri mainās un viss ir lielā mērā komplicēts, ka nav vērts tērēt intelektuālo enerģiju un laiku. Nākas tāpēc dzīvot, paļaujoties uz racionālā saglabāšanos cilvēces vēsturiskajā virzībā.

Tā, piemēram, Japānas iedzīvotāji informācijas sabiedrības koncepciju pieņēma jau XX gs. 60.gados. Jēdzienu „informācijas sabiedrība” pirmais esot lietojis prof. J.Hajaši savā ziņojumā valdībai par informācijas lomu sabiedrībā. Tas notika 1969.gadā. Viņš par informācijas sabiedrību dēvēja tādu sabiedrību, kurā priekšplānā izvirzās kompjuterizācijas process, dodot cilvēkiem iespēju plaši izmantot informāciju, atbrīvo viņus no rutīnas darba, nodrošina ražošanas augstu automatizāciju, kā rezultātā saražotā produkcija kļūst informatīvi ietilpīgāka un vispār sāk dominēt „informatīvi produkti”. Japāņu zinātnieki informācijas sabiedrības jēdzienu lietoja ekonomiskā kontekstā, kā arī futuroloģiskā aspektā. Tika paredzēts, ka informācijas sabiedrība būs bezšķiru sabiedrība un bezkonfliktu sabiedrība ar nelielu varas aparātu. Galvenā vērtība būs laiks, bet nevis prece, kā tas ir industriālajā sabiedrībā

Mūsdienu pasaulē diskusija par informācijas sabiedrību turpinās. Par informācijas sabiedrību ir sarakstītas daudzas grāmatas, raksti. Taču vienprātības maz. Vienprātība sastopama tikai par to, ka informācija ir kaut kas sevišķs cilvēku dzīvē un informācijai arī turpmāk būs milzīga loma. Vienprātība ir arī par informācijas tehnoloģiju milzīgajām perspektīvām, kas var novest līdz daudzu darba veidu atmiršanai, pilnīgi automatizētai ražošanai, globāliem sakariem un planetāri globālai informācijas apmaiņai.

Par informācijas sabiedrību var dēvēt tādu sabiedrību, kurā darbalaika un brīvā laika lielākā daļa tiek veltīta informācijas „ražošanai” un lietošanai. Tādā gadījumā attieksme pret informāciju ir tāda pati kā attieksme pret zināšanām, proti, zināšanas vienmēr baltās uz informāciju un tādēļ zināšanas un informācija ir jāvērtē kā līdzvērtīgi fenomeni.

Informācijas laikmeta analīze notiek visdažādākajos aspektos: 1) ekonomiskajā, apcerot, piemēram, informācijas vērtības jautājumus; 2) sociālajā, priekšroku dodot tematikai par bezdarba un apkalpojošās sfēras pieaugumu informācijas laikmetā; 3) ģeogrāfiskajā, kad par informācijas telpu kļūst kosmoss; 4) garīgajā kultūrā, kad nākas runāt par mediju ietekmes milzīgo pieaugumu.

Atsevišķs problēmu loks ir saistīts ar informācijas izpratni. Galvenie jautājumi ir par to, kas ir informācija, vai informācijas pieaugums/pieejamība palielina cilvēku informētību, kāda informācija tiek saglabāta, kā mūsdienu zinātne izturās pret informāciju, vai zinātnei, piemēram, interesē tas, ka informācijai ir sava noteikta jēga un priekšmets, informācija var būt gan ziņas par kaut ko, gan pamācība noteiktai rīcībai, vadīšanai u.tml.

Informācijai ir vairākas ekonomiskās iezīmes. Zinātnieki izvirza visdažādākās teorijas par informācijas vērtību un izplatību, par izejas bāzi pieņemot elementāras tēzes. Piemēram, ka informācijai ir ekonomiskā vērtība un informācijas izmantošanā ir jāiztērē noteikti līdzekļi. Tāpat tēzi, ka indivīdi katrs var lietot atšķirīgu informāciju un informācijas brīvais tirgus neveicina attiecīgo resursu efektīvu sadali, tāpēc nepieciešama noteikta koordinācija.

Visbiežāk nav iespējams noteikt informācijas lietotājus. Informācijas autors/ražotājs iepriekš nevar pateikt, kas lietos viņa informāciju. Protams, informācijas plūsmu var regulēt, precīzi fiksējot tās adresātu. Taču šajā gadījumā runa ir par funkcionāli specifisku informāciju.

Informācijai nav iespējams precīzi noteikt cenu. Informācijas tirgū vadās no veselā saprāta: prece maksā tik daudz, cik daudz par to maksā.

Nav noteiktības jautājumā par informācijas lietderību. Jo vecāks priekšmets antikvariātā, jo tas var vairāk maksāt. Informācijas jomā šī pieeja ne vienmēr ir perspektīva. Informācija nenolietojās materiāli empīriskajā ziņā, kā nolietojās darbagaldi, mašīnas. Informācija morāli nenoveco, kā var novecot pirmās paaudzes datori, lidmašīnas, automašīnas utt. Taču informācijas lietderība ar laiku var samazināties. Vispār jautājums par informācijas lietderību ir diskutabls. Vēsturniekam arhīvā atrastā informācija var būt ļoti vērtīga. Medijus savukārt neinteresē „veci” notikumi.

Informācijas sfērā lielu nozīmi iegūst visdažādākā rakstura „filtri” - informācijas atsijāšanas mehānismi plašajā informācijas plūsmā.

Informācijas klātbūtne ir cilvēku zināšanās. To apliecina zināšanu tipoloģija, jo zināšanas var iedalīt vairākās grupās: fundamentālās, lietišķās, saturiski informatīvās, metodoloģiskās jeb instrumentālās, abstraktās, konkrētās (piem., statistika). Pie tam mūsdienu sabiedrībā zaudē aktualitāti vēsturiski klasiskais princips, ka zināšanas ir vienotas ar personību un tā prāta formēšanos. Mūsdienās zināšanas kļūst par preci, kuras mērķis ir radīt citas preces. Zināšanas tiek ražotas, lai tās pārdotu. Zināšanas kā informatīva tipa prece kļūst par galveno spēku cīņā par varu, un zinātnes attīstību vairs nesekmē „efektivitātes pozitīvisms”, kā zinātnes tradicionālo mērķi palīdzēt cilvēkiem dēvē Ž.F.Liotārs/3/.

Informācija nav stabila, pārnēsājama un saglabājama izpausme. Informācija ir notikums, kurš iegūst informatīvo jēgu, kā arī var zaudēt informatīvo jēgu. Informācija ir kaut kas netverams, -tai nav noteikta uzturēšanās vieta un pastāvēšanas laiks. Informācija ir kaut kas tāds, kam ir informatīvs efekts. Kā uzskata N.Lūmans, informācija ir kļuvusi sabiedrībā par zināmu kulta priekšmetu, pateicoties savai divpusībai. Viņaprāt informācija ir divpusīga - tā var būt pievilcīga un var būt atbaidoša. Informācija ir „paradoksāla komunikācija”, jo cilvēkos veicina gan pārliecību, gan šaubas. Pēc informācijas akta informācija zaudē savu kvalitāti: var atkārtot tās saturu, bet ne efektivitāti. Informācijas galvenā misija ir efektivitāte.

Būtiska ir informācijas saistība ar lēmumu pieņemšanu, kas vienmēr ir atkarīga no cilvēku rīcībā esošās informācijas - precīzāk, informācijas sekmētajām zināšanām. Lēmuma pieņemšana balstās uz noteiktu izvēli, izvēloties vienu variantu no iespējamajām alternatīvām. Pie tam lēmuma pieņešana katru reizi ir racionālisma un irracionālisma zināma konfrontācija: objektīva informācija/zināšanas saduras ar lēmuma pieņēmēja intuīciju, gribu.

Interesanti, ka vēsturiski sabiedrības struktūras arvien vairāk un vairāk izmainās lēmumu pieņemšanas ceļā, bet nevis organiski, dabiski. Piemēram, mūsdienu sabiedrībā visas pārmaiņas pa lielākai daļai notiek pēc attiecīgo lēmumu pieņemšanas. Tātad informētības jeb zināšanu rezultātā. Pat par bērnu skaitu jaunajā ģimenē tagad tiek pieņemts lēmums...

Tiek uzskatīts, ka lēmumu pieņemšanas „maratons” (viens lēmums tūlīt liek pieņemt citus lēmumus) veicina risku, bet tāpēc var runāt par „riska sabiedrības” izveidošanos mūsdienās. Turklāt lēmumu pieņemšanas kardinālā loma atsaucas uz sabiedrības locekļu līdzdalības iespējām, - cilvēka lomu sabiedrībā nosaka viņa iespējas piedalīties lēmumu pieņemšanā. Lēmumu pieņemšana nosaka komunikāciju. Informācija kļūst informācija tikai tad, kad to pieprasa. Bibliotēkās un arhīvos glabātā informācija kļūst aktuāla tikai tad, ja to pieprasa. Bet tam ir ir vajadzīgs speciāls lēmums.

Tagad runāt par informācijas sabiedrības veidošanos (tādas runas ir sastopamas ne tikai Latvijā) ir triviāli, jo saruna par šo tēmu apnicīgi turpinās gadus trīsdesmit un vairāk. Turklāt jau

XX gs. 50.un 60.gadu mijā amerikāņu sociologs Daniels Bells sāka lietot jēdzienu „postindustriālā sabiedrība”, galvenokārt raksturojot ASV kapitālisma jauno etapu. Viņa slavenā grāmata „The Coming of Post-industrial Society” iznāca 1973.gadā. Viņš cilvēces sabiedrības vēsturi iedalīja trijos posmos: agrārajā, industriālajā un postindustriālajā.

Postindustriālās sabiedrības centrā ir tehnoloģiskās iekārtas un preces. Industrializācijas līmenis nosaka sabiedrības sociālo struktūru. Postindustriālās sabiedrības galvenās iezīmes ir pāreja no preču ražošanas uz pakalpojumu ražošanu, teorētisko zināšanu lomas pieaugums, kad nostiprinās inteliģences vieta sabiedrībā, inovāciju avots ir teorētiskā kompetence, menedžmentā dominē intelektuālās tehnoloģijas un intuīciju nomaina algoritmi, matemātiskās formulas, spēles teorija, sistēmiskā analīze u.tml. 1980.gadā D.Bells izdeva grāmatu „The Social Framework of the Information Society”, kas iezīmēja zināmu terminoloģisko attīstību viņa veiktajā mūsdienu sabiedrības analizē.

Postindustriālās sabiedrības koncepciju Rietumos pilnveidoja A.Tofflers, Z.Bžezinskis, Dž.Gelbreits u.c. Viņi par postindustriālu sabiedrību uzskatīja tādu stāvokli, kad ir intelektuāli radošā darba masveidība, zinātniskās kompetences un informācijas augsts līmenis, augsti attīstīti ir komunikācijas līdzekļi, ekonomiskajā darbībā dominē apkalpojošā, zinātnes un izglītības sfēra,

salīdzinot ar rūpniecību un lauksaimniecību. Tādējādi atbilstoši izmainās sabiedrības šķiriskā struktūra. Priekšplānā izvirzās jauna šķira/sabiedrības daļa, kuras pārstāvji funkcionē kā konsultanti, eksperti, tehnokrāti, zinātniski tehniskie speciālisti.

XX gs. 70.-80.gados postindustriālās sabiedrības koncepcija attīstījās kā futuroloģiskā teorija, aprakstot jaunāko informācijas tehnoloģiju iedarbību uz sociumu. Tā, piemēram, D.Bells uzskatīja, ka postindustriālajā sabiedrībā dominē zinātniski teorētiskās zināšanas, kuras veicina inovācijas, kas savukārt ir galvenais dzinējspēks sabiedrībā. Postindustriālajā sabiedrībā centrālā figūra ir zinātnieks un viņa lietotās intelektuālās tehnoloģijas, kam D.Bells piešķīra lielu lomu. Intelektuālajām tehnoloģijām ir tāda pati lomā, kāda savā laikā bija visdažādākajām tehniskajām iekārtām. Intelektuālo tehnoloģiju galvenais realizētājs kļūst dators.

Visjaunākajā laikā ir sastopams ieteikums informācijas sabiedrības termina vietā labāk lietot terminu „zināšanu sabiedrība”, kas precīzāk raksturo jaunos apstākļus. Argumentācijā tiek uzsvērts, ka mūsdienās ir labi zināma teorētisko zināšanu loma. Teorētisko zināšanu klātbūtne ir viena no galvenajām mūsdienu sabiedrības īpašībām.

Pamatoti var rasties jautājumi, kas ir teorētiskās zināšanas un vai tās līdzdalība nebija sastopama arī citos laikmetos, bet tikai mūsdienās.

Termina „zināšanu sabiedrība” adepti par teorētiskajām zināšanām dēvē abstraktas, vispārinošas un kodētas zināšanas, kas pieejamas ar dažāda veida ziņu nesējiem/pārraidītājiem. Abstraktas teorētiskās zināšanas ir tāpēc, ka eksistē bez konkrēta pielietojuma. Vispārinošas šīs zināšanas ir tāpēc, ka saglabā savu esamību ārpus konkrētām norisēm. Šīs zināšanas sniedz grāmatas, raksti, mācību programmu realizācija u.c.

Iepriekšējos laikmetos esot dominējušas praktiskās un situatīvās zināšanas. Rūpniecisko revolūciju realizēja cilvēki, kuriem teorētiskās zināšanas neko nenozīmēja. Viņi vadījās no veselā saprāta nosacītā tehnicisma - tehnikas funkcionēšanas izjūtas. Izgudrotāji (piemēram, tvaika dzinēja) savus uzdevumus veica, balstoties uz praktiskajām metodēm, un viņi varēja nezināt teoriju. Pieredze, eksperiments, iemaņas, veselais saprāts dominēja lauksaimniecībā, celtniecībā, medicīnā.

Tagad visu inovāciju pamatā vispirms ir teorētiskie teksti - teorētiskās zināšanas. Tā tas ir ģenētikā, fizikā, matemātikā, ķīmijā, farmācijā, medicīnā. Šodien vispirms apgūst teorētiskās zināšanas, kuras pēc tam integrē praktiskajā darbībā, kura arī visbiežāk pati par sevi balstās uz visdažādākajām tehnoloģijām - modelēšanu, izmēģinājumiem, testiem u.tml.

Teorētiskās zināšanas nepieciešamas ne tikai zinātnē un tehnikā, bet arī politikā, ekonomikā, jo neko nevar panākt bez dažādu likumsakarību zināšanām - teorētiskās kompetences. Zinātnes likumi darbojās visās sfērās - materiālajā un garīgajā pasaulē. Sabiedrībā lēmumus šodien pieņem, balstoties uz refleksijām un nostādnēm, kad priekšroka tiek dota nevis impulsiem, tradīcijām, intuīcijai, bet teorijai - abstraktām un vispārinošām zināšanām.

XXI gs. speciālisti sāka lietot terminu „pakalpojumu ekonomika”. Tas notiek tāpēc, ka tirgū pastāvošajā preču apmaiņā par tirgus galveno elementu ir kļuvis pakalpojums jeb preces personalizācija, kad jaunu kontekstu iegūst preces pārdevēja un preces pircēja attiecības. Rodas jauni preces piedāvājuma veidi un jaunas tirdzniecības formas. Pie tam ap preci tiek savīts vesels pakalpojumu serviss ilgākam laikam. Preces pārdevēja un preces pircēja attiecības nebeidzās pēc pārdošanas-pirkšanas akta, bet turpinās arī pēc šī akta. Piemēram, t.s. klienta kartes pircēju piesaista veikalam, un veikals pircēju turpina informēt par savu darbību gadiem ilgi pēc pirmā pārdošanas-pirkšanas akta. Tāpēc mārketinga jaunajā komunikācijā liela loma ir pircēja iezīmēm

- pircēja simboliskajām, estētiskajām un cita veida estētiski psiholoģiskajām iezīmēm. Pircēja uzvedības kultūra mārketinga komunikācijā iegūst galveno lomu, un par komercijas galveno parametru kļūst dzīves stils un veids, bet nevis prece un pakalpojums. Tātad - sociāli kulturoloģiskie parametri.

Mūsdienās sastopami arī tādi apzīmējumi kā „riska sabiedrība” un „pieredzes sabiedrība”. Tos lieto vācu zinātnieki.

Viena no mūsdienu pasaules galvenajām iezīmēm ir dinamiskums un cilvēku spēja operatīvi adaptēties jaunajos apstākļos. Ar J.Gūtenberga tehniskā atklājuma grandiozajām iespējām cilvēki aprada apmēram tikai kādos 100 gados, kā secinājuši vēsturnieki. Interneta videi cilvēki pieskaņojās gandrīz momentā tik lielā mērā, ka bez Interneta sabiedrība nemaz vairs neprot funkcionēt. Atslēdzās elektriskā strāva, bojāti sakari, un tūlīt apstājās arī darbs, kurā Internets ir viens no galvenajiem instrumentiem. Ja nestrādā Internets, studenti nevar sagatavot kontroldarbus, kursadarbus...

Sociālo zinātņu pārstāvji izsakās, ka cilvēce pāriet no „materiālās” sabiedrības uz informatīvo sabiedrību, kad galvenais kļūst informācijas ražošana, izplatīšana un lietošana. Mūsdienu sabiedrība ir apradusi ar jauno stāvokli un jauno terminoloģiju, kuru papildinājis arī tāds vārds kā komunikācija. To tagad lieto ne tikai zinātniskajā leksikā, bet arī ikdienas sarunvalodā.

Sabiedrībā informācijas klātbūtne bija vienmēr sarunās uz ielas, mājās, darbā, bibliotēkā lasot grāmatu, laikrakstu, braucot tramvajā u.tml. Taču mūsdienās informācija ir izmainījusies kvalitatīvi. Piemēram, lai dotu triecienu kādai valstij, vispirms to nav jābombardē, bet gan vispirms ir jācenšās sabojāt, iznīcināt informatīvi tehnisko nodrošinājumu - datoru centrus, informācijas tīklu iekārtas utt.

1/ Skat.: HyMaH H. noH^rae o6^ecraa. - B kh.: npo6^eMM TeoperanecKon co^HO.ro^HH. Cn6., 1994. C.25-42.

2/ Skat.: 3nMMe^b r. H36paHHoe. T.2. Co3ep^HHe ®h3hh. M.: ropncr, 1996.

3/ Skat.: ^HOTap ^..-O. CocroHHHe nocrnogepHa. Cn6., 1998.

Komunikācijās sfēra

Vienīga patiesi īsta greznība - cilvēciskas saziņas greznība.

A.Sent-Ekziperi

Jebkura saziņa, kura neiedvesmo, notrulina.

F.Nīče

Mūsdienās attieksme pret komunikāciju ir ļoti izmainījusies, salīdzinot ar laiku pirms gadiem divdesmit, trīsdesmit un vēl senāku periodu. Pašlaik komunikācijas jēdziens sabiedriskajā diskursā noteikti ir viens no vispopulārākajiem jēdzieniem.

Ar vārdu „komunikācija” mēs sastopamies ik uz soļa. Pat žurnālistu leksikā tas ieņem stabilu vietu, nemaz jau nerunājot par tādām praktiskās un zinātniskās darbības jomām kā mārketings, reklāma, sabiedriskās attiecības (Public relations), politoloģija, socioloģija, psiholoģija, menedžments, politekonomija u.c. Medijos ir sastopami tādi leksiskie veidojumi kā „demokrātiska komunikācija”, „hierarhiska komunikācija”, „monoloģiska komunikācija”, komunikācijas īpašības sasaistot ar politisko iekārtu.

Tā, piemēram, medijos daudz tiek izsmejoši stāstīts par bijušo sociālisma zemju noslēgto komunikatīvo vidi, ar to apzīmējot informācijas trūkumu par dzīvi kapitālisma pasaulē. PSRS esot pastāvējusi „monoloģiskā komunikācija”, jo savu viedokli drīkstēja izteikt tikai varas pārstāvji.

Tiesa, padomju cilvēki patiešām dzīvoja relatīvi noslēgtā komunikatīvā vidē. Tomēr zināmā mērā noslēgtā komunikatīvā vidē dzīvoja arī Rietumu iedzīvotāji, jo viņi neko nezināja par dzīvi sociālisma zemēs. Piemēram, Rietumos izdotajās grāmatās nekas nebija teikts par jūgendstilu Krievijā, Latvijā. Rietumu sabiedrība neko nezināja par Rīgu - jūgenda arhitektūras pasaules metropoli. Pēc 1985.gada, kad tika mēģināts PSRS glābt no ekonomiskā sabrukuma, „perestroikas” viens no ideoloģiskajiem koponentiem kļuva „atklātība” (raacHocrb) - noslēgtās komunikatīvās vides likvidēšana.

Lai realizētu „atklātību”, Maskavā un citur daži masu informācijas līdzekļi (MIL) tika nodoti privātās rokās. Tā bija interesanta privatizācija. Privātie MIL saņēma valsts dotāciju, taču to vadītāji/īpašnieki drīkstēja sev paturēt visu peļņu. PSRS „aģitpropagandas mašīna” bija pirmais privatizācijas/”prihvatizācijas” objekts padomju varas laikā.

80.gadu beigās PSRS noslēgtās komunikatīvās telpas likvidēšanā iesaistījās amerikāņu specdienesti, tajā skaitā ar dažādu fondu starpniecību. „Sorosa fonda” saimnieks Dž.Soross 1989.gadā deva miljonu dolāru Interneta attīstībai. Viņam bija tikai viena prasība: „Izdariet tā, lai vēlēšanās uzvarētu vajadzīgie cilvēki” (no Internetā publicētajām Gļeba Pavlovska atmiņām).

Ko šodien dēvē par komunikāciju? Tātad, ko šodien dēvē par saskarsmi, saziņu, informācijas apmaiņu, ja vēlamies ar minētajiem vārdiem sononīmiski aizstāt terminu „komunikācija”

Pieeja ir visdažādākā. Piemēram, par komunikāciju var uzskatīt procesu, kad komunikācijas laikā otrs cilvēks tiek piespiests kaut ko izdarīt, tiek piespiests veikt noteiktu darbību. Tādā gadījumā verbālā formā cilvēks „A” liek otram cilvēkam „B” kaut ko izdarīt.

Par komunikāciju šodien visbiežāk dēvē ne tikai, tā teikt, elementāru saziņu starp cilvēkiem, sociālajiem kolektīviem, grupām, kultūrām, civilizācijām, bet arī sociālās mijiedarbības saturisko aspektu. Proti, par komunikāciju dēvē darbības, kas apzināti orientētas uz noteikta satura uztveri. Tādas darbības sauc par komunikatīvajām darbībām, un to galvenais uzdevums ir panākt noteikta satura uztveri. Šodien tiek uzskatīts, ka komunikācijas svarīgākā funkcija ir sociālās kopības sasniegšana, saglabājot šīs kopības katra elementa individualitāti.

Sociuma iedaba pati par sevi ir komunikatīva. Komunikatīvās tehnoloģijas un tehnoloģijas vispār ir sava veida papildinājums un turpinājums cilvēka psihei un cilvēka orgāniem. XX gs. otrajā pusē M.Makluens, N.Lumans, J.Hābermāss, M.Kastels, U.Eko un citi Rietumu komunikācijas teorētiķi pret cilvēces vēsturē sastopamajām komunikācijas tehnoloģijām izturējās kā pret sociālo sistēmu formēšanās izšķirošo faktoru, jo vēsturiski konkrētas sociāli ekonomiskās formācijas tipiskākās iezīmes uzskatāmi atklājās attiecīgajā laikmetā valdošajos saziņas tipos. Komunikācija ir katra laikmeta spogulis, kaut gan šīs tēzes argumentācijā un ilustrācijā vienmēr nākas no attiecīgā laikmeta materiāla reducēt tikai zināmu daļu. Visbiežāk izvēlās raksturīgākās tendences un parādības garīgajā kultūrā.

Tamlīdzīgas atlases rezultātā tiek pieņemts, ka, piemēram, t.s. pirmsfilosofiskajā laikmetā, kad dominēja mitoloģiskie priekšstati, cilvēku savstarpējās saziņas problēma vēl nebija definēta kā refleksijas patstāvīga tēma. Vissenākajā laikmetā cilvēkam interesēja saskarsme ar dabu, dievībām, gariem utt. Indivīda identitāte vēl nebija fiksēta, un cilvēka indivīds saplūda ar kolektīvu.

Tiek uzskatīts, ka priekšstats par „citu” kā par analoģiski patstāvīgu fenomenu, salīdzinot ar „mani” un „manu kolektīvu”, radās samērā vēlu sabiedriskās apziņas attīstībā. Homērs, piemēram, apraksta tēlu darbību, bet nevis tēlu savstarpējās attiecības. Vispār literatūras vēsturē minēto priekšstatu rašanās un nostiprināšanās vispirms atspoguļojās saistībā ar drāmas izaugsmi, jo drāmas pamatā ir cilvēku savstarpējās attiecības. Arī kristiānisma rašanās ir vienota ar cilvēka individuālās pašapziņas veidošanos - indivīda specificēšanu.

Turpmākajā virzībā izpratnes centrā nonāk dialogs starp indivīdiem, indivīdu savstarpējā tolerance (mīlestība). XX gs. radās „eksistenciālā komunikācija” (KJasperss), atziņas par „dialoģisko dzīvi” (M.Bubers), ideja par nekomunikabilitāti kā cilvēku atsvešinātības galējo formu, kas sekmē saziņas krīzi /1/.

Rietumu filosofijā saziņas teorija aprobežojās ar tā dēvēto individuālistisko redukciju, kad saziņa galvenokārt tika interpretēta „Es” un „Tu” attiecību plāksnē. Pie tam konstatējama ir psiholoģiskā redukcija, jo analizē tikai garīgos sakarus, bet nevis vēsturiskos, sociālos saziņas aspektus. Praktiski tikai XIX gs. beigās komunikācijas vēsturiskie un sociālie aspekti nonāca psihologu un psihiatru uzmanības lokā, kad centās noskaidrot citu cilvēku ietekmi uz indivīdu, respektējot sociāli kulturoloģisko kontekstu.

XX gs. pirmajā puse Rietumu zinātnē sāka izteikties par interakcionistisko orientāciju; t.i., simboliskās mijietekmes procesu (indivīdu un sabiedrības). Procesu traktēja kā komunikācijas sistēmu un starpindividuālās attiecības. Nostiprinājās viedoklis, ka komunikācijas būtisks elements ir cilvēka mentalitāte un viņa dzīves vidē pastāvošā sociālā kārtība. Tas nozīmē, ka cilvēka rīcība tiek skatīta kā cilvēku savstarpējās mijiedarbības rezultāts, kad cilvēki ir atkarīgi viens no otra un piemērojās (tolerantas reakcijas veidā) viens otram.

Vispār zinātnei drīz nācās atzīt, ka interakcionistiskajā komunikācijā cilvēka rīcība izpaužās divējādi.

Pirmkārt, piemērojoties citiem cilvēkiem, izpildot konvencionālās lomas.

Otrkārt, saglabājot savu individualitāti.

Lomas funkcionē divējādi: 1) konvencionāli standartizēti un 2) individuāli specifiski atkarībā no indivīdu temperamenta, morāles, gaumes utt.

Bet vispār cilvēki lieto dažādas komunikācijas sistēmas. Vissvarīgākā komunikācijas sistēma ir valoda un runa. Turklāt komunikācijā svarīgs komponents ir piedalīšanās, jo tikai piedaloties saziņā indivīds kļūst par komunikācijas dalībnieku, iekļūst komunikācijas vienotībā, saprot citus komunikācijas dalībniekus. Tāpēc var teikt, ka kultūra ir cilvēki komunikācijas stāvoklī. Cilvēkiem ir nepieciešams nonākt sakaros vienam ar otru. Praktiskā saziņa jeb saziņas prakse nosaka konkrētas formas un saturu. Saziņas prakse nostiprina noteiktas sabiedriskās attiecības, jo starp indivīdu saziņu un sabiedriskajām attiecībām vienmēr pastāv noteiktas sakarības /2/.

Sociālā komunikācija ir mūsdienu zinātnes uzmanības centrā, aktīvi iedziļinoties informatīvi komunikatīvās vides specifikā un izvirzot, piemēram, informācijas sabiedrības, komunikatīvo tīklu sabiedrības teorijas, kuras visjaunākajā laikā tiek papildinātas ar analītiskajiem novērojumiem par elektroniskās saziņas sfēru.

Tiesa, N.Lumans kritizēja tradicionālo (komunikācija kā sociālā darbība) priekšstatu par komunikāciju un piedāvāja jaunu variantu /3/. Viņaprāt komunikācija realizējās ar trīs dažādu selekciju palīdzību: 1) informācijas selekcijas, 2) šīs informācijas paziņojuma selekcijas un 3) paziņojuma un tajā ietvērtās informācijas izpratnes vai neizpratnes selekcijas. Tas viss kopā veido komunikāciju, un neviens no trijiem komponentiem - informācija, paziņojums, izpratne -nevar pastāvēt pats par sevi. Pie tam, kā skaidroja N.Lumans, komunikācijas sistēma ir pilnīgi noslēgta sistēma, kura pati rada komponentus, no kuriem tā sastāv. Tikai komunikācija var ietekmēt komunikāciju; tikai komunikācija var izjaukt komunikācijas komponentu kompozīciju: analizēt informācijas selekcijas līmeni vai izvirzīt jautājumu par paziņojuma iemesliem; tikai komunikācija var kontrolēt un „remontēt” komunikāciju. N.Lumans uzskatīja, ka komunikācijai nav nekāds imanents mērķis. Komunikācija notiek vai nenotiek, un tas ir viss, ko var par to pateikt.

XX gs. Rietumu humanitārajās zinātnēs populārais R.Barts komunikāciju determinējoši sasaistīja ar mīta problemātiku un mīta funkcionēšanu kultūrā. Viņa ieskatā visi kultūras fenomeni un visi komunikācijas veidi kodējas zīmju sistēmās, kuras ir mītu radīšanas produkti. Kultūrā jebkura nozīmīga parādība ir valodisks izteikums, diskurss - mītiska paziņojuma nesējs.

Klods Levi-Stross jebkurā sabiedrībā asprātīgi saskatīja komunikācijas trīs līmeņus: 1) komunikācija starp sievietēm, 2) komunikācija starp īpašumu un pakalpojumiem un 3) paziņojumu komunikācija. Viņa franču kolēģis Ž.Bodrijārs interesējās par krāsu komunikāciju. Savukārt V.Šklovskis un citi krievu formālās skolas (OnOH3), strukturālisma un poststrukturālisma pārstāvji pievērsās tekstam kā komunikācijai.

Tagad ir sastopami darbi par pedagoģisko komunikāciju (citā variantā - pedagoģisko informātiku). Pedagoģiskā komunikācija veidojas no trim elementiem - pasniedzējs + mācību saturiskā informācija + skolnieks/students. Pedagoģiskajā izglītībā esot jāiekļauj zināšanas par komunikāciju, zināšanas par mācībām elektroniskajā vidē (e-mācības).

Sergejs Averincevs sava mūža pēdējos gados apcerēja komunikāciju ar Dievu. Viņš rakstīja, ka saziņa ar Dievu var notikt visur, pat ellē. Kristiānisma tradīcijā Kristus nokāpj ellē. Komunikācijā ar Dievu katram ir jāzina, ka šajā procesā nav vietas iztēlei. Iztēle traucē un slēdz tos kanālus, pa kuriem līdz mums var nonākt reālā, īstā svētība. Tikai vienā vietā tikšanās ar Dievu nav iespējama, - tā ir iztēles vieta, kur var sastapt tikai Dieva rēgu. Vispār saziņas pamatā ir cieņa pret tā cilvēka esamības brīvību, ar kuru mēs sazināmies. S.Averincevs sniedz atbildi uz jautājumu, kas ir saziņas pretmets. Saziņas pretmets ir manipulācija, ja cilvēks ir radījis elku. Elkā tiek materializēta ideja par dievību, ar kuru var manipulēt /4/.

Šodien, runājot par saziņas iedabu, tiek atzīts, ka komunikācijas visvienkāršākajā struktūrā minimāli ietilpst 1) divi komunikanti, kuri ir apguvuši noteiktas semiotiskās sistēmas normas (piem., valodu), 2) situācija vai situācijas, kuras komunikanti grib apjēgt un saprast, 3) teksti, kuri izsaka situācijas jēgu un saturu attiecīgajā semiotiskajā sistēmā (valodā), 4) motīvi un mērķi, kuri liek abiem komunikantiem pievērsties saziņai, 5) tekstu materiālās pārraides process.

Minētajā visvienkāršākajā komunikācijas shēmā saziņa ir shematizēta, tā teikt, tīrā veidā bez jebkāda konteksta, determinētības ar vidi, komunikācijas dalībnieku individuālo specifiku, komunikācijas procesa apstākļu īpatnībām, komunikācijas priekšmeta īpatnībām u.tml. Skaidrs, ka komunikācijā nosauktajiem apstākļiem (kontekstam, determinētībai) ir relatīvi izšķiroša nozīme. Tā, piemēram, lai divi runājoši cilvēki varētu realizēt saskarsmi, nepieciešama ir komunikatīvā kompetence. Savukārt politiskā vara un cita veida vara komunikāciju tiecās pakļaut savai ideoloģijai, tādējādi radot jaunu papildus slodzi (kontekstu, zemtekstu) saziņai.

Līdz XX gs. zinātne neinteresējās par komunikāciju. XX gs., kad strauji attīstījās komunikācijas tehnoloģijas, izmainot saziņas iespējas un ātrumu, interese par komunikāciju ievērojami palielinājās. Būtiska nozīme bija valodas izpētei, kas ietekmēja izpratni par komunikāciju. Lielu ieguldījumu deva tādi zinātnieki kā B.Rassels, L.Vitgenšteins (filosofijā), F.Sosīrs (lingvistikā), Č.V.Moriss (semiotikā).

Agrāk pret valodu izturējās kā pret komunikācijas līdzekli, no kura ir atkarīga saziņas garīgā vērtība. Kultūras vēsturē šajā sakarā nozīmīgi ir novērojumi par mutiskā vārda un rakstītā vārda māksliniecisko un intelektuālo efektivitāti, par ko cilvēki interesējās jau antīkajā laikmetā.

Platons grāmatas (rakstīto vārdu) salīdzināja ar mirušām statujām. Apzināti neko nerakstīja Pitagors; arī Buddas, Jēzus Kristus darbībā dominēja mutiskais vārds. Sastopams viedoklis, ka senie grieķi Homēru speciāli padarīja aklu, lai akcentētu viedokli, ka dzejai ir jābūt izrunātai, vārdiskai, mutiski deklamētai, bet nevis vizuāli ieraugāmai uz papīra. Ne visi, kuri vēlāk interesējās par Homēra un vispār dzejas vēsturisko likteni, tam ticēja. Piemēram, Oskars Vailds, H.Borhess tam neticēja. Viņi domāja, ka Homērs nebija akls.

Arī Maršals Makluens savā slavenajā grāmatā „Understanding Media” rakstīja par pirmsrakstības laikmeta garīgajām priekšrocībām, kad mutiskajā vārdā cilvēciskās jūtas iemiesojās visā pilnībā, bet rakstītais teksts atsvešina, jūtas ir attālinātas un bez emocionālā pārdzīvojuma.

Kultūras vēsturē labi ir zināma „aklo ģēniju” tēma. Demokrīts esot izdūris sev acis, lai ārējās pasaules ainas netraucētu viņam koncentrēties. Latviešu kultūrā slavens ir Neredzīgais Indriķis, angļu dzejnieks Džons Miltons bija akls, Džeims Džoiss mūža beigās kļuva akls, sava mūža pēdējos 20 gados neko vairs neredzēja Borhess, kurš savā prozā izveidoja neaizmirstamo Bibliotēkas tēlu.

Kā zināms, Borhess rakstīja par Bibliotēkas bezgalību. Taču viņš rakstīja nevis par iespiesto tekstu bezgalību, bet gan par cilvēku iztēles un domas bezgalību. Borhess zināja, ka grāmatas raksta arī nedomātāji un cilvēki bez iztēles. Viņš teica, ka uz vienu īstu domu, paziņojumu ir tūkstošiem tukšu paziņojumu - rakstīto vārdu atkritumu kaudzes. Pirms un pēc Borhesa par Bibliotēkas piesārņošanu satraucās daudzi. J.V.Gēte ar nožēlu izsacījās par rakstnieku mežonīgo aktivitāti. G.Leibnics aicināja nepieļaut pasaules piesārņošanu ar papīra atkritumiem, Anna Ahmatova ieteica nemētāties ar vārdiem kā ar tukšām pudelēm.

Ja senāk pret valodu izturējās kā pret saziņas līdzekli, tad tagad pati komunikācija ietiecās valodas struktūrās; komunikācija pārvēršās par telpu, kurā realizējās dažādas valodas normas, formas.

Savukārt semiotika pievērsa uzmanību zīmju lomai cilvēku dzīvē. Cilvēki ir vienīgās būtnes, kuras lieto zīmes. Cilvēces pastāvēšana nav iespējama bez zīmēm. Čarlzs Viljams Moriss sava klasiskā darba „Zīmju teorijas pamati” epigrāfā izvēlējās Gotfrīda Leibnica vārdus „Nevienam nav jābaidās, ka zīmju novērošana var mūs atraut no lietām; gluži pretēji, zīmju novērošana mūs noved līdz lietu būtībai”.

No vienas puses semiotika ir patstāvīga zinātne. No otras puses tā ir citu zinātņu instruments, jo semiotika pēta lietas un lietu īpašības to funkcijā kalpot kā zīmes. Kā uzskata Aleksandrs Pjatigorskis, semiotika tomēr nespēja kļūt par valodas filosofiju un XX gadsimtā tāpēc centās aizstāt kultūras filosofiju, kā tas notika Krievijā (PSRS) un Francijā.

Par semiotikas zinātniskās lomas evolūciju XX gs. otrajā pusē raksta Rietumos modīgais kulta zinātnieks Umberto Eko /5/. Viņš savu grāmatu „La Struttura Assente” (Iztrūkstošās struktūras) izdeva 1968.gadā. Grāmatai bija apakšvirsraksts „Ievads semioloģijā” Eko semiotiku nosauca par semioloģiju (1975.gadā angļu valodā grāmata iznāca ar nosaukumu „Traktāts par vispārīgo semiotiku”). 1968.gada izdevuma priekšvārdā semiotika tiek skaidrota, atsaucoties uz to, ka jebkurš kultūras fenomens ir komunikācijas fakts - māja, glezna, teksti, Morzes ABC utt. Visvienkāršākais komunikācijas variants esot signāla pārraidīšana no vienas iekārtas uz otru.

Pēc 12 gadiem autors grāmatu izdeva atkārtoti, taču aizvadītajā laikā zinātniskās izmaiņas bija tik ievērojamas, ka Eko nācās sacerēt jaunu priekšvārdu. Tajā viņš skaidro izmaiņas attieksmē pret komunikāciju. Pirmās izmaiņas esot bijušas 60.gadu pirmajā pusē. Pirms tam Eko tāpat kā citi kolēģi esot balstījušies uz informācijas teoriju, kā arī angļu-sakšu darbiem par semantiku. Pēcāk viņš iedvesmu smēlās strukturālajā lingvistikā un krievu formālistu sacerējumos. Stimulējoša nozīme bijusi R.Barta darbam „Semioloģijas aizsākumi”. Tas deva jaunus impulsus zīmju sistēmu un komunikācijas procesu analīzei. 1967.gadā Eko esot pasniedzis vizuālās komunikācijas kursu Florencē arhitektūras studentiem. Drīz kurss tika pārveidots par vizuālās semioloģijas kursu, kas bija veltīts, kā paskaidro itāļu zinātnieks, arhitektūras komunikatīvajiem aspektiem. 60.gados vēl neesot bijis īsti saprotamas atšķirības starp semioloģiju un strukturālismu. Apjukumu sekmēja franču strukturālā lingvistika ar saviem pētījumiem par zīmēm. Modē bija arī psihoanalīze, ,jaunā kritika”, poststrukturālisms. Franču autori (Levi-Stross, Derrida, Fuko, Lakāns, Delezs, Blanšo) apjukumu veicināja arī tāpēc, ka strukturālismu/poststrukturālismu pārvērta par filosofiju, pasaules skatījumu, ontoloģiju. Taču faktiski strukturālisms bija un ir pētnieciskā metode. Tātad pētnieciskais instruments, bet nevis pētnieciskais objekts.

Kā norāda Eko, komunikācijas jēdzienu aktualizēja semiotiķi 60.gados. Semiotika apskatīja kultūras visas parādības kā zīmju sistēmas un tajā pašā laikā kultūras visas parādības uzlūkoja kā komunikācijas fenomenus. Semiotikā zīmju sistēmas ir gan semiotiskās interpretācijas, gan komunikatīvās interpretācijas objekti. Semiotika tomēr esot mīlējusi paskaidrot, ka tā nepēta tikai kultūras parādības kā zīmju sistēmas. Semiotika pētot arī dabas parādības. Piemēram, zoosemiotika pēta komunikācijas procesus dzīvnieku pasaulē. Semiotiķi 60.gados nejutās vientuļi. Viņi negribēja būt oriģināli un tāpēc uzsvēra, ka komunikācijas procesus analizē arī citas zinātnes. Piemēram, psiholoģija pētot uztveri kā komunikācijas faktu. Savukārt ģenētika pēta iedzimtas informācijas kodus. Arī sociologi, pētot sabiedrības dzīvi, var lietot komunikācijas modeļus. Par komunikāciju runā lingvisti, informācijas teorijas un kibernētikas pārstāvji.

Pašlaik XXI gs.sākumā aktuāls ir t.s. tehnoloģiskais skatījums uz komunikāciju. Tagad tiek pieņemts, ka pasaules pastāvēšana, pēctecība, nepārtrauktība tiek panākta divu translācijas kanālu mijiedarbības rezultātā - tehnoloģiskā un antropoloģiskā. Turklāt pirmais, tehnoloģiskais, kanāls nepārtraukti izvirza uzdevumus un noteikumus otrā, antropoloģiskā, kanāla attīstībai. Tā rezultātā cilvēce saglabājās ne tikai ņemot vērā jaunu paaudžu dzimšanu, bet ņemot vērā arī jaunās tehnoloģiskās ierīces.

Kā zināms, Rietumu civilizācijā tehnoloģiskajam kanālam tiek piešķirta ļoti liela loma. Rietumos valda uzskats, ka bez tehnoloģiskās izaugsmes nav iespējama cilvēka attīstība. Rietumu civilizācijā izplatītā tehnicisma fetišizācija jaunajos laikos vienmēr ir asi kritizēta. Faktiski O.Špenglera iesāktā un triumfāri argumentētā filosofiskā tradīcija par Rietumu kultūru materiālistiski pragmātisko orientāciju (ne reti dēvē par Rietumu nihilismu) pamatā balstās uz kritisku attieksmi pret pārlieko aizraušanos ar cilvēku dzīves tehnoloģisko modernizāciju.

Šajā sakarā nākas atcerēties E.Levinasa secinājumus par Rietumu filosofijas pamattendencēm. Viņš konstatēja, ka Rietumu garīgajā virzībā metafizika vienmēr ir bijusi pievērsta ontoloģijai -esamības izpētei, dažādu izziņas priekšmetu izpētei. Rietumu intelektuālajā virzībā ētika palika ēnā, jo ētikas problemātika nekad nebija galvenā. Vienmēr dominēja teorētiskie spriedumi, bet nevis ētiskie spriedumi. Rietumos dominēja ontoloģija, jo bībeliskā tradīcija nekļuva galvenā. Bībelē galvenā ir morālā problemātika, baušļi, aicinājumi mīlēt tuvāko kā pašam sevi. E.Levinas cienīja krievu kultūru, kurā mīlestības garīgais spēks pretstatīts prāta pragmātiskumam, kas Rietumu civilizāciju XX gs. noveda līdz fašismam, koncentrācijas nometnēm, gāzes kamerām, atombumbai utt.

Medijos populārs ir Rietumu civilizācijas emocionāls salīdzinājums ar Austrumu civilizācijām, kuras zināšanās par cilvēku mūs esot apsteigušas par pieciem gadu tūkstošiem. Rietumiem ir varena tehnika, taču minimālas zināšanas pašiem par sevi - par cilvēku.

Informatīvi komunikatīvo tehnoloģiju (IKT) ietekme uz sabiedrību, protams, pastāv, un tā ir ļoti daudzveidīga.

Pirmkārt, IKT nosaka robežas cilvēka jaunām prasmēm. Tā, piemēram, mūsdienās cilvēkam jāprot apieties ar datoru, mobilo telefonu, kopējamo aparātu utt. Jaunā IKT priekšplānā izvirza telpisko domāšanu, kas ir nepieciešama darbā ar ekrāna tehnoloģijām.

Otrkārt, IKT klātbūtnē rodas jauna dzīves realitātes apraksta valoda, tiek izdomātas jaunas metaforas. Visdažādākās zinātņu nozares sāk savu pētniecisko priekšmetu analizēt jaunos terminos, tādējādi paplašinot izziņas iespējas. Izmainās izglītības saturs, izglītības programmās nākas ieviest jaunus priekšmetus.

Treškārt un galvenokārt, IKT ietekmē mainās cilvēka darbības formas. Piemēram, mūsdienās ekonomikā strauji izplatās pakalpojumu sfēra, kas pamatā notiek IKT grandiozās attīstības rezultātā. Tas, ko šodien dēvē par globalizāciju, radās, pateicoties jaunām ITK, kas finansistiem, biznesmeņiem pavēra planetāras komunikācijas perspektīvas - elektroniskās vides iespējas.

Informācijas tehnoloģiju attīstībā ilgi saskatīja tikai komunikācijas uzlabošanos, kad tiek atvieglota cilvēku saziņa, paātrinās informācijas apmaiņa. Tātad informācijas tehnoloģij u attīstībā saskatīja tikai tehnisko progresu - jaunās tehniskās iespējas. Neviens negaidīja, ka jaunās informācijas tehnoloģijas izmainīs visu dzīvi, bet ne tikai komunikāciju.

Piemēram, datori stimulē jaunu pasaules izpratni un jaunu dzīves kvalitāti vispār. Starp citu, datortehnikas straujā attīstība atkal aktualizēja uzdevumu cilvēciskot jauno tehnoloģiju, lai tā cilvēci atkal nenovestu jaunā Osvencimā, Hirosimā, staļinismā, fašismā. Jaunā radikāli inovatīvā tehnika ir jāsasaista ar eidemonismu - tieksmi pēc laimes, garīgi pilnvērtīgas dzīves.

Informācijas tehnoloģiju piemērošana turpmāk var radīt vairākas problēmas. Tā, piemēram, telefona un datora saplūšana vienā sistēmā. Rodas jautājums, vai informācijas pārraide turpmāk notiks tikai pa telefona vadiem jeb radīsies kāda jauna neatkarīga sistēma informācijas pārraidīšanai.

Atsevišķa problēma var būt papīra aizvietošana ar elektroniskajiem līdzekļiem: elektroniskie pakalpojumi bankās, E-pasts, laikrakstu un žurnālu elektroniskās versijas, dokumentu distancionālā kopēšana. Savukārt TV kabeļu sistēma ļauj saistīties ar mājas termināliem, piemēram, ļaujot informāciju saņēmt no bibliotēkām. Nākas atzīt, ka datoru universiālais pielietojums mazina robežu starp informācijas apstrādi un komunikāciju, jo šī robeža pilnīgi izzūd.

Turpmāk var saasināties juridiskās, ekonomiskās, politiskās problēmas. Informācija ir vara, un informācijas pieejamība ir brīvības nosacījums, garants. Informācija var būt stratēģiskais resurss, kā arī veido pilnīgi jauna tipa infrastruktūru. Ja tradicionāli infrastruktūrā ietilpst ceļi, kanāli, dzelzceļi, aviolīnijas, kā arī tādi enerģijas rašanās un pārraides līdzekļi kā ūdensdzirnavas, tvaika mašīnas, elektrostacijas, gāzes, elektrības, naftas vadi, tad informācijas infrastruktūrā ietilpst pasts, prese, radio, TV, telefons, Internets, Zemes mākslīgie pavadoņi u.c.

Šodien nākas atzīt, ka komunikācijas jēdziens ir nenoteikts jēdziens tāpat kā citi jēdzieni. Piemēram, kultūras jēdziens. Visi zina, ko pēta kultūras antropoloģija un kulturoloģij a. Tās pēta kultūru. Taču neviens precīzi nezina, kas ir kultūra.

Pirmkārt, kultūras definīciju skaits sniedzas vairākos simtos. Zentas Mauriņas esejās vienā lappusē, Jurija Lotmana vienā grāmatā var izlasīt vairākas kultūras definīcijas, kad kultūra definēta saskaņā ar doto tēmu, materiālu un tā kontekstu, un zemtekstu. Vienā no J.Lotmana grāmatām lasāmas sekojošās kultūras definīcijas. 72.lpp.: „Kultūra kopumā var tikt apskatīta kā teksts”; 117.lpp.: „Noteiktā veidā sevī var iedomāties kultūru kā struktūru, kura ir novietota tai ārējā pasaulē”; 175.lpp.: „pašu kultūru var apskatīt kā paziņojumu summu, ar kuru apmainās dažādi adresāti (..) ir raksturīga kultūra, ja to aplūko kā vienotu paziņojumu”/6/.

Otrkārt, kultūras izpratnē ir daudz strīdīga tāpat kā tādos jēdzienos kā demokrātija, reliģija, sociālais taisnīgums.

Faktiski kultūra ir kaut kas netverams tāpat kā matērija. Nav tāds reāls priekšmets - kultūra! Nav tāds reāls priekšmets - komunikācija!

Kā zināms, šodien kulturoloģija ir nonākusi līdz tādam evristiskajam līmenim, kad par kultūru tiek uzskatīts viss tas, kas atrodas starp dabu un cilvēku: kultūra ir cilvēciskās darbības, uzvedības un saskarsmes superbioloģisko programmu sistēma, kas nodrošina sociālās dzīves pastāvēšanu un pilveidošanos.

Šodien par komunikāciju tāpat kā par kultūru ir liela interese. Cilvēki nevairās no abu fenomenu abstraktuma, ontoloģiskās nenoteiktības, metafiziskās bezperspektivitātes.

Klifords Gīrcs rakstīja par savām kulturoloģiskajām studijām. Viņam ilgu laiku likās, ka viņš ir viens pats ar savām zinātniskajām interesēm - viens pats devies nezināmā un neizpētītā ceļā.

Taču, palūkojoties apkārt, nācās konstatēt, ka arī citi viņam sveši cilvēki ir devušies pa to pašu ceļu.

Kāds ir komunikācijas analīzes mērķis? Saprotams, noskaidrot komunikācijas specifiskākās iezīmes attiecīgajā vēsturiskajā posmā. Katrā laikmetā dominē savas tikai šim laikmetam raksturīgas komunikācijas formas, kuras ir saistītas ar dzīves stilu, ikdienišķo dzīves kārtību, racionāli intelektuālo un psiholoģisko tonalitāti, kura atspoguļojās relatīvi visās īstenības norisēs.

Tā, piemēram, sastopams viedoklis, ka pēc 1917.gada Krievijas valdošajā virslānī dominēja politiskās racionalitātes princips. Savukārt pēc 1991.gada dominē ekonomiskās racionalitātes princips, atbalsojoties komunikācijā.

Katrā laikmetā sociālās kopības attēlojuma formas, kreatīvās konfigurācijas zinātniskajā domā, intelektuāli leģitīmie fenomeni u.c. ir vienoti ar komunikācijas specifiku. Faktiski nākas rezumēt plašāk, proti, kultūra ir cilvēku saskarsme, saziņa; kultūra ir komunikācija. Šī tēze var būt zināms leitmotīvs šai grāmatai.

Komunikācijas process ir cilvēka dzīves nosacīti atsevišķu daudzu sfēru pamatā. Piemēram, vadīšanas teorijas jeb menedžmenta. Menedžments nav saistīts tikai ar vadīšanu/administrēšanu

- formālām procedūrām: plānošanu, kontroli, koordināciju, vērtējumu utt. Menedžments ir cilvēku saziņas, saskarsmes formas un nosacījumi, kas padara cilvēku kolektīvus aktīvus un rīcībspējīgus. Menedžments tādējādi ir dzīves organisms, dzīves funkcionēšanas, esamības forma. Tāpēc ir bezjēdzīgi jautāt, cik efektīvs ir menedžments. Tas ir tik lielā mērā efektīvs, cik lielā mērā ir efektīva pati dzīve, dotā organisma esamība vispār. Menedžments nevar tikt atrauts no dzīves - visa sociokulturālā organisma. Arī komunikācija ir pati dzīve, un kāda ir dzīve, tāda ir komunikācija. Zināšanas par komunikāciju ir zināšanas par dzīvi. Tātad zināšanas par kultūru.

Mēdz būt trīs veida zināšanas.

Pirmkārt, zināšanas par pasauli - zinātniskās un tehniskās zināšanas, ļaujot kontrolēt pasauli.

Otrkārt, komunikatīvās un izglītojošās zināšanas atbilstoši kultūrai.

Treškārt, emocionāli iluzorās zināšanas, kuras sniedz reliģija.

Saprotams, katrā laikmetā ir aktuālas komunikatīvās zināšanas. Šodien tās ir papildinājušās ar tādiem jēdzieniem kā virtualitāte, interaktivitāte, hipertekstualitāte, globālistiskums, kreativitāte.

No minētajiem jēdzieniem vispopulārākais un inovatīvākais ir jēdziens „virtualitāte”, kā nākas raksturot jauno tehnoloģisko, sociokulturālo un arī psihofizioloģisko cilvēka esamības veidu pasaulē. Un runa nav tikai par virtualitātes intuitīvi emocionālo izpratni, ar jēdzienu „virtuāls” metaforiski apzīmējot iztēles rezultātus - fantastisko. Runa galvenokārt ir par datoru sagatavotajiem trīsdimensiju makromodeļiem un tādas realitātes prezentāciju, kurai nav fiziska substance un kas nepastāv fiziskajā pasaulē.

Protams, virtuālas izpausmes cilvēku komunikācijā pastāvēja arī agrāk. Piemēram, sociālajās sistēmās par komunikācijas starpniekiem vienmēr ir kalpojusi nauda, vara, ietekme, vērtību orientācijas, ja runājam par minēto izpausmju „ideālo” iedabu, kad tās kalpo kā noteiktas mākslīgi pieņemtas zīmes, aizstājot „reālās” izpausmes. Pasaules uztvere kā totāla ilūzija un pati pasaule kā totāla ilūzija, - par to domāja katrā lielā kultūrā un šo pieeju realizēja mākslas formās, simbolisko tēlu veidā. Reliģiskā apziņa balstās uz virtuāliem priekšstatiem par dzīvi Nesaulē, dievišķā pastāvēšanu utt.

XX gadsimtā cilvēki sāka simulēt realitāti, radot virtuālo pasauli, kurā parasti izmeta visu nepatīkamo, negatīvo reālajā pasaulē. Protams, bija cilvēki, kuri izprata visdažādāko tehnoloģisko fetišu, kibersofistikas sekas, respektīvi, to realitātes tuksnesi, kurā var nonākt cilvēks.

Piemēram, slavenajā filmā „Matrica” darbība notiek XXII gadsimtā mākslīgā intelekta apstākļos, kad realitāte vispār ir jau iznīcināta un cilvēce kalpo Matricai - baro to ar savu enerģiju. Filmas galvenais varonis izredzētais jaunais dievs melnās brillēs Neo vēlas atmodināt cilvēci un to atbrīvot no Matricas varas, kas Ž.Bodrijaram asociējās ar kapitālisma totālo varu

mūsdienās acīmredzot ne tikai tāpēc, ka filmā ir izmantota viņa grāmatas „Simulakri un simulācijas” vāka zīmējums.

Taču šodienas virtualitātei piemīt viena būtiska atšķirība. Par mūsdienu virtuālās komunikācijas specifisku īpašību var uzskatīt šīs komunikācijas tehnisko raksturu: no citām agrāk pazīstamajām virtualitātēm datora virtuālā vide ir jauna tipa starpnieks. Dators pie tam nav iedomājams bez virtuālās vides, tāpēc mūsdienās ir radies savdabīgs „virtuālais diskurss”, transformējot/aizstājot „klasisko” komunikāciju - burtus, vārdus, skaņas, tēlus, lietas nomainot ar skaitļiem.

Datora virtuālajā pasaulē faktiski var pastāvēt viss - gan objektīvā realitāte, gan subjektīvā realitāte. Ja agrāk, teiksim, mitoloģiskie tēli (Lāčplēsis, Zevs, Kurbads u.c.) varēja figurēt tikai cilvēku domās (subjektīvā realitāte), tad tagad tos var virtualizēt (tehniskā un daudzējādā ziņā objektīvā realitāte). Tādējādi veidojas cilvēka, sociuma, kultūras simboliskās esamības principiāli jauns tips. Turklāt cilvēku dzīves visi simboli turpmāk var tikt apkopoti, pārveidoti šajā jaunajā simboliskajā (skaitļu) telpā. Tas nozīmē, ka cilvēka simboliskās darbības iespējas ievērojami paplašinās un nostiprinās.

Šodien nākas runāt arī par komunikācijas globalizāciju. Tātad zināmas maksimālās robežas sasniegšanu cilvēku saziņā. Tagad nav grūti iedomāties, ka pirmkārt un galvenokārt komunikācijas globalizācija ir saistīta ar Interneta izplatīšanos. Potenciāli Internets var aptvert ikvienu planētas iedzīvotāju. XXI gs. sākumā (2007.g.) Internetu uz planētas lietoja vairāk nekā viens miljards cilvēku (no 6,6 miljardiem). Ņemot vērā planētas demogrāfiskās prognozes, XXI gs. vidū (2050.g.), Internetu potenciāli varēs lietot 12 miljardi cilvēku, no kuriem, starp citu, tikai viena desmitā daļa būs baltās rases pārstāvji - Interneta izgudrotāji un ieviesēji.

Internetam ir vairākas jaunas komunikatīvās iespējas. Tieša kontakta veidā Interneta lietotājs parasti komunicē ar dažiem cilvēkiem, taču potenciāli katrs Interneta lietotājs var vienlaicīgi uzrunāt visu cilvēci - katru planētas iedzīvotāju. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, Internets rada tādu globālo veidojumu, ko droši drīkst dēvēt par megasabiedrību, pārvarot un praktiski ignorējot jebkādas robežas - starp tautām, nacionālajām valstīm, civilizācijām.

Treškārt, Internets ietiecās burtiski visās cilvēciskās esamības sfērās, sekmējot jebkura veida informācijas pieejamību un tādējādi formējot jaunu sabiedrības sociālo struktūru, kurā nav ne centra, ne perifērijas un visi ir gan „rakstnieki”, gan „lasītāji”

Ceturtkārt, Internets manāmi izmaina masu komunikāciju kā noteiktu komunikācijas tipu, jo palielinās komunikatīvā mijiedarbība individuālajā, respektīvi, stappersonālajā līmenī. Starppersonālā komunikācija un masu komunikācija apmainās vietām. Ja tradicionālajā masu sabiedrībā starppersonālo sakaru starpnieks līdz šim pārsvarā bija mediji, tad mūsdienu informācijas sabiedrībā par masu komunikācijas starpnieku kļūst starppersonālie sakari Internetā.

1/ Skat.: Priedītis A. Kultūru dialogs: interkulturālās komunikācijas vēsture un teorija. R., 2006, 58.-68.lpp.

2/ Skat.: ffln6yTaHH T. Co^Ha^bHaa ncHxo^orna. M., 1969.

3/ Skat.: HyMaH H. Hto TaKoe KOMMyHHKa^HH? // C0^H0.ro^HHecKHH mypHa^.- 1995, N° 3, c.114-128.

4/ Skat.: ABepm^B C. Mm nproBaHbi b o6^eHHe. http://psylib.org.ua/books/ avers02.htm 5/ Skat.: ^KO y. OTcyTCTByro^aa CTpyKTypa. BBegeHHe b ceMHO^ornro. C.-n6., 2004.

6/ ^OTMaH ro.M. CeMHOC^epa. C.-n6., 2000, c.72, 117, 175.

Masu komunikācijā: sakums un gals

Šodienas tehnika un mentālās tehnoloģijas cilvēka dvēseli pakļauj elementāriem

bioloģiskajiem impulsiem un pasauli pārvērš par iracionālu fragmentu plūsmu, kas sekmē atsvešinātību, cinismu, kopsakarību neizpratni, bet drausmīgākais - dzīves primitīvas baudīšanas ārprātu.

Udo Ulbergs

Brīvība nav demokrātiska, bet gan aristokrātiska. Brīvība nav interesanta un vajadzīga masām- tās nevar izturēt brīvības slogu.

Nikolajs Berdjajevs

Atklāti sakot, šajā apcerē galvenā uzmanība koncentrēsies ap „galu”, bet nevis „sākumu”, kaut gan no rainiskās dialektikas nav iespējams izvairīties: gals neapšaubāmi funkcionē kā sākums jaunam sākumam.

Par masu komunikācijas (masu sabiedrības, masu cilvēka, masu kultūras, masu produkcijas ražošanas) virzību no XIX gs. beigām turpmākajos simts gados zinātniskā izpratne ir nonākusi pie diezgan stabilām atziņām, par kurām var izlasīt ļoti daudzos dziļi analītiskos darbos /1/.

Galvenā uzmanība tiks pievērsta „galam” tāpēc, ka šodien ap masu komunikāciju ir savirknējusies diezgan liela neskaidrība pat tik prāvā mērā, ka nākas apšaubīt, piemēram, terminu „masu sabiedrība”, „masu kultūra” piemērotību un atbilstību reālajiem procesiem vispār. Respektīvi, tagad drīzāk nākas domāt un runāt nevis par masu komunikācijas sākumu un turpinājumu, bet gan galu.

Tas, ko mēs ilgus gadus saucām par masu sabiedrību un masu kultūru, šodien vairs neeksistē jeb ir izmainījies līdz nepazīšanai. Tātad arī masu komunikācija ir transformējusies ne mazākā mērā kā visa mūsu dzīve aizvadītajos trīsdesmit un vairāk gados pārejas laikmetā kopš XX gs. 70.gadiem.

Minētajai transformācijai kopš XX gs. 70.gadiem, saprotams, ir sistēmisks raksturs, -pārmaiņas aptver visu kultūru. Tātad aptver cilvēku dzīves visus komponentus: materiālo rašošanu, patērēšanu, komunikāciju, tādas garīgās esamības formas kā literatūra un māksla, utt.

Lai saprastu šodienas norises, nākas ņemt vērā pirms zināma laika izstrādātās globālās iniciatīvas, kuru realizācija noveda pie radikālajām izmaiņām. Par globālajām iniciatīvām vēlos saukt sociāli ekonomiskās domas atklājumus, kuri būtiski ietekmēja gan cilvēku dzīves garīgo, gan materiālo sfēru.

Tātad runa ir par sociāli ekonomiskās domas kreatīvi formulētajiem un praktiski pielietotajiem galvenajiem atklājumiem, izmainot pasaules kārtību līdz nepazīšanai. Un tādas globālās iniciatīvas kopš XIX gs. bija vairākas. To autori ne vienmēr ir zināmi un konkrēti nosaucāmi. Taču atsevišķos gadījumos var precīzi nosaukt tās personības, kuru atklājumi un publiskā darbība izmainīja pasauli.

Pirmā globālā iniciatīva noteikti ir saistīta ar velmi ražot pēc iespējas vairāk preču, lai nopelnītu un apmierinātu masu vajadzības. Šī iniciatīva dominēja industrializācijas laikmeta sākumā XIX gs. otrajā pusē, kad Eiropā un ASV ievērojami pieauga iedzīvotāju skaits, zinātniski tehniskie atklājumi pavēra ceļu plaša patēriņa preču masveida rūpnieciskajai ražošanai, apmierinot masu sabiedrības vajadzības un daudz neuztraucoties par preču sortimenta vienveidību. Ražoja viena tipa izstrādājumus priekš visiem, jo galvenā stratēģija bija elementāra

- apmierināt cilvēku vajadzības.

Vienīgi jūgendstila „fani” centās kaut ko darīt lietas labā, lai novērstu preču vienveidību un saglabātu katra izstrādājuma unikālo veidolu /2/. Protams, jūgendstila ideoloģija neguva masveida atsauksmi un kļuva galvenokārt par jaunbagātnieku ambīciju apmierinātāju, sniedzot viņiem iespēju patmīlīgi demonstrēt ārēji vizuālu oriģinalitāti. Masu cilvēks lietoja masu produkciju - kvalitatīvi un tipoloģiski vienveidīgus izstrādājumus.

Savukārt runājot par komunikācijas līdzekļiem, sabiedrība lietoja masu komunikācijas līdzekļus - pirmajā laikā presi, pēcāk radio, TV. Masu komunikācijas līdzekļu auditorija bija visi iedzīvotāji, jo visi lasīja vienas un tās pašas t.s. nacionālās jeb centrālās avīzes, klausījās un skatījās vienas un tās pašas radio un TV pārraides.

Taču tāds stāvoklis neturpinājās ilgi. Cilvēku baltās rases pārstāvjiem, kā zināms, piemīt tās īpašības, kuras viņi lepni dēvē par dzīves progresa alkām. Tā ir velme nemitīgi uzlabot un intensificēt visus savas dzīves procesus. Tāpēc visai drīz radās jaunas iniciatīvas.

Otrā globālā iniciatīva ir saistīta ar saražotās produkcijas realizāciju, jo industrializācijas tehnoloģiskie panākumi un peļņas kāre ātri radīja pārprodukciju, ko nācās konstatēt jau XX gs. sākumā. Lai pārdotu visu saražoto produkciju, vajadzēja veikt speciālus pasākumus. Proti, vajadzēja pievērsties patērēšanas mākslīgajai radīšanai un stimulēšanai. Kā atceramies, komerciālās reklāmas vēstures aizsākumi sasaucās ar masu produkcijas ražošanas pirmo „bumu”

XIX gs. otrajā pusē.

Reklāmai bija zināma loma, taču patērēšanas mākslīgajā radīšanā un stimulēšanā izšķirošā loma bija sabiedriskajām attiecībām (Public relations), respektīvi, patērētāja jauna tipa atklājumam, kas faktiski balstījās uz cilvēka iedabas atsevišķu psiholoģisko momentu novatorisku skatījumu un izmantojumu.

Protams, tas bija zināms vienmēr, ka cilvēka reālās, dabiskās vajadzības ir ierobežotas. Cilvēks var patērēt tikai tik daudz, cik daudz viņš var reāli izmantot savas eksistences nodrošināšanai. Triviālākais piemērs šajā ziņā ir pārtika un apģērbs. Cilvēks var izlietot, tātad apēst, tikai relatīvi noteiktu pārtikas daudzumu. Tas pats attiecas arī uz apģērbu. Teiksim, attiecīgajā laikā vīrietis var nēsāt tikai vienas bikses, vienus svārkus, cepuri, mēteli, cimdus.

Cita lieta - cilvēka velmes, kuras ir neierobežotas. Apmierinot savas velmes, cilvēks var pirkt un pirkt visu bezgalīgi lielos apjomos, ja netiek domāts par nopirktās produkcijas reālajām vajadzībām un reālās patērēšanas iespējām.

Sabiedrisko attiecību pamatlicējs Edvards Bernejs (EdwardL.Bernays) saprata, ka ir jāpanāk tāds stāvoklis, ka preču pirkšana nav reālo, dabisko vajadzību apmierināšana, bet gan velmju apmierināšana: fantāziju, instinktu, iracionālo motīvu un emociju apmierināšana, kad par cilvēka vislielākās pašizpausmes veidu un dzīves baudu kļūst iepirkšanās. Tamlīdzīgas iepirkšanās galvenais motīvs nav reālā nepieciešamība, bet gan pats iepirkšanās process un ap to izkārtotās simboliskās darbības un izjūtas.

Kā redzam katru dienu, mūsdienās patērēšanas stimulēšana (īpaši reklāmā) pamatā balstās uz cilvēka iracionālo pasauli, kad svarīgākais ir nevis pati prece vai pakalpojums, bet iepirkšanās prieks, iepirkšanās procesa izbaudīšana, piederība iepirkšanās procesam. Ar patērēšanu vienotā komunikācija (PR, reklāma, mārketings) apelē, ietekmējot iracionālo sfēru.

Ne velti populāra ir Edvarda Berneja frāze par iracionāli motivēto patērētāju: viņam nav vajadzīgs tas, pēc kā viņš tiecas, un viņš netiecas pēc tā, kas viņam ir vajadzīgs. Bernejs vienmēr tāpēc akcentēja domu, ka reklāmai nav jāpievēršas pircēju praktiskajam, racionālajam prātam, bet gan jāsniedz tāds vēstījums, kas pat visvienkāršākajām precēm piešķir iracionāli simbolisko jēgu. Reklāmai ir jābūt adresētai cilvēku iracionālajām emocijām, radot patērēšanas kultu un patērēšanu pārvēršot par cilvēku pašizpausmes dziļāko formu.

Kā liecina vēsture, savas idejas (globālo iniciatīvu) Bernejs praktiski lieliski realizēja cigarešu tirdzniecībā, pamudinot smēķēt sievietes. Viņš tabakas ražotājiem ieteica sievietēm iestāstīt, ka cigarete ir falla simbols un ar tā palīdzību sievietes var atbrīvoties no vīriešu kundzības un iegūt pilnīgu patstāvību un brīvību. Ņujorkā tika noorganizēts Lieldienu gājiens, kura laikā 20 elegantas dāmas no somiņām izņēma cigaretes, šķiltavas un aizdedzināja savas simboliskās brīvības lāpas (freedom torches). Cigarete kļuva par sievietes emancipācijas simbolu, bet tabakas izstrādājumu ražošana par ienesīgu biznesu.

Literatūrā ir sastopams ASV prezidenta Guvera vērtējums par Berneja atklājumu. Proti, 1928.gadā prezidents esot teicis, ka Bernejs ir cilvēkus pārvērtis par laimes nenogurstošiem automātiem (constantly moving happiness machines).

Saprotams, ASV prezidents (un arī Bemejs ar kolēģiem) tālredzīgi saprata, ka ar iracionāli orientētajiem patērētājiem (consumers) var veikt ne tikai jebkuru mārketinga, bet arī jebkuru politisko manipulāciju (pictures in the minds of millions) un kapitālistiem tāpēc nav jābaidās 1917.gada proletariāta apvērsuma atkārtošanās (šodien ir labi zināms, ka Rietumu civilizācijā kreisie politiskie spēki vairs nav spējīgi pretoties kapitālismam). Vēsturiski viena no spilgtākajām speciāli organizētajām institūcijām, saprotams, ir ASV valdības dibinātā „Committee on Public Information”, kas darbojās 1917.-1919.gadā. Tās vadītājs G.Krīls (George Creel) 1920.gadā izdeva atmiņas par darbu komitejā, un grāmatai tika izvēlēts (no šodienas rafinētā politkorektuma viedokļa pārāk atklāts) nosaukums ,flow We Advertised America”

Otrās globālās iniciatīvas sekas Rietumu intelektuāļi tā pa īstam aptvēra tikai pēc II Pasaules kara, kad sākās sociāli filosofiskais diskurss par patērēšanas ekonomiku kā pilnīgi jaunu parādību cilvēces vēsturē.

Intelektuāļu viena daļa konstatēja, ka patērēšanas ekonomika jeb ekonomika patērēšanas fāzē daudziem cilvēkiem pavēra iespēju pielietot savu prātu, gribu, spriešanas spējas, individuālo brīvību, kāda rodas patērēšanas milzīgās daudzveidības rezultātā. Nākas pieņemt, ka viņi negribēja atcerēties Nikolaja Berdjajeva brīdinājumu par brīvības kaitīgumu masu cilvēkiem, par ko mums vēl nāksies šajā darbā runāt vēlāk, cenšoties izprast notikumus sakarā ar ekonomisko krīzi 2008.gadā.

Intelektuāļu otra daļa konstatēja, ka, gluži pretēji, patērēšanas ekonomika ievērojami palielina sociālo kontroli pār cilvēkiem un indivīdu dzīvi, regulējot patērētāju rīcību, uzvedību. Patērēšanas ekonomika apzināti un sistemātiski regulē un vada cilvēka dzīves visas sfēras. Ja agrāk tāds sociālās regulēšanas un vadīšanas mehānisms bija eksistences nodrošināšanas elementāra nepieciešamība (eksistences līdzekļu trūkums, bads), tad patērēšanas ekonomikā tāds mehānisms ir tie spēki, kuriem ir izdevīgi virzīt un izmantot sabiedrības noskaņojumu un velmes. Vēsturiski neilgā laikā kapitālismam ir izdevies panākt tādu stāvokli, ka patērēšanas sabiedrībā preču utilitārajai funkcijai vairs nav nekādas nozīmes, jo pirmajā vietā izvirzās simboliskā funkcija. Simboli ir kļuvuši par cilvēku velmju priekšmetu, bet preču tirgu ir nomainījis simbolu tirgus.

1968.gadā Francijā iznāca Žana Bodrijāra (1929-2007) grāmata „Lietu sistēma’73/. Tā ir veltīta patērēšanai kā vēsturiski agrāk nepazīstamam fenomenam, kad cilvēku dzīvē visu ir pārņēmusi lietu pasaule: virtuves kombaini, automašīnas, ledusskapji, televizori, telefoni u.c.

Cilvēku lietu pasaulē nav unikālas senas lietas. Vecas lietas tiek uzskatītas par nevajadzīgām un marginālām izpausmēm. Ne reti lietas aizstāj cilvēku attiecības. Cilvēku ikdienā katra problēma ir saistīta ar kādu lietu: automašīna palīdz pārvarēt lielu attālumu, ledusskapis ilgāk uzglabāt pārtikas produktus utt. u.tml.

Žana Bodrijāra grāmata šodien ir gan zinātniski, gan kultūrvēsturiski nozīmīga, jo tajā atspoguļojās tā laika Rietumu sabiedrības locekļa reakcija saskarsmē ar vēsturiski jauno radikālo pavērsienu sociuma dzīvē, kad uz cilvēces, kā skaisti izteiktos mēnessērdzīgs dzejnieks, vēsturiskās skatuves uznāk pilnīgi jauni spēlētāji: agrāk nesastapti kultūras artefakti (lietu pasaule), patērēšana kā dzīves galvenā jēga, patērēšanas stimulēšanas ideoloģija (PR, reklāma, kreditēšana, mārketings).

Skaidrs, ka Latvijas un pārējiem Austrumeiropas sociālisma zemēs dzīvojošajiem iedzīvotājiem „lietu sistēma” XX gs. bija pilnīgi sveša parādība konstantā preču deficīta un nabadzīgā sortimenta apstākļos. Cits jautājums (atsevišķa tēma), kā pret to izturēties, tā teikt, no cilvēces garīgās veselības perspektīvas viedokļa. Proti, varbūt nemaz nav slikti, ka sociālisma zemēs dzīvojošajai sabiedrībai vairāku paaudžu garumā ir gājis secen patērēšanas kults, tagad izmirstošās balto cilvēku rases genofondā saglabājot kādu daļu relatīvi nesamaitātu ar iracionāli materiālistiskiem kārdinājumiem.

Žans Bodrijārs sava laika sabiedrību nosauc par pārticības sabiedrību, kuras galvenā īpašība ir patērēšana. Savukārt lietu pasaules analīzē viņš izvēlas semiotisko pieeju, kad priekšplānā ir lietu semiotiskā funkcija: lietu atšķirības zīmes sociālajā, politiskajā, ekonomiskajā, filosofiskajā ziņā.

Darbā būtiska loma ir konotācijas jēdzienam. Ar šo jēdzienu tiek raksturots stāvoklis, kad lietām tiek piešķirta papildus jēga. Tātad konotācijas jēdziens ir viens no pirmajiem intelektuālajiem risinājumiem sociuma jaunās dzīves (patērēšanas sabiedrības) aprakstīšanai /4/.

Acīmredzot Bodrijāra pētniecisko patosu nosacīja ne tik daudz jauno laiku cilvēku vājība iracionāli visu patērēt bez jēgas un reālās vajadzības. Domājams, izšķirošā nozīme bija lietu (preču) nomenklatūras krasajam pieaugumam Rietumos pēc II Pasaules kara, kad visdažādāko sadzīves priekšmetu skaits nepārtraukti palielinājās un dažkārt pat pietrūka vārdu to apzīmējumam. Kā nācās novērot, lielas un ne reti neatrisināmas terminoloģiskās problēmas radās Austrumeiropas iedzīvotājiem pēc 1989.gada, lai savas tautas valodā nosauktu visas no Rietumiem importētās preces un darbības (piem., „sammitus”, „mikserus”, „brendus” utt.).

Bodrijārs atzīstas, ka viņš vēlas klasificēt lietu pasauli, kamēr nav par vēlu un nav zaudēta kontrole pār šo jauno monstru. Viņš vēlas izveidot, kā pats raksta, lietu deskriptīvo sistēmu. Autors tūlīt ir spiests paskaidrot, ka tamlīdzīgas sistēmas izveidošanai pagaidām nav precīzi fiksētu kritēriju, un skaidrs ir tikai tas, ka var būt ļoti daudzi kritēriji.

Trešā globālā iniciatīva ir saistīta ar preču un pakalpojumu demasifikāciju un individualizāciju, kad katram cilvēkam ir iespējams pasūtīt un izmantot individuāli tikai viņam izgatavotu preci un pakalpojumu. Rietumos šī globālā iniciatīva radās XX gs.vidū, un tās sekas analizē arī Žans Bodrijārs grāmatā „Lietu sistēma”.

Tā, piemēram, viņš apskata lietu modeļu funkcijas, kad modeļu veidošana faktiski ir pakļauta individualizācijas imperatīvam. Bodrijārs raksta par izvēles iespējām. Neviena lieta patērētājam netiek piedāvāta vienā veidā. Katrai lietai ir vairāki un pat daudzi varianti - modeļi. Tādējādi patērētājam tiek dota izvēles brīvība, kas savukārt materializējās individuāli izvēlētās un perosonalizētās lietās.

Žans Bodrijārs apskatīja lietu/preču pasauli, kāda Rietumos bija izveidojusies līdz XX gs.70.gadiem. Preču un pakalpojumu demasifikācija un individualizācija, saprotams, turpinājās arī pēc minētā laika un līdz visjaunākajam periodam XXI gs. sākumā ir sasniegusi, ja tā varētu teikt, rafinēti izsmalcinātu līmeni.

Šodien preču un pakalpojumu sortiments paver miljoniem unikālu kombināciju. Rūpnieciskās masu produkcijas ražošanas vietā tiek gatavotas produkcijas atsevišķas partijas ar nelielu tirāžu. Tagad katrs cilvēks var savu vizuālo tēlu formēt ar preču palīdzību: ķermeņa izrotājumiem, mājas, dzīvokļa tipu un iekārtu, mākslinieciskajiem darbiem, ēdienu, dzērieniem, tirgus piedāvātajiem pakalpojumiem utt. Ievērojami ir palielinājusies produkcijas ražošana un pakalpojumu sniegšana saskaņā ar individuālajiem pasūtījumiem. Preču sortimenta palielināšanās ir veicinājusi apkalpojošās sfēras pieaugumu, sākot ar ideju ģenerētājiem un beidzot ar preču piegādātājiem mājās. Aizvadītajos dažos gadu desmitos ir radusies jauna ekonomiskās darbības forma - pakalpojumu ekonomika, kura Rietumu valstīs var veidot jau 60 un vairāk procentu no visas ekonomikas.

Kā tagad labi zināms ne tikai Rietumos, bet arī bijušajās sociālisma zemēs, tirgus piedāvā arī zināmas instrukcijas - paraugidentitātes, kuras cilvēks var izvēlēties, veicot attiecīgos pirkumus un izmantojot attiecīgos pakalpojumus (piemēram, mainīt frizūru, novājēt, pievērsties skriešanai, fitnesam, ievērot dietu utt.).

Patērēšanas sabiedrībā katrs var izvēlēties un iegūt savu identitāti. Patērēšanas sabiedrība nepazīst identitāšu deficītu. Ja kāda identitāte devalvējās vai noveco, tad to tūlīt var nomainīt ar jaunu identitāti.

Identitātes formēšanā var piedalīties autoritatīvas publiskās personas, kurām ir autoritāte sabiedrībā: aktieri, sportisti, modes demonstrētāji u.c. Slavena persona var reklamēt preci, apgalvojot, ka doto preci ir lietojusi visu laiku un tā ir palīdzējusi gūt panākumus, un tieši šī prece ir viņu padarījusi slavenu. Plaši var lietot „zinātniskos pētījumus”, pierādot preces milzīgās potences. Atsevišķu preču slavināšanā piedalās ārsti, zobārsti. Daudz var ietekmēt preces leksiskais ietērps: instrukcijas, reklāmā lietotie svešvārdi un svešvaloda. Arī skaitļi (statistika) var ietekmēt preces simbolisko izvēli. Tā, piemēram, ja liels procents iedzīvotāju lieto kādu preci, tad tas var atstāt psiholoģisko efektu.

Ja kāds cilvēks šaubās pirkt preci, tad viņš var zaudēt iekšējo pārliecību par savas pieejas un spriešanas spēju konstruktīvismu un objektivitāti. Lieta ir tā, ka patērēšanas sabiedrībā dominē it kā izvēles brīvība, taču paralēli dominē arī idejiskās pārliecības (savas gudrības, objektivitātes) sindroms. Ja cilvēks tomēr izvēlās preci, tad viņa gandarījums ir divkāršs: no vienas puses ir prieks par izvēlētās preces spēju nostiprināt viņa identitāti, bet no otras puses ir prieks par savu saprātīgumu, sava saprāta augsto līmeni.

Patērēšanas sabiedrības analīzē diskutabls ir jautājums par izvēles brīvību. Sastopami dažādi viedokļi. Kā savā laikā secināja Žans Bodrijārs, patiesībā cilvēkam nākas obligāti izvēlēties. Cita ceļa faktiski nemaz nav, jo bez izvēles cilvēks nevar iegūt nevienu lietu. Tātad izvēle ir uzspiesta, un šī uzspiestība, kā akcentē Žans Bodrijārs, ir visjaunāko laiku Rietumu kultūras iezīme. Izvēles brīvība, lietas personalizācija ir ideoloģiskā izpausme, vēl pamatīgāk un dziļāk cilvēku integrējot sabiedrībā un tās kultūrā. Bodrijārs šo ideoloģisko izpausmi nosauc par „sistēmas burvestību” (157.lpp.; šeit un turpmāk tiek citēts grāmatas „Lietu sistēma” izdevums kr.val.).

2002.gadā Francijā publicēja Žana Bodrijāra pārdomas par globalizāciju /5/. Viņš nožēlo, ka Rietumu civilizācija nespēja izvairīties no fatālās preču apmaiņas un patērēšanas stihijas, ko spēja izdarīt visas pārējās civilizācijas. Bodrijārs nesaprot, kāpēc Rietumos ir tāda maniakāla tieksme pēc abstraktām idejām (globalizācijas) un kāpēc tik akli visi pakļaujas maniakālajām idejām. Raksturojot galvenās tendences Rietumu civilizācijā, viņš lieto tādu jēdzienu kā unifikācija, pret ko savukārt vēršas citas civilizācijas, kurās dominē singularitātes (t.i., atsevišķības) tendence. Galvenais, kas var traucēt globalizācijai un ar to organiski vienotajam patērēšanas kultam, ir singularitāte - vēlēšanās saglabāt savu kultūru, valodu, reliģiju, dzīves veidu.

Manuprāt, Rietumu kapitālisma vēsturē viena no talantīgākajām ir ceturtā globālā iniciatīva: apzināti ražot tādas preces, kuru lietošanas laiks ir relatīvi ierobežots un tāpēc cilvēkam agrāk vai vēlāk gribot negribot ir jāpērk jauna attiecīgā lieta.

Šī pasakaini atjautīgā un ciniskā iniciatīva Rietumos pazīstama no XX gs.vidus, un to apraksta gan amerikāņu, gan eiropiešu zinātnieki. Tajā skaitā arī Žans Bodrijārs grāmatā „Lietu sistēma”.

XX gs. 70.gados, kad savu grāmatu sacerēja franču zinātnieks, minētās globālās iniciatīvas prakse jau bija respektējami apkopota un tāpēc visiem bija labi zināmi galvenie paņēmieni manipulācijās ar preces lietošanas laiku.

Tolaik dominēja trīs paņēmieni.

Pirmkārt, radīt lietas jaunu modeli ar it kā progresīvākām funkcijām, liekot cilvēkam nomainīt funkcionāli it kā tehniski novecojošo modeli pret citu modeli.

Otrkārt, lietas kvalitāti veidot tā, ka lieta pēc kāda laika vispār nav vairs izmantojama. Lietā ir apzināti ieplānots konstruktīvais defekts. Bodrijārs piemērā atsaucās uz ASV ražotajām automašīnām, kuru detaļas ir paredzētas tikai 60 000 km nobraukumam.

Treškārt, lieta nav vairs moderna - neatbilst, kā gudri taisnojās, mūsdienu estētiskajām prasībām.

Savā grāmatā Bodrijārs citē kādu Rietumu biznesmeni: „Visiem ir zināms, ka mēs apzināti samazinām mūsu produkcijai mūža ilgumu, un tāda politika ir visas mūsu ekonomikas pamatā” (199.lpp.).

Bodrijārs skaidro, ka apzināti organizētajā lietu neiztunbā līdzdarbojas arī patērētājs, jo ne visi grib lietot vienu un to pašu lietu 20-30 gadus, kaut arī lieta ir saglabājusies teicamā tehniskajā stāvoklī. Kā raksta Bodrijārs, pircējā jaunas lietas vēlēšanās stratēģija sadarbojās ar frustrācijas stratēģiju: cilvēks psiholoģiski sevi noskaņo šķēršļa („veca mašīna” u.tml.) pārvarēšanai, kaut gan tas ir mākslīgi radīts šķērslis, jo „vecā mašīna” darbojās normāli.

Saskaņā ar Bodrijāra novērojumiem tolaik (XX gs. 70.gados) vistālāk sistemātiskajā modeļu maiņā bija tikusi ASV sabiedrība, kur, piemēram, automašīnas un ledusskapjus cilvēki nomainīja pret modernākiem modeļiem ik pēc gada, TV - 3 gadiem, dzīvokļus - ilgāka laika.

Kā atzīst autors, Rietumeiropā tolaik vēl nebija tik augsts dzīves līmenis, kad cilvēki var nepārtraukti mainīt lietu modeļus, iegūstot visjaunāko modeli katrai lietai - sociālās pašapliecināšanās obligāto fetišu. ASV sabiedrībā 90 % vēlas iegūt visjaunākos modeļus.

Bodrijārs tamlīdzīgu tieksmi nosauc par patērētāju masu vienveidību, jo principā visu cilvēku apziņa šajā ziņā funkcionē saskaņā ar vienu shēmu. Taču tajā pašā laikā katrs jūtas oriģināli, kaut arī visi ir viens otram līdzīgi.

Bodrijārs izskaidro oriģinalitātes izjūtas. Piemēram, kad modē bija Bridžitas Bordo (BB) frizūra, katra sieviete (nēsājot BB frizūru) sevi vērtēja kā unikālu būtni, jo asociēja sevi tieši ar BB un nevis ar pārējām tādas pašas frizūras lietotājām. Tātad tamlīdzīga oriģinalitātes aspziņa balstās uz noteiktām psiholoģiskajām novirzēm.

Interesantas ir Bodrijāra prognozes par patērēšanas sabiedrības nākotni. Viņš patērēšanas sabiedrības pilnīgu izveidi paredz tad, kad patērētājs būs novests līdz tādam līmenim, kad psiholoģiski monopolizētas būs visas viņa vajadzības un patērētājs pilnā mērā darbosies saskaņā ar savām un ražotāju interesēm (199.lpp.).

Bodrijārs raksta, ka sabiedrībā jau dominē doktrīna visus personalizēt - ražot saskaņā ar atsevišķu indivīdu interesēm. Īpaši aktīvi šī doktrīna funkcionē ASV. Doktrīnas galvenās tēzes ir sekojošās: 1) patērēšanas sabiedrība vēsturē pirmo reizi sniedz indivīdam iespēju atbrīvoties no ārējiem nosacījumiem un realizēt sevi; 2) patērēšanas sistēma iet tālāk par klaju patērēšanu, dodot savu veidolu personībai un kolektīvam, radot jaunu valodu, jaunu kultūru.

Kā akcentē Bodrijārs, tas faktiski nozīmē, ka patērēšanas nihilismam (skeptiskajai attieksmei pret patērēšanas māniju) tiek pretstatīts patērēšanas humānisms (humānistiskas rūpes par cilvēku). Lai pārliecinošāk ilustrētu milzīgās rūpes par cilvēku, Bodrijārs citē amerikāņu Motivācijas pētījumu institūta direktora izteikumus: „Šodien mūsu uzdevums ir ļaut vidusmēra amerikānim justies morāli tikumiskam cilvēkam pat tad, kad viņš flirtē, tērē naudu, pērk sev otro vai trešo automašīnu. Mūsu uzplaukuma viena no fundamentālākajām problēmām ir cilvēku acīs sankcionēt un attaisnot dzīves labumu lietošanu, pierādīt viņiem, ka savu dzīvi pārvērst par baudīšanu ir morāli tikumiski, bet nevis amorāli. Atļaut patērētājam brīvi dzīvot, pierādīt viņam viņa tiesības aplikt sevi ar lietām, kuras bagātina viņa sadzīvi un sagādā viņam baudu, - tādam ir jābūt vienam no galvenajiem uzdevumiem jebkurai reklāmai un vispār jebkuram projektam, kas kalpo pieprasījuma stimulēšanai” (200.lpp.).

Žans Bodrijārs grāmatas nobeigumā vēlas definēt patērēšanas jēdzienu. Viņaprāt mūsdienās patērēšana nav tikai vajadzību apmierināšana. Patērēšana ir kaut kas daudz vairāk par reālo vajadzību apmierināšanu. Patērēšana ir saistīta ar visu kultūras sistēmu. Patērēšana nav materiāli praktiska. Patērēšana ir „darbība, sistemātiski manipulējot ar zīmēm” (213.lpp.). Lieta kļūst par zīmi, iegūstot konotāciju. Patērēšana tādējādi faktiski ir nevis reālo lietu izmantošana, bet gan zīmju lietošana, jo patērēšana balstās uz attieksmi pret lietu.

Vispirms Rietumos un kopš 1989.gada arī Austrumeiropā trešā globālā iniciatīva (preču un pakalpojumu demasifikācija un individualizācija) iet kopsolī ar komunikācijas vides (mediju) demasifikāciju un individualizāciju.

Šis process no Rietumu civilizācijas pirmos skāra ASV iedzīvotājus, kad masu auditorija samērā strauji saskaldījās visdažādākajos sektoros, segmentos, mikroauditorijās u.tml., ko ar lielu entuziasmu aprakstīja Elvins Toflers (Alvin Toffler) jau pirms apmēram 30 gadiem savā slavenajā grāmatā „Trešais vilnis”(grāmata iznāca 1980.g.) /6/.

Grāmatas nosaukumā atspoguļojās autora koncepcija cilvēces vēsturi iedalīt trijos viļņos. „Pirmais vilnis” bija tajā laikā, kad pastāvēja lauksaimniecības civilizācija. „Otrais vilnis” ir industriālās civilizācijas laikmets. „Trešais vilnis” - atgriešanās pirmsindustriālajā laikmetā, bet tikai balstoties uz ievērojami augstāku tehnoloģisko bāzi, kurā savukārt visu izšķir informatīvās tehnoloģijas. Ar atgriešanos pirmsindustriālajā laikmetā autors domā ražošanas un patērēšanas atgriešanos tajā formā, kad valdīja amatniecības individuālie izstrādājumi un katrs cilvēks patērēja tikai to, kas bija saistīts ar viņa dzīves elementāro nepieciešamību.

Pārmaiņas rūpnieciskajā ražošanā („trešā viļņa” sākumu) Toflers saskata jau no XX gs. 50.gadu vidus, kad sākās saimnieciskās dzīves daudzveidība - preču un pakalpojumu daudzveidība. Darba profesionālā specializācija kļuva raibāka, paplašinājās ražošanas organizatoriskās formas.

Kā raksta Toflers, kapitālistiskā sabiedrība līdz šim vienmēr balstījās uz masu produkcijas ražošanu, masu sadali un kultūras standartu masu izplatīšanu. Kapitālismā unifikācija un vienveidība nebija liels grēks ne ASV, ne Japānā. Masveidā ražotā un pārdotā produkcija priekš pircējiem bija lēta, taču deva respektējamu peļņu ražotājiem.

Preču masveida ražošana veicināja attiecīgu sadali. Masveida produkcijas ražošana nosacīja masveida tirdzniecības nepieciešamību - universālveikalu rašanos, mākleru sistēmas izveidošanos, vairumtirdzniecības rašanos, viena tipa veikalu tīklu izveidi.

Masveida preču ražošana vairs nepazīst tādu stāvokli, kad cilvēkam produkcijas ražošana un saražotās produkcijas patērēšana bija viens process, jo tās bija divas funkcijas dzīves nodrošināšanai. Toflers raksta, ka daudzās valodās kādreiz pat nebija tāds jēdziens kā patērētājs.

Naturālā saimniecība nepazina tirgu. Industriālā saimniekošana savukārt radīja tādus apstākļus, kad katrs cilvēks ir atkarīgs no citu cilvēku radītās produkcijas un sniegtajiem pakalpojumiem. Industriālisms stingri nošķīra ražotāju no patērētāja un sagrāva ražošanas un patērēšanas strukturālo vienotību. Par dzīves centru kļuva tirgus, kas sāka diktēt noteikumus. Tirgus padarīja no sevis atkarīgas sociuma lielas daļas, kurām komerciālās vērtības kļuva galvenās. Tirgus kļuva par valsts ekonomiskās attīstības mērķi, kritēriju, labklājības simbolu.

Kā atzīst Toflers, masovizācija nesastapās ne ar kādu opozīciju. Viņš savā grāmatā neņem vērā Rietumu (galvenokārt eiropiešu) intelektuāļu skaidri un nepārprotami rakstīto par masu kultūras drūmajām sociāli psiholoģiskajām sekām: masveida ražošanas darba organizācijas, rūpnieciskā darba monotonuma degradējošo ietekmi uz cilvēku individualitāti un rutīnu dzīves stilā (darbavietā, mājās, brīvdienās). Cilvēki pierod vienādi ģērbties, visiem lasīt vienus un tos pašus laikrakstus un žurnālus, skatīties vienas un tās pašas TV pārraides. Kā labi zināms, Rrietumu intelektuāļu aprindās dominēja atziņa, ka kapitālismā masu produkcijas ražošanas tehniskais progress veicina kultūras standartizāciju un unifikāciju. Arī sociālisma zemju ideoloģija izsmēja kapitālisma kaitīgumu un antihumāno raksturu; atšķirībā no sociālisma kapitālisms cilvēkus pārvērš par kapitālistu vergiem, patērēšanas kulta elkiem, vienādi domājošiem robotiem.

Toflers skaidro, ka izmaiņas saimnieciskajā sfērā sekmēja tendence vērsties pret unifikāciju, un galvenais līdzeklis cīņā pret unifikāciju kļuva „informācijas sprādziens”. Par informācijas lomas ievērojamo paplašināšanos viņš, saprotams, grāmatā raksta to, ko varēja zināt un izprast 70.gadu beigās. Un jau tolaik Tofleram bija skaidrs, ka veidojas jauna civilizācija („trešais vilnis”). Toflers saprot, ka tā ir sistēmiska virzība: industriālisms iet bojā un ir sākusies jaunas civilizācijas izaugsme. Mainās viss: domāšanas formas, formulas, dogmas, ideoloģijas, vērtības, ģeopolitiskās attiecības, dzīves stili, komunikācijas veidi, ģimenes attiecības utt.

Mediju demasifikācija un individualizācija ASV vispirms skāra presi, kurai bija liela ietekme industrializācijas laikmetā („otrajā vilnī”). Raksturojot pārmaiņas, Toflers min vairākus uzskatāmus datus.

Tā, piemēram, 1973.gadā ASV iznākušo laikrakstu kopējā tiraža dienā bija 63 miljoni eksemplāru. 1978.gadā šis skaitlis noslīdēja līdz 62 miljoniem un katru gadu turpināja samazināties. Ja 1972.gadā katru dienu laikrakstus lasīja 69 % amerikāņu, tad jau 1977.gadā tikai 62 %. Ņujorkā 1970.-1976.gadā pilsētas trīs lielākie dienas laikraksti zaudēja 550 tūkst. lasītāju. Līdzīgs stāvoklis bija arī citās pilsētās. „Los Angeles Times” 1973.-1976.gadā zaudēja 80 tūkst. lasītāju, Filadelfijas un Sanfrancisko divi lielākie dienas laikraksti - attiecīgi 150 un 80 tūkst.lasītāju. Tajā pašā laikā negaidīti daudzās vietās radās jauni nelieli laikraksti. Kā salīdzina Toflers, līdzīga aina bija vērojama arī Lielbritānijā, kur 1965.-1975.gadā nacionālo dienas laikrakstu tirāža samazinājās par 8 procentiem.

Sastopami darbi, kuros mediju transformāciju ASV un citur 60.-70.gados izskaidro ar reklāmas interesēm piekļūt katrai pircēju grupai atsevišķi tikai ar tai adresētu reklāmu. Tādam apgalvojumam ir zināms pamatojums. Tomēr acīmredzot nākas izskaidrojumos respektēt arī citas tendences.

Protams, lielā mērā daudz nosacīja ekonomiskā darbība: ražošanas demasifikācija un individualizācija. Jaunā ekonomiskā pieeja nosacīja nepieciešamību balstīties nevis uz masveida auditorijas, bet atsevišķu sociālo grupu interesēm. Sabiedrība strauji saskaldījās atsevišķās subkultūrās.

70.gados ASV aizsākās arī citi procesi, kuri nepārprotami sasaucas ar vispārējo demasifikācijas un individuālizācijas tendenci. ASV 70.gados pieauga sievietes sociālā loma sabiedrībā; tā teikt, no pagrīdes iznāca homoseksuālisti un uzsāka cīņu par līdztiesību ar pārējiem sabiedrības locekļiem, universitāšu profesori sāka noliegt Apgaismības tradīcijas un to vietā sludināja postmodernismu, humanitāro un sociālo zinātņu centrā nonāca rases un dzimuma problemātika /7/.

Toflers izmaiņas laikrakstu tiražā skaidro ar TV izplatības pieaugumu. Taču viņš nenoliedz, ka izšķirošā nozīme lielo dienas laikrakstu attīstības nelabvēlīgajās perspektīvās bija t.s. avīzēm priekš patērētājiem: nelieliem vietējiem izdevumiem, kuri iznāca vairākas reizes nedēļā, ap sevi apvienojot relatīvi lokālas sabiedrības grupas ar tām adresētu reklāmu un informāciju.

ASV minētajā periodā līdzīgas izmaiņas skāra arī žurnālus. Nacionālie lielie žurnāli bija spiesti izbeigt savu darbību. To vietā sāka iznākt nelieli žurnāli ar mazu tirāžu. ASV iedzīvotāju skaits 1970.-1977.gadā pieauga par 14 milj.cilvēku, taču 25 galveno žurnālu kopējā tirāža samazinājās par 4 milj.eksemplāru.

Faktiski minētajos gados nākas runāt par t.s. minižurnālu sprādzienu: ASV sāka iznākt tūkstošiem nelielu žurnālu, kas bija domāti maziem reģionāliem un pat vietējiem tirgiem ar savām specifiskajām interesēm.

Minižurnāli faktiski bija adresēti subkultūrām. Toflers piemērā min lidmašīnu pilotus, priekš kuriem sāka iznākt desmitiem žurnālu. Līdzīgi tas attiecas uz jauniešiem, akvalangistiem, pensionāriem, sievietēm vieglatlētēm, vecu fotoaparātu kolekcionāriem, tenisa mīļotājiem, skeitbordistiem u.c. Kā skaidro Tolfers, savu presi centās izdot katra neliela interešu grupa, un masu izdevumi ir zaudējuši savu ietekmi.

Masu informācijas līdzekļu demasifikācija un individualizācija izpaudās arī citu mediju liktenī. ASV 1950.-1970.gadā radiostaciju skaits pieauga no 2336 līdz 5359 radiostacijām. Minētajā laikā valsts iedzīvotāju skaits pieauga par 35 %, bet radiostaciju skaits pieauga par 129 procentiem, ievērojami palielinot klausītāju izvēles iespējas. Turklāt radiostacijas savus raidījumus adresē konkrētai auditorijai, bet nevis bezpersoniskai ļaužu masai, kā tas bija agrāk.

ASV mediju vēsturē neaizmirstams ir 1977.gads, kad valsts masu informācijas līdzekļi piedzīvoja vislielāko zaudējumu - nācās konstatēt centralizētās TV auditorijas negaidīti krasu samazināšanos. Visas valsts iedzīvotājiem adresētās centrālās programmas sāka skatīties arvien mazāks cilvēku skaits, sasniedzot kritisku robežu 1977.gadā.

Valstī centrālās programmas sāka aizstāt kabeļtelevīzija - nelielas lokālās TV studijas. Toflers atsaucās uz tā laika (70.gadu beigas) rūpniecisko ekspertu prognozēm: 80.gadu sākumā kabeļtelevīzija būs pieejama 50 % amerikāņu ģimenēm, un jaunās tehniskās iespējas (lētie stikla šķiedras kabeļi) agrāko TV skatītāju masu auditoriju sadalīs daudzās sīkās miniauditorijās. Pie tam kabeļtelevīzija ļauj organizēt divpusēju informācijas apmaiņu - realizēt interakcionisma principu, kad TV darbībā iesaistās skatītāji.

Mediju demasifikācija un individualizācija radikāli izmainīja komunikācijas garīgo ietekmi, proti, ietekmes kvantitatīvo amplitūdu. Kā jau tika minēts, industrializācijas laikmetā masu informācijas līdzekļi ieguva lielu varu. Varas vēriens galvenokārt asociējās ar masu informācijas līdzekļu spēju iedarboties uz milzīgu auditoriju. Faktiski par šo auditoriju droši varēja uzskatīt visus attiecīgās valsts (un ar laiku pat transnacionālos) iedzīvotājus - visu masu sabiedrību. Ne velti no XX gs. medijus sāka dēvēt par masu informācijas līdzekļiem, kuri masu apziņā, piemēram, izplatīja un nostiprināja tādus simbolus kā Ļeņins, Hitlers, Čerčils, Merlina Monro, Bridžita Bordo, Ruzvelts, Coca-Cola, Macdonald u.c. Industrializācijas laikmetā šie simboli tika izstrādāti un translēti centralizēti, un tie veicināja starndartizāciju un unifikāciju, kas valdīja tā laika dzīves visos segmentos - industriālisma laikmetā valdošajos darbības, uzvedības, komunikācijas stereotipos.

„Trešā viļņa” laikmetā tas viss sāka jūtami izmainīties. No XX gs. 60.-70.gadiem masu informācijas līdzekļu vara it kā samazinājās. Mediju demasifikācija saskalda sociuma apziņu, un rezultātā vairs nepastāv tas fenomens, kuru saucam par masu apziņu. Ļaužu masas šodien nesaņem vienu un to pašu informāciju, bet gan nelielas grupas pašas savā vidē apmainās ar pašu radīto informāciju - attiecīgās subkultūras informāciju.

Sabiedrībā tagad valda ne tikai preču un pakalpojumu daudzveidība, bet arī garīgās kultūras daudzveidība - uzskatu, interešu, vērtību daudzveidība. Ne velti mūsdienās viens no populārākajiem jēdzieniem ir plurālisms. Mēs pat lepojamies, ka plurālisma izpausmes nepazīst robežu un, pateicoties plurālismam, unifikācija nav iespējama tādā mērogā, kā tas bija agrāk.

Protams, jautājums par subkultūru satura kvalitāti ir ļoti aktuāls. Ražošanas, patērēšanas, komunikācijas demasifikācijai un individualizācijai ir ne tikai kvantitatīvi, bet arī kvalitatīvi parametri. Tāpēc aktuāls ir jautājums, kas jaunajos apstākļos notiek ar kvalitāti: vai tā ir pozitīvi izmainījusies jeb saglabājās masu kultūrai tipiskā kvalitāte.

Satraucošus novērojumus par „trešā viļņa” kultūras kvalitāti apraksta jau Toflers. Viņš izsakās par informācijas plūsmas „klipveidīgumu” un „klipu kultūras” aizsākumiem. Jau viņa laikā cilvēki ir apraduši, ka, piemēram, TV programmās 1,5 minūtes raida ziņas, kurām seko pusminūti ilgs reklāmas klips, kuru nomaina dziesmas fragmenta klips, pēc tam seko cits klips -kolāža no multfilmas un datorgrafikas fragmentiem u.tml.

„Klipkultūras” galvenā iezīme ir tā, ka cilvēki vairs nesaņem realitātes gatavu mentālo modeli un tagad katrs cilvēks pats ir spiests formēt un pārformēt realitātes modeli. Kā uzskata Toflers, tas stimulē demasifikāciju un individualizāciju, jo katrs cilvēks pats patstāvīgi veic saņemtās informācijas interpretāciju. Tiesa, tas prasa no cilvēkiem lielu garīgo piepūli.

Patērēšanas sabiedrības kritika sastopama gan ASV, gan Eiropā. Tā, piemēram, Bostonas universitātes profesors E. Basevičs (Andrew Basevich) savā jaunākajā grāmatā mūsdienās sāpīgāko problēmu avotu saskata pašos amerikāņos /8/. Viņu ikdienas, brīvības un laimes galvenā būtība fokusējās neapvaldāmās alkās pirkt un patērēt, agresīvi vēršoties pret to visu, kas viņiem var traucēt tā dzīvot. Savas pašsajūtas apmierināšana ir kļuvusi par amerikāņu dzīves veidu, bet brīvības izpratne ir pārvērtusies par neierobežotas patērēšanas brīvību.

2007.gadā iznāca angļu sociālā filosofa Zigmunta Baumana kārtējā, pēc skaita trīsdesmitā, grāmata ar nosaukumu „Consuming Life” /9/. Tajā autors izsakās par visdažādākajām tēmām: nabadzību, mīlestību, dialoga filosofiju. Taču kopumā grāmatā apkopotie teksti sagrupēti ap vienu tēmu - visjaunākā laika patērēšanas sabiedrības kritiku. Autors vēlas noskaidrot, pie kā šodien ir nonākusi patērētāju sabiedrība.

Z.Baumans atzīst, ka populārais mūsdienu sabiedrības apzīmējums „patērēšanas sabiedrība” (consumer society) ir novecojis. Tagadnes sociumu vispiemērotāk ir dēvēt par „patērētāju sabiedrību” (consumerist society). Autors tēzes argumentācijā atsaucās uz būtiskajām izmaiņām sociāli ekonomiskajos procesos. Pašlaik ir izveidojies tāds stāvoklis, ka cilvēki ne tikai vēlas pirkt un patērēt preces, un pakalpojumus. Tagad cilvēki vēlas, lai arī viņus pirktu. Cilvēki vēlas tikt nopirktiem, un tāpēc viņi apzināti paaugstina savas investīcijas („reitingu”), lai kļūtu sociāli nozīmīgi un spējīgi konkurēt. Lieta ir tā, ka šodien tiek investēts ne tikai materiālajos resursos, bet arī cilvēku resursos. Cilvēks ir ne tikai darbaspēks, bet arī pievilcīgs resurs investīcijām.

Bet visvērtīgākie cilvēki šodien ir nenogurstošie patērētāji - dzīves baudītāji. Tā, piemēram, ieguldot līdzekļus kādā firmā, investors vērtē firmas klientu skaitu, maksāšanas spējas un patērēšanas aktivitāti. Tagad varam droši ciniski teikt, ka mūsdienu sabiedrībā noteikta vērtība ir tikai tiem cilvēkiem, kuri nemitīgi iesaistās patērēšanas procesā. Cilvēks, kurš neko nepērk vai pērk maz, mūsdienu patērētāju sabiedrībā nav cieņā.

Baumans konstatē, ka patērēšana pēdējā laikā ir sasniegusi līmeni, kad pērk preces, lai piedalītos pirkšanas procesā, bet nevis reālās vajadzības dēļ. Ja agrāk saimnieciskajā darbībā centās nepārtraukt ražošanu, tad tagad sabiedrību aicina nepārtraukt patērēšanu. Tagad baidās nevis no ražošanas pārtraukšanas, bet gan no patērēšanas pārtraukšanas, kas var novest līdz ekonomiskajai katastrofai. Mēs tagad zinām, ka angļu zinātnieka prognozes ir piepildījušās, jo 2008.gada otrajā pusē aisākusies ekonomiskā/finansu krīze pamatā ir saistīta ar patērēšanas pārtraukšanu planetārā mērogā.

Zigmunts Baumans minētajā grāmatā apskata patērētāja suverenitāti. Faktiski patērētāja suverenitāte jeb, citiem vārdiem sakot, izvēles brīvība ir niecīga; cilvēks var izvēlēties tikai vairāk vai mazāk noderīgu preci, - viņš nevar neizvēlēties vispār un tādējādi nepiedalīties patērēšanas procesā. Īsta suverenitāte, kā skaidro Baumans, šodien pieder tirgum, kam pakļaujas arī politiskā vara, cieši saplūstot ar ekonomisko darbību/biznesu. Valsts politiskās varas un biznesa simbioze tagad ir plaši izplatīta parādība.

Baumans raksta par patērēšanas kultūras sindromu (slimības, patoloģijas pazīmju kopumu), kas atspoguļojās pieticības, mērenības, kautrīguma, pašierobežošanas, baudkāres minimālajā pieklusināšanā sevī, pilnā mērā nespējot sevi ierobežot no visdažādākajiem kārdinājumiem. Mūsdienu sabiedrībā progresē izšķērdība, kad cilvēks patērē vairāk nekā reāli nepieciešams.

Baumans raksta, ka patērētāju sabiedrībā cilvēciskās laimes sasniegšanas līdzekļi asociējās nevis ar tādām darbībām kā lietu radīšana, bet gan lietu utilizācija. Patērētāju dzīve nav lietu iegūšana un reālā izmantošana, bet gan piedalīšanās nepārtrauktajā patērēšanas procesā.

Saprotams, Zigmunta Baumana grāmatas lasītājs vēlas dzirdēt autora viedokli par iemesliem visām aprakstītajām patoloģijām, sindromiem.

Nenoliegsim, tas bija skaidrs pirms minētā teksta lasīšanas: patērētāju sabiedrībai ir lielas psiholoģiskās, psihiskās problēmas. Par šīm problēmām tiešāk un netiešāk minētajā darbā ieminās arī angļu sociālais filosofs. Taču viņa pārliecībā galvenais iemesls ir tas, ka cilvēki nespēj pretoties reklāmai, sabiedrībā valdošajiem uzvedības stereotipiem un domāšanas šabloniem.

Citiem vārdiem sakot, cilvēki nespēj pretoties sabiedrībā valdošajām komunikācijas formām un saturam, jo patērēšanas galvenais objekts ir preces un pakalpojumi, pret kuriem cilvēki izturās kā pret simboliskām normām, vērtībām un stereotipiem.

Ne velti šodien intelektuālajās aprindās mēdz jokot, ka kaklasaitei piemīt informatīvs labums un kaklasaites galvenā funkcija ir piedalīties komunikācijas procesā, sniedzot noteiktu paziņojumu. Tie vīrieši, kuri lieto kaklasaiti vai principiāli nelieto (piemēram, Irānas valstsvīri ar prezidentu priekšgalā) sevi identificē ar noteiktu sabiedrības daļu un par to sūta paziņojumu pārējiem adresātiem. Ne velti mēdz teikt, ka šodienas tirgum svarīgi nav tas, kas ir īstenībā, bet gan svarīgi ir tas, ko cilvēki domā. Tiesa, šo tēzi nākas dzirdēt arī savādākā variantā: svarīgi nav tas, ko cilvēki domā, bet gan tas, kādā virzienā tiecās cilvēku vairākums.

Tātad šodien aktualitāti saglabā tie lielumi, kurus saucam par ļaužu masām, masu sabiedrību, masu komunikāciju. Tātad, neskatoties uz demasifikāciju un individualizāciju, subkultūru izveidošanos, joprojām mums nākas lietot epitetu „masas” un joprojām ir sastopamas tādas izpausmes, kuras ir organiski vienotas ar vairākuma iracionālo gribu, instinktiem, emocijām.

Masu sabiedrības un masu komunikācijas aktualitāte īpaši atklājās 2008.gada pasaules ekonomiskās/finansu krīzes periodā. Jau pirmajos mēnešos bija sastopami visdažādākie krīzes izskaidrojumi. Viens no tiem ir saistīts ar patērēšanas daudzveidības pārražošanu un patērēšanas fantoma krahu, pie kā noveda cilvēku mēra sajūtas trūkums un alkātība.

Aizvadītajos apmēram 20 gados cilvēki bija inficēti ar patērēšanas azartu un domāja ne tik daudz par savu reālo vajadzību apmierināšanu, kā par savu sociālo stāvokli sabiedrībā, pašrealizāciju saistībā ar savas subkultūras simboliskajām prasībām, prestižu atbilstoši vispārpieņemtajiem stereotipiem jeb, lakoniski sakot, vēlējās dzīvot un strādāt kā pašiem gribas.

Tāpēc varam rezumēt: sabiedrībā dominēja velmju ekonomika, jo tirgus ne tikai centās apmierināt visas velmes, bet arī nodarbojās ar jaunu velmju stimulēšanu, izmantojot visdažādākos komunikācijas līdzekļus. Tirgus balstījās uz sortimenta izaicinājumiem. Preču un pakalpojumu daudzveidība palīdzēja cilvēkiem strādāt un atpūsties. Bet galvenais: lietu daudzveidība kalpoja kā simboli komunikācijā, nosakot cilvēka identisko piederību noteiktai subkultūrai, sociuma segmentam un tādējādi atspoguļojot attiecīgā indivīda sociāli funkcionālās velmes, kuras indivīds katrā ziņā gribēja publiski demonstrēt pārējiem. Turklāt sortimenta daudzveidība asociējās (precīzāk - tika apzināti un manipulatīvi ideoloģiski propagandēta) ar brīvības faktoru, pēc kā cilvēki tiecās, nākas ironizēt, automātiski no Ādama un Ievas laikiem, daudz neinteresējoties par brīvības kategorijas metafizisko būtību (respektīvi, imanento ierobežotību).

Krīze izvērtās plašumā galvenokārt tāpēc, ka cilvēki sāka racionālāk izturēties pret patērēšanu un tātad arī pret sabiedrībā valdošajām komunikācijas formām un saturu. Cilvēki sāka akli nepakļauties reklāmai, mārketinga integrētajām komunikācijām, PR un saskaņot savas reālās vajadzības ar iracionālajām velmēm, un rezultātā notika tas, ko jau savā laikā prognozēja Z.Baumans. ASV, Eiropā (kā bija gaidāms - no ES zemēm visvairāk totāli ekonomiski nekompetentajā Latvijā), Ķīnā, Indijā, Krievijā u.c. iestājās ekonomiskā krīze - samazinājās ražošana, jo cilvēki pārstāja nodoties pirkšanas/patērēšanas ārprātam.

Masu komunikācija vienmēr ir bijusi vienota ar masu kultūras produkcijas industriju, par kuras izveidi Rietumos var runāt no XX gs. vidus.

Par savadabīgas kultūras industrijas rašanos kļuva nepieciešams runāt tāpēc, ka pēc II Pasaules kara Rietumeiropu sāka pārpludināt garīgi seklā, masveidā tiražētā un reklamētā amerikāņu „kultūras produkcija”. Rietumu kultūru strauji pārņēma bezdvēseliskums un standartizācija, un mākslas un literatūras darbi tika pārvērsti par patērēšanas objektiem. Tas veicināja kultūras degradāciju.

Pēc II Pasaules kara vācu mākslas zinātnieka Teodora Adorno ieteiktais kultūras industrijas jēdziens laika gaitā ir piedzīvojis vairākas interpretācijas.

T.Adorno un viņa domubiedri to lietoja, ņemot vērā garīgās kultūras konceptuālo iedalījumu elitārajā kultūrā un masu kultūrā, kā arī kategoriski iebilstot pret tieksmi mākslas darbus uzskatīt par patērēšanas priekšmetiem. Sākumā kultūras industrijas kritikā galvenonā uzmanība tika pievērsta izplatīšanas kanāliem - masu komunikācijas līdzekļiem (kino, TV, prese, radio, reklāma). Uz masu medijiem lūkojās kā uz lielākajiem vaininiekiem kultūras degradācijā.

60.gadu beigās un 70.gados kultūras industrijas jēdzienu sāka lietot citā nozīmē. Tolaik priekšplānā izvirzījās t.s. kultūras vides problemātika - pilsētu un lauku novadu reģionālo centru infrastruktūra no cilvēku atpūtas (brīvā laika pavadīšanas) viedokļa (tematiskie klubi, kafejnīcas, atpūtas, izklaides centri u.tml.). Rietumos minētās infrastruktūras iekārtošana tolaik noritēja ļoti intensīvi, apgūstot grandiozus finansiālos un materiālos resursus, kā arī gūstot peļņu. Tāpēc sāka runāt par vides kultūras industriju.

Kultūras industrijas jēdziena pielietojums atkal izmainījās XX gs. beigās, kad nākas runāt par kultūras patērēšanas jauniem formātiem. Garīgās kultūras procesi arvien dziļāk tiek iesaistīti globālajos un transnacionālajos ekonomiski politiskajos procesos. Kļuva skaidrs, ka masu kultūras produkcijas industrija ir ļoti izdevīgs bizness, kas XX gs. nogalē strauji izpletās („globalizējās”) pa visu planētu.

Šajā ziņā spilgts piemērs ir transnacionālās mediju korporācijas - „News Corporation”, „Time Warner”, „Walt Disney Company”, „Bertelsmann”, „Viacom”. Šo gigantu biznesā ietilpst radio, TV, prese, izdevniecības, reklāmas aģentūras, mūzikas izdevniecības, izklaides centri, kinostudijas utt. Nosauktās korporācijas savā darbībā ir izplētušās pa visu planētu („News Corporation„ pieder vairāki mediji arī Latvijā).

Kultūras industrija sāka aktīvi izmantot jaunas organizatoriskās formas. Tā, piemēram, tagad populārs ir kultūras menedžments (kultūras vadība), tiecoties izmantot tās pašas vadības tehnoloģijas, kuras pielieto rūpnieciskajā ražošanā, valsts pārvaldē u.c. Kultūras menedžmentā pastāv noteikta diferenciācija atkarībā no produktu patērētāju specifikas.

Aizvadītajos gados nostiprinājās pilnīgi jauns diskurss - kultūras pragmātika. Tā dēvē izteikti ekonomisko pieeju garīgās kultūras patērēšanas organizēšanā, kontrolē, vērtēšanā. Kultūras pragmātika, piemēram, tiecas atbildēt uz tādiem jautājumiem kā vērtēt mākslas darbu - pēc potenciāli sagaidāmās kvalitātes vai mākslas darba apskates laikā izbaudītās kvalitātes. No kultūras pragmātikas viedokļa aktuāls ir jautājums, kad optimālāk iekasēt naudu par biļeti -pirms vai pēc kinofilmas noskatīšanās, jo, teiksim, pēc labas filmas sajūsminātais mākslas baudītājs var samaksāt vairāk nekā noteikts biļetē pirms seansa. Savukārt iekasēt naudu pirms seansa nav godīgi, jo filma var nesniegt baudu par samaksāto summu.

Garīgās kultūras virzība, saprotams, nevarēja neizjust kultūras vispārējās tendences un šajā gadījumā pirmkārt un galvenokārt patērēšanas bezprāta visjaunākās kaprīzes. Kā zināms, Rietumos XX gs. beigās patērēšanas „diskursā” ievērojami padziļinājās individualizācijas tendence, pārvēršot patērēšanu par unikālu pārdzīvojumu bezgalīgu sēriju. Skaidrs, ka tamlīdzīgs kurss tūlīt būtiski ietekmēja arī garīgo kultūru, pret kuru jau labu laiku sociuma vairākums izturējās kā pret patērēšanas patīkamu atzaru.

Taču XX gs. beigās sākās periods, kad masu kultūras jēdziena atbilstība reālo procesu analīzē kļuva problemātiska, jo sākās „gals” masu kultūrai tradicionālajā izpratnē. Minētajā laikā sākās t.s. pakalpojumu ekonomika, kas galvenokārt realizējās subkultūru formātā un jūtami izmaina arī kultūras industrijas attīstību. Kultūras industrija ātri pārkārtojās un piemērojās subkultūru apkalpošanai, kā arī pati inspirēja jaunu subkultūru rašanos.

Rezultātā kultūra pārvēršas par subkultūru koalīciju. Daudzu subkultūru vērtējumā vairs neiederas to tipoloģiskā identificēšana ar masu kultūru. Piemēram, intelektuāli ļoti piesātināto hakeru subkultūru un visdažādākās šauri specifiski orientētās profesionālās subkultūras neviens neuzdrošināsies apsaukāt par masu parādību.

Pakalpojumu ekonomika balstās uz atziņu, ka ekonomiski izdevīgi ir piedāvāt ne tikai preci, bet preci kopā ar pakalpojumu - servisu. Tāda pieeja nodrošina patērēšanas individualizāciju (respektīvi, individualizācijas ilūziju), kā arī, protams, pārdevēja un patērētāja ilglaicīgu komunikāciju, bet ilglaicīgā komunikācija pārvēršas ne tikai par atsevišķu cilvēku, bet par atsevišķu sociālo grupu/subkultūru dzīves veidu un stilu, jo minētā komunikācija ir vienota ar attiecīgu specifisku telpisko vidi, dizainu, modi, medijiem, citiem patērēšanas produktiem, uzvedības normām, dzīves vērtībām, identifikācijas simboliem, slengu, iekšējiem saziņas līdzekļiem utt.

Acīmredzot tagad lielāka skaidrība ir par to, kas joprojām vairāk vai mazāk izteikti saglabā masu komunikācijas un reizē kultūras industrijas (T.Adorno interpretācijā) tipiskās iezīmes. Šodienas kultūrā šajā izteikti tipiskajā masu kultūras segmentā turpina funkcionēt radio un TV (galvenokārt nacionālās programmas), filmu ražošanas industrija (t.sk. video, DVD, televīzijas filmas), mūzikas industrija, izdevniecību bizness (grāmatu, kompaktdisku ražošana, kā arī žurnālu un laikrakstu zināmas daļas izdošana un ar tiem saistīto pakalpojumu veikšana), spēļu industrija, reklāmas un mārketinga industrijas visplašākajām ļaužu masām adresētā daļa.

Nākas secināt, ka strīdīgs ir jautājums par Interneta industriju. No vienas puses Internets asociējās ar masu komunikāciju, taču no otras puses Internets ir arī cieši vienots ar subkultūru funkcionēšanu, bet galvenais - stimulē subkultūru rašanos. Piemēram, Interneta dzejnieku, rakstnieku subkultūras izveidi. Acīmredzot visjaunākajā periodā reāls fakts ir blogeru subkultūras formēšanās.

Masu komunikācijas raksturu tagad ir zaudējusi atpūtas un izklaides industrija, apkalpojot galvenokārt subkultūras. Tas pats lielā mērā sakāms par tūrisma un sporta industriju.

Masu komunikācijas loma tagad interesanti atspoguļojās tajā jaunajā fenomenā, kuru var apzīmēt kā literatūras „medializāciju” Runa ir par mediju ietekmi uz literatūras un lasīšanas strukturālajām sakarībām.

Rietumu kultūrās lasīšanas kultu radīja iespiedtehnikas progress. XVIII - XX gs. literatūra bija eiropeisko kultūru (piem., franču, angļu, vācu) kodols. Literatūra bija izglītības pamats, nacionālo kultūru pašapziņas avots. Atsevišķās kultūrās, īpaši krievu kultūrā, dominēja „literatūrcentrisms” - literatūra tika uzskatīta par nācijas sirdsapziņu un lielāko garīgo bagātību. Taču pats svarīgākais - minētajos gadsimtos literatūrai bija stabilas tradiocionālās funkcijas: sociālo zināšanu translācija, morāles kodeksa fiksācija, cilvēka radošā potenciāla un radošās brīvības apliecināšana, garīguma avots sabiedrībai.

Tagad literatūras tradiocionālās funkcijas strauji pārņem jaunie mediji („Interneta literatūra”). Kontaktu ar literāro darbu šodien papildina attēli uz ekrāna, skanoši vārdi, kinētiski žesti, daiļdarba dzīvā izpildījuma enerģētika. Tā rezultātā veidojas jauna, varētu teikt, lasīšanas antropoloģija.

Tās virzībā pašlaik ir konstatējamas vairākas problēmas: 1) atklāts ir jautājums, kā multimediju konteksts ietiecas literatūras tekstā un kā tas atsaucas uz lasītāju; 2) lasītāju tipoloģija jauno mediju laikmetā; 3) „medijiskums” kā literārās iztēles faktors; 4) ko vizuālie mediji lasītājam var palīdzēt atklāt literatūrā; 5) kādas īpašības koncentrēsies „Interneta literatūras” autora „portretā”; 6) „piāra” loma autora un viņa daiļrades prezentācijā jaunajos medijos.

Masu kultūras liktenis pamatā ir atkarīgs no masu sabiedrības kvalitātes. Šajā kvalitātē ietilpst vairāki komponenti.

Pirmkārt, masu cilvēka iezīmes vispār.

Otrkārt, masu cilvēka iezīmes masu sabiedrības kontekstā, proti, indivīdam nonākot masās, pūlī.

Masu sabiedrības kvalitāti ietekmē tai adresētās ideoloģijas, propagandas, PR kvalitāte. Turklāt mūsdienās masu sabiedrības pārvaldīšana notiek ar mediju starpniecību, nepārtraukti sniedzot informāciju un dažādas garīgās nostādnes.

Vērtējot šodienas masu cilvēka („vidusmēra cilvēka”, „parastā cilvēka”, „vienkāršā cilvēka”) kvalitāti, noteikti nākas runāt par izglītības līmeņa pieaugumu un tā rezultātiem (piemēram, ne tik daudz paļaujoties uz varas organizētajiem pasākumiem „rūpēs par tautu”, bet gan pašiem veidojot savas subkultūras). Aizvadītajos dažos gadu desmitos palielinājusies ir profesionālā diferenciācija, fragmentācija, daudzveidība, relatīvi izolējot indivīdus no masām un formējot interešu grupas - subkultūru idejisko kodolu.

Masu sabiedrības kvalitāti šodien būtiski ietekmē tas, ka radikāli ir izmainījusies tā sociuma daļa, kuru Rietumos no XX gs. 60.gadiem tradiocionāli dēvē par vidusšķiru, ņemot vērā materiālās labklājības līmeni.

Vidusšķiru veidoja mazā un vidējā biznesa pārstāvji, kuru skaits Rietumu valstīs vienmēr bija ļoti liels. Interesanti, ka XX gs. otrajā pusē vidusšķira lielā mērā bija garīgās kultūras attīstības diktētāja - daiļdarbu skatītāja un lasītāja. Pateicoties vidusšķiras samērā augstajām garīgajām prasībām, Rietumos uzplauka, piemēram, kinomāksla, dzeja un proza, dramaturģija, tēlotājas māksla, fotomāksla, dizains utt. Vidusšķira bija autonoma ne tikai ekonomiski, bet arī kultūras ziņā: estētiskās izpratnes un kultūras politikas jomā.

Rietumos un Austrumeiropā šodien vidusšķiru ir nomainījuši tā dēvētie ofisu cilvēki, formējot pilsētu kultūras vidi. Viņi vidusšķiras pārstāvjiem ir līdzīgi tikai materiālās labklājības ziņā. Ofisa cilvēku garīgās intereses manāmi atšķiras no vidusšķiras garīgajām interesēm. Ofisa cilvēki ir korporatīvās subkultūras cilvēki un patērēšanas ekonomikas galvenie klienti ar visām no tā izrietošajām sekām. Ofisa cilvēki nav autonomi kultūras ziņā - estētiskās izpratnes un kultūras politikas jomā. Ofisa cilvēku kulūras autonomija ir kapitulējusi patērēšanas ekonomikai un tai kalpojošajai masu komunikācijai - reklāmai, mārketingam, PR, mediju translētajiem „topiem”, „reitingiem”, prestīžas dzīves baudīšanas simboliem.

Ja vēl nesen neviens neuzdrošinājās prognozēt, ar ko tas viss beigsies, tad 2008.gadā sākusies globālā ekonomiskā/finansu krīze izgaismo zināmu cerību, ka cilvēki varbūt sāks domāt un rīkoties racionālāk - mazināsies iracionālās patērēšanas un dzīves baudīšanas bezprāts.

Taču diemžēl ir iespējama arī cita loģika: balto cilvēku darbību, uzvedību, komunikāciju nosaka instinktīvā atskarsme par savu bojāeju - baltās rases straujā izmiršana ir reāls fakts. Un tādā gadījumā mēs jau labu laiku dzīvojam saskaņā ar fatālās neizbēgamības loģiku, nepārtraukti „dzīrojot mēra laikā” un domājot tikai par šodienas acumirkļu miesaskāngajām baudām /10/.

1/ Skat. literatūras sarakstu un minēto atziņu zināmu apkopojumu: Priedītis A. Masu komunikācijas teorijas. Lekciju kursa konspekts. R., 2006. http://www.spidolastelpa.narod.ru 2/ Skat.: Priedītis A. Himēriskuma nesaulē. Kulturoloģiskas esejas un studijas. R., 2005 (otrā nodaļa „Valdzinošais jūgendstils”). http://www.spidolastelpa.narod.ru

3/ Šajā darbā tiek izmantots tulkojums kr.val.: EogpHHap ^. CncreMa Be^en. M.: Pyg0MHH0,

2001.

4/ Kā zināms, Bodrijārs vēlāk citos savos darbos iesacīs lietot simulakra jēdzienu, tādējādi apzīmējot nosacītu zīmi, kas sabiedrībā funkcionē īstās lietas vietā.

5/ Tulkojumu kr.val.skat.: Бодрийяр Ж. Насилие глобализации.- Логос, 2003, № 1.

6/ Skat.: Тоффлер Э. Третья волна. М.: Фирма «Издательство АСТ», 1999.

7/ Skat.: Кайзер Д. 1968-й как веха американской истории.- Неприкосновенный запас, 2008, 4.

8/ Skat.: Basevich A. The Limits of Power: The End of American Exceptionalism. New York: Henry Holt & Co, 2008.

9/ Skat.: Bauman Z. Consuming Life. Cambridge, Malden: Polity Press, 2007.

10/ Skat.: Priedītis A. Teorijas deficīts jeb epitāfija baltajai rasei. www.spidolastelpa.narod.ru.

Valoda un komunikācijā

Manas valodas robežas apzīmē manas pasaules robežas.

Par to, par ko nav iespējams runāt, nākas klusēt.

Ludvigs Vitgenšteins

Eksistenciāli emocionālā sarunā tiek uzsvērts, ka cilvēka dzīvē valodiskā darbība atspoguļo robežas kvintesenci; robežu starp dzīvību un nāvi, dzīvei noderīgu vidi un dzīvei kaitīgu vidi, savu „Es” un sociumu, savu kultūru un svešu kultūru, izziņas subjektu un izziņas objektu, izziņu un darbību. Tātad sakāpināti emocionālā sarunā liek saprast, ka valoda ir cilvēka dzīves viena no visbūtiskākajām sastāvdaļām un faktiski bez valodas cilvēks nevar eksistēt.

Saskaņā ar citu viedokli valoda kalpo kā cilvēka interfeiss (proti, nodrošināšanas sistēma) ar pārējo pasauli. Tātad valoda ir vidutājs, ļaujot izprast komunikāciju tādā līmenī, kas paceļas pāri atsevišķai individualitātei - vienam valodas lietotājam.

Tiesa, N.Lūmana priekšstatā komunikācijas vidutāji ir trīs. Jau minētā 1) valoda, 2) rakstība un 3) simboliski ģeneralizētie vidutāji - nauda, vara, dažādu vērtību orientācija, ietekmējot komunikāciju /1/.

Labi ir zināms, ka vispār nav pieredzes, kurai nebūtu simbolisks starpnieks/vidutājs, kas parasti ir zināma simboliskā sistēma. Pieredze vienmēr ir saistīta ar naratīvu - vēstījumu, stāstījumu, jo par savu pieredzi cilvēks vēlas pastāstīt citiem. Cilvēka spēja komunicēt un darīt zināmu (t.i.reference) balstās uz jau izprastā pieredzi. Pieredzi var izstāstīt tāpēc, ka tā jau ir artikulēta zīmēs, normās, noteikumos.

Valoda ir reizē specifisks un reizē universiāls līdzeklis. Valoda kalpo gan individuālās apziņas objektivizācijai, gan kultūras tradīciju objektivizācijai, nodrošinot intersubjektīvistiskumu, visdažādāko izpausmju procesuālo risinājumu laikā un telpā, refleksiju izpratni.

Valoda sabiedrībā veic vairākas funkcijas: 1) ekspresīvo, 2) signifikatīvo, 3) kognitīvo, 4) informatīvi translējošo, 5) komunikatīvo.

Valodas problēmas pēta visdažādākās zinātnes: lingvistika, loģika, semiotika, psiholoģija, socioloģija, kulturoloģija, filosofja u.c.

Valodas problēmas var nosacīt dažādu teoriju rašanos. Tā, piemēram, simboliskā interakcionisma teoriju XX gs. 60.gados ASV. Minētā teorija pakāpeniski izvērtās par teorētiski metodoloģisko pieeju socioloģijā, komunikatīvistikā, kulturoloģijā.

Simboliskā interakcionisma teorija skar sociālās saziņas/mijiedarbības simboliskos aspektus. Faktiski tas ir skatījums uz sociālajiem procesiem. Savukārt par sociālo procesu tiek atzīts tāds process, kura laikā veidojās un izmainās procesa dalībnieku attieksme pret procesu, kā arī savstarpējā mijiedarbība. Un, lūk, process notiek ar valodas palīdzību, jo valoda ir visiem kopēja. Cilvēka „Es” veidojās tikai komunikācijā ar citiem; komunikācijas laikā tiek izmantota ne tikai valoda, bet arī citas simboliskās sistēmas: vērtības un normas, kam visam ir kopīga nozīmība sabiedrībā.

Simboliskais interakcionisms izpaužās tādējādi, ka liela ir lomas aktualitāte komunikācijā. Katrs sevi iedomājās, iztēlojās, ņemot par pamatu citu cilvēku lomu, sevi skatot no citu skatījuma viedokļa. Mūsu attieksmi pret citiem cilvēkiem nosaka ne tas, kas viņi ir patiesībā, bet gan tas, kas viņi ir mūsu priekšstatos par viņiem. Cilvēki nereaģē uz ārējās vides kairinājumiem automātiski vai instinktīvi kā dzīvnieki. Viens no simboliskā interakcionisma teorijas aizsācējiem Džordžs Mids rakstīja šajā sakarā par cilvēku atšķirībām no dzīvniekiem.Cilvēki atšķiras no dzīvniekiem ar to, ka cilvēkiem nav attīstīta instinktu sistēma, bet tās vietā cilvēki izmanto un lieto simbolus. Cilvēki cenšas uzminēt kairinājumu (simbolu) nozīmību (žestu, vārdu, rīcības) pirms atbildēt uz šiem kairinājumiem. Cilvēkiem ir jāprot iztēloties/iedzīvoties otra cilvēka lomā. Pie tam cilvēki ne tik daudz reaģē uz paziņojumu saturu, kā uz paziņojumu semantiku, simbolisko nozīmību, kontekstu, zemtekstu. Cilvēku mijiedarbību nosaka interpretācija; tātad tas, ko mēs domājam par citiem un kas mums liekas, ko citi domā par mums.

Saprotams, šajā interpretācijas procesā būtiska loma ir valodas interpretācijai komunikācijas laikā.

Sastopami pētījumi par minētās interpretācijas efektivitāti. Noskaidrots, ka komunikācijas laikā pirmajās 10 sekundēs lēmuma pieņemšanu ietekmē 7 % saturs, 38 % balss, 55 % ārējais izskats. Ne velti biznesā un citās dzīves sfērās nepieciešamās t.s. lietišķās saziņas kompetences popularizētāji izsakās par vairākiem komunikatīvajiem efektiem: vizuālā tēla efektu, pirmo frāžu efektu, argumentācijas efektu, informācijas „porciju” efektu, mākslinieciskās izteiksmības efektu, relaksācijas efektu, savlaicīgi sarunā iekļaujot jokus, asprātības u.tml. Lietišķajā sarunā nākas respektēt kādu senu novērojumu, proti, katrs dzird tikai to, ko saprot. Tāpēc valodā svarīgi ir lietot salīdzinājumus, analoģijas, metaforas, piemērus. Nedrīkst aizmirst par psiholoģiski didaktiskajiem iedarbības instrumentiem - saprotamību, pieejamību, asociativitāti, ekspresivitāti, intensitāti /2/.

Cilvēkam vienmēr ir priekšstats par citām valodām - par svešo valodu svešo iedabu. Tiesa, cilvēka priekšstati par svešajām valodām galvenokārt balstās uz stereotipiem, mītiem, aizspriedumiem. Tātad ticību un nojausmu, bet nevis uz zināšanām un prātu.

Priekšstati par citām valodām ir obligāti vienoti ar sarunu par valodu kā domas izteiksmes līdzekli un domāšanu kā domas izteikšanas procesu. Kā zināms, valoda kā domas izteiksmes līdzeklis un domāšana kā domas izteiksmes process ir savstarpēji ļoti dziļi vienoti.

Valodas un domāšanas vienotība izpaužas tādējādi, ka domas tiek formulētas tādā veidā, lai tās būtu vieglāk izteikt ar valodas palīdzību, bet savukārt valoda ir tā veidota, lai pēc iespējas precīzāk/adekvātāk atspoguļotu domas.

Tātad nākas pieņemt, ka noteiktam valodas tipam atbilst noteikts domāšanas tips. Tātad valoda ir saistīta ar tās lietotāju (etnosu) mentalitāti - etnisko mentalitāti.

Valoda un etniskā mentalitāte dažādi pakļaujas ne tikai zinātniskajai apziņai, bet arī ikdienišķās apziņas priekšstatiem. Katra valoda ir objektīvi noteikta sistēma, kuru var loģiski un racionāli aprakstīt. Turpretī mentalitāte ir subjektīva un racionāli grūti aprakstāma parādība. Taču, zinot valodas un etniskās mentalitātes saistību, ar attiecīgās valodas starpniecību var izprast attiecīgās valodas lietotāju etnisko mentalitāti. Tā, piemēram, latviešu valodas analīze var palīdzēt izprast latviešu tautas mentalitāti.

Filoloģijā ir analizēta angļu un krievu valoda, rezultātā formulējot secinājumus par angļu un krievu etnisko mentalitāti - domāšanas veidu/3/.

Valodas tiek dalītas divās grupās - t.s. analītiskajās un sintētiskajās valodās. Angļu valoda pieder analītisko valodu grupai, kurā gramatiskās attiecības nosaka vārdu secība teikumā un speciāli palīgvārdi. Angļu valodas strukturālā pamatvienība ir teikums. Ja teikumu saskalda atsevišķos vārdos, tad teikumā izteiktā doma visbiežāk nav saprotama.

Krievu valoda pieder sintētisko valodu grupai, kurā gramatiskās attiecības nosaka morfoloģiski ar afiksu palīdzību - vārda daļu, kas izsaka gramatisko nozīmi vai maina saknes leksisko nozīmi (piem., no-slaucīt, pār-celt). Krievu valodā strukturālā pamatvienība ir vārds. Ja teikumu saskalda atsevišķos vārdos, tad teikumā izteiktā doma parasti ir saprotama.

Jautājums tātad ir par to, kā minētās valodas iezīmes atsaucās uz komunikāciju (dialogu) un attiecīgās valodas lietotāju domāšanas tipu vispār.

Angļu valodas lietotāji domā teikumos/frāzēs. Viņi domu vispirms pilnā mērā formulē paši sev un tikai pēc tam to paziņo adresātam. Tātad angļu valodas lietotāji vispirms domā un tikai pēc tam runā. Angļu valodas lietotāji vispirms noklausās teikumu līdz galam un tikai pēc tam to dekodē sevī. Tātad - vispirms klausās un tikai pēc tam domā.

Krievu valodas lietotāji (adresanti) vienlaicīgi domā un runā, bet adresāti - vienlaicīgi klausās un domā. Krievu valodas lietotāji var teikumu neizrunāt (un nenoklausīties) līdz galam, jo viņi domu var uztvert no atsevišķiem vārdiem.

Angļu valodas lietotājiem nākas domāt ar relatīvi lielākām valodas strukturālām vienībām (teikumiem). Angļu etniskajā mentalitātē dominē loģiskums jeb diskrētums - materiāla sadalījums „porcijās” Krievu valodas lietotāji var ne tikai domāt ar mazām strukturālām vienībām, bet viņi integrē domāšanas procesu, kas balstās uz tēlainību, analoģiskumu arī mentalitātē.

Bez valodas nav iespējams fiksēt cilvēka dzīves pieredzi. Tā, piemēram, Imanuels Kants atzina jeb kuras pieredzes tiesības iegūt noteiktu apzīmējumu. Ja cilvēka pieredze nav tikai acumirklīgs iespaids, tad tai ir tiesības iegūt noteiktu jēdzienu. Savukārt jēdzieni var vēsturiski mainīties. Īpaši tas attiesas uz kategorijām, ar kuru palīdzību tiek konstituēta cilvēciskā pieredze gan zinātnē, gan ikdienas dzīvē, jo kategorijas nav stihiski aprioras, bet vēsturiski mainīgas.

Cilvēciskās apziņas un komunikācijas „gramatika” nav dota uz visiem laikiem nemainīga, bet gan pārdzīvo vēsturisko evolūciju. Un, lūk, kategoriju semantisko transformāciju izpēte veido kultūras saturu, ļaujot izsekot cilvēku pasaules uzskata evolūcijas gaitai.

Turklāt atsevišķas kategorijas izpēte nevar balstīties tikai uz vienu attiecīgo jēdzienu. Kategorijas vēsturisko izmaiņu izsekojumā nākas respektēt, tā teikt, valodiskās sērijas ietekmi -pretēja rakstura jēdzienus, asociatīvi figurējošos jēdzienus, vienas grupas jēdzienus u.c. Tātad valodiskā sērija faktiski uzskatāma par noteiktu semantisko lauku, kurā jēdzieni ir iesaistīti zināmā konceptuālajā tīklā.

Jēdzienu konceptuālā tīkla funkcionēšana var būt dažāda. Labi ir zināms, ka valoda spēj atspoguļot ne tikai gudrību, bet arī pretēja rakstura izpausmes. Valodas lietošana ir atkarīga no mūsu interpretācijas, kas var būt maldīga, novecojusi, nepilnīga. Mūsu izziņa ir atkarīga no valodas; izzināto mēs saprotam tikai tad, kad izzināto esam formulējuši jēdzienos. Taču mēs varam turpināt lietot jēdzienus ar arhaiskām konotācijām arī tad, kad vēlamies formulēt savu jauno pieredzi.

Ne reti pret valodas/ jēdzienu precizitāti ļoti jūtīgi izturās zinātnieki, kuri rada kaut ko radikāli jaunu, pirmo reizi apraksta jaunu pieredzi. Atsevišķi zinātnieki var īpaši pievērsties valodas precizitātes problemātikai, kā to skrupulozi dara, piemēram, austriešu slavenais ekonomists Nobela prēmijas laureāts Fridrihs Augusts fon Hajeks (1899-1992) /4/. Viņš raksta par terminoloģisko divdomību un valodas saindētību, atsaucoties uz daudziem jēdzieniem. Piemēram, viņš pats savos darbos vienmēr esot devis priekšroku nevis jēdzienam „privātīpašums”, bet gan „individualizēts īpašums”. Viņaprāt angļu un amerikāņu sociālisti nepareizi lieto jēdzienu „liberālisms” Fon Hajeks atgādina, ka jēdzienu „kapitālisms” K.Marks līdz 1867.gadam nelietoja, un minētais jēdziens politiskajās diskusijās pilnā mērā sāka skanēt tikai XX gs. sākumā pēc V.Zombarta populārās grāmatas „Mūsdienu kapitālisms” iznākšanas 1902.gadā. Fon Hajeks analizē jēdziena „tirgus ekonomika” nepilnības. T.s. tirgus ekonomika nav „ekonomika” - t.i. „saimniecība” Drīzāk runa ir par lielu skaitu savstarpēji sadarbojošos individuālo saimniecību kompleksu, kuram ir tikai dažas kopīgas iezīmes. Fon Hajekam ir iebildes pret jēdzieniem „sabiedrība”, „sociālais”, „sociālais taisnīgums”, „sociālās tiesības” u.c.

Valoda (t.s. jēdzieniskais korpuss) radikāli mainās tā dēvētajos pārejas laikmetos, kad strauji mainās dzīves realitāte, kā tas notiek kopš XX gs. 70.gadiem un turpinās XXI gs.sākumā.

Saruna par valodas precizitāti zinātnē faktiski ir saruna par zinātnisko diskursu - zinātniskās valodas uzbūvi, zinātniskās skolas valodu, izvēloties materiāla apraksta specifisku veidu, materiāla apspriešanas un strukturēšanas specifisku veidu, izvēloties noteiktu terminoloģiju.

Diskurss veidojās un nostiprinās noteiktos zinātniskajos kolektīvos, speciālistu kopienās zinātniskās prakses rezultātā. Tā, piemēram, humanitārajās zinātnēs XX gs. sākumā noteikts diskurss piemīta krievu formālajai skolai, kuras diskursa tradīcijas turpināja slavenā Tartu-Maskavas skola, „ J.Tiņanova lasījumu” dalībnieki. Aizvadītajos 30 gados Rietumos zināmi diskursi izveidojās saistībā ar tādiem pētnieciskajiem atzariem kā jaunais vēsturiskums, psihoanalītiskā un receptivā kritika, gendera, kultūras, multikulturālās studijas.

Nākas atzīt, ka moderns diskurss akadēmiskajā vidē ir nepieciešams, nodrošinot idejisko dinamiskumu, komunikācijas operativitāti un precizitāti. Zīmīgi, ka diskursa krīze iestājās reizē ar komunikācijas krīzi, pie kuras noved zinātniskās kopdarbības trūkums, kolēģu trūkums, sabiedrības informētības trūkums. Zinātniskā diskursa lietotājs netiek saprasts un atzīts.

Protams, konstatējama ir arī modernistiska attieksme pret valodu. Postmodernisma leksiskās transformācijas kariķējis Pauls Virillio grāmatā „Informācijas bumba. Krāpšanas stratēģija”.

Mūsdienās sastopamās dzīves dinamikas apstākļos nepārtraukti rodas jauni termini, kuri bieži liekas samāksloti, pārspīlēti, modernistiski. Autors kritizē valodas ambiciozās pašapzinīguma tendences atspoguļošanos tādos neoloģismos kā „globaritārisms”, „transpolitika”, „metaģeofizika”, „metapolitika”, „megapolise”, „transhorizonts”, „sociokibernētika”, „kiberpasaule”, „kiberbumba”, „kibernoziegums”, „transcilvēks” u.c.

Savā laikā Osvalds Špenglers iebilda pret jēdziena „tauta” nepareizo lietojumu, kas aizsākās

XIX gadsimtā (par to tiek rakstīts „Der Untergang des Abendlandes” 2.sējumā). Špenglers teica, ka uz Zemes pēc ledāju atkāpšanās sāka dzīvot cilvēki, bet nevis tautas. Sākumā vecāki un bērni veidoja asinsradniecīgas grupas, kuras tiecās apmesties uz dzīvi noteiktās ģeogrāfiskajās vietās. Pat klejotāju ciltis klejo tikai noteiktā teritorijā.

Asinsradniecīgās grupas, kuras ilgi dzīvo vienā vietā, Špenglers sauc par rasēm. Savukārt par valodu Špenglers nosauc cilvēku nomoda stāvokli, uzņemot sakarus ar citām asinsradniecīgajām grupām jeb rasēm. Valoda sākumā ir neapzināta dzīva izteiksme un tikai pēc tam attīstās par apzinātu saziņas tehniku. Špenglers raksta, ka mēs valodu esam spiesti saistīt ar nomoda stāvokli, jo citādi nekad neko nesapratīsim. Špenglers norāda, ka par valodu viņš sauc visu brīvo darbību nomodā esošā mikrokosmosā, jo tas izsaka kaut ko priekš citiem. Augiem nepiemīt nomoda stāvoklis un kustība, un tāpēc tiem nav valodas. Dzīvnieki kustās, loca ķermeni; arī cilvēki tā rīkojās, - tā ir viņu valoda - apzināta vai neapzināta.

Starp citu Špenglers strikti nodala valodu un rasi. Rase viņaprāt ir kaut kas kosmisks un garīgs, sevī kaut kādā ziņā atkarīgs no lielām astronomiskajām sakarībām. Valoda turpretī ir kauzāls veidojums: tā darbojas, pateicoties savu līdzekļu popularitātei. Taču šajā sakarā ir būtiski valodas iedalīt dažādos veidos: 1) valoda, kura ir tikai izteiksme pašam priekš sevis; 2) valoda, kura vēlas, lai to saprot noteiktas būtnes. Tādējādi ir izteiksmes valodas un paziņojumu valodas, kuras nodrošina sakarus starp esošajiem nomodā. Pirmā valoda tikai nodrošina nomoda stāvokli. Cilvēks var sarunāties pats ar sevi; viņš var sarunāties ar dieviem, kokiem, zvaigsnēm. „Rakstība” Špenglera ieskatā ir vārdiska valoda acīm. Savukārt rase var būt bez valodas, taču valoda nevar būt bez rases. Turklāt rasēm piemīt tādas iezīmes, kuras izmirst kopā ar rasi -attiecīgās valodas lietotāju. Iezīmes ir sekojošās: melodiskums, ritms, uzsvars, nokrāsa,, skanīgums, izrunas manieres, skaņas pavadošie žesti. Tāpēc nākas izdalīt valodu un runu. Valoda ir nedzīvu simbolu noliktava. Runa ir darbība, iedarbojoties ar zīmēm. Mirušajām valodām zinām tikai zīmes, bet nezinām darbību.

Osvalds Špenglers bija iepazinies un atsaucās uz V.fon Humbolta valodniecībai veltītajiem darbiem. Viņš žēlojās, ka mēs nezinām, kā skanēja kājās stāvošā Cicerona runa, kā savus dzejoļus deklamēja Sapfo, Hēsiods.

Špenglers uzskata, ka senāk ciltis daudz brīvāk mainīja valodu, pārejot no vienas uz otru kaut kādu apstākļu ietekmē. Kaismīgi fanātiska attieksme pret „mātes valodu” ir Jauno laiku Rietumeiropas parādība, jo planētas citās teritorijās tāda attieksme nav pazīstama. Primitīvajās kultūrās to vispār nepazina. Tāpēc maldīgi ir zinātniski izdarīt secinājumus par kādas tautas dzīves areālu, balstoties uz ģeogrāfiskajiem nosaukumiem.

Osvalda Špenglera vērtējumā rakstība ir pilnīgi jauns un atsevišķs valodas veids, atbrīvojot cilvēku no tagadnes diktāta. Rakstība prasa augstu domāšanas pakāpi, kas rakstības procesā ir primārā. Tātad augstajai domāšanas pakāpei jau ir jābūt, jo pati rakstība neattīsta/nedzemdē domāšanu. Rakstība un lasīšana ir abstrkatāka darbība, salīdzinot ar runāšanu un klausīšanos. Rakstībai ir nepieciešama labi attīstīta gramatika. Rakstība satur zīmes nevis priekš lietām, bet priekš citām zīmēm. Vārds pieder katram cilvēkam. Rakstītais vārds var piederēt tikai kulturālam cilvēkam. Rakstība rodas tikai atsevišķās kultūrās un ir šīs kultūras būtisks simbols. Runa un klausīšanās notiek tikai tuvumā un tagadnē. Ar rakstības palīdzību cilvēks var uzrunāt nepazīstamus cilvēkus vai nepiedzimušus cilvēkus. Rakstība ir vēsturiskas apdāvinātības liecinieks.

Lietojot valodu, cilvēks kļūst par saziņas dalībnieku - t.s. komunikatīvo personību. Atbildot uz jautājumu „Kas ir komunikatīvā personība?”, nākas runāt par trim līmeņiem: 1) koda līmeni (verbālo kompetenci, pieredzi), 2) kognitīvo līmeni (vērtību sistēmu, personisko skatījumu uz pasauli, izziņas un sociālo pieredzi), 3) pragmātiski motivēto līmeni (saziņas apstākļi, nosacījumi, situatīvā pieredze utt.).

Cilvēka darbībā sociālie antropologi izdala trīs aspektus.

Pirmkārt, cilvēka ķermeņa dabiskā bioloģiskā aktivitāte: elpošana, sirdsdarbība, vielu apmaiņa u.c.

Otrkārt, tehniskās darbības, lai mainītu ārējās pasaules fizisko stāvokli: zemes rakšana, olas vārīšana u.c.

Treškārt, komunikatīvās darbības, kas kaut ko saka par pasaules stāvokli vai tiecas metafiziskā veidā izmainīt pasauli: verbālie izteikumi, žesti, galvas mājieni, roku mājieni, kā arī formas tērpa nēsāšana, stāvēšana baznīcā vai citur uz kanceles, laulības gredzena nēsāšana u.c.

Komunikatīvās personības jeb komunikantus var iedalīt vairākos tipos: 1) dominantais komunikants (komunikācijas procesā tūlīt pārņem iniciatīvu), 2) mobīlais komunikants (viegli iekļaujas sarunā), 3) rigidais komunikants (grūti iesaistāms sarunā), 4) intravertais komunikants (noslēgts un netiecas pēc iniciatīvas).

Katrā kultūrā var konstatēt noteiktas cilvēku komunikatīvās spējas, prasmes, iemaņas, komunikācijas stilu, kompetenci, komunikabilitātes kritērijus.

Cilvēce vienmēr ir interesējusies par tādiem jautājumiem kā cilvēka atmiņa un atmiņas potenciālās iespējas - informācijas apjoma ietilpība atmiņā, atmiņas „paplašināšanas” iespējas, atmiņas darbības dinamika u.tml.

Cits jautājums ir par smadzeņu šūnu lomu informācijas glabāšanā. Atbildes meklējumi uz šo jautājumu vienmēr ir vilinājusi zinātni un stimulējusi nodoties visdažādākajiem eksperimentiem.

Nākas sastapties ar viedokli, ka smadzeņu garoza nav vienīgā atmiņas glabātāja un pastāv sava veida „paralēlā civilizācija” - ārpusšūnu informatīvās struktūras jeb dvēsele, kura glabā informāciju. Ārpusšūnu informatīvie kompleksi pastāv ne tikai cilvēka dzīves laikā, bet arī pēc nāves un var eksistēt bez bioloģiskajiem organismiem, kas izveidoja šos kompleksus.

Cilvēkam piemīt tas, ko var dēvēt par komunikatīvo apziņu. Katrs indivīds socializācijas rezultātā sasniedz iekšējo izpratni/intersubjektivitāti par normām un noteikumiem saziņā ar citiem. Komunikācijas laikā cilvēks saskaras ar citiem indivīdiem un viņam nākas interpretēt, refleksēt, izprast un izskaidrot otra cilvēka izteikumus un rīcību, kā arī izteikt savu viedokli. Cilvēks saziņā piedalās kā individualitāte un pretendē arī uz otra cilvēka izpratni šajā ziņā, izturoties pret viņu kā unikālu būtni. Komunikācijas laikā tiek pārvarēta pagātnes neizpratne, šodienas notikumu izkropļošana, tiek ņemta vērā katra komunikanta dzīves pieredze. Komunikācija nav tikai informācijas pārraidīšana un uztveršana. Komunikācija prasa noteikta līmeņa kompetenci, konsensusa panākšanas prasmi, valodas normu ievērošanu, kas viss ir organiski vienots ar cilvēka komunikatīvo apziņu. Turklāt komunikācija ir cieši pakļauta vērtībām. Vispirms un galvenokārt tikumiskajām vērtībām - tām vērtībām, bez kurām nav iespējama sociālā integrācija.

Komunikatīvās personības fundamentāla iezīme ir cilvēka vārds (antroponīms vai etnonīms), semiotiskā nozīmē efektīvi fiksējot robežu starp attiecīgo cilvēku un pārējo pasauli. Vārds ir saistīts ar komunikanta identifikāciju, pašapziņu, pašidentifikāciju dzīvē. Saprotams, var teikt, ka vārds vēl neko nenozīmē, jo galvenais ir pats cilvēks, cilvēka personība. Taču tajā pašā laikā vārdu var saistīt ar noteiktām prognozēm, vērtību orientāciju. Saņemot vārdu, cilvēks iegūst sociālo statusu. Vārds, kā jau tika minēts, ir robeža, vārds var būt aizsardzības mehānisms. Vārdā atspoguļojās zināms simboliskais kapitāls,- labs vārds, cienījams vārds paliek sabiedrības atmiņā. Vārds var būt prece - brand name. Piemēram, Rainis, Lotmans. Masu apziņā vārds var ilgi asociēties ar kaut ko svarīgu (Markss, Ļeņins). Masa var ietekmēt vārda īpašnieka dzīvi, liekot turpināt „spēlēt” masai pazīstamo lomu līdz mūža beigām. Krievu aktieris un dziedonis Bojarskis savu melno platmali nenoņem pat valsts parlamentā. Viņa kolēģis sešdesmit un vairāk gadu vecais Leontjevs joprojām ir spiests uz skatuves akmens laikmeta cilvēku tērpā tarzaniski lēkāt tāpat kā jaunībā, jo pie tā ir pieradināts masu skatītājs.

Valoda sastāv no mutiskās runas un rakstītās valodas. Mutiskā runa ir primārā valodas vēsturē. Katrs cilvēks tradicionāli vispirms iemācās runāt. Mutiskai runai ir liela autoritāte, jo bez tās nevar iztikt retorika, mākslinieciskā runa. Taču rakstītā valoda dzīvē ir svarīgāka; tā kalpo kā kultūras attīstības kritērijs, izglītības līdzeklis utt.

Rietumu civilizācijā lingvistika pēta galvenokārt rakstīto valodu. Tas, iespējams, noticis tāpēc, ka vienmēr liela loma bija t.s. mirušajām valodām, kuras pastāv tikai rakstības formā (sengrieķu, latīņu, senslāvu val.).

Aizvadītajā gadsimtā zinātne (īpaši strukturālā lingvistika, valodas analītiskā filosofija, semiotika) mūs pieradināja uz valodu lūkoties kā uz maksimāli abstraktu cilvēka esamības sastāvdaļu; zinātne pieradināja uz valodu lūkoties kā uz sistēmu, kas ir pretēja dzīvajai valodas plūsmai. Protams, akadēmiskā mode ātri apraujas un izzūd pavisam, taču vienmēr paliek noteikti sasniegumi jautājumu veidā, atbilžu veidā, koncepciju un metožu veidā. Paliek eksperti, kuri ir spējīgi problematizēt un izskaidrot sociālās realitātes jaunos fragmentus.

Kā zināms, Ludviga Vitgenšteina „Loģiski filosofiskajam traktātam” ir neatvairāmi pievilcīgs motto: „Visu, ko cilvēki zina, bet nevis ar dzirdi ir uztvēruši kā troksni, var izteikt trijos vārdos”.

Tāds Ludviga Vitgenšteina personības un filosofijas pazinējs kā bijušais rīdzinieks Vadims Rudņevs „Traktātu” nosauc par „kultūras apziņas ģeniālu neomitoloģisko projektu”, kas ir šifrēts „kvaziloģisku atklāsmju formā”/5/. V.Rudņevs saka, ka L.Vitgenšteins nav mums atstājis darbu par loģikas filosofiju, bet izvērstu mitopoētisku diskursu, kuram ar loģiku faktiski nav nekā kopēja. Ne velti Rūdolfs Karnaps „Traktātu” nosauca par nesaistītu aforismu apkopojumu.

Kā skaidro V.Rudņevs, Ludviga Vitgenšteina ideoloģijas viens no svarīgākajiem principiem ir tas, ka valoda ir realitātes atspulgs, valoda ir izomorfiski būvēta attiecībā pret realitāti, valodas elementi un realitātes elementi savstarpēji viens otru izgaismo. Vārds valodā nefigurē patstāvīgi tāpat kā priekšmets nefigurē patstāvīgi pasaulē. Vārds valodā figurē tikai elementāras propozīcijas sastāvā, bet priekšmets pasaulē figurē tikai noteiktā lietu kopumā.

Citā darbā, „Filosofiskajos pētījumos”, L.Vitgenšteins runā par vārdu dažādo slodzi runā atkarībā no konteksta, kuru viņš dēvē par valodas spēli un dzīves formu. Valoda netiek skatīta kā kaut kāda imanenta zīmju sistēma, kura ir izomorfa atspoguļotajai pasaulei. Par to viņš rakstīja „Traktātā” „Filosofiskajos pētījumos” runa ir par valodu kā dzīves sastāvdaļu. L.Vitgenšteina „Filosofiskajos pētījumos” faktiski ir runa par komunikācijas nosacījumiem. Tātad tiem nosacījumiem, kas ietekmē valodas izvēli.

Protams, komunikācijas un valodas savstarpējā atkarība vienai no otras ir totāla - pilnīga un visu aptveroša. Komunikācija un valoda viena bez otras nav iespējama. Valodas eksistenciālā jēga izpaužās komunikācijā, bet komunikācijas eksistenciālā jēga nav iedomājama bez valodas. Valoda pastāv priekš komunikācijas, bet komunikācija savukārt nevar iztikt bez valodas. Valodas eksistence sākās tikai reizē ar komunikācijas procesu. Komunikācijas process var sākties tikai tad, ja ir valoda. Valoda var realizēties tikai komunikācijā; komunikācija nevar realizēties bez valodas.

XX gs. valoda un komunikācija nonāca, tā teikt, izziņas degpunktā, kļūstot par analīzes objektu filosofijā un atsevišķās zinātnes disciplīnās. Tam bez šaubām ir dažādi iemesli.

Viens no tiem ir saistīts ar tā dēvētās masu komunikācijas rašanos faktiski jau XIX gadsimtā, kad valodas un komunikācijas tandēms, pateicoties objektīvajai nepieciešamībai („demogrāfiskais sprādziens” Eiropā, migrantu „uzplūdi” ASV) „apkalpot” ar vien lielākas un lielākas ļaužu masas, kļuva par galveno faktoru, piemēram, mediju, propagandas, Public Relations vēlamās efektivitātes sasniegšanā. Valodas un komunikācijas tandēma determinējošā spēka izšķirošo lomu nācās respektēt katram, kurš centās ietekmēt un kontrolēt sabiedrisko viedokli un pārvaldīt masu apziņu. Jau britu filosofs Frensis Bekons (1561-1626) zināja: kas pārvalda informāciju, tas pārvalda pasauli.

Kapitālisma agrīnajā stadijā parādījās sabiedrisko debašu autonoma sfēra, kad publiski sāka apspriest dažādus vairāk vai mazāk valstiskus jautājumus. Debatēs piedalījās ekonomiski neatkarīgi privātīpašnieki - topošās buržuāzijas pārstāvji. Viņu sociālās intereses un kritisko attieksmi stimulēja t.s. brīvo profesiju darbība (piem., rakstnieku, filosofu) un arī neatkarīgā prese. Buržuāzija veidoja to sociālo telpu, kurā formējās sabiedrības viedoklis un valdības darbības novērošana un kritika no visas tautas interešu viedokļa. Buržuāzija tādējādi sabiedrībā pozitīvi sekmēja garīgi morālo diskursu. Tomēr ar laiku publiskā autonomā sfēra tika pakļauta valstij, kuras autoritāte un vara ar vien vairāk nostiprinājās. Prese nonāca varas rokās, un žurnālisti kļuva par valdības aģentiem. Mediji kļuva par varas ruporu, bet sabiedrība pārvērtās par pasīvu žurnālistikas produkcijas patērētāju.

Interesanti, ka apzīmējums „sabiedriskais viedoklis” radās tikai XVIII gs. otrajā pusē. Vispirms Francijā 1750.g.; Anglijā to pirmo reizi lietoja 1781.g., Vācijā - 1793.g.

Sabiedrisko viedokli formulēja galvenokārt žurnālisti, kuru profesijas reputācija līdz mūsdienām ir krasi izmainījusies. Šodien faktiski skan anahroniski, ka žurnālists ir sabiedriskās domas apliecinātājs, izmantojot vārda un preses brīvību. Šodienas sabiedrības vispārējā neuzticība mediju idejiskajai un politiskajai patstāvībai un neatkarībai ir vispārzināma parādība.

Tiesa, pirmajā laikā (XVIII-XIX gs.) žurnālistikai bija liela loma pilsoniskās sabiedrības formēšanas procesā, pamatā pilsoniskās sabiedrības intereses pretstatot valsts varas interesēm. Taču pirmajā laikā žurnālistikas pienākumus veica intelektuāļi, jo Eiropas žurnālistikas vēsturē vispirms bija t.s. profesoru laikmets, kad presē rakstīja attiecīgās zemes visizglītotākie cilvēki: dzejnieki, rakstnieki, filosofi, zinātnieki. Tikai XIX gs. sākumā viņus nomainīja profesionāli žurnālisti. Iemesli zināmi. Intelektuāļi redakcijas atstāja tāpēc, ka preses darbība strauji tika pakļauta vispārējās industralizācijas nosacījumiem, pieauga preses darba temps, bet publikāciju saturu ar vien pamatīgāk nācās pakļaut masu kultūras pieaugošajām vajadzībām.

Masu komunikācijas apstākļos sāka valdīt uzskats, ka žurnālists uzņemas citu cilvēku lomu un tādējādi žurnālista pieredzes apkopojums kļūst visiem pieejams un vispārsaprotams. Masu komunikācija tika uzskatīta par komunikātora un auditorijas saskarsmi, kad abas puses komunikatīvajai informācijai piešķir vienu un to pašu jēgu. Informācijas manipulācijas un vizualizācijas problemātika lielā mērā aktuāla kļuva tikai XX un XXI gs. mijas žurnālistikā.

Zināmu vēsturisko periodu cīņā ar varu prese bija svarīgākais pilsoniskās sabiedrības instruments. Taču, realizējot minēto pilsoniskās sabiedrības apziņas veidošanas funkciju, prese ātri ieguva politisko fukciju, kad priekšplānā izvirzījās nepieciešamība sabiedrību politiski izglītot. Žurnālistikai pārmeta, ka tās iejaukšanās politikā apdraud indivīdu uzskatu brīvību.

Valodas un komunikācijas kontekstā, saprotams, aktuāls ir informācijas jēdziens. Par informāciju tradicionāli dēvē ziņas, datu kopumu, zināšanu kopumu.

Informācijas jēdziens ir kļuvis par fundamentālu kategoriju tāpat kā, piemēram, enerģija, matērija, kultūra. Informācija ir saistīta ar matērijas, enerģijas stāvokli, procesu. Filosofiski informāciju var iedalīt 1) bioloģiskajā informācijā, 2) mašīnu informācijā un 3) sociālajā informācijā. Taču sastopams viedoklis, ka informācija piemīt tikai dzīvām sistēmām. Informācijas jēdzienu tāpēc dažādi interpretē. Viss ir atkarīgs no analīzes materiāla un zinātniskās pieejas. Pašlaik sastopamas diva veida teorijas: 1) atributīvā un 2) funkcionālā. Atributīvajā pieejā informācija tiek skaidrota kā jebkura materiālā objekta īpašība. Funkcionālajā pieejā informāciju traktē kā jebkuras sistēmas darbību.

Informācija vienmēr ir vienota ar izziņu un vadīšanu. Kibernētikā vadīšana balstās uz informāciju par attiecīgo sistēmu un tās ārējo vidi.

Sistēmiski kibernētiskajā pieejā informācija tiek skatīta kā jebkuras sistēmas trīs fundamentāli aspekti: 1) informatīvais (vāc, apkopo, pārraida, glabā ziņas par sevi un savu ārējo vidi), 2) vadības (viss, kas notiek ar sistēmas vadību no informācijas viedokļa), 3) organizatoriskais (tas, ko informācija dod sistēmas iekārtai, tās iekšējai pilnveidei).

Informācija vienmēr ir vienota ar trim objektiem: 1) informācijas avotu, 2) informācijas lietotāju, 3) informācijas pārraides vidi.

Informāciju nevar pārraidīt tīrā veidā, bet paziņojumu (tekstu) veidā. Paziņojums ir notikuma kodēts eksivalents.

Paziņojumi var būt visdažādākie gan satura, gan formas ziņā. Eliass Kanetti grāmatas „Masas un varas” nodaļā „Bušmeņu priekšnojautas un pārvērtības” apraksta interesantus paziņojumus. Bušmeņi jūt cilvēku un zvēru tuvošanos. Dēls var savā ķermenī sajust vectēva ievainojuma vietas. Tas ir signāls, ka drīz atnāks vectēvs. Vispār bušmeņi savā ķermenī jūt visdažādākos notikumus. Pirms antilopes nogalināšanas bušmenis jūt asinis, kuras tek pa viņa muguru, nesot mājās nogalināto dzīvnieku. Tātad bušmenis savā ķermenī saņem paziņojumus. Gudrs bušmenis tic šiem paziņojumiem un tos respektē. Muļķi netic un var iet bojā, ja nav ticējis, piemēram, lauvas tuvumam. Muļķus lauva saplosa.

Pret informāciju un paziņojumu konstruktīvi izturās komunikācijas loģiskās teorijas /6/. Starp informāciju un informatīvo paziņojumu, kas figurē adresanta un adresāta saziņā, pastāv semantiskā atšķirība. Pati informācija ir abstraktas zināšanas. Informatīvie paziņojumi ir no valodas simboliem sakārtoti kopumi, kas izsaka attiecīgās abstraktās zināšanas.

Komunikācijas loģiskā teorija tiecas apvienot tehniskos un humanitāros kognitīvos aspektus, veidojot vienotu priekšstatu kompleksu par komunikāciju. Kā norāda minētās zinātniskās disciplīnas pārstāvji, lielākās problēmas sagādā jēdzieni „informācija” un „informatīvais paziņojums”. Intuitīvi ir skaidrs, ka informāciju nepieciešams nošķirt no informatīvā paziņojuma, ar kura starpniecību informācija tiek nodota no adresanta adresātam. Kā jau tika minēts, pati informācija ir abstraktas zināšanas, kuras izsaka informatīvais paziņojums, kas savukārt ir valodisko simbolu kopums.

Informācija ir organiski vienota ar zināšanām. Zināšanas kognitīvajā psiholoģijā ir realitātes abstraktas reprezentācijas. Loģiskajā semantikā zināšanas ir abstrakti objekti (attiecības, jēdzieni, skaitļi, funkcijas u.c.), kas ir kļuvuši pieejami konkrēta cilvēka izpratnei vai cilvēku kopas izpratnei. Zināšanas ir loģiski strukturētas un atspoguļo lietu stāvokli vai materiālo objektu ārējā pasaulē vai konkrēta cilvēka iekšējo sensero tēlu pasaulē. Zināšanas var translēt no viena cilvēka uz otru cilvēku, ja tās ir pārstāvētas objektīvā materiālā formā, par ko visbiežāk kalpo dabiskā vai mākslīgā valoda. Ja zināšanas izteiktas objektīvos valodiskajos simbolos, tad zināšanas atdalās no konkrēta cilvēka izpratnes un iegūst formalizētu zināšanu statusu vai informācijas statusu.

Komunikācijas loģiskā teorija balstās uz sekojošajiem konceptuālajiem uzskatiem: 1) zināšanas ir realizēta ideja (abstrakts objekts, kas ir saprotams konkrētam cilvēkam vai cilvēku kopai); 2) informācija ir formalizētas zināšanas (zināšanas, kuras ir pārstāvētas objektīvā valodiskajā formā).

Jebkura informācija ir zināšanas, taču ne visas zināšanas ir informācija, jo pastāv t.s. neformalizētās zināšanas (zināšanas, kuras nav izteiktas ar objektīvu simbolu palīdzību). Neformalizētās zināšanas (piem., ekspertu intuitīvās zināšanas) tiek fiksētas tikai ar iekšējo sensoro balsi konkrētajā cilvēkā un tāpēc nav pieejamas citiem.

Tāpat kā zināšanas arī informācija pati par sevi nav ne patiesa, ne maldīga. Patiesa vai maldīga var būt tikai tā informācija, kas tiek pārraidīta no adresanta adresātam. Objektīvie informatīvie paziņojumi var būt patiesi, ja tajos izteiktās zināšanas atbilst reālajām norisēm ārējā pasaulē. Subjektīvie informatīvie paziņojumi var būt patiesi, ja tajos izteiktās zināšanas atbilst konkrēta cilvēka sensorajiem tēliem viņa iekšējā pasaulē. Pārraidot informāciju pa sakaru kanāliem, izmērīt var nevis pašu informāciju (zināšanas), bet attiecīgā informatīvā paziņojuma sarežģītības/kvantitātes pakāpi (piem., baitos).

1/ Skat.: HyMaH H. HeBepoaTHOCTb KOMMyHHKa^HH. http://www.soc.pu.ru/publications/pts/luman c.shtml

2/ Skat.: Ky3HH O.A. Ky^bTypa ge.roBoro o6^eHHH. nparcranecKoe noco6ne. M., «Ocb-89»,

2002.

3/ Skat.: ^e^e3HHK A. ^3mk KaK HHgHKarop ^THHHecK0^0 MeffranHTeTa. http://www.topos.ru/article/4080/printed

4/ Skat.: http://www.libertarium.ru/libertarium/1_lib_conceit_07/lib_book?t?

5/ PygHeB B. Eo^ecTBeHHbiH HrogBHr. BmreHmTeHH: $opMbi ®h3hh. M., «OoHg HayHHbix HCC^egoBaHHH «nparaaraKa Ky^bTypw»», 2002, CTp.98

6/ Skat.: nepeBep3eB B.H. MeTa^oranecKne acneKTbi Teopnn KOMMyHHKa^HH. http://www.russcomm.ru/rca biblio/p/perverzev01.doc

Content

Priedītis Artūrs Komunikāciju planēta

Komunikaciju planēta

Priekšvārds

Komunikācijas auditorija: indivīdi un antiindividi

Komunikācijās auditorija: sabiedrība

Komunikācijās sfēra

A.Sent-Ekziperi

F.Nīče

Masu komunikācijā: sakums un gals

Valoda un komunikācijā

Ludvigs Vitgenšteins