Priedītis Artūrs

Kultūru dialogs

Arturs Prieditis

Kultūru dialogs:

interkulturālās komunikācijas vēsture un

teorija

Pasaules kultūru fonds

Priekšvārds

Šo grāmatu kāds lasītājs var uzlūkot kā zināmu nodevu tai intelektuālajai modei, kura zinātniskajos, politiskajos un ideoloģiskajos risinājumos dominē kopš XX gadsimta otrās puses, kad divu vārdu kopa “kultūru dialogs” kļuva par konstatācijas un rekomendācijas maģisku formulu visdažādākajos kultūru saskarsmes aspektos un kontekstos.

Zināma mode tiešām pastāv. Modē ir diplomātiskā tieksme ar kultūru dialogu aizstāt reālu rīcību un reālu gribu noregulēt domstarpības. Modē ir aizbildināties ar kultūru dialogu un izlikties neredzam nesaskaņu vēsturiskos pirmsākumus, patieso vērienu un psiholoģisko dziļumu. Modē ir tendence deklaratīvo maģisko vārdu “kultūru dialogs” aizsegā izvairīties no konstruktīvas iedziļināšanās problēmas būtībā. Tā vien šķiet, ka serbiem, horvātiem, albāņiem, čečeniem, krieviem, latviešiem, igauņiem pietiek filosofiski dziļdomīgi norādīt uz visvarenā kultūru dialoga nepieciešamību, lai pašas no sevis atrisinātos etnopolitiskās domstarpības Balkānos, Čečenijā, Krievijā, Latvijā, Igaunijā.

Uskaitījumu varētu turpināt, jo jēdziens “kultūru dialogs” ietilpst ne tikai eiropiešu leksikā. To tagad lieto visā pasaulē, un tas visiem ir iepaticies.

Tā, piemēram, jēdzienam “kultūru dialogs” ir nesalīdzināmi laimīgāks liktenis nekā jēdzienam “kulturoloģija” Leslijs Vaits (1900-1975) jau no pagājušā gadsimta 30.gadiem Rietumos centās ieviest Rīgā dzimušā Vilhelma Ostvalda (1853-1932) piedāvāto jaunvārdu “kulturoloģija”, taču nesekmīgi. Rietumi joprojām spītīgi turas pie “antropoloģijas”. Aģitējot par “kulturoloģiju”, zināmas sekmes pēdējā laikā ir guvuši Rietumu universitātēs strādājošie Krievijas zinātnieki.

Par jēdzienu “kultūru dialogs” nevienam nevajadzēja un nevajag speciāli aģitēt.

Ostvalds Špenglers (1880-1936) savā laikā apskaužami kompetenti un metaforiski rakstīja par ziedošām un novīstošām kultūrām, valodām, patiesībām, puķēm, ainavām, ozoliem. Nenovīstoša esot vienīgi cilvēce. Savukārt cilvēces “vispasaules vēsturē” visas parādības atklājās divos aspektos: kultūras notikumos un attiecībās starp kultūrām.

Populārs ir uzskats, ka jebkuras civilizācijas centrā ir cilvēku un kultūru komunikācijas process. Tam vienmēr ir bijušas dažādas vēsturiskās variācijas, iezīmes, mērķi, rezultāti, terminoloģiskie apzīmējumi. XX gadsimta otrajā pusē interkulturālās komunikācijas popularitātes “reitingā” priekšgalā nostājās tā variācija, kuru nosauca par kultūru dialogu.

Šī ir pirmā grāmata latviešu (un varbūt ne tikai latviešu) valodā par kultūru dialogu kā noteiktu kultūras un interkulturālās komunikācijas formu, apskatot tās vēsturisko ģenēzi un teorētisko argumentāciju dažādu zinātņu kontekstā. Pagaidām nav nācies sastapties ar informāciju par kādu zinātnisko grāmatu, kura būtu speciāli veltīta kultūru dialogam.

Šajā grāmatā izmantotais materiāls pa lielākajai daļai savākts aizvadītajos 15 gados vēstures, etnoloģijas, sociālās un kultūras antropoloģijas, psiholoģijas, literatūrzinātnes, kulturoloģijas, filosofijas, socioloģijas, politoloģijas literatūrā un speciālajā periodikā.

Saprotams, ļoti bagātu un kolorītu materiālu deva pati ikdiena - tas etnopolitiski saspringtais un interesantais laiks, kādā mēs dzīvojam kopš XX gadsimta beigām. Materiāls tika vākts, pārdomāts un pārdzīvots, analizēts un sistematizēts (tas atspoguļojas grāmatas struktūrā) multikulturālisma koncepcijas zinātniskās propagandas un praktiskās realizācijas konkrētajos vēsturiskajos apstākļos un intelektuālajā gaisotnē kopš pagājušā gadsimta 90.gadu sākuma, strādājot

Multikulturālisma centrā un cenšoties orientēties attiecīgajā problemātikā ne tikai Latvijas mērogā.

Pēdējā laikā ārzemēs un arī Latvijā augstākajā izglītībā ir ieviesti studiju kursi interkulturālajā komunikācijā. Ārzemju universitātēs (piemēram, Lielbritānijas) jau labu laiku gatavo speciālistus interkulturālajā komunikācijā un šajā jomā var iegūt maģistra grādu. Rietumos tiek izdota populārzinātniskā un metodiskā literatūra, mācot cilvēkus pareizi izturēties polietniskā vidē.

Tas ir pats par sevi saprotams globālās planetārās migrācijas laikmetā, kad Eiropa ir pārvērtusies par tipisku migrantu kontinentu tāpat kā ASV, Austrālija, Kanāda, kur polietniska un multikulturāla sabiedrība ir pastāvējusi no šo valstu pirmsākumiem.

Savlaicīga kadru sagatavošana un literatūras izdošana dabiski un organiski iekļaujas mūsdienu kultūru stratēģijā, lieliski apzinoties etnodemogrāfiskās perspektīvas XXI gadsimtā. Rietumu balto cilvēku dzimstība strauji samazinās un darbaspēku nāksies importēt no planētas citām vietām, kur cilvēku skaits turpina krasi pieaugt.

Pateicos firmas „Biznesa augstskola “Turība”” saimniekiem par atbalstu šīs grāmatas teksta sacerēšanas laikā!

Pateicos Ainai Balaško, Irinai Vinnikai un sabiedriskajai organizācijai „Pasaules kultūru fonds” par dziļo ieinteresētību, nodrošinot šīs grāmatas izdošanu!

2005.gada februāris

IEVADS. PROBLĒMAS NOSTĀDNE

XX gadsimta beigās medijos un visdažādākā žanra sabiedriskajās diskusijās nostiprinājās jēdziens „kultūru dialogs”. Tas ātri kļuva par zinātnes un publicistikas vārdnīcas aktīvu elementu, iegūstot starpdisciplināra jēdziena statusu.

Jēdzienu plaši sāka lietot ne tikai sociālo un humanitāro zinātņu speciālisti, bet publiskajās debatēs arī filosofi esejisti, žurnālisti, politiķi, sabiedrisko organizāciju amatpersonas, valstu un starptautisko institūciju ierēdņi u.c. Ar jēdzienu “kultūru dialogs” sāka apzīmēt risinājumus, kuri adresēti visplašākajai auditorijai un konversācijai dažādās sociālajās aprindās.

Starptautiskajā mērogā jēdzienu ātri akceptēja visdažādākās sociāli profesionālās grupas, un par tā saturu neizvērtās polemika. Jēdziens iepatikās visiem, un pret to ne vienam nebija pretenziju. Jēdziens „kultūru dialogs” sāka skanēt un arī šodien skan visdažādākajās valodās, un tas ir kļuvis par pasaules kultūru leksikas sastāvdaļu.

Jau pašā sākumā varēja un arī tagad var konstatēt zināmas likumsakarības jēdziena „kultūru dialogs” lietojumā.

Pirmkārt, jēdzienu galvenokārt lieto noteiktā kontekstā, - proti, tajos gadījumos, kad runa ir par kādas valsts, ģeogrāfiskā reģiona, kontinenta vai pat visas mūsu planētas kultūru daudzveidību j eb kultūru plurālismu.

Otrkārt, ar jēdzienu pārsvarā raksturo interkulturālo komunikāciju attiecīgajā areālā vēlamības nozīmē, - proti, parasti tiek aicināts realizēt kultūru dialoga politiku kultūru savstarpējās attiecībās, tādējādi respektējot kultūru plurālisma reālos apstākļus.

Treškārt, kultūru dialogs tiek apriori uzskatīts par mūsdienu optimālu formu kultūru savstarpējo attiecību organizācijā un nesaskaņu novēršanā.

Minētās likumsakarības j ēdziena „kultūru dialogs” lietošanā dara piesardzīgu. Acīmredzams ir tas, ka j ēdziens „kultūru dialogs” no vienas puses sevī ietver gan sociālo realitāti (kultūru plurālismu), gan diskursu par šo realitāti. Tādējādi jēdzienā koncentrējās divu līmeņu problemātika: 1) kultūru daudzveidības un 2) kultūru daudzveidības vērtēj uma.

Pirmā līmeņa problemātikas traktējumā, saprotams, ir iespējama vienprātība, jo ne vienā cilvēkā nevar izraisīt šaubas objektīvi pastāvošā kultūru daudzveidība. Turpretī otrā līmeņa problemātikas traktējumā vienprātība praktiski nav iespējama, jo par kultūru savstarpējo attiecību politikas izstrādāšanu un realizāciju var būt visdažādākie viedokļi.

Jēdziena „kultūru dialogs” lietojumā jau no paša sākuma pastāv zināma neformālā vienošanās j eb klusa noruna, kas reizē ir arī kompromiss minēto abu līmeņu problemātikas skaidrojumā. Neformālās vienošanās centrā ir atziņa, ka j ēdziens „kultūru dialogs” ir labskanīga un eifēmisma tipa leksisks atvasinājums. Jēdzienam ir noteiktas ideoloģiskās funkcijas. Ar tā palīdzību diplomātiski var interpretēt konfliktus un semantiski nepārprotami formulēt konstruktīvus priekšlikumus perspektīvā vēlamajai situācijai interkulturālajā komunikācijā.

Jēdzienu „kultūru dialogs” var salīdzināt ar mūsdienās populārajiem jēdzieniem „multikulturālisms” un „multikulturāla sabiedrība”, ar kuru palīdzību jaunā veidā tiek apzīmētas cilvēces vēsturē jau sen labi pazīstamas reālijas - no daudzām kultūrām sastāvoši sociālie kopumi un nacionālo attiecību koncepcijas.

Jēdziens „kultūru dialogs” ir senu problēmu retorisks atsvaidzinājums. Labi ir zināms, ka dažādu kultūru saskarsme cilvēces vēsturē ir vienmēr pastāvējusi un šajā gadījumā nav svarīgi, kādā formā praktiski risinājās interkulturālā komunikācija. Cilvēces vēsture liecina, ka formas bija visdažādākās un tās svārstījās, sākot no cilšu savstarpējās neuzticības un seno valstu draudzīgām kaimiņattiecībām un beidzot ar genocīdu un holokaustu visjaunākajos laikos.

Jēdziens “kultūru dialogs” sastāv no diviem vārdiem, un katram no tiem ir pozitīva aura. Vārds „kultūra” raksturo cilvēciskās darbības, uzvedības un saskarsmes relatīvi augstu pakāpi. Pie tam kopš XX gs.beigām jēdzienā „kultūra” tiek ietverts tas viss, kas atrodas starp cilvēku un dabu. Kultūras j ēdziens tādējādi ir kļuvis maksimāli visaptverošs, un ar tā palīdzību pilnā mērā tiek atspoguļots cilvēciskās darbības, uzvedības un saskarsmes viss spektrs.

Pie tam nākas ņemt vērā mūsdienu intelektuālo tendenci ne tik daudz pievērsties sabiedriskās dzīves atsevišķiem elementiem un elementu struktūrām, kā censties problēmas skatīt visas kultūras kontekstā.

Pozitīva aura ir arī vārdam „dialogs”, kas nozīmē vairāk vai mazāk līdztiesīgu personu vai grupu sarunu - viedokļu miermīlīgu apmaiņu. Katrs izglītots cilvēks atceras, ka dialogs var būt mākslinieciski poētisks līdzeklis, filosofiskās izziņas un reliģiskās atklāsmes forma, evristisks paņēmiens mācību procesā. Dialogs nav sevi kompromitējis, jo veiksmīgi izvairās no kāda dialoga dalībnieka hegemonij as.

Taču vispār jēdziena „kultūru dialogs” sākotne un izplatība ne tik daudz ir izskaidrojama ar publicistu, politiķu un citu sociālā diskursa dalībnieku apzinātu vēlēšanos retoriski atsvaidzināt senas problēmas, kā ar cilvēciskās apziņas kardinālām izmaiņām.

Labi ir zināms, ka sabiedrībā cilvēku dzīves parādību interpretācij as valoda vēsturiski mainās un šīs izmaiņas nosaka izmaiņas cilvēciskajā apziņā, kas nekad nav bijis stagnatīvs lielums. Ne velti mēdz sacīt, ka katra paaudze uz pasauli lūkojās ar savu prātu un par pasauli runā savā valodā, kā arī rada jaunas fundamentālas teorijas un koncepcijas.

Labi ir zināms arī tas, ka XX gadsimtā cilvēciskajā apziņā sociālo un humanitāro zināšanu jomā dominēja pastiprināta interese par tādiem konceptiem kā kultūra, kultūru plurālisms, etniskā identitāte, kultūras identitāte, nacionālisma diskurss, multikulturālisma diskurss. Šīs pastiprinātās intelektuālās intereses nevarēja eksistēt bez noteiktām leksiskajām novitātēm -bez jaunu jēdzienu rašanos.

Tā, piemēram, vēl nesen (XX gs.otrajā pusē) jēdziena „kultūru dialogs” vietā analoģisku procesu raksturojumā lietoja tādus apzīmējumus kā „nacionālās attiecības”, „starpvalstu nacionālā politika”, „nāciju sadraudzība”, „internacionālisms”, „tautu draudzība un brālība”, „etniskā atdzimšana”.

Arī jēdziens „tauta” ir piedzīvojis diezgan radikālas vēsturiskās izmaiņas, jo tikai mūsdienās ar to apzīmē visu iedzīvotāju kopumu. Līdz jaunākajiem laikiem vārdu „tauta” galvenokārt attiecināja uz sabiedrības zemākajiem un trūcīgākajiem sociālajiem slāņiem, sabiedrības lumpenisko un plebejisko masu.

XX gs. atteicās no jēdziena „rase” lietojuma, izskaidrojot sociālās parādības. XX gs. atteicās arī no tādiem apzīmējumiem kā „barbaru kultūra”, „primitīvā kultūra”, to vietā lietojot eifēmismu „tradicionālā kultūra”.

XX gs.80.gadu sākumā izdotajās filosofiskajās vārdnīcās nevaram sastapt šķirkli „kultūru dialogs”. Taču tas jau atrodams XXI gs. sākumā izdotajā zinātniskajā uzziņu literatūrā, kurā jēdzienam „kultūru dialogs” atvēlēta plaša telpa.

Tagad filosofiskajās vārdnīcās kultūru dialogu uzskata par kultūras komunikācijas vienu no vissvarīgākajām formām, kas būtiski ietekmē kultūras dinamiku. Nostiprinās uzskats, ka kultūru dialoga rezultātā manāmi izmainās tādi kultūras segmenti kā sabiedrības sociālā organizācij a un sociālās darbības modeļi, kultūras vērtības un normas, pasaules uzskata saturs u.c. Tātad process, kuru mēs tagad apzīmējam ar jēdzienu „kultūru dialogs”, ir spējīgs idejiski trasformēt kultūru un veicināt kultūras attīstību.

Kultūru dialogs nepārprotami asociējās ne tikai ar interkulturālo komunikāciju, bet arī ar noteiktu starpetnisko problēmu risināšanu. Kultūru dialogs ir forma, kā likvidēt domstarpības, nesaskaņas, konfliktus un panākt kompromisu, vienošanos, izlīgumu.

Protams, cilvēces vēsturē vienmēr tika meklēti, atrasti un pielietoti starpetnisko nesaskaņu un konfliktu novēršanas un risināšanas sociāli politiskie mehānismi. Taču līdz šim tas notika relatīvi lokālā mērogā un bez starptautiskās iejaukšanās. Mūsdienās etniskajos konfliktos ierauto spēku apmēri ir palielinājušies un izvēršas planetārā mērogā kā civilizāciju sadursme. Relatīvi lokālu konfliktu risināšanā ne reti iejaucās starptautiskās organizācijas. Piemēram, ANO un tās rīcībā nodotie bruņotie spēki.

Sociāli politiskie mehānismi ir bijuši dažādi. Jaunajos laikos par tādu mehānismu kļuva valsts kā etnosiem pāri stāvošs funkcionāli voluntārs spēks, diktējot savu gribu un etniskajās attiecībās panākot vēlamo līdzsvaru.

Valsts visu iedzīvotāj u interešu vārdā un labā funkcionē ar likumu starpniecību, dažkārt arī ar sabiedrisko un reliģisko organizāciju palīdzību. Īpaši rezultatīvi tas vienmēr bijis tajās valstīs, kuras var dēvēt par impērijām. Tiesa, Krievijas cariskajā impērijā un PSRS neprata risināt starpetniskās attiecības, un tāpēc šīs impērijas gāja bojā.

Arī tā dēvētās pasaules reliģijas ir spējušas mazināt etniskos konfliktus. Šajā ziņā vienmēr liela loma ir bijusi Romas Katoļu baznīcai un tās Pāvestam.

Mūsdienās autoritatīva ietekme ir starptautiskajām tiesībām, kurās nacionālajām valstīm tiek uzdots garantēt etniskā mazākuma līdztiesību.

Mūsdienu etnopsihologi atzīst, ka faktiski j ebkuru etnisko kontaktu var uzskatīt par problemātisku. Jebkurā etniskajā kontaktā katrs etnoss apzinās savu atšķirību no citiem, un tas automātiski stimulē zināmu emocionālo spriedzi, kas fonā saglabājās interkulturālās komunikācijas laikā.

Emocionālo spriedzi var mazināt dažādā ceļā. Piemēram, j a valsts pozitīvi izturās pret savu pilsoņu starpetniskajiem kontaktiem. Līdzīga labvēlīga ietekme var būt starptautiskajam viedoklim, mudinot turpināt kontaktus un pašiem panākt saskaņu bez ārējās iejaukšanās.

Taču mūsdienu zinātne atzīst arī to, ka ne vienmēr starp etnosiem ir vēlami tieši kontakti. Tie nav vēlami un tāpēc nākas meklēt citas iespējas tajos gadījumos, kad starp etnosiem pastāv vēsturiski ilgi un dziļi aizspriedumi vienam pret otru. Tamlīdzīgos gadījumos kultūru dialogu cenšas organizēt kāds starpnieks, kuram uzticas abas puses. Piemēram, mūsdienās starpvalstu konfliktos starpnieka cēlās funkcijas ne reti uzņemas Krievija, ASV, Francija.

Kā zina etnopsihologi, interkulturālajā komunikācijā ļoti būtiska loma ir tā saucamajai etniskajai robežai. Runa nav tikai par valsts un etnosa apdzīvotās teritorijas ģeogrāfisko robežu. Runa ir par daudzpusīgiem mentālajiem priekšstatiem, kuri attiecas uz etnosa vēsturisko ģenēzi un vēsturisko atmiņu, valodas un tautas kultūras izplatības areālu, savas vēstures pirmsākumos aizņemto dzīves telpu un tās izmaiņām laika gaitā. Runa ir par etnisko robežu sociāli psiholoģiskajā nozīmē, kas palīdz nodalīt “savējos” no “svešajiem”, “savas” intereses no “citu” interesēm.

Etniskās robežas mentālais fenomens kā etnosa identiskās pašapziņas sastāvdaļa vienmēr ietilpst jebkurā interkulturālās komunikācijas procesā, un tas vienādā mērā attiecas uz katru starpkulturālās saskarsmes dalībnieku. Tas jāņem vērā, organizējot kultūru dialogu. Jebkura kultūru dialoga zemtekstā ir opozīcijas tendence: katrs dialoga dalībnieks ir ieinteresēts aizstāvēt savas etniskās robežas un ir gatavs polarizēt (“mēs”- “viņi”) jebkuru situāciju. Opozīcija “mēs”-“viņi” ir centrālais psiholoģiskais komponents ikvienā starpetniskajā kontaktā.

Kā liecina cilvēces vēsture, interkulturālajā komunikācijā svarīgs faktors vienmēr ir bijis kultūras attīstības līmenis.

Kultūras attīstības līmeni var raksturot visdažādākajā veidā. Viens no tādiem veidiem ir iedalījums etniskajā un nacionālajā attīstības līmenī. Tas ir viens no globālākajiem dalījuma veidiem, raksturojot kultūru tās attīstības pamatdimensijās un nosakot kultūras vēsturiskās transformācijas pamatstadijas.

Etniskais kultūras līmenis cenšas aptvert lokālās izpausmes un sabiedrības sociālās organizācijas elementārākās formas. Etnoss jeb tauta ir visdabiskākais sabiedrības grupēšanās veids, kā arī relatīvi primārais grupēšanās veids.

Etnosu kā sabiedrības grupu var raksturot vairākas pazīmes - valoda, teritorija, vēsturiskā pieredze, mentalitāte u.c.

Etnosa ģenētiskā kopība nav obligāta, kā tas ir tādā grupējumā kā cilts. Etnosā nav obligāta asinsradnieciskā saistība. Etnosa veidošanos nosaka tādi faktori kā ģeogrāfiskā vide, sociobioloģiskie nosacījumi (antropoloģiskais tips), saimnieciskās darbības veids.

Etniskās kultūras attīstības līmenī cilvēks ir vitāli ieinteresēts dzīvot kopā ar citiem, kolektīvi nodrošinot eksistenci sev un savai ģimenei.

Etniskās kultūras attīstības līmenī tiek izstrādātas vitālas vērtības, kuras saglabājās attiecīgajā etniskajā grupā un kuras tradicionāli zinātnē un sadzīvē saista ar etnisko identitāti. Etnosa pārstāvju pašapziņa un tautas pašorganizācijas principi nodrošina dzīves iespējamību attiecīgajā teritorijā un šīs teritorijas aizsardzību pret ārējiem ienaidniekiem.

Savas ģeoetniskās piederības noskaidrošana saasinās tad, kad ietekmi zaudē citi pašidentifikācijas līdzekļi. Piemēram, aktuāli tas ir mūsdienās, kad zūd tādi pašidentifikācijas līdzekļi kā kultūra un valoda. Kultūras masveida unifikācija (transnacionālie stili un žanri, masu kultūras industrijas produkcija), angļu valodas izplatības un nozīmības straujais pieaugums mūsdienu dzīvē var radīt pašidentifikācij as līdzekļu deficītu. Piemēram, jau pašlaik augstskolās daudzi latviešu studenti un pasniedzēj i angļu valodu lieto literāri un gramatiski pareizāk nekā runā un raksta dzimtajā valodā. Vispārzināms ir fakts, ka Latvijā svešvalodu mācīšanas metodika ir daudz augstākā līmenī nekā latviešu valodas mācīšanas metodika un tas satrauc vienīgi cittautiešus, kuriem latvieši kategoriski pieprasa labu (labāku nekā sev!?) valsts valodas prasmi. Ne velti Francijā 1994.gadā tika pieņemts likums, aizliedzot piesārņot franču valodu ar angļu terminiem.

Etniskās pašidentifikācijas līdzekļi tradicionāli ir ne tikai teritorijas jeb ģeoetniskās piederības kopība, bet arī valodas, tautas etnogrāfiskās un folkloristiskās kultūras, lokālās pagānistiskās ticības kopība.

Etniskās kultūras vitālās un integratīvās funkcijas savijas ar tādu funkciju kā iedalījumu “mēs”- “viņi”. Šī ambivalentā izpausme ir tipiska etnosam un kultūrai, kas nepārtraukti sevi apliecina salīdzinājumos ar citiem etnosiem.

Starpetnisku analoģiju un pretstatu fiksācija var būt viens no etnosa un tā kultūras augstprātīgas pašapmierinātības vai nervozas agresivitātes avotiem.

Iedalījumu “mēs”- “viņi” stimulē arī tā saucamais ģenētiskais komponents, kas vienmēr ietilpst etniskajā pašapziņā un veicina cilvēku totālu klasifikāciju, sevi nodalot no citām ļaužu grupām. Mūsdienās, protams, ir labi zināms, ka etnosa kopīgās ģenētiskās izcelsmes sludināšana ir mīts, kas kolektīvajā apziņā tiek kultivēts nacionālisma ideoloģijas uzplaukuma periodos.

Nācijas pamatā ir sociāli šķiriskā diferenciācija. Nācijā etniskā diferenciācija nav galvenā. Nācija sastāv no dažādiem etnosiem, taču ne reti kultūras ziņā dominē lielākā etnosa (“titulnācijas”) kultūra.

Sociāli šķirisko diferenciāciju nosaka tādi jauni vēsturiskie faktori kā pilsētu veidošanās un naudas kapitāls. Naudas kapitāls nepazīst etniskumu; naudai neinteresē etniskā piederība, - tādi ir izplatītākie emocionālie lozungi cilvēces vēsturē.

Etniskā faktora akcentēšana (etnokrātiskums) var būt arī nācijas esamības argumentācijā politiskajā, ideoloģiskajā, izglītības un citās sfērās.

Zinātnē nācijas veidošanās laikā tradicionāli akcentē trīs sociālās regulācijas virzienus: nacionālais tirgus, nacionālā valsts un nacionālā kultūra. Etniskie faktori kļūst sekundāri un funkcionē epizodiskā vai seperātā saskarsmē (piemēram, nacionālajos svētkos), kā arī tautas mākslā, ģimenes tradīcijās, kulinārijā, ēku interjērā utt.

Nācijas veidošanās teorētiskajā izpratnē produktīva loma ir kultūras komunikatīvajai pieejai. Izmantojot šo teorētisko pieeju, var saņemt atbildes uz sekojošiem jautājumiem: 1) nacionālisma pozitīvā vērtība nacionālās konsolidācijas nodrošināšanā, 2) kultūras ideoloģisko faktoru īpašā loma nācijas konsolidācijā, 3) kultūras integrējošā loma.

Minētā pieej a palīdz noskaidrot komunikatīvos faktorus, kuri nodrošina nacionālo konsolidāciju saimnieciskās darbības intensifikācijas stadijā, izglītības izplatības stadijā, preses, TV, radio izplatības stadijā. Zinātnieki ir noskaidrojuši, ka intensīvas komunikācijas rezultātā veidojas nacionālā valoda, literatūra, māksla un beigu beigās tiek nojauktas robežas starp lokālām relatīvi izolētām grupām, dialektiem, ienācējiem un vietējiem iedzīvotājiem.

Nācijas garīgā orientācija un dzīves veids ir nesalīdzināmi daudzveidīgāks, elastīgāks, atvērtāks nekā etnosa garīgā orientācija un dzīves veids. Tā teik, nācijai ir jābūt diplomātam. Nācijas kultūra ir diferencēta izpausme. Nācija s a s t ā v n o d a ž ā d i e m e t n i s k a j i e m , s o c i ā l a j i e m , p r o fe s i o n ā l a j i e m , demogrāfiskajiem komponentiem. Regulēt nesaskaņas un konfliktus var palīdzēt ne tikai kultūru dialogs “tīrā” veidā, bet arī ekonomiskie un politiskie mehānismi.

Mūsdienās kultūru dialoga fukcionēšanas telpā ietilpst ne tikai etnosi un nācijas šo terminu klasiskajā izpratnē. Uz planētas ir vietas, kur etnoģenēzes procesi vēsturiski daudz savādāk attīstījās nekā, piemēram, Eiropā.

Tas visvairāk attiecas uz Latiņameriku, kur dominēja metisizācij a un divu kultūru saplūšanas rezultātā radās trešā, j aunā, kultūra, kurai maz kopēj a ar savu “vecāku” kultūru. Spāņu kolonizātori neiznīcināja indiāņus, praktizēja jauktās laulības ar vietējiem iedzīvotājiem. Ziemeļamerikā angļi iznīcināja indiāņus, un baltie cilvēki precējās tikai ar baltajiem cilvēkiem.

Latiņamerikā ir izveidojusies, kā mūsdienās raksta, piemēram, daudzi meksikāņu filosofi, jauna “kosmiskā rase”(Hose Vaskonselosa(1881-1959)apzīmējums). To veido jauna tipa cilvēki, kuri slikti iesaistās kultūru dialogā, negrib atzīt savu pagātni un citu kultūru ieguldījumu Meksikas kultūrā. Kā zināms, Eiropā pašlaik dzīvo ievērojams skaits migrantu no Latiņamerikas.

Šīs grāmatas “galvenais varonis” ir kultūru dialogs, kura racionāla izpratne nav iespējama bez zināšanām par interkulturālās komunikācijas vēsturi un teoriju.

Kultūru var salīdzināt ar divsejaino Janusu no sengrieķu mitoloģijas. Kultūras viena seja ir vērsta pret sevi pašu, bet otra seja ir pavērsta pret ārējo pasauli. Janusa divas sejas šajā gadījumā simbolizē kultūras dialoģisko būtību. Jebkuras kultūras dialogs risinās divos virzienos - pašam ar sevi un ar citām kultūrām.

Kā redzēsim turpmāk, Rietumu civilizācija (balto cilvēku rase) noveco un izmirst. Pašlaik par šo drūmo procesu liecina arī hēdonisma kults, kas pārņēmis šodienas sabiedrību. No vēstures labi zināms, ka hēdonisma baudas cilvēkus piesārņo kultūras, civilizācijas bojāejas stadijā.

Mūsdienās nav labvēlīgi apstākļi humanitārajai domai. Sabiedrība maz interesējās par kultūru, kaut gan tieši no kultūras politikas un taktikas šodien viss ir atkarīgs. Strauji mainās attieksme pret tādiem jēdzieniem kā ģimene, tauta, nācija. No vienas puses palielinās toleranta izturēšanās pret citām tautām un kultūrām. No otras puses mazinās garīgās jūtas par savu kultūru, tradīcijām, valodu. Pašlaik daudzi par “citiem” zina pamatīgāk nekā par sevi un savas tautas pagātni.

Jebkuras kultūras dzīvotspēja un uzplaukums ir atkarīgs no etnisko, nacionālo, konfesionālo, sociokulturālo un citu elementu daudzveidības. Jebkuras kultūras dzīvotspēj a un uzplaukums ir atkarīgs no tās atvērtības un gatavības konstruktīvi iesaistīties interkulturālajā komunikācijā. Šīs atziņas nav radušās mūsdienās, - tām ir ļoti sena vēsture. Cita lieta, cik lielā mērā šīs atziņas cilvēki gribēja un grib praktiski realizēt savas kultūras stratēģijā. Cilvēki nekad nav mīlējuši mācīties no vēstures, un tas vienmēr beigu beigās ir viņus pazudinājis.

1.2. Kulturas sistemiskums

Kultūra ir sistemisks veidojums, un tā ir vispārpieņemta atziņa. Katrs cilveks neskaitāmas reizes ir pārliecinājies, ka vienai dzīves izmaiņai ātri seko citas izmaiņas un ka starp šīm izmaiņām pastāv noteiktas strukturālās sakarības.

Arī kultūru dialogs faktiski ir atsevišķu sistēmu dialogs. Kultūru komunikācijas procesā vienmēr fukcione noteikti patstāvīgi un noslēgti dalībnieki - atsevišķas kultūras. Izsakot savu viedokli par citu kultūru, mēs vienmēr apliecinām savu attieksmi pret citu kultūru kā zināmu sistēmu. Tā, piemēram, slavējot vai peļot mūsdienu amerikāņu kultūru, mēs to raksturojam kā sistēmisku realitāti.

Senākajos laikos pret kultūras sistēmiskumu varēja visdažādāk izturēties. Tajā skaitā censties to saglabāt, speciāli sargājot no pārējiem - citām kultūrām.

Vēsture liecina, ka kultūras sistēmiski noslēgtais raksturs var izpausties visdažādākajās formās, sākot no minimālas vēlēšanās piedalīties tā dēvētajā starptautiskajā komunikācijā (no kā ilgus gadus Eiropā vairījās tāda valsts kā Albānija) un beidzot ar savas teritorijas norobežošanu ar speciāli uzceltām b ūvfo rmām.

Speciālas aizsargsienas senāk būvēja tās valstis, kuras bija aizņēmušas sev optimālu ģeogrāfisko platību, uzkrājušas respektējamu garīgo un materiālo bagātību, izstrādājušas reliģiskās, sociālās, ekonomiskās tradīcijas un to visu vēlējās saglabāt un nosargāt no apkārtējās pasaules, kura tai šķita barbariska un haotiska. Lielais Ķīnas mūris, grieķu valnis Krimā, romiešu valnis Skotijā, Trojas valnis, - tie šajā ziņā ir hrestomātiskākie piemēri no cilvēces vēstures senākā perioda.

Visjaunākajā periodā tāds konkrēts piemērs bija XX gs. beigās ceremonāli nojauktā Berlīnes siena, kura ne tikai simboliski, bet reāli vizuāli raksturoja divu kultūras sistēmu pastāvēšanu Vācijas galvaspilsētā un pasaulē vispār.

Berlīnes siena bija rūpīgi izplānota konkrēta būvforma. Berlīnes siena savā laikā bija pat slavens objekts tūrisma maršrutos. Berlīnes sienu, piemēram, gribēja apskatīt gandrīz katrs zinātkārais amerikānis Eiropas ceļojuma laikā. Savukārt pēc sienas nojaukšanas tās fragmenti kļuva par kolekcionāru (pārsvarā amerikāņu) iekāres priekšmetu.

Taču XX gs. vēsturiskā pieredze liecina, ka kultūru sistēmas var nošķirt ne tikai dzelzsbetona būvformas, bet arī garīgi simboliskie veidojumi, kāds bez šaubām bija labi pazīstamais „dzelzs priekškars” sociālpolitiskajā diskursā, strikti fiksējot jebkādas komunikācijas neiespējamību starp sociālisma un kapitālisma zemēm.

XX gs. līdzīga semantiskā jēga bija arī vārdiem „aukstais karš”, jo ar tiem tāpat simboliski raksturoja pastāvošās principiālās domstarpības starp nosacīti divām (sociālisma un kapitālisma) kultūras sistēmām.

Cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes superbioloģisko programmu sistēmisko vienotību un veselumu katrā sabiedrībā nodrošina pasaules uzskata universālijas. Tās sniedz sistēmiski aptverošu un idejiski vienotu pasaules tēlu. Pasaules uzskata universālijas ļauj lūkoties uz apkārtējo vidi no viena intelektuālā un ideoloģiskā redzespunkta.

Pasaules uzskata universālijas kulturoloģijā dēvē par kultūras kategorijām. Ar kultūras kategoriju starpniecību attiecīgās sabiedrības pārstāvis pārdzīvo, analītiski apzina, vērtē un koncentrē vienā veselumā visas īstenības parādības, ar kurām viņam nākas sastapties savā dzīvē.

Kultūras kategorijās vispārinoši atspoguļojas cilvēciskās dzīves galvenie komponenti: priekšstati par cilvēka vietu un lomu pasaulē, sociālajām attiecībām, garīgajām vērtībām utt. Pastāv, piemēram, tādas kultūras kategorijas kā laiks, telpa, kustība, kvalitāte, kvantitāte, saturs, forma, cēlonis, sekas, nepieciešamība, nejaušība u.c. Šajās universālijās tiek fiksēta parādību un objektu vispārējā atribūtika, un tās ietilpst cilvēka apziņas pamatstruktūrā.

Kultūras kategoriju atsevišķu grupu veido universālijas, raksturojot cilvēku uzvedību un saskarsmi. Šajā grupā ietilpst, piemēram, tādas kultūras kategorijas kā cilvēks, sabiedrība, apziņa, brīvība, taisnība, skaistums, ļaunums, godīgums, negodīgums, sirdsapziņa, pienākums, ticība, cerība u.c.

Sabiedrības vēsturē var mainīties kultūras kategoriju jēga un funkcionālā iederība pasaules uzskata universāliju sistēmā. Cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes jaunu programmu rašanās rezultātā izmainās arī kultūras kategoriju nomenklatūra. Piemēram, zināmas saturiskās un hierarhiskās izmaiņas ir piedzīvojušas tādas kategorijas kā ticība un sirdsapziņa. Tām ir bijusi atšķirīga loma kristiānistiskajās kultūrās un ateistiskā pasaules uzskata pārvaldītajās kultūrās. Piemēram, ateistiskais pasaules uzskats skeptiski izturas pret ticības un sirdsapziņas lomu kultūrā.

Kulturoloģijā uzskata, ka kultūras sistēma veidojas no diviem strukturāliem slāņiem - kultūras statikas un kultūras dinamikas.

Kultūras statikā ietilpst atsevišķi kultūras elementi, kurus var iedalīt trijās grupās.

Pirmajā grupā ietilpst universālie elementi, kuri piemīt gandrīz visām kultūrām un radušies, ņemot vērā cilvēku sociobioloģisko īpašību kopību. Piemēram, bērnības periods, dzīve grupveidā, ģimenes institūts, asinsradniecības aizliegums, kalendārs, dziesmas, dejas, sports, valoda, likumi, joki, folklora, personvārdi, māksla, privātīpašums, mitoloģija, reliģija utt.

Otro grupu veido reģionālie elementi, kuri piemīt daudzu tautu kultūrām. Piemēram, materiālisms un ateisms kā mūsdienu Austrumeiropas kultūru elementi.

Trešajā grupā iekļaujas unikālie elementi, kuri ir specifiski tikai kādai noteiktai kultūrai. Piemēram, Austrumu-Rietumu problemātika krievu kultūrā.

Kultūras dinamikā ietilpst dažādi procesi, mehānismi un līdzekļi, kas veicina un nodrošina kultūras izmaiņas.

Kultūra savā būtībā ir dinamisks fenomens. Taču ne vienmēr obligāti nākas konstatēt kultūras attīstību (evolūciju, progresu). Uz mūsu planētas dzīvojošo etnosu lielākajai daļai pēc zināma kultūras līmeņa sasniegšanas ar apkārtējo vidi ir iestājusies homeostāze - stabils pastāvīgums cilvēku un dabas, un sociālās vides attiecībās. Kultūras attīstība tādā gadījumā ir vērojama, tā teikt, kultūras mikroelementu līmenī, bet nevis visas sistēmas mērogā. Savukārt, piemēram, Eiropas un Ziemeļamerikas sabiedrībās var pilnā mērā konstatēt kultūras attīstību (progresu) no relatīvi arhaiskās stadijas līdz šodienas postindustriālajai stadij ai.

Kultūras dinamikā var izšķirt sekojošas tipoloģiskās variācijas: 1) kultūrģenēze - cilvēces vēsturē nepārtraukti sastopamā j aunu kultūras elementu un sistēmu rašanās un to integrācija sociālajā praksē; 2) tradīciju mantošana -kultūras translācija no vienas paaudzes uz otru paaudzi saistībā ar sabiedriskās dzīves aktuālajām prasībām; 3) kultūras difūzija - kultūras aizguvumi un to ieviešana jaunā sociālajā praksē, kas notiek tā saucamo kultūras sakaru rezultātā: 4) kultūras elementu transformācija - kultūras degradācijas vai modernizācijas procesi, kuri stimulē veco kultūras elementu atmiršanu un jauno progresīvāko elementu rašanos; 5) kultūras elementu reinterpretācija -simboliskās jēgas un sakarību izmaiņas; 6) kultūras sistēmiskā radikalizācija -sabiedrības krasa pāreja no vienas kultūras sistēmas uz otru kultūras sistēmu, kas, piemēram, XX gs.vairākkārt notika tādā Austrumeiropas zemē kā Latvija.

Kultūras sistēmiskumu spilgti apliecina kultūras normas un vērtības. Sastopams viedoklis, ka kultūra vispār ir normu, ierobežojumu, aizliegumu un atļauj u sistēma.

Par kultūras normu sauc cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes standartu. Katrā kultūrā strukturāli funkcionē daudzas kultūras normas, kuras kopumā veido noteiktu attiecīgās kultūras normu sistēmu. Attiecīgās kultūras normu izpilde liecina par cilvēku piederību dotajai kultūrai.

Kultūras normu izpilde notiek apzināti un brīvprātīgi. Kultūras normu apzināta ignorēšana var liecināt par atteikšanos sevi identificēt ar doto kultūru -tās normu sistēmu kopumā vai atsevišķiem komponentiem.

Kultūras normas funkcionē tāpēc, lai nepieļautu nejaušus un subjektīvus risinājumus. Kultūras normas veicina dzīves prognozēšanu un vēlamā rezultāta sasniegšanu. Kultūras normas nodrošina standartizētu un visiem saprotamu cilvēku darbību, uzvedību un saskarsmi.

Kultūras normu saturs un forma ir atkarīga no to funkcionālās sfēras un funkcionālajiem mērķiem. Piemēram, cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes normas konfesionāli reliģiskajā sfērā ir atšķirīgas no ceļu satiksmes noteikumiem vai māj dzīvnieku turēšanas noteikumiem pilsētā, jo krasi atšķirīga ir to funkcionēšanas sfēra un mērķi.

Normu satura un formas atšķirības var izraisīt gan kultūras vispārējās iezīmes, gan lokāli specifiski apsvērumi. Piemēram, Latvijā un Somijā atšķirīgi izturas pret alkohola lietošanu, un atšķirības lielā mērā nosaka abu zemju tradīcijas. Par alkohola pārmērīgo izplatību latviešu aprindās j au sūdzējās vācbaltu publicisti

XVIII gs. Somu vēsturē populārs ir t.s. sausais likums. Savukārt mūsdienu Latvijas pilsētās sastopama atšķirīga pieeja alkohola tirdzniecības normu izvēlē, ņemot vērā vietējos apstākļus.

Zinātnē sastopama kultūras normu klasifikācija, ievērojot visdažādākos klasifikācijas principus. Piemēram, kultūras normas var grupēt sekojoši:

1)vispārcilvēciskās, 2) nacionālās, 3) etniskās, 4) šķiriskās, 5) grupas, 6) starpindividuālās.

Kā redzams, minētais grupējums balstās uz sociāli kvantitatīvo principu, nošķirti izdalot visai cilvēcei vēsturiski kopīgās normas, kā arī tās normas, kuras var funkcionēt valsts un tautas, sociālās grupas un atsevišķu indivīdu darbībā, uzvedībā un saskarsmē.

Katrā minētajā grupā ietilpstošās normas var iedalīt noteiktās apakšgrupās. Piemēram, nacionālajā j eb valsts sabiedrības līmenī parasti funkcionē 1 ) ekonomiskās, 2) sociālās, 3) juridiskās, 4) politiskās, 5) reliģiskās, 6) tradicionāli tā dēvētās kultūras normas, kuras attiecas uz cilvēku komunikācij as principiem sabiedrībā: rakstību, saziņas valodu, uzvedības stereotipiem savstarpējā saskarsmē, mākslas stilu, simboliku, estētiskajām nostādnēm.

Novirzes no kultūras normām tradicionāli dēvē par oriģinalitāti, avangardismu, ekscentriskumu. Eiropas kultūru vēsturē izteikta atsacīšanās no iepriekšējām normām notika XIX gs. beigās, kad mākslā un literatūrā strauji uzplauka jaunas mākslinieciskās valodas (modernisma un avangarda) meklējumi, kuri plaši izvērtās arī latviešu radošās inteliģences aprindās.

Tautas jeb etniskajā līmenī galvenokārt funkcionē attiecīgās etniskās kultūras garīgajā mantojumā (mitoloģijā, reliģijā, folklorā, tautas mākslā) izstrādātās normas, kā tas, piemēram, spilgti konstatējams latviešu sabiedrībā, dažādu normu argumentācijā atsaucoties uz tautasdziesmās fiksētajiem standartiem.

Sociālo grupu darbību, uzvedību un saskarsmi var regulēt tām specifiski standarti. Piemēram, tāda sociālā grupa kā skolotāj i ļoti vērīgi izturas pret morāli tikumiskajām normām, kuras psiholoģiski ir primārās, salīdzinot ar juridiskajām normām. Skolotāji piedalās jaunās paaudzes audzināšanā un izglītošanā, un morāli tikumiskā sfēra viņu darbībā, uzvedībā un saskarsmē tāpēc ir vissvarīgākā.

Kultūras sistēmā būtisks elements ir morālās normas, kuras nostiprinās sabiedriskajā praksē - ļaužu masu sadzīves gaitā. Morālās normas atspoguļo sabiedrības vēsturisko un sociālo pieredzi, un morālo normu ievērošanu var kontrolēt visi sabiedrības locekļi bez izņēmuma. Cilvēka morālā autoritāte nav atkarīga no viņa ieņemtā amata, zinātniskā grāda, saņemtajiem ordeņiem, valsts prēmijām, goda nosaukumiem u.tml.

Morālās normas sabiedrībā visbiežāk funkcionē abstrakti, un tās nav institucionāli un dokumentāli nostiprinātas juridiskā formā. Morālās normas nevar definēt uzdevumu sasniegt kaut kādu konkrētu mērķi. Morālās normas izsaka prasību summu ideālā veidā.

Par kultūras vērtībām sauc parādības, kuras ir garīgi un materiāli nozīmīgas atsevišķam cilvēkam, sabiedrības grupai vai visai sabiedrībai. Par katras kultūras sistēmisko kodolu var uzskatīt noteiktā hierarhijā izkārtotu visas sabiedrības atzītu un cienītu vērtību kopumu.

Kultūras vērtību hierarhij a sakārto un stabilizē cilvēku dzīves vidi un cilvēku darbību, uzvedību un saskarsmi. Kultūras vērtības palīdz orietēties apkārtējā pasaulē gan diahroniski, gan sinhroniski, jo tās raksturo vēsturiskās transformācijas procesu un sasniegto līmeni.

Kultūras vērtības nav stagnatīvas parādības. Kultūras vērtības mainās reizē ar izmaiņām cilvēku priekšstatos par sevi un apkārtējo pasauli. Kultūras vērtības var kursēt no viena sociālā slāņa uz citu sociālo slāni, no viena sociālā līmeņa uz citu sociālo līmeni.

Kultūras vērtību dinamiku nosaka socializācijas, inkulturācijas, adaptācijas, asimilācijas, akulturācijas process. Mainoties sociokulturālajai situācijai, mainās arī kultūras vērtības.

Asimilācija ir mehāniska jauno vērtību pārņemšana un sapludināšana ar jau apgūtajām vērtībām. Akulturācijā pret citām vērtībām izturas kā pret labākām vērtībām, salīdzinot ar iepriekš apgūtajām vērtībām. Adaptācijas procesā tiek kritiski analizētas un radoši pārstrādātas jaunās vērtības.

Ja kultūras normas nākas ievērot, tad kultūras vērtības var izvēlēties. Katrs sabiedrības loceklis var patstāvīgi izvēlēties savas kultūras vērtības, kuras viņam kalpo kā ideāls kritērij s, izšķiroties starp labo un slikto, godīgo un negodīgo, skaisto un neglīto, taisnību un netaisnību, būtisko un nebūtisko, pieļaujamo un nepieļaujamo.

Kultūras vērtībām var būt visdažādākā forma un saturs. Ņemot to vērā, iespējama vērtību klasifikācija. Populārs ir sekojošais kultūras vērtību iedalījums: 1 ) antropoloģiski eksistencionālās vērtības; piemēram, cilvēka dzīvība, veselība, drošība, spēks, izturība; 2) morālās vērtības; piemēram, mīlestība, draudzība, godīgums, taisnīgums, izpalīdzīgums, uzticība, sirsnība, labestība; 3) reliģiskās vērtības; piemēram, ticība, baznīca, Bībele, Dievs; 4) estētiskās vērtības; piemēram, skaistais, harmoniskums, mākslinieciskums; 5) sociālās vērtības; piemēram, ģimene, darbs, labklājība, bagātība, patriotisms, sociālā vienlīdzība, sociālais taisnīgums, profesionālisms, disciplīna; 6) politiskās vērtības; piemēram, brīvība, vārda brīvība, cilvēktiesības, konstitūcija, parlaments, pilsoniskā konsolidācija, multikulturālisms, kultūru plurālisms. Mūsdienās politiskās vērtības statusu ir ieguvis arī kultūru dialogs.

Kultūras vērtības var iedalīt arī pēc to pielietojuma izplatības. Mēdz būt masu, subkultūras, elitāras vērtības, kā arī vispārcilvēciskās, nacionālās, etniskās, šķiriskās, grupas, individuālās vērtības.

Vērtību daudzveidība palielinās reizē ar sabiedrības un kultūras pilnveidošanos. Jo komplicētāka ir sabiedrības sociālā sistēma, j o daudzveidīgāka ir kultūras vērtību sistēma un tās iekšējā hierarhija.

Kultūrai var būt visdažādākās funkcijas, un tās summējas funkciju kopumā, kuru cilvēku sabiedrība pati rada un pati izmanto savas esamības nodrošināšanai. Funkciju daudzveidību sekmē kultūras totāli visaptverošais raksturs.

Kultūras visas funkcijas ir sociālas, jo tām ir jānodrošina gan kolektīvā dzīve, gan katra cilvēka individuālā darbība, uzvedība un saskarsme ar apkārtējo vidi. Atsevišķā grupā var apvienot tās kultūras funkcijas, kuras ir saistītas ar cilvēku sociālo integrāciju - savstarpējo konsolidāciju un mijiedarbību.

Mūdienās vispāratzīta ir tēze, ka cilvēks nepiedzimst ar noteiktu kultūru. Kultūra cilvēkā nav iedzimta īpašība. Cilvēks nepiedzimst ar darbības, uzvedības un saskarsmes programmu - kultūru. Kultūru cilvēks apgūst socializācijas un inkulturācijas rezultātā.

Tiesa, diskusija par to, vai cilvēkā kultūra ir jeb nav iedzimta īpašība, turpinās gandrīz divus gadsimtus. Arī mūsdienās psihologi uzskata, ka vērojamas zināmas neskaidras liecības par sociālās darbības formu iedzimstību, respektīvi, translāciju ģenētiskā veidā. Taču runa, visticamākais, ir par dažu universālu rudimentāru kultūras īpašību iedzimstību tipoloģiski līdzīgi dzīvnieku instinktiem.

Nav noliedzamas, ka visiem cilvēkiem ir kopīgas psiholoģiskās un antropoloģiskās nepieciešamības. Taču šo nepieciešamību apmierināšanas paņēmienus cilvēki nemanto ģenētiski, bet gan apgūst, balstoties uz sabiedrības sociālo pieredzi.

Atziņa, ka cilvēks/cilvēki nepiedzimst ar noteiktu kultūru, kļuva par stabilu konceptuālo bāzi tam, ka nepastāv vienota universāla kultūra - visas cilvēces kultūra, bet gan pastāv noteiktu sociālo kopumu (piemēram, cilšu, tautu, nāciju) patstāvīgas kultūras (sociālās pieredzes konfigurācijas).

Kultūru dažkārt mēdz dēvēt par sociālo iemaņu un spēju kopumu, kuru nākas apgūt katram cilvēkam, lai eksistētu zināmā vidē. Ne velti tāpēc uzskata, ka cilvēks atšķirībā no citām dzīvām būtnēm prot piemēroties dzīvei jebkurā vietā un jebkuros apstākļos.

Lai eksistētu zināmā vidē, cilvēkam nākas iekļauties noteiktos procesos. Šajā ziņā cilvēka dzīve galvenokārt ir atkarīga no diviem jau minētajiem pamatprocesiem -socializācijas un inkulturācijas.

Sociālās kompetences apguves procesu zinātnē dēvē par socializāciju. Socializācija ir cilvēka integrācija sabiedrībā, apgūstot tādas zināšanas un iemaņas, kuras nepieciešamas sociālo lomu izpildei.

Par inkulturāciju sauc kultūras iemaņu un spēju apguves procesu, kurā cilvēks nepārtraukti ir iesaistīts savā mūžā, nemitīgi saskaroties ar jaunām kultūras nostādnēm, normām, tendencēm, formām.

Zinātnē sastopams viedoklis, ka starp socializāciju un inkulturāciju nepastāv principiāla atšķirība. Divu procesu formulējumu drīzāk ir veicinājusi līdzšinējā kultūras definīcija, nošķirot sociālās parādības no “tīrās” kultūras parādībām. Lietojot kultūras jēdzienu visplašākajā nozīmē, atšķirība starp socializāciju un inkulturāciju izzūd. Sociālā dzīve un socializācija ir kultūras sastāvdaļa, un tādējādi socializācija ir inkulturācijas komponents. Pašlaik socializācijas un inkulturācijas jēdzienu diferencēti lieto tādēļ, lai uzskatāmāk nošķirtu cilvēka sociālos aspektus un citus aspektus.

Katrs cilvēks no jauna apgūst prasmi uztvert un interpretēt apkārtējo pasauli, savā mūžā izdzīvojot noteiktas stadijas - bērnības, jaunības, brieduma un vecuma gadus.

Pirmās divas stadijas uzskata par sagatavošanās etapu. Tā laikā cilvēks apgūst darbības, uzvedības un saskarsmes zināmu elementāru kopumu, kas kļūst par bāzi divām turpmākajām stadijām - brieduma un vecuma gadiem.

Mūsdienās vērojama tendence paildzināt sagatavošanās stadiju. Jaunieši izglītojas līdz 25-26 gadu vecumam, kad izglītības ieguvi noslēdz studijas maģistrantūrā un doktorantūrā.

Savukārt jaunības stadija patstāvīgu statusu ieguva tikai XX gs., kad radās jauniešu specifiskas subkultūras (“stilīgie”, “hipiji”, “panki” u.c.) un to filosofiskā, socioloģiskā, psiholoģiskā, kulturoloģiskā, politiskā interpretācija.

Par socializācijas galveno instrumentu uzskata audzināšanu, kas ir mērķtiecīgi organizēta vecāko paaudžu morālo normu un uzvedības noteikumu nodošana jaunākajām paaudzēm. Audzināšanas būtība izpaužas nepieciešamībā morāli un tikumiski pilnveidot cilvēku atbilstoši attiecīgajai sociālajai un kultūras videi.

Audzināšana savu mērķu realizācijā izmanto pedagoģiskās metodes un paņēmienus, kuri var vēsturiski mainīties. Par audzināšanas rezultātiem liecina cilvēka personības briedums, cilvēka pašdisciplīnas un inteliģences līmenis. Audzināšanas rezultāti parasti raksturo ne tikai atsevišķu cilvēku, bet sociālo vidi un visu kultūru.

Kā jau tika minēts, socializācijas procesā cilvēks apgūst tādas prasmes un iemaņas, kuras nepieciešamas sociālo lomu izpildei. Nākas uzsvērt, ka sociālās lomas apguve ir komplicēts process. To nevar ralizēt, balstoties tikai uz vecāku translēto audzinošo informāciju un mācībām izglītības iestādēs. Katrā sociālajā lomā ietilpst daudzas kultūras normas, uzvedības un rīcības noteikumi un stereotipi, kuri vairāk vai mazāk redzamā un tiešā formā veido noteiktu sociālo attiecību struktūru.

Tā, piemēram, mūsdienu augstskolās sabiedrisko attiecību studentiem un maģistrantiem var piedāvāt speciālu lekciju un praktisko nodarbību kursu tā dēvētajā lomu teorijā. Kursā tiek skaidrots, kāda mēdz būt sociālās lomas specifika un attiecīga uzvedības tipoloģija preces (visplašākajā nozīmē) tirgotājiem, klientiem, kompāniju īpašniekiem, vadītājiem, masu saziņas līdzekļu speciālistiem u.c.

Cilvēks socializācijas procesā faktiski ir iesaistīts visu mūžu, jo pēc relatīvi zināma laika mainās viņa sociālās lomas un sociālās komunikācijas saturs. Piemēram, studentam būtiski var izmainīties socializācijas saturs pēc augstskolas, nonākot noteiktā profesionālajā vidē un sociālajā slānī.

Cilvēks sabiedrībā tradicionāli tiecas ieņemt arvien augstāku stāvokli - apgūt prestīžu profesiju, ieņemt augstāku amatu, labākus dzīves apstākļus u.tml. Tas ir saistīts ar sociālās vides un sociālā statusa maiņu, un cilvēka sociālajām ambīcijām vispār.

Cilvēka socializācijas process ir atkarīgs no izmaiņām viņa uzskatos, gaumē, izglītībā, ģimenē, darbā, nepieciešamības pārcelties dzīvot citā vietā utt. Socializācijas procesā līdzdarbojas zinātnē tā saucamā primārā vide un sekundārā vide.

Socializācijas primārā vide ir ģimene un tuvi cilvēki personiskajā saskarsmē (vecāki, vecvecāki, brāļi, māsas, mājskolotāji, vienaudži, klasesbiedri, skolotāji, treneri, ģimenes ārsti, psihiatri u.c.). Primārajai videi cilvēka socializācijas procesā ir vislielākā autoritāte. Piemēram, bērns jau no agras bērnības vispirms mācās no vecākiem rīkoties attiecīgajā dzīves situācijā. Vēlāk autoritāti var iemantot skolotājs, treneris, zinātniskā darba vadītājs u.c.

Zinātne bērnu audzināšanu atzīst par vienu no spilgtākajiem kultūru un dažādu sociālo grupu atšķirību kritērijiem. Bērnu audzināšanā pastāv dažādi etniskie stili. Piemēram, var atšķirties vācu un latviešu, japāņu un ķīniešu bērnu audzināšana. Zinātniskie novērojumi liecina, ka Eiropā bērnu audzināšanā lielu vietu ieņem kritiski vērtējumi un pašmērķīga stingrība. Turpretī, piemēram, Japānā praktizē pozitīvus vērtējumus, bērnam ar slavēšanu palīdzot novērst pieļautās kļūdas.

Par socializācijas sekundāro vidi uzskata skolu, universitāti, darbavietu, baznīcu, dažādus citus sociālos institūtus - valsts un vietējo administrāciju, policiju, tiesu, presi, radio, TV u.c.

Ja socializācijas primārajā vidē dominē cilvēka individuālā vienreizība un personiskās attiecības, tad sekundārajā vidē dominē sociālās attiecības, - tas, kas attiecas arī uz pārējiem cilvēkiem. Socializācijas sekundārā vide māca un nostiprina tādas darbības, uzvedības un saskarsmes normas, kuras cilvēkam palīdz iedzīvoties attiecīgajā kolektīvā, etnosā, nācijā. Socializācijas sekundārajā vidē bērns zaudē vecāku un tuvinieku stimulētās individuālās vienreizības sajūtu un radinās būt tāds pats kā visi pārējie.

Socializācijas procesam piemīt zināma universalitāte. Socializācijas procesā cilvēks iemācās dzīvot sabiedrībā neatkarīgi no tā, vai viņš uzturas savā valstī vai citā vietā. Socializācijas rezultātā cilvēkam ir noteikti vispārīgie priekšstati par sabiedrības sociālo struktūru, atsevišķu sabiedrības daļu īpašībām un savstarpējām attiecībām, valsts un citu sociālo segmentu funkcionēšanu. Socializācijas gaitā cilvēks iegūst priekšstatu par ekonomiku, finansu, izglītības sistēmu, garīgās kultūras institūcijām, politisko iekārtu utt. Kā jau tika minēts, socializācijas procesā iegūtajām zināšanām un iemaņām ir relatīvi universāls raksturs, un cilvēks spēj eksistēt arī ārpus savas etniskās un nacionālās kultūras vides.

Inkulturācijas process cilvēkam palīdz eksistēt konkrētā kultūrā, sniedzot ziņas par attiecīgās kultūras tradīcijām, paražām, uzvedības normām, simboliem, regālijām, etiķeti, modi, stiliem, formālajām un neformālajām garīgajām autoritātēm, prestižām darbības, uzvedības un saskarsmes formām, estētiskajām un intelektuālajām strāvām.

Uzskata, ka inkulturācijas process ir komplicētāks par socializācijas procesu. Dažādu zemju sociālā sfēra var daudz neatšķirties viena no otras. Taču kultūras atšķirības var būt lielas pat kaimiņos dzīvojošajām nācijām, kādas, piemēram, pastāv starp Latviju un Igauniju, Latviju un Baltkrieviju.

Kultūras atšķirības parasti vispamatīgāk izjūt emigranti, nonākot jaunā kultūras vidē, kad priekš viņiem sākās savdabīgs kultūru dialogs. Emigrantiem iedzīvoties jaunās mītnes zemes sociālajā vidē ir daudz vieglāk nekā brīvi iejusties svešajā kultūrā - apgūt valodu, vērtību un normu kontekstu un zemtekstu.

Arī inkulturācijas process aizsākas agrā bērnībā ģimenē, kad vecāki māca bērnu pareizi uzvesties attiecīgajās dzīves situācijās vai arī pats bērns novēro un atdarina vecāku un citu pieaugušo cilvēku rīcību.

Skolā bērns uzzina par savas etniskās kultūras specifiku un mantojumu, kā arī gūst plašāku speciāli organizētu informāciju par citām kultūrām un pats var piedalīties dažādos kultūras pasākumos.

Ar socializācijas un inkulturācijas procesu cilvēks ir vienots visu mūžu, taču ar gadiem abu procesu intensitāte mazinās. Gados vecākie cilvēki inertāk un apātiskāk izturas pret jaunām sociālajām parādībām. Viņiem ir grūtāk iedzīvoties svešā kultūrā, emigrējot uz citu valsti. Tā, piemēram, XX gs. beigās Latvijā (un citās postsociālisma valstīs) jaunajos apstākļos visgrūtāk klājās gados vecākiem cilvēkiem, kuri pirmo reizi saskārās ar tirgus ekonomikas nesaudzīgajiem likumiem un kapitālistiskās iekārtas sociālo aizsardzību. Savukārt daudziem sveštautiešiem nācās apgūt latviešu valodu un pamatīgāk tuvināties latviešu kultūrai, lai spētu dzīvot Latvijā.

Socializācija un inkulturācija savā dziļākajā būtībā ir konvencionāla darbība, jo tendēta translēt un aizstāvēt pastāvošās aprobētās normas un vērtības. Socializācijai un inkulturācijai ir jārūpējas, lai netiktu pieļautas novirzes no visā sabiedrībā akceptētās kārtības.

Taču vispār socializācija un inkulturācija nespēj kavēt kultūras virzību, vēsturisko evolūciju; tātad to, ko mēdz dēvēt par kultūras progresu (par to plašāk skat.turpmāk).

Katra sabiedrība saskaras ar problēmu, kā fiksēt un reglamentēt personības tiesības individuāli interpretēt sabiedriskās normas un dažādas nostādnes. Piemēram, skolas dažādu eksperimentu aizsegā cenšas radīt optimālus apstākļus bērna individualitātes stimulēšanai, jaunākajās klasēs atsakoties no atzīmju likšanas, ieviešot 10 ballu vērtējuma sistēmu, individuālās mācību programmas utt.

Cilvēces kultūru filosofiski vēsturiskā pieredze māca, ka pārāk lielas tiesības var novest līdz sociuma pilnīgai deintegrācijai. Savukārt personības individuālo tiesību voluntāra ierobežošana agri vai vēlu var novest sabiedrību (valsti) līdz pilnīgai stagnācijai un bojāejai, ko nesen piedzīvoja PSRS, gadu desmitiem mērķtiecīgi slāpējot privāto iniciatīvu un nepieļaujot nekādu idejisko uzskatu patstāvību.

Personības tiesības individuāli interpretēt sabiedriskās nostādnes ir vienotas ar personības sociālās atbildības mēru, respektīvi, brīvības izpratni. Personības brīvības izpratne ir atkarīga no cilvēka informētības pakāpes par to, ko viņš drīkst atļauties un ko viņš nedrīkst atļauties dotajā sabiedrībā. Personība var sasniegt idejisko gandarījumu, apzinoties savas iespējas un protot elastīgi izmantot dotās iespējas. Citiem vārdiem sakot, personības tiesības individuāli interpretēt sabiedriskās nostādnes ir atkarīgas no cilvēka kulturoloģiskās kompetences - sasniegtajiem rezultātiem socializācijas un inkulturācijas procesā.

Socializācijas un inkulturācijas rezultāti var atspoguļoties vairākos līmeņos.

Pirmkārt, cilvēka prasmē kvalitatīvi un pilnvērtīgi lietot sociālās komunikācijas valodas - sarunvalodu, literāro valodu, rakstītprasmi, speciālās profesionālās valodas un žargonus, leksiskās konstrukcijas un terminoloģiju politikā, masu saziņas līdzekļos, sadzīvē, reliģiskajā dzīvē, savā profesijā, tautas un profesionālajā mākslā, modē, reklāmā, ideoloģiskajā propagandā.

Otrkārt, kompetencē, saskaroties ar etniskajām, nacionālajām un šķiriskajām tradīcijām, valdošo morāli, vērtībām, pasaules uzskatu, vērtējošiem kritērijiem, paražām, paradumiem, ceremonijām, humanitārajām un sociālajām zināšanām.

Treškārt, kompetencē, saskaroties ar sociālās organizācijas galvenajiem segmentiem (politisko, ekonomisko, tiesisko, reliģiski konfesionālo), orientējoties to funkcionālajā struktūrā, institucionālajā hierarhijā.

Ja socializācija un inkulturācija nodrošina cilvēka dzīvi viņa dzimtajā vidē un abi procesi ir dabiski organiska izpausme un nepieciešamība, tad svešā vidē cilvēkam palīdz iejusties tādas kultūras funkcijas kā adaptācija un akulturācija. Nākas atzīt, ka mūsdienu pasaulē planētas iedzīvotāju globālās migrācijas apstākļos adaptācijas un akulturācijas procesa tehnoloģiskās problēmas ir ne mazāk aktuālas kā socializācijas un inkulturācijas problēmas.

Pēc iestāšanās Eiropas Savienībā šajā problemātikā arvien kompetentākiem nākas būt arī Latvijas iedzīvotājiem, kuri perspektīvā acīmredzot sastapsies ar vēl lielāku migrantu ieplūšanu, kā arī paši dosies strādāt un dzīvot uz citām zemēm. Jau tagad gandrīz puse Latvijas iedzīvotāju ir sveštautieši un ieceļotāji no citām vietām. Uz mūsu planētas adaptācijas un akulturācijas procesā ir iesaistīti ap 100 miljonu cilvēku, kuru liktenis pamatā ir atkarīgs no prasmes iedzīvoties svešā zemē.

Kulturoloģijā par adaptāciju dēvē tādu procesu, kad atsevišķs cilvēks vai cilvēku grupa piemērojās jaunajiem sociālajiem, vēsturiskajiem, dabas un ģeogrāfiskajiem apstākļiem un kad mainās apziņas un rīcības stereotipi, sociālās organizācijas un regulācijas formas, vērtības, ārējās pasaules aina u.tml.

Adaptācijas procesā var iekļauties atsevišķi indivīdi, sociālās grupas, etniskās kopienas. Tā, piemēram, dzīvei Latvijas Republikā no XX gs. 90.gadiem adaptējās gan atsevišķi sveštautieši, gan viņu minoritāšu kopienas, savu kolektīvo vēlēšanos apliecinot visdažādāko politisko un sabiedrisko organizāciju dokumentos.

Par akulturāciju kulturoloģijā dēvē daļēju piemērošanos citas kultūras videi. Pilnīgu piemērošanos dēvē par asimilāciju.

Arī akulturācijas procesu var apzināti izvēlēties gan atsevišķi cilvēki, gan relatīvi plašākas ļaužu prupas. Tā, piemēram, kolektīvi rīkojās viena daļa Latvijā dzīvojošo krievu bērnu vecāki un skolotāji, XXI gs. sākumā publiski deklarējot savu gatavību pāriet uz latviešu mācību valodu vidusskolās, kas praktiski nozīmē atsacīšanos no savas kultūras un akulturāciju/asimilāciju latviešu kultūrā.

Adaptācija un akulturācija, saprotams, praktiski realizējas individuālajā līmenī, un visu izšķir konkrētā cilvēka griba. Taču viņu psiholoģiski dziļi var ietekmēt arī kolektīvā griba - attiecīgā etnosa citu pārstāvju lēmums adaptēties un pārņemt citu kultūru. Adaptācija ir viens no galvenajiem kultūrģenēzes faktoriem, bez kā nav iespējama kultūras vēsturiskā mainība un cilvēces kultūru daudzveidība.

Adaptācijas process ir cieši vienots ar kultūru dialogu. Precīzāk sakot, adaptācijas process ir kultūru dialoga sekas. Pirms adaptēšanās cilvēkā vienmēr realizējās zināms dialogs ar to jauno kultūru, kuras vidē viņam var nākties iedzīvoties.

Adaptācijas klātbūtne ir arī socializācijas un inkulturācijas procesā, jo abi procesi nav iespējami bez elementāras piemērošanās konkrētai videi un tās izmaiņām. Taču socializācijas un inkulturācijas procesā adaptācija ir vairāk vai mazāk stihiska un notiek savā vidē.

Mūsdienu zinātne, ņemot vērā migrācijas apjomu, kultūras un sociālās identifikācijas aktualitāti, kā arī kultūru dialoga perspektīvas, lielu uzmanību velta adaptācijas specifikas noskaidrošanai. Nostiprinās zinātnisks viedoklis, ka adaptācijas process sākās ar akulturācijas etapu, kad pēc nonākšanas svešos apstākļos cilvēks sāk kritiski izvērtēt savas kultūras materiālu un to pakāpeniski aizstāt ar viņam jaunās kultūras vielu. Piemēram, vispirms tas var notikt valstiski nacionālās simbolikas jomā, ģērbšanās manierē, preses izdevumu, ēdienu izvēlē u.tml.

Akulturācija individuālajā līmenī ir izteikti psiholoģisks fenomens, jo akulturācijas gaitā mainās indivīda psiholoģija.

Par svešas vides ietekmi uz cilvēka garīgo pasauli vēsturiski pirmie ieinteresējās psihiatri, skumjas pēc dzimtenes nosaucot par nostalģiju. Nespēja pietiekamā mērā adaptēties jaunajā dzīves vietā izraisa dažādas psihiskās slimības, veicina alkoholismu, narkomāniju, noziedzību, klaidonību.

Par veiksmīgu adaptāciju liecina garīgi komfortablas un harmoniskas izjūtas saskarsmē ar apkārtējo vidi, kad kontakti ar citiem cilvēkiem un sociālajiem institūtiem nesagādā apgrūtinājumu un neapmierinātību.

Zinātnē kopš XX gs. ir pazīstams jēdziens “kultūras šoks”. Ar šo jēdzienu apzīmē cilvēka nepatīkamās izjūtas pēc saskarsmes ar svešu kultūru, kad tuvumā vairs nav ģimenes locekļu un draugu, cilvēks ir zaudējis iepriekšējo sociālo un profesionālo statusu, vispār palicis bez darba, visapkārt skan sveša un nesaprotama valoda, uz katra soļa nākas sastapties ar svešām paražām, dzīves stilu, normām utt. Jēdziena saturs tātad liecina, ka cita kultūra cilvēku ir pārvērtusi par svešinieku un sabiedrībā cilvēks vairs nav „savējais”, bet „svešais”. Kultūras šoka pamatā ir konflikts starp divām kultūrām individuālās apziņas līmenī.

Kultūras šoka sekas var izpausties dažādi. Ja cilvēks savlaicīgi nespēj pārvarēt nepatīkamās izjūtas un nesaskata savā dzīvē nekādas perspektīvas, tad viņā var uzliesmot naidīgums un agresivitāte pret apkārtējiem cilvēkiem.

Kultūras šokam var būt arī pozitīvas sekas, jo šoka stimulētās izjūtas spēj paātrināt cilvēka velmi pēc iespējas drīzāk un konstruktīvāk piemēroties jaunajiem apstākļiem.

Vispār ir zināms, ka adaptācijas procesu ietekmē daudzi faktori. Pie tam var atšķirties tie faktori, kuri ietekmē atsevišķa cilvēka adaptāciju, no tiem faktoriem, kuri ietekmē zināmas sabiedrības grupas (piemēram, etniskās diasporas) piemērošanos dzīvei citā vidē. Faktorus tāpēc iedala 1) individuālajos un 2) grupas faktoros.

Šīs grāmatas tēmas kontekstā svarīgi ir vairāki individuālie faktori, kuri var atsaukties arī uz vēlēšanos un spēju iesaistīties interkulturālās komunikācijas procesā.

1) No individuālajiem faktoriem vienmēr aktuāls ir attiecīgā cilvēka personiskais raksturojums, proti, viņa dzimums, vecums, izglītība, intelektuālais līmenis, kognitīvās un psihiskās iezīmes.

Novērots, ka adaptācijas procesā sievietēm dažādas problēmas rodas ātrāk vai vairāk nekā vīriešiem. Tā, piemēram, mūsdienu Latvijā pret sveštautiešu vājajām latviešu valodas zināšanām sadzīvē visagresīvāk parasti izturas latvietes, kuras nav apmierinātas ar “nelatvisko” vidi.

Sekmes adaptācijā lielā mērā ir atkarīgas no cilvēka vecuma un izglītības. Gados vecāki un mazāk izglītoti cilvēki lēnāk iejūtas jaunajos apstākļos.

Speciālajā literatūrā atspoguļojās interesanti novērojumi par kognitīvo un psihisko iezīmju ietekmi uz adaptāciju. Piemēram, adaptācijai visvairāk piemēroti ir tie indivīdi, kuru skatījums uz pasauli ir atvērtāks un plašāks un kuri izziņā balstās uz universālākām kategorijām, bet nevis izziņu organizē sīkumaini detalizēti. Adaptācijas procesā ir svarīgi pēc iespējas ātrāk apvienot iepriekšējo pieredzi ar jauno pieredzi, un tas operatīvāk izdodas cilvēkiem ar tendenci pasauli uzlūkot relatīvi lielās līnijās.

Zinātnieki uzskata, ka autoritāriem un rigoroziem (pārmērīgi stingriem un nelokāmiem) cilvēkiem adaptācija var sagādāt rūgtus piedzīvojumus un var izrādīties nepārvarams šķērslis. Piemēram, XX gs. beigās Latvijā ar pēcpadomju apstākļiem visgrūtāk samierinājās bijušie komunistiskās partijas augstākā ranga funkcionāri, padomju armijas virsnieki, PSRS valsts augstākie ierēdņi.

2) No individuālajiem faktoriem atsevišķi nākas reducēt to materiālu, kas raksturo cilvēka dzīves apstākļus un dzīves pieredzi. Tas vispirms attiecas uz motivāciju nonākt jaunā vidē. Piemēram, mūsdienu pasaulē daudzi vēlas elementāri uzlabot savu materiālo labklājību un tāpēc izšķiras atstāt dzimteni, un saskarties ar daudzām grūtībām, riskējot pat zaudēt dzīvību, kā tas mūsdienās bieži notiek, teiksim, nelielās laivās pa jūru no Āfrikas cenšoties nokļūt Spānijas krastā vai no Albānijas ar pārpildītiem apšaubāmas kvalitātes kuģiem tiecoties nonākt Itālijā. Savā laikā no PSRS, bet pēcāk no Latvijas Republikas zinātnieki un mākslinieki emigrēja tāpēc, ka viņiem nebija iespējams pilnā mērā pievērsties radošajam darbam un necienīgi zems bija radošo profesiju prestīžs. Arī viņi ļoti labi apzinājās, ka citur viņus neviens īpaši negaida.

Adaptācijas process tādējādi lielā mērā ir atkarīgs no cilvēka motivācijas mainīt dzīves apstākļus. Ja motivācija ir psiholoģiski nepietiekama, tad adaptācija var noritēt garīgi smagāk. Adaptācija mēdz būt sekmīgāka, ja cilvēks tai ir informatīvi sagatavots, respektīvi, savlaicīgi ir iepazinies ar attiecīgās zemes vēsturi, sociālo iekārtu, kultūru, valodu, no kuras savlaicīgas iemācīšanās daudz var būt turpmāk atkarīgs.

Arī grupas adaptācijas faktorus, ņemot vērā kultūru īpašības, mēdz iedalīt vairākās daļās.

1) Vienmēr ir svarīgi, vai attiecīgo sabiedrības grupu pārstāvētās kultūras ir līdzīgas jeb izteikti atšķirīgas no tās kultūras, kurā nākas adaptēties. Tātad svarīga ir kultūru līdzības vai atšķirības pakāpe. Piemēram, mūsdienu Latvijā acīmredzot visvieglāk ir adaptēties lietuviešu diasporai, jo tās etniskā un valodiskā izcelsme ir radniecīga latviešu tautai un valodai. Savukārt tādām etniskajām grupām kā tatāriem, uzbekiem, kirgīziem iedzīvoties latviešu kultūras vidē ir daudz grūtāk, jo kultūru atšķirības ir ievērojami lielākas.

Latvijas pieredze polietniskās sabiedrības konsolidācijā liecina, ka adaptācija gandrīz ne ar kādām grūtībām nesastopas tā dēvētās profesionālās kultūras (piemēram, mūzikas, tēlotājas mākslas, arhitektūras, dekoratīvās mākslas) līmenī. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, cittautiešu etnisko grupu adaptāciju var kavēt latviešu etniskās kultūras dominēšana un fetišizēšana. Valsts finansētajās kultūras norisēs pārsvarā valda latviešu tautas kultūrai tipiskais pagānisms, etnogrāfiskums un folkloristiskums, kas specifiski piemīt un ko faktiski pašaizliedzīgi sargā katra etniskā kultūra un kas tādējādi nevar būt efektīvs sabiedrības konsolidācijas un kultūras integrācijas instruments. Turklāt valsts gandrīz nemaz apzināti nefinansē citu etnisko grupu tautas kultūras pasākumus.

2) Atsevišķi nošķirami faktori, kuri saistīti ar adaptācijai pakļautās sabiedrības grupas kultūras iezīmēm, jo adaptācijas sekmes ir atkarīgas ne tikai no ,jaunās” kultūras īpašībām, bet arī no grupas savas kultūras iezīmēm.

Novērots, ka slikti adaptējas t.s. impērisko kultūru pārstāvji. Viņiem tradicionāli piemīt augstprātīga pārliecība, ka nevis viņiem ir jāpiemērojas citiem, bet „impērijas kultūrai” jāpiemērojas ir „mazāko” kultūru pārstāvjiem.

Socioloģiskās aptaujas liecina, ka mazo valstu iedzīvotāji prot visvairāk valodu. Piemēram, no Luksemburgas iedzīvotājiem gandrīz puse prot četras valodas. Turpretī no angļiem, vāciešiem, frančiem četras valodas prot tikai viens procents. Nākas atcerēties, ka XX gs. sākumā četras valodas prata gandrīz 20 procentu rīdzinieku.

Zinātnieki konstatējuši, ka sliktāk jaunajā mītnes zemē adaptējas tās etniskās grupas, kuru kultūrā liela vara ir dažādām reliģiskajām un morālajām tradīcijām, un cilvēku uzvedības ritualizācijai. Piemēram, gan Amerikā, gan Eiropā spēcīgas segregrācijas tendences mēdz būt japāņu, ķīniešu, korejiešu, kurdu diasporām.

3) Noteiktu faktoru kopu veido Jaunās” zemes īpatnības. Piemēram, Latvijā jau dzīvojošajiem cittautiešiem un potenciālajiem ieceļotājiem nākas respektēt to, ka mūsdienu Latvijā dominē jau minētā latviešu tautas kultūra ar tai raksturīgo pagānismu, etnogrāfiskumu un folkloristiskumu. Tām diasporām, kurās galvenokārt valda profesionālā kultūra (piemēram, ebreju, krievu), adaptācijas procesā ir sevišķi uzmanīgi jārēķinās ar nosaukto vietējās kultūras īpatnību.

Mūsdienās etniskajām grupām vieglāk ir adaptēties tajās valstīs, kurās oficiāli ir atzīta multkulturālisma koncepcija etnopolitikā. Tā tas, piemēram, ir Kanādā un Austrālijā, kā arī zināmā mērā izglītības politikā Zviedrijā, Dānijā, Spānijā, Lielbritānijā, Nīderlandē, Grieķijā un citur, kur sociāli politiskajā retorikā populāra ir kultūru plurālisma un kultūru dialoga sludināšana. Šajās valstīs etnisko grupu adaptācijā tiek atbalstīta etniskās kultūras identitātes saglabāšana, neprasot pilnīgu asimilāciju.

Adaptācijas un akulturācijas stratēģiskajiem mērķiem un rezultātiem mēdz būt atšķirīga gradācija. Pārsvarā nākas sastapties ar četrām pakāpēm: marginalizāciju, segregāciju, asimilāciju un integrāciju. Indivīds vai sabiedrības grupa var apzināti izvēlēties vienu no minētajām pakāpēm, sasniedzot nosprausto mērķi adaptācijas un akulturācijas procesā.

Marginalizācija ir parādība, kad indivīds vai sabiedrības grupa jaunajos dzīves apstākļos lielā mērā ir zaudējusi savu kultūru, taču nav nodibinājusi ciešākus kontaktus ar citu kultūru. Latvijā, piemēram, margināli vienmēr ir dzīvojusi čigānu viena daļa.

Tie, kuri ir izvēlējušies segregācijas stratēģiju, par katru cenu vēlas saglabāt savu kultūru un dzīvot relatīvi izolēti no citām kultūrām. Latvijā tas attiecas uz krievu vecticībnieku vēsturi pārsvarā līdz XX gadsimtam.

Par asimilāciju dēvē tādu procesu, kad brīvprātīgi vai politiski voluntāra spiediena ietekmē pakāpeniski tiek pārņemta cita kultūra un beigu beigās ar to pilnīgi saplūst. Asimilācija var notikt gan spontāni, gan izjūtot dominējošās kultūras spiedienu, ja tā pielieto etnocentriskuma politiku un nevēlās svešu kultūru klātbūtni savā zemē.

Zinātne par asimilāciju plašāk sāka interesēties XX gs. vidū sakarā ar globālās planetārās migrācijas palielināšanos. Pakāpeniski atklājās, ka ir iespējami vairāki asimilācijas varianti. Jaunākie zinātniskie novērojumi liecina, ka asimilācija var risināties 1) vienpusīgi un 2) sinkrētiski.

Pirmajā variantā, piemēram, emigranti pilnīgi atsakās no savas kultūras un saplūst ar jaunās mītnes zemes kultūru. Otrajā, sinkrētiskajā, variantā asimilācijas rezultātā izveidojas emigrantu un vietējo iedzīvotāju kultūras elementu tāda kombinācija, kura ar laiku var pāraugt jauna tipa kultūrā vispār. Spilgts piemērs šajā ziņā ir Brazīlija, kur kultūra kopš XIX gs. sinkrētiski ir veidojusies no ieceļotāju vācu, itāļu, Austrumeiropas, Vidusjūras baseina tautu, portugāļu, āfrikāņu un indiāņu kultūrām.

XX gs. sākumā asimilācijas problemātiku analīzēja, ņemot vērā kultūras transformāciju ASV. Tolaik jēdzienus „amerikanizācija” un „asimilācija” uzskatīja par sinonīmiem. ASV joprojām dēvē par „pārkausēšanas katlu”, kurā tiek sajauktas un pārveidotas tautas un kultūras.

Speciālisti uzskata, ka mūsdienās pilnā mērā īstenota asimilācija ir reti sastopama un tāpēc nākas runāt par asimilācijas pakāpēm. Visbiežāk tiek pārņemti citas kultūras atsevišķi segmenti un notiek iekļaušanās citas (valdošās) kultūras institūcijās, palielinās jaukto laulību skaits.

Par integrāciju sauc procesu, kad attiecīgajā vidē (valstī) tiek saglabāta sava kultūra un tiek nodibināti cieši kontakti ar dominējošo (valdošo) un citām kultūrām. Integrācija ir process, kurā visi elementi ir līdztiesīgi un nezaudē savu patstāvību.

Integrācija ir atkarīga no attiecīgās vides gribas un psiholoģiskās spējas uzņemt un atzīt citas kultūras. Piemēram, Latvijā integrācijas rezultāti ir atkarīgi no latviešu velmes savā vidē integrēt krievus, baltkrievus, ukraiņus, ebrejus, poļus un citus.

Integrācija nozīmē savas valodas un kultūras saglabāšanu no vienas puses un attiecīgās vides pamatvalodas prasmi un kultūras normu akceptēšanu no otras puses.

Noteiktas valsts teritorijā integrācija praktiski nav iespējama bez etnisko grupu un kultūru konsensusa valodas un citos starpetniskās komunikācijas un koeksistences jautājumos. Sastopamas valstis, kurās oficiāli drīkst lietot divas, trīs, četras valodas, likumdošanā respektējot vēsturiskos apstākļus, etnisko grupu kontingenta proporcionālo apjomu.

Integrācija nozīmē savstarpējo cieņu, tolerantu attieksmi pret citām valodām un garīgajām kultūrām. Ja sabiedrībā valda etnocentriskā domāšana un rīcība, tad integrācijai nebūs nekādas reālās sekmes. Integrācija nozīmē līdztiesību, spēju un vēlēšanos dzīvot multikulturālā vidē. Integrētas sabiedrības (piemēram, Latvijas) kultūras ideāls ir līdztiesīgu kultūru koalīcija.

Asimilācijas un integrācijas procesam piemīt liela daudzpusība. Abi procesi ir organiski saistīti ar kultūru tipoloģisko saderību, indivīda sociālo adekvātumu, atsevišķa cilvēka un sabiedrības grupas identifikācijas maiņu, par ko plašāk būs runa turpmāk.

1.4. Kulturas dinamika, modernizācijā un globalistika

Kā redzēsim turpmāk, kultūru dialogs lielā mērā ir atkarīgs no izpausmēm, kuras kulturoloģijā apzīmē ar jēdzieniem “kultūras dinamika”, “modernizācija”, “globalizācija” Ar minētajiem jēdzieniem tiek atspoguļotas tās kultūras iezīmes, kuras būtiski nosaka kultūru dialogu.

Neviena kultūra nav nemainīga un sastingusi izpausme. Jebkura kultūra nepārtraukti atrodas kustībā. Kustība var izpausties kā kultūras iekšējā satvarā, tā saskarsmē ar citām kultūrām.

Saskarsme ar citām kultūrām izpaužas kultūras aizguvumu veidā, kad kultūras mērķtiecīgi atdarina viena otru, pārņem normas un vērtības. Kultūras aizguvumi tiek uzskatīti par svarīgāko kultūras izmaiņu avotu.

Ņemot vērā to, ka kultūras aizguvumi norit apzināti un mērķtiecīgi, vispirms ir stadija, kuru dēvē par kultūras selekciju. Kultūras selekcijas laikā no citas kultūras tiek atlasīts visnoderīgākais materiāls, kas var organiski iekļauties attiecīgajā vidē.

To kultūru, kas ir spējīga bagātināt citas kultūras, dēvē par kultūru donoru. Turpretī kultūru, kura pārtiek no citu kultūru bagātībām, dēvē par kultūru recipientu.

Kulturoloģijā ir sastopamas koncepcijas (piemēram, O.Špenglera), kurās kultūras pastāvēšanu mēdz salīdzināt ar cilvēka mūžu. Arī kultūra piedzimst, aug un attīstās bērnībā un jaunībā, bet brieduma gados var piedzīvot gan uzplaukumu, gan degradāciju. Kultūra tāpat kā cilvēks mirst un izbeidz pastāvēt.

Cilvēces vēsturē ir ne mazums piemēru par kultūru bojāeju. Piemēram, Latvijas teritorijā XX gs. izbeidza pastāvēt vācbaltu kultūra un acīmredzot tāds pats liktenis gaida ebreju un krievu kultūru. Pirms vairākiem gadsimtiem Latvijas teritorijā izbeidza pastāvēt kuršu, zemgaļu, sēļu, latgaļu cilšu kultūra, no kurām konsolidējās latviešu kultūra.

Ar jēdzienu “kultūras dinamika” kulturoloģijā apzīmē kultūras izmaiņas laikā un telpā, kad pārveidojas kultūras segmentu iekšējā struktūra un rodas jaunas cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes formas. Kultūras dinamika apliecina noteiktu virzību - kultūras sākumu un galvenos etapus, kā arī beigas, ja kultūra vairs nepastāv. Tā, piemēram, par latviešu kultūras dinamiku var dēvēt virzību, kas aizsākās pēc baltu cilšu konsolidācijas latviešu etnosā XVII gs. un turpinās mūsdienās.

Kultūras dinamikas jēdziens liecina par attīstības gaitu (kultūras spraigumu) un attiecīgo kultūru raksturo, tā teikt, lielās līnijās. Vēl ir sastopamas citas reālās izpausmes, kuras konkrēti liecina par kultūras dinamiku. Par kultūras dinamiku konkrēti liecina kultūras procesi. Faktiski kultūras dinamiku var konstatēt tikai tad, ja ir sastopami konkrēti kultūras procesi.

Kulturoloģijā par kultūras procesu dēvē tipoloģiski klasificējamas un universālas kultūras parādības, kuras funkcionāli atspoguļojas visā kultūrā. Latviešu kultūras vēsturē konkrēts kultūras process konstatējams, piemēram, no XIX gs. vidus līdz 90.gadiem. Tolaik strauji aktivizējās latviešu etniskā pašapziņa, vēloties radīt pilnvērtīgu un patstāvīgu savu mākslu, literatūru, zinātni, izglītības sistēmu, ekonomiku. Minētajā kultūras procesā dominēja vienota idejiskā bāze (nacionālisma ideoloģija), kura aptvēra visus kultūras segmentus un tipoloģiski klasificējamā un universālā veidā izpaudās arī turpmāk, kad latviešu kultūrā atkal saasinājās tā dēvētās nacionālās atmodas problemātika (piemēram, XX gs. 30.gados un 80.-90.gados).

Kultūras dinamikas jēdzienu var pielietot dažāda apjoma materiāla analīzē. Kultūras dinamika tādējādi var izpausties dažādos variantos. Kultūras dinamika konstatējama

1) visas cilvēces kultūru mērogā, 2) atsevišķā nacionālajā (valsts) un etniskajā kultūrā,

3) cilvēku vienas un vairāku paaudžu laikā, kā arī 4) noteiktos kultūras procesos un 5)

kultūru savstarpējā saskarsmē. Piemēram, Latvijas polietniskajā sabiedrībā kultūras dinamika izsekojama vācbaltu, latviešu, lībiešu, krievu, poļu, baltkrievu, ebreju un citu kultūru mijietekmē.

Kultūras dinamika spilgti izpaudās latviešu sabiedrībā XIX gs. un XX gs. 90.gados, kad vecākās un vidējās paaudzes dzīve sāka krasi atšķirties no jaunās paaudzes dzīves. XIX gs. 90.gados strauji izvērtās latviešu kultūras modernizācijas process. XX gs. 90.gados pēc PSRS sabrukuma sociālistiskā kultūra ātri piemērojās Rietumu kapitālistiskās masu kultūras standartiem.

Kultūras procesi vienmēr ir cilvēku mērķtiecīgas darbības rezultāts un notiek zināmā loģiskā secībā. Aizsākumā ir noteikta ierosme un mudinājums - novācijas fāze. Tā var izpausties dažādi, sākot ar sociālo apstākļu sakritību un beidzot ar atsevišķas personas vai personu grupas iniciatīvu.

Tālāk seko jaunu kultūras formu izstrādāšana (ideju ģenerēšanas fāze) un pielietojums (prakses fāze), kas var izvērsties visaptverošā kultūras procesā.

Kultūras procesiem mēdz būt dažāds raksturs (saturs, forma, pielietojuma sfēra, mērķis), taču tipoloģiskās specifikas ziņā tos var iedalīt vairākās grupās.

1) Atsevišķu grupu veido kultūras procesi, kuru mērķis ir izstrādāt jaunas kultūras parādības un ieviest tās kultūras praksē. Šīs grupas kultūras procesu tipoloģiskā specifika galvenokārt ir saistīta ar novatorismu, avangardismu, jaunu ideju ģenerēšanu, radošo pieeju, iniciatīvu, kreatīvo potenciālu un drosmi. Šajā grupā ietilpst, piemēram, tādi kultūras procesi kā modernisms un postmodernisms.

2) Tipoloģiski līdzīgi ir tie kultūras procesi, kuru mērķis ir cilvēku savstarpējās komunikācijas un kultūras mantojuma interpretācijas attīstība. XX-XXI gs.mijā šajā ziņā spilgts piemērs ir interneta attīstība, kas pārauga plašā un unikālā kultūras procesā.

Kultūras mantojuma interpretācijas jomā kultūras procesa iezīmes ir strukturālismam, semiotikai un kulturoloģijai kā plaša mēroga intelektuālajām tendencēm ar savu terminoloģisko aparātu, metodoloģiju un daudzpusīgu pielietojumu.

3) Atsevišķā grupā var koncentrēt tos kultūras procesus, kuru uzskatāmākā iezīme ir kultūras sistēmas evolūcija, kad kultūras sistēmas struktūra un organizācija kļūst ar vien komplicētāka un funkcionāli daudzpusīgāka. Tāda tipa kultūras process, piemēram, bija Rietumu buržuāziskās kultūras sistēmas evolūcija XVI-XX gs., kura īpaši intensīva kļuva kapitālistiskās sabiedriski ekonomiskās formācijas uzplaukuma periodā XIX gs.

Viens no kultūras dinamikas veidiem ir kultūras ģenēze. Par kultūras ģenēzi sauc kultūras pašatjaunošanos - kultūras formu un struktūras pašpārveidošanos un jaunu kultūras formu un struktūru radīšanu. Kultūras ģenēzē ietilpst arī jauno formu un struktūru integrēšana jau pastāvošajā kultūras sistēmā.

Kultūras ģenēze ir vēsturiski objektīvs process, jo cilvēku sabiedrībai nepārtraukti nākas adaptēties jaunos dzīves apstākļos. Cilvēki nepārtraukti ir spiesti izgudrot jaunas darbības, uzvedības un saskarsmes formas (tehnoloģijas, sociālos institūtus, normas utt.). Tā, piemēram, mūsdienu pasaule ir spiesta piemēroties dzīvei starptautiskā terorisma apstākļos, kuri praktiski atsaucas uz visas cilvēces kultūru ģenēzi. Antiteroristiskie pasākumi daudzās valstīs skar ne tikai cilvēku darbu un personisko drošību, bet arī atstāj dziļu ietekmi uz viņu psiholoģiju.

Kultūras ģenēze ir pārskatāmi konstatējama etniskajās kultūrās. Etniskās kultūras rašanās notiek saskaņā ar teritoriālo principu, kad noteiktā vietā lokalizējas un konsolidējas ļaužu grupas, pakāpeniski apkopo savas kopdzīves pieredzi paražās, normās, vērtībās, sociālajos institūtos un rezultātā sevi definē kā patstāvīgu kultūras sistēmu ar noteiktiem identitātes kritērijiem - valodu, reliģiju, mākslu, paražām, uzvedības normām u.c.

Kultūras ģenēzi ietekmē ne tikai ārējo apstākļu stimulētās transformācijas (nepieciešamība adaptēties), bet arī kultūras inovācija. Par kultūras inovāciju sauc kultūras iekšējo pašattīstību un radoši individuālos priekšlikumus, kuri var izraisīt izmaiņas kultūras sistēmā.

Kultūras iekšējo pašattīstību lielā mērā veicina sabiedrības neviendabība. Sabiedrībā eksistē dažādas sociālās grupas katra ar savu kultūras normu un vērtību orientāciju. Starp sabiedrības grupām rodas dažādas pretrunas un nesaskaņas, kuras zinātnē dēvē par kultūras iekšējiem funkcionālajiem konfliktiem. Risinot šos konfliktus, tiek meklēti kompromisi, kas savukārt var izrādīties pozitīvs avots konstruktīviem kultūras sistēmas pārveidojumiem - kultūras inovācijām.

Kultūras izmaiņas bieži sekmē radoši individuālie priekšlikumi jeb daiļrade, kā var apzīmēt inovācijas mākslā, zinātnē, tehnikā. Radoši individuālo priekšlikumu rezultātā var rasties jaunas kultūras formas, normas, vērtības, estētiskās, zinātniskās, tehnoloģiskās zināšanas un teorijas. Tā, piemēram, XX gs. sākumā latviešu mākslinieks Gustavs Klucis (1895-1938) bija pirmais, kurš sāka pielietot fotomontāžas māksliniecisko paņēmienu, būtiski ietekmējot ne tikai grafikas un tehniskās estētikas, bet arī kinomākslas turpmāko attīstību. Savukārt XX gs. vidū amerikāņu zinātnieka Norberta Vīnera (1894 - 1964) atklājumi veicināja kibernētikas rašanos un globāli izmainīja cilvēku komunikācijas iespējas.

Par kultūras modernizāciju sauc tādus kultūras procesus, kuru mērķis ir paātrināt kultūras attīstības tempu un paaugstināt kultūras formu efektivitāti cilvēku darbībā, uzvedībā un saskarsmē. Kultūras modernizācija var izpausties sekojošās sfērās: 1) ekonomikā, 2) sociālajās attiecībās, 3) politikā, 4) sabiedrības garīgajā dzīvē.

Ekonomikā kultūras modernizācija nozīmē jaunu tehnoloģiju izmantošanu un finansu kapitāla piesaistīšanu, dabas resursu plašāku izmantošanu, kapitāla, preču un pakalpojumu tirgus robežu paplašināšanu.

Sociālajās attiecībās kultūras modernizācijas rezultātā pieaug sociālā un profesionālā diferenciācija, indivīda spēju un personiskās izvēles perspektīvas, dažādu sociālo institūtu skaits, regulējot cilvēku darbības jaunos veidus.

Politiskajā sfērā kultūras modernizācija ir saistīta ar jaunu nacionālo valstu nodibināšanos, liberālisma ideoloģijas izplatību, demokrātiskuma un cilvēktiesību principu autoritātes nostiprināšanos, kā arī kultūru plurālisma un kultūru dialoga realizāciju starptautiskajās attiecībās un katras valsts nacionālajā politikā.

Kultūras modernizācija sabiedrības garīgajā dzīvē izpaužas tādējādi, ka pieaug vērtību orientāciju skaits, sabiedriskās domas variabilitāte, uzskatu un viedokļu plurālisms, izveidojas jaunas etniskās kultūras, kā tas, piemēram, bija ar latviešu kultūru, kuras profesionālās mākslas un literatūras rašanos nosacīja kultūras modernizācijas gaita Krievijas impērijā XIX gs. otrajā pusē un XX gs. sākumā.

Garīgajā sfērā kultūras modernizācija būtiski atspoguļojas tādējādi, ka izmainās sakarības starp ekonomiku un politiku, morāli un prakticismu, estētisko un praktisko viedokli. Kultūras modernizācijas rezultātā nostiprinās ekonomikas un politikas autonomija, prakticisms un praktiskais viedoklis.

Vēsturiski pirmo reizi kultūras modernizācijas tendence izpaudās tajos gadījumos koloniālisma laikmetā, kad kāda valdošā kultūra centās „uzlabot” sev politiski pakļauto kultūru. Nepārzinot kultūras ģenēzes likumības, eiropiešu kolonizatori tā rīkojās Āfrikā un Amerikā, Austrumeiropā un Ziemeļeiropā, uzspiežot „iezemiešiem” savas paražas, dzīves veidu, reliģiju, sociālās normas, saimnieciskās darbības tehniku un tehnoloģiju.

Arī mūsdienu Latvijas teritorija šajā ziņā ir tipisks piemērs, jo vācu kolonizatori pēc baltu un somugru cilšu iekarošanas XII-XIII gs. kristīja vietējos iedzīvotājus un tiecās viņiem uzspiest savu dzīves kārtību.

Modernizāciju dažkārt dēvē par vesternizāciju, uzspiežot citām kultūrām Rietumu (proti, Rietumeiropas un no XX gs. arī Ziemeļamerikas) kultūras normas un vērtības. Par modernizācijas jeb vesternizācijas ideoloģisko avotu ilgu laiku kalpoja eiropocentrisms, bet XX gs. otrajā pusē nācās novērot ASV kultūras ekspansiju Rietumeiropā, Japānā, Latiņamerikā, Austrumeiropā, cenšoties sevi piedāvāt kā kultūras modernizācijas paraugmodeli.

Koloniālisma gadsimtos faktiski notika kultūras pseidomodernizācija. Vietējiem iedzīvotājiem neļaujot īstenot viņu dzīves apstākļiem organiski izstrādātās un piemērotās darbības, uzvedības un saskarsmes formas, faktiski tika degradēta visa kultūra un veicināta kultūras bojāeja. Piemēram, Latvijā arheoloģiskie atradumi liecina par baltu un somugru cilšu kultūru pagrimumu pēc vācu kolonizācijas XII-XIII gs.

Tiesa, XIX gs. koloniālās valstis pakāpeniski atsacījās no iepriekšējās taktikas, un kultūras modernizācija ieguva citu raksturu. Respektīvi, modernizējot vietējo kultūru, valdošie politiskie spēki tiecās saglabāt vietējās „iezemiešu” kultūras pamatkodolu un vitālākās tradīcijas, normas un vērtības.

Tomēr arī modernizācijas jaunā taktika veicināja pretrunīgus apstākļus. No vienas puses dominēja nepieciešamība modernizēt tā saucamās tradicionālās kultūras. Taču no otras puses vajadzēja tās saglabāt kā noteiktas kultūras sistēmas, jo jebkura kultūra var pastāvēt tikai kā sistēmisks formējums.

Arī mūsdienās pretrunīgie apstākļi saglabājas, jo saduras 1) modernizācijas objektīvā nepieciešamība kā sabiedrības labklājības faktors un 2) kultūru plurālisma doktrīna - filosofiski un politiski cēlā vēlēšanās saglabāt katras kultūras identitāti tās tradicionālajā veidolā.

Kultūru plurālisma doktrīnas piekritēji uzskata, ka planetārā mērogā cilvēces kultūras sastāv no savdabīgu kultūru koalīcijas un ne viena atsevišķa kultūra vai civilizācija (piemēram, Rietumeiropas) nevar pretendēt uz līdera lomu (plašāk par to būs runa šīs grāmatas 2.un 3.daļā).

Kultūras modernizācijas teorētiskajos un praktiskajos risinājumos liela nozīmība ir tādiem jēdzieniem kā tradicionāls un mūsdienīgs (moderns). Ar jēdzienu „tradicionāls” apzīmē tās parādības, kuras relatīvi nemainīgā veidā kultūrā pastāv zināmu laiku un sabiedriskajā apziņā figurē kā konstanti fenomeni.

Ar jēdzienu „tradicionāls” mēdz apzīmēt arī zināmas kultūras. Par tradicionālajām kultūrām parasti dēvē agrārās kultūras, kurās lauksaimniecība ir galvenais saimnieciskās darbības veids. Tradicionālajās kultūrās lauksaimniecība cēloniski nosacīti atspoguļojas visā kultūrā - reliģiskajos priekšstatos, morāles normās, paražās, tautas mākslā.

Tradicionālajās kultūrās ir stabilas sociālās grupas, starp kurām pastāv noteikta sociālā hierarhija, bet kuras parasti neizveido savu subkultūru. Tradicionālajās kultūrās ir samērā vienkārša un stabila sabiedrības profesionālā diferenciācija. Agrārajām kultūrām nepiemīt noslieksme, salīdzinot ar t.s. nomādu kultūrām, mainīt savas dzīves telpu, un tās dzīvo vienā teritorijā maksimāli ilgu laiku.

Agrārā determinētība tipiski izpaužas, piemēram, latviešu kultūrā, kuras folklora, etnogrāfija, pagānisma ticējumi, māksla un literatūra, darba un sadzīves tikumiskie uzskati apliecina lauksaimniecības prioritāti. Latviešu sabiedrībā daudzus gadsimtus nemainīgi saglabājās tādas sociālās grupas kā viensētu saimnieki un kalpi. Starp viņiem pastāvēja noteikta hierarhija, bet nepastāvēja kultūras atšķirības. Ne saimnieki, ne kalpi neizveidoja savu subkultūru.

Mūsdienīgas jeb modernas kultūras kritēriji ir 1) industrializācijas līmenis, 2) komplicēta sabiedrības sociālā un profesionālā struktūra, 3) sociālās struktūras mobilitāte, 4) kreativitāte.

Par globālistiku mūsdienās dēvē zinātņu nozari, kura nodarbojas ar pasaules globālajām problēmām. Tās var atspoguļoties katrā kultūrā. Savukārt par kultūras globalizāciju mūsdienās dēvē etnisko un nacionālo kultūru mijiedarbību un šīs mijiedarbības stimulēto kultūru transformāciju planetārā mērogā. Kultūras globalizācijas avots ir kultūras difūzija jeb, citiem vārdiem sakot, interkulturālo attiecību process (par kultūras difūziju plašāk skat. turpmāk).

Kultūras globalizāciju mēdz saukt arī par kultūru integrāciju, kad rodas tā dēvētā pasaules kultūras sistēma un kad visas planētas iedzīvotāju darbība, uzvedība un saskarsme tiek eksplicēta kā viens noteikts veselums.

Kultūras globalizācija liecina par radikālām izmaiņām pasaules uztverē un interpretācijā, jo etniskais un nacionālais (valstiskais) skatījums pāraug planetārā skatījumā, un katras kultūras funkcionalitāte tiek vērtēta planetārā mērogā, kā arī katra kultūra savā pašidentifikācijā ietver planetāros aspektus.

Pasaules globālajām problēmām ir vairāki rašanās faktori. Būtiska nozīme, piemēram, ir kultūras attīstības dinamikas straujajam pieaugumam. Mūsdienās kultūras visdažādākie procesi virzās ļoti strauji. Ja akmens laikmets cilvēces vēsturē ilga 7 tūkstošus gadu, tad sociālisma sabiedriski ekonomiskā formācija XX gs. pastāvēja tikai 70 gadus un modernisma laikmets XX gs. turpinājās vēl īsāku laiku. Cilvēks pēc savas rašanās uz zemes rakstību ieviesa pēc 3 miljoniem gadu. Savukārt pāreja no TV līdz datoram ilga apmēram tikai 40 gadus. Burtiski dažu gadu laikā visā cilvēcē par ikdienišķu parādību kļuva internets.

Valda uzskats, ka kultūras attīstības straujo dinamiku veicina zinātniski tehniskais progress, kas operatīvi izmaina ražošanas spēkus, sabiedriski ekonomiskās attiecības un faktiski ātri atbalsojas kultūras visās jomās.

Pasaules globālo problēmu rašanos izraisa planētas iedzīvotāju skaita ievērojamais kāpums. Mūsu ēras sākumā uz Zemes dzīvoja apmēram 200 miljoni cilvēku. Turpretī

XXI gs. sākumā mūsu planētas iedzīvotāju skaits pārsniedz 6 miljardus, no kuriem puse piedzima aizvadītajos 40 gados (1960.g. planētas iedzīvotāju skaits bija 3 miljardi cilvēku).

Pasaules globālajām problēmām piemīt zināma teorētiskā specifika. Pirmkārt, globālo problēmu risinājumā ir nepieciešama kompleksā pieeja, jo globālās problēmas ir savstarpēji vienotas. Piemēram, savstarpējas sakarības pastāv starp tādām problēmām kā planētas iedzīvotāju skaita straujais pieaugums, planētas iedzīvotāju apgāde ar pārtikas produktiem, apkārtējās vides piesārņošana, dabas resursu izsīkšana.

Otrkārt, globālo problēmu risinājumā ir nepieciešama sintētiskā pieeja, balstoties uz visdažādāko zinātņu nozaru, metodoloģisko un metodisko konstrukciju līdzdalību.

Kā jau tika minēts, pasaules globālo problēmu analīzē un rekomendāciju izstrādāšanā ir izveidojusies jauna zinātniski teorētiskā nozare, kuru dēvē par globālistiku un kura kompleksi nodarbojas ar kultūras globalizācijas jautājumiem.

Globālistika līdz šim lielu vērību ir veltījusi kultūras globalizācijas problēmu klasifikācijai. Populārs ir sekojošais problēmu iedalījums:

1.indivīda un sabiedrības problēmas; piemēram, dzimstības regulēšana, apgāde ar pārtikas produktiem, veselības aizsardzība, izglītība, migrācija, cilvēktiesības;

2.dabas un sabiedrības problēmas; piemēram, dabas aizsardzība, dabas resursu izmantošana, enerģētiskā krīze, klimata izmaiņas, kosmosa apguve;

3.multikulturālās un intersociālās problēmas; dažādu kultūru un civilizāciju koeksistence, bagātu un nabadzīgu valstu līdzāspastāvēšana, masu iznīcināšanas līdzekļi, starptautiskās ekonomikas attīstība, starptautiskais terorisms.

Globālistikas speciālisti par savas darbības galveno mērķi uzskata rekomendāciju izstrādāšanu. Jaunākajā periodā (kopš XX gs. 80.gadiem) kultūras globalizācijas problemātikā viņi akcentē garīguma lomu cilvēces turpmākajā liktenī.

Ja pirmajā laikā (XX gs.60.-70.g.) globālistikas risinājumos dominēja tehnokrātisks un socioloģisks skatījums uz notikumu gaitu, tad pēdējā laikā globālistikā priekšplānā izvirzās kulturoloģiski antropoloģiskais konteksts - audzināšanas un izglītības iespējas (jauna Apgaismības laikmeta nepieciešamība!), morāli tikumiskā orientācija, tolerances stabilitāte, garīgo un materiālo interešu pakārtotība cilvēku dzīvē, mākslas un literatūras garīgās funkcijas, mākslinieciskās kultūras garīgā ietekme vispār.

Minētajā antropoloģiskajā kontekstā organiski iekļaujas arī kulturoloģija kā mūsdienu intelektuālā tendence, lūkojoties uz cilvēces attīstību kompleksi un no garīguma faktora viedokļa, taču galvenais - kultūras kategoriju interpretējot visplašākajā mērogā un akcentējot kultūras totālo sūtību.

No planetārās apziņas viedokļa kultūras procesu analīze palīdz dziļāk izprast un novērtēt katras etniskās kultūras vietu un perspektīvas globālā mērogā, kā arī saasina etniskās kultūras savdabības saglabāšanas jautājumu.

Kultūras globalizācijas zināms pretmets kļūst tendences, kuras saistītas ar kultūras identitātes saglabāšanu. Kultūras globalizācijas apstākļos katrai kultūrai nākas respektēt visas cilvēces intereses un tajā pašā laikā saglabāt arī savas intereses. Tas ir iespējams, ja starp kultūrām pastāv zināms savstarpējās uzticības un iecietības minimums. Kultūru dialogu var veicināt un nodrošināt atziņa, ka mūsu planēta ir visu kultūru kopējās mājas.

Kultūras globalizācijas tematikā pamatoti figurē tādas konceptuālās nostādnes, kuras kritiski akcentē t.s. ekonomiskā totalitārisma nostiprināšanos. Tas nozīmē, ka mūsdienu pasaulē sāk dominēt ekonomiskā vara, bet nevis saglabājas politiskā un garīgā vara. Planētas mērogā tas izpaužas industriāli augsti attīstīto valstu tieksmē uzkundzēties tā dēvētajām otrās un trešās šķiras valstīm, lēti izmantojot to darbaspēku, dabas resursus, gatavās produkcijas realizācijas tirgu un beigu beigās novedot tās pilnīgā finansiālajā atkarībā (plašāk skat. 3.daļā). Atsevišķās valstīs tas izpaužas dažādu vietējo oligarhu varas formā.

Ekonomiskā vara tādējādi sāk iespiesties sabiedriskās dzīves visās sfērās, un naudas kapitāls sāk sev vēlamā virzienā ietekmēt morāli tikumiskās, juridiskās normas, diktē savus noteikumus mākslai un literatūrai, savām interesēm pakļauj izglītības sistēmu, iejaucas baznīcas dzīvē.

Ekonomiskais totalitārisms izraisa garīgās kultūras komercializāciju, kas ir kļuvusi par vienu no mūsdienu pasaules globālajām problēmām. Garīgajai kultūrai sāk uzspiest tirgus ekonomikas likumības, jo tirgus reālais pieprasījums visobjektīvāk it kā nosakot, kas cilvēkiem ir labs un derīgs. Tādā konstrukcijā, piemēram, mākslas darbs kļūst par preci, un tam ir tirgus cena.

Mūsdienās kā garīgās kultūras komercializācijas sekas strauji nostiprinās planetāri visaptveroša masu kultūras industrija, milzīgos apjomos tiražējot un izplatot masu apziņas līmenim atbilstošu visdažādākā veida produkciju, imitējot, primitivizējot un falsificējot, piemēram, grāmatniecības, kinomākslas, fotomākslas, daiļliteratūras, tēlotājas mākslas, dekoratīvās mākslas žanrus un poētiku.

Kultūras identitāte ir viena no galvenajām formām, palīdzot „sevi” nošķirt no „citiem”, „mūsējos” no „svešajiem”. Kultūras identitāte iegūst jaunu idejisko nokrāsu mūsdienās, kad nākas izvērtēt tās perspektīvas no globalizācijas un multikulturālisma etnopolitiskās koncepcijas viedokļa.

Var uzskatīt, ka kultūra pati par sevi ir vislabākais identifikācijas līdzeklis, jo tieši kultūra ir tā, kura kultūras šķir vienu no otras. Kultūra ir tas, kas nosaka sabiedrības (etnosa, nācijas) seju, proti, sejas specifiku un tikai šai sejai raksturīgos vaibstus. Kultūra pati sevi padara unikālu sev analoģisku fenomenu kolektīvā.

Cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes saturs visiem un visur ir vienāds. Cilvēki visur strādā, rada sev iztikas līdzekļus, nodrošina sevi ar pārtiku, apģērbu, mājokli, sadzīves priekšmetiem, dzemdē bērnus un tos audzina, atpūšas, izklaidējas, guļ, ēd utt.

Cilvēku darbība, uzvedība un saskarsme savā būtībā faktiski visiem ir identiska. Taču cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes formas ir dažādas. Katram etnosam ir savas specifiskas formas cilvēku darbībā, uzvedībā un saskarsmē, un tas var izpausties visās jomās - sadzīvē, bērnu audzināšanā, ražošanā, morālajās normās, attieksmē pret citiem etnosiem. Valoda ir visiem etnosiem, taču katrs etnoss lieto un sargā savu valodu. Jo mazāks etnoss, jo pašaizliedzīgāk tas sargā savu valodu. Dažādiem etnosiem var atšķirties pat dzimumakta un dzemdēšanas formas.

Arī katrā garīgajā parādībā un materiālajā priekšmetā ir ietverta noteikta kulturoloģiskā informācija, kas dažādiem etnosiem var būt atšķirīga. Cilvēku dzīves garīgā un materiālā vide un tajā ietilpstošo parādību un priekšmetu interpretācija un konteksts arī apliecina kultūru atšķirības.

Ne reti kultūru atšķirības var izpausties galvenokārt parādību un priekšmetu interpretācijā un kontekstā, jo svarīgi ir tas, kā attiecīgā kultūras izpausme atsaucas uz etnosa pašapziņu, pašvērtējumu un savas etniskās vienotības un piederības izjūtu. Tā, piemēram, tautasdziesmas ir sastopamas daudzu etnosu folklorā, taču latviešu etnosa pārstāvji pret tām izturas īpaši ieinteresēti un kaismīgi, akcentējot mutvārdu folkloras mantojuma īpašo sūtību latviešu tautas konsolidācijā un garīgajā dzīvē.

Kultūru atšķirībās izpaužas tas, ko zinātnē tradicionāli dēvē par kultūras identitāti. Katrai kultūrai piemīt noteiktas atšķirības jeb iezīmes, kuras identificē attiecīgo kultūru un kalpo kā kultūras identifikācijas līdzeklis.

Katram etnosam ir sava kultūras identitāte, tomēr zinātne ir secinājusi, ka šajā ziņā ir iespējama zināma tipoloģizācija. Kultūras iezīmes var būt 1) etniski specifiskas (piemīt tikai vienam etnosam), 2) subetniski specifiskas (piemīt viena etnosa zināmai daļai) un 3) superetniski specifiskas (piemīt vairākiem etnosiem).

Kultūras iezīmes var tipoloģiski apvienot vairākās grupās, taču nekad tās nav aptvērušas visu cilvēci. Apzīmējums “cilvēces kultūra” ir metaforisks izteikums.

Kultūras specifiskajām iezīmēm vienmēr ir noteiktas sociālās un ģeogrāfiskās robežas. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, katrai kultūrai ir savs tikai tai raksturīgs “kultūras fokuss”, kā mēdz dēvēt tās pašu būtiskāko iezīmi vai iezīmju kopu.

Treškārt, katrā kultūrā eksistē zināma tā dēvētā konservatīvā struktūra, kura ir gan attiecīgās kultūras kodols, gan kultūras transformācijas subjekts, jo izmaiņas kultūras konservatīvajā struktūrā tūlīt atspoguļojas visā kultūras sistēmā. Tā, piemēram, viens no kultūras konservatīvās struktūras elementiem ir ražošanas attiecības. Ja principiāli mainās ražošanas attiecības, tad principiāli izmainās arī visa pārējā kultūra, kas tādā zemē kā Latvija XX gs. notika vairākas reizes, krasi pārejot no kapitālistiskā ražošanas veida uz sociālistisko ražošanas veidu un pretēji.

Kultūras identitāte veidojas zināmas cilvēku grupas kopdzīves rezultātā, kad rodas kopīga valoda, paražas, normas u.tml.

Kultūra nepastāv pati par sevi bez cilvēkiem tāpat kā nav sastopami cilvēki bez piederības noteiktai kultūrai. Etnologi un kulturologi uzskata, ka jauna kultūra var rasties tikai pēc zināma perioda un nostiprināties divu triju paaudžu kopdzīves rezultātā.

Kultūras identitāti nosaka visdažādākie faktori, sākot no kultūras autoru etniskās izcelsmes un beidzot, teiksim, ar viņu sabiedrībā sastopamajām seksuālajām minoritātēm.

Kultūras identitāte var dažādi izpausties. Ārējā, empīriski materiālajā, līmenī identitāte izpaužas valodā un tās dialektos, sadzīves tradīcijās, apģērba veidā, kulinārijā utt.

Garīgajā līmenī kultūras identitāte atspoguļojas cilvēku mentalitātē. Par mentalitāti dēvē garīgās nostādnes veidu, kas var izpausties individuālajā un grupas (etnosa) līmenī, emocionāli psiholoģiski reaģējot dažādās situācijās.

Mūsdienu kulturoloģijā mentalitātes jēdzienu lieto, lai atspoguļotu kultūras etniskās īpatnības un garīgo specifiku, ko vēl mēdz dēvēt par tautas nacionālo raksturu.

Cilvēku mentalitāte ilgstoši veidojas kultūras attīstības laikā, un mentalitātei piemīt noteikta stabilitāte, un vienmēr tā ir sociāli nosacīta parādība. Mentalitāte neiedzimst, un tā ir attiecīgās vides ietekmes rezultāts. Tā, piemēram, par latviešu mentalitātes iezīmēm tradicionāli uzskata tādas izpausmes kā strādīgums, sentimentalitāte, nenovīdība, kolektīvisma gars, neprasme lietās un parādībās akcentēt galveno un svarīgāko.

Kultūras identitāte faktiski summējas no atsevišķām citām identitātēm - etniskās, sociālās, konfesionālās, profesionālās u.c. Taču vispirms nākas runāt par cilvēkiem, kuri izloloja kultūru, un viņu identitāti. Vispirms nākas runāt par parādību, kuru zinātnē dēvē par etnisko identitāti un kura veidojusies etnoģenēzes ceļā.

Zinātnē valda samērā liela vienprātība par etnosu jeb tautu izcelšanos, kuras pamatā ir zināmas cilvēku grupas sociālā solidaritāte. Tā formējās cilvēku kopdzīves rezultātā, kad izstrādājās kopīga pieredze pārtikas ieguvē, zemes apsaimniekošanā, kopīgi cīnījās pret iebrucējiem, bija savstarpējās laulības, ar laiku radās kopīga valoda, apģērbs, kulinārija, mitoloģiskie priekšstati, paražas, kā arī visiem viens etnonīms - tautas nosaukums, kuru (kā redzēsim vēlāk) visbiežāk deva “citi”, “svešie iebrucēji”, “kaimiņi”.

Speciālisti uzskata, ka pirmajā laikā pastāvēja asinsradniecība kā etniskās identitātes kritērijs, kas vēlāk zaudēja aktualitāti un tā vietā nostiprinājās kopīgas ražošanas, paražu, ticības, valodas, teritorijas, vēsturiskās izcelsmes un citi kritēriji.

Etnoģenēzes procesā liela loma bija sociālajai stratifikācijai, kura plaši izvērtās pēc pilsētu un valstu rašanās, kad cilvēku statusa grupu skaits palielinājās. Līdz tam etnosi sastāvēja no relatīvi viendabīgas ļaužu masas - zemkopjiem un lopkopjiem. Viņi cilvēces vēsturē radīja t.s. agrārās un nomādās kultūras, par ko jau tika iepriekš minēts.

Pilsētās un valstīs iedzīvotāju sastāvs kļuva ievērojami daudzveidīgāks. Tajās dzīvoja amatnieki, tirgotāji, ierēdņi, karavīri, garīdznieki, tā dēvēto radošo profesiju pārstāvji - mākslinieki, mūzikanti, aktieri, zinātnieki, skolotāji, profesori utt.

Pēc pilsētu un valstu rašanās izmainījās cilvēku dzīves intereses. Ja senāk dominēja lauksaimnieciskās ražošanas intereses, tad pēc pilsētu un valstu rašanās priekšplānā izvirzījās politiskās un reliģiskās intereses, kaut gan principā cilvēku sociālās konsolidācijas pamatā lielā mērā saglabājās teritoriālais princips - nepieciešamība rūpēties un aizsargāt savu zemi, savu dzimteni.

Politiskās kopības izjūta jau bija antīkajā pasaulē, kad politiskā kopība nozīmēja kaut ko kopīgu visiem attiecīgās teritorijas iedzīvotājiem, visiem kopīgas tiesības un pienākumus.

Valsts vienotības un kopības atskarsme stimulēja pilsoniskās vienlīdzības ideāla rašanos, kad nostiprinājās sabiedrības locekļu tiesiskās vienlīdzības apziņa. Savukārt tiesiskās vienlīdzības apziņa stimulēja garīgo vērtību (kultūras) kopību. Valstīs dominēja viena kopīga kultūra un viena cilvēku kopība - nācija.

Rietumeiropā un Austrumeiropā, kā arī Āzijā pastāvēja un arī pašlaik izplatīti ir atšķirīgi priekšstati par nāciju. Rietumos dominē priekšstats, ka valsts un tās nācijas pamatā ir kopīga teritorija, tiesiskā vienlīdzība, kultūra. Valsts nācijā var ietilpt dažādu etnosu pārstāvji, un attiecīgajā valstī nākas runāt ne tik daudz par etnisko identitāti kā par nacionālo identitāti.

Austrumeiropā un Āzijā dominē nācijas etniskais modelis, kad vissvarīgākā ir valsts iedzīvotāju etniskā piederība, kura ir nemainīga un kurai ir mūžīgi jāsaglabājās. Etniskums, etniskā identitāte kalpo arī kā zināms psiholoģiskais faktors, etnosa pārstāvjos izraisot garīgo gandarījumu un līdzsvaru sakarā ar piederību “savai ģimenei” - etnosam.

Etniskās identitātes apziņa var kalpot arī kā garīgo prasību kompensātors - indivīda esamības jēgas apliecinājums, jo etniskā grupa prasa “citiem” pret sevi izturēties ar cieņu, kā arī prasa noteiktu varu etnosu kontinumā.

Etniskuma politizācija (piemēram, nacionālisma ideoloģijas ietekmē) vēl vairāk var kāpināt etnisko pašapziņu, un etniskās enerģijas potenciāls spēj iegūt instrumentālu pielietojumu, kā tas notiek, cīnoties par tautas neatkarību.

Nācijas etniskajā modelī arī valsts kultūras izpratnes pamatā ir etniskais kritērijs -kultūru veido viens etnoss, bet valsts nācija ir asinsradniecībā un senā kopīgā vēsturē sakņota “superģimene”. Nācijas etniskajā modelī galvenais ir tautiskuma faktors -mīts par kopīgiem senčiem, etniskā radniecība, tautas valoda, kultūra, sadzīves tradīcijas.

Reliģija un reliģiskā identitāte vienmēr ignorē “lokālās” identitātes un tiecas realizēt transnacionālas un pat vispārcilvēciskas ambīcijas. Reliģija no vienas puses ir it kā ideāls visdažādāko etnosu vienotājs, patstāvības un līdztiesības garants. Diemžēl no otras puses cilvēces vēsture liecina, ka reliģijai nav izdevies ideāli veikt minētās funkcijas.

Reliģiskā identitāte balstās uz t.s. garīgo kultūru - kopīgām vērtībām, tikumiskajām normām. Šķiriskā identitāte balstās uz materiālajām vērtībām - ekonomisko līdzdalību.

Kultūras iedentitāte apliecina cilvēka un grupas piederību noteiktai kultūrai. Katrs indivīds sevi identificē ar noteiktu grupu, kuras pārstāvjus vieno kopības izjūta.

Socializācijas un inkulturācijas laikā iegūtā identifikācija lielā mērā ir institucionalizēta, t.i., koncentrēta ap ģimenes, ekonomikas, izglītības, valsts un citu institūtu prasībām. Nonākot jaunā vidē un jaunos dzīves apstākļos, piemēram, pēc savas dzimtās valsts un varbūt pat ģimenes atstāšanas, cilvēks (emigrants) zaudē agrāko identitāti. Viņš sabiedrībā jūtas atsvešināti, jo nespēj būt tai noderīgs. Sabiedrība savukārt nav spējīga cilvēku (emigrantu) identificēt, jo viņš neatbilst tās identifikācijas kritērijiem. Mēdz teikt, ka, zaudējot identifikāciju, cilvēks pārtrauc atspīdēt sociālās pasaules spogulī, un cilvēks vairs sevi nepazīt. Viņš zaudē pašpārliecinātību un kļūst nervozs, kas var novest līdz depresijai, psihozei, psihosomātiskajiem sindromiem. Pēc identitātes zaudēšanas sākas jaunas identitātes veidošanās process - jauna sistematizēta un stabila pasaules tēla radīšana.

Radikālu identitātes maiņu var piedzīvot ne tikai emigranti. Atsevišķi indivīdi un sabiedrība (tauta, nācija) to var piedzīvot, ja strauji izmainās sociāli ekonomiskā formācija, kā tas XX gs. beigās notika Latvijā un citās sociālisma zemēs, kad ļoti īsā laikā sabruka sociālisma kultūra un tās vietu arī samērā strauji sāka aizņemt Rietumu buržuāziskā kultūra un tās masu kultūras produkcija. Turklāt radikālo pārmaiņu satelīts kļuva tāda vēsturiski pazīstama parādība, kā mākslinieciskās kultūras nihilisms.

Necienīga un ciniska attieksme pret mākslu, literatūru, zinātni, izglītību tradicionāli vulgāri primitīvās formās vienmēr izpaužas kapitāla uzkrāšanas pirmajos etapos -ražošanas līdzekļu un zemes īpašnieku maiņas gadījumos, kad uz „vēstures skatuves” uznāk plebejiskas un lumpeniskas izcelsmes sociālie slāņi, kā tas Austrumeiropā bija XX gs. sākumā un beigās.

Kultūras identitāte ir cieši vienota ar indivīda sociālo adekvātumu. Par sociālo adekvātumu dēvē cilvēka pašapziņas stāvokli attieksmē pret sabiedrību, kurā viņš dzīvo un aktīvi piedalās tās procesos. No vienas puses cilvēka sociālo adekvātumu apliecina cilvēka pašrealizācijas iespējas, viņa interešu un vajadzību piepildīšanās. No otras puses cilvēka sociālo adekvātumu apliecina viņa darbības atbilstība sabiedrības vajadzībām un viņa darbības sabiedriskais pozitīvais novērtējums.

Sociālais adekvātums liecina, ka cilvēks attiecīgajā kultūrā un sabiedrībā jūtās pilnvērtīgs, viņam ar sabiedrību nav konfliktu un viņa pašapziņas stāvoklis ir normāls. Apmierināts ar sevi ir cilvēks, un apmierināta ar cilvēku ir sabiedrība.

Lai sasniegtu sociālo adekvātumu, cilvēkam ir jāprot sevī sabalansēt sociālo ambīciju un kultūras kompetenci ar viņa darbības praktiski reālajām iespējām, aktīvi iekļaujoties sabiedrībā.

Mūsdienās mazinās tādu cilvēces vēsturē klasisku indivīda sociālā adekvātuma parametru loma kā rase, tautība, šķiriskā izcelšanās, reliģiskā piederība un pat kultūras identitāte vispār. Tagad arvien lielāka loma ir indivīda profesionālajam portretam -izglītībai, kvalifikācijai, zinātniskajam grādam, rekomendācijām, darba stāžam prestižās darbavietās, valodu prasmei, karjeras dinamiskumam.

Nākas novērot, ka mūsdienās tiek augstu vērtēta nevis kompetence pasaules kultūru humanitārajā mantojumā, kā tas bija vēl nesen, bet gan personas psiholoģiskā mobilitāte un komunikabilitāte. Mūsdienu tā saucamā starptautiskā birokrātija (piemēram, ANO, ES ierēdņi) visvairāk iezīmējas ar personas psiholoģisko mobilitāti un komunikabilitāti - spēju psiholoģiski komfortabli justies dažādu rasu un tautību kolektīvā, kad netiek akcentēta sava kultūras identitāte un arī pārējo kolektīva locekļu kultūras identitātei nav nekāda nozīme multietniskajā un multikulturālajā vidē. Mūsdienās līdera pozīcijās nostiprinās cilvēka profesionāli sociālās adaptācijas un kultūras tolerances kritēriji.

2.1. Dialoga komunikatīva būtība

Dialoga filosofija ka relatīvi patstāvīgs filosofiskais virziens radas XX gadsimta. Garīgajā kultūrā dialogs vienmēr ir asociējies ar literāri māksliniecisko un filosofisko sfēru, kurās tas funkcionē kā noteikts žanrs. Tā, piemēram, literatūrzinātnē par filosofisko dialogu dēvē daiļliteratūras īpašu paveidu, kurā filosofiskā tēma atspoguļota vairāku personu inscenētā sarunā.

Par filosofiskā dialoga žanra aizsācējiem uzskata sengrieķu filosofu Sokrātu (ap 470 - 399 p.m.ē.) un Platonu (428 vai 427 - 348 vai 347 p.m.ē.). IV gs.pirms mūsu ēras Grieķijā filosofiskais dialogs pirmo reizi kļuva par patstāvīgu žanru, un tam jau pašā sākumā piemita īpaša noslieksme brīvi un neuzspiesti izklāstīt filosofisko domu.

Filosofisko dialogu lietoja Sokrāts un viņa mācekļi, kuri fiksēja sarunu saturu. Līdz mūsu dienām ir saglabājušies divu Sokrāta mācekļu, Platona un Ksenofonta (ap 430-425 - pēc 355 p.m.ē.), pierakstītie tā dēvētie sokrātiskie dialogi. Platons radīja arī savu filosofisko mācību, kuru apkopoja dialoga žanrā.

Antīkajā kultūrā Sokrāta iedibināto filosofiskā dialoga tradīciju turpināja, piemēram, Cicerons, Sv.Augustīns (354 - 430).

Viduslaikos un Jaunajos laikos dialoga žanrs galvenokārt kalpoja, filosofiskajā literatūrā inscenējot dažādus disputus starp radikāli pretēju uzskatu pārstāvjiem (piemēram, starp kristiānisma un jūdaisma apoloģētiem, eiropieti un ķīnieti sarunā par Dievu u.tml.).

Pasaules kultūru vēsturē filosofiskais dialogs zināmu uzplaukumu piedzīvoja

XIX gs. sākumā vācu romantisma filosofu F.Šlēgeļa (1772-1829), F.V.Šellinga (1775-1854) darbos par estētiku.

Taču joprojām pasaules kultūru vēsturē par dialoga žanra klasiķi uzskata Platonu. Viņš dialoga formā sacerējis gandrīz visus savus slavenos darbus.

Antīkās kultūras speciālisti uzskata, ka Platona daiļradē dialoga žanra īpatsvaru veicināja tā laika intelektuālās domas tādas iezīmes kā neparasts dzīvīgums un dinamiskums.

Antīkā filozofiskā un mākslinieciski literārā virzība vispār nav iedomājama bez nepārtrauktas jautājumu formulēšanas un saspringtas atbilžu meklēšanas, bez tieksmes kaismīgi diskutēt un radīt oriģinālus domāšanas un retorikas paņēmienus.

Dialoga popularitāti veicināja arī daiļliteratūras vēsturiskās ģenēzes process, j o tolaik notika pāreja no eposa, lirikas un drāmas uz prozu. Prozas rašanās pirmajā laikā dialogam bija konstruktīva ietekme. Kā liecina literatūras vēsture, prozas pamatžanros romānā un stāstā dialoga aktualitāte saglabājās līdz XX gs., kad lielā mērā sāka dominēt tēla iekšējais monologs un tā dēvētā apziņas plūsma kā vēstījuma moderna forma.

Platona dialogu idejiski tematiskā struktūra ir ļoti daudzpusīga, jo filosofs nepārtraukti pāriet no viena tematiskā aspekta uz otru, atkārtojas, precizē, papildina izvirzītās tēzes. Platona dialogu mērķis ir maksimāli detalizēti iedziļināties attiecīgajā filosofiskajā problemātikā, nevienu dialoga dalībnieku nekādā ziņā neierobežojot jautājumu uzdošanā un dažādu paskaidrojumu sniegšanā. Platona dialogā visiem tā dalībniekiem ir vienādas tiesības izteikt savu viedokli un uzdot jautājumus.

Platona literārā mantojuma pētnieki uzskata, ka viņa dialogus caurvij zināms domas dramatisms - emocionāli morāla vēlēšanās par katru cenu noskaidrot patiesību. Taču domas dramatisms vienmēr saglabā noteiktu mēra sajūtu, proti, nepieciešamību par izvirzītajām problēmām runāt emocionāli līdzsvaroti, nosvērti un ne vienam dogmātiski neuzspiest savu viedokli. Platona dialogu idejiski tematiskā struktūra un domas dramatisms joprojām ir dialoga galvenie kritēriji.

Mūsdienās dialogu pieņemts uzlūkot kā sarunas formu, kurā garīgais veselums tiek panākts ar idejiski atšķirīgu repliku palīdzību. Dialogā garīgais veselums (idejiski saturiskais komplekss) tiek pausts pa daļām. Mērķis ir dialoga laikā radīt veselumu. Reizē šis veselums ir arī attiecīgā dialoga, tā teikt, augstākā patiesība.

Varētu teikt arī tā, ka piekrišana piedalīties dialogā no katra tā dalībnieka ir zināms kompromiss un j au pirms dialoga sākuma apriora neartikulēta vienošanās akceptēt dialoga rezultātu. Dialogs ir iespējams tikai starp tādiem dalībniekiem, kuri vēlas un spēj uzklausīt citus un ir gatavi ieklausīties „augstākajā patiesībā”. Ja tas nenotiek, tad dialogs ir bezrezultatīvs jeb, kā saka, sarunā ir piedalījušies kurli cilvēki.

Dialogs ir ideāli sekmīgs tad, kad tā rezultātā rodas noteikts veselums un dialoga visi dalībnieki ieklausās „augstākajā patiesībā”. Savukārt no dialoga dalībniekiem vislielākā autoritāte ir tam, kurš vismazāk par katru cenu tiecas panākt gala rezultātu - noteiktu veselumu - un vienmēr ir atvērts dialogam un vienmēr ir gatavs turpināt ieklausīties „augstākajā patiesībā”. Citiem vārdiem sakot, svarīga loma ir dialoga pašvērtībai jeb dialoģiskuma principam kā vēlamā rezultāta sasniegšanas līdzeklim, kā arī cilvēka vai kādas institūcijas potenciālajai spējai vienmēr būt gatavam turpināt dialogu. Sekmīgs dialogs ir iespējams vienīgi starp dialoģiski atvērtiem fenomeniem.

Par dialoga dramatismu visvairāk nākas runāt, analizējot daiļliteratūras piemērus. Tādu analīzi humanitārajās zinātnēs vispamatīgāk veica krievu filosofs Mihails Bahtins (1895-1975). Viņa filosofiskās darbības kredo bija radīt mācību, kurā vienotā veselumā apvienotos „kultūras pasaule” un „dzīves pasaule”, starp kurām pastāv mūžsena atrautība.

No kulturoloģisko ideju vēstures viedokļa M.Bahtins pieder tiem XX gs. zinātniekiem, kuri kultūras j ēdzienu tiecās definēt maksimāli plaši, kultūrā iekļauj ot visu, kas atrodas starp cilvēku un dabu. Mihails Bahtins garīgās kultūras materiālu tiecās interpretēt vienotībā ar dzīves esamības materiālu, kas viņaprāt faktiski ir kultūras pilnvērtīga sastāvdaļa.

Zinātnieks savu filosofisko konstrukciju ilustrācijai galvenokārt izvēlējās daiļliteratūras piemērus, kuros no vienas puses idejiski neierobožotā daudzveidībā funkcionē daiļdarba tēls, bet no otras puses autors.

M. Bahtins gan daiļdarba tēlam, gan autoram piešķīra zināmu patstāvību. Viņaprāt to nosaka daiļrades psiholoģija, jo autors pret savu tēlu var izturēties kā pret autonomu veselumu un uzsākt ar to sarunu. Turklāt tas var notikt pašā daiļdarbā, ko M.Bahtins konstatē F.Dostojevska (1821-1881) romānos. Tajos plaši izvēršas autora un tēlu dialogs, galu galā (kā formulēja M.Bahtins) konstruējot „polifoniskā romāna” arhitektoniku. Polifoniskajā romānā faktiski nepārtraukti risinās daudzbalsīgs dialogs.

M.Bahtins rakstīja, ka F.Dostojevska romānos dominē dialoga uzbūves viens princips: dialoga repliku krustošanās un kopskanēšana ar tēla iekšējā dialoga replikām, kad idejiski tematiskais saturs tiek sadalīts vairākās patstāvīgās balsīs un katrā balsī saturs tiek formulēts niansēti savādāk. Tādējādi ir skaidri redzams, ka autora intences objekts ir nevis idejiski tematiskais saturs, bet gan pati dialoģiskā daudzbalsība un daudzo balsu mijiedarbība. Rakstnieku ne tik daudz interesē satura ideja kā monoloģisks secinājums, bet gan balsu mijiedarbība kā notikums.

M.Bahtins atzina, ka F.Dostojevska dialogi nav dialektiski, kā to bieži maldīgi apgalvo literatūrzinātnieki. F.Dostojevska dialogos tēze nemijas ar antitēzi, kas tipiski vērojams dialektiskos dialogos (piemēram, Platona dialogos). F.Dostojevska dialogos ideja nekad nav atrauta no iekšējās vai ārējās balss, un viens tēls var apliecināt gan tēzi, gan antitēzi. Pie tam F.Dostojevska romānā viena tēla iekšējā balss var uzsākt dialogu ar otra tēla ārējo balsi.

M Bahtins tēla un autora koleratīvās attiecības traktē saskaņā ar dialoga principiem. Nākas piebilst, ka tādējādi krievu filosofs teorētiski abstrakti realizēja savas filosofiskās darbības kredo. M.Bahtina pārliecībā daiļdarba tēls pieder gan mākslinieciskajai pasaulei, gan dzīves reālajai īstenībai, tādējādi sintezējot to, ko viņaprāt bija nepieciešams sintezēt - „kultūras pasauli” un „dzīves pasauli”. M.Bahtina pārliecībā savukārt dialogs ir viens no galvenajiem notikumiem cilvēka dzīvē un svarīgākā komunikācijas forma kultūrā. Kā redzēsim turpmāk, M.Bahtina idejas XX gs. nogalē ļoti pamatīgi ietekmēja zinātnes metodoloģisko pieeju kultūras izpētē.

M.Bahtina ieskatā dialogs kultūrā ieņem svarīgu vietu tāpēc, ka dialoģiska ir cilvēka, kultūras autora, garīgā būtība. Cilvēks uz katra soļa sevi uzlūko, analizē un vērtē it kā no malas - no „citu” cilvēku viedokļa un ar „citu” cilvēku acīm. Cilvēkā risinās iekšējais dialogs ar „citiem”.

Cilvēki, piemēram, vērtē sava ārējā izskata iespējamo iespaidu uz „citiem”. Priekš pašiem cilvēkiem šīs vērtības it kā neeksistē. Cilvēki vērtē to fonu aiz viņu muguras, kuru paši neredz un nepazīst, bet kurš var būt pazīstams un nozīmīgs priekš „citiem”.

Cilvēki mēdz paredzēt arī to, kas notiks pēc viņu nāves un kāds kopumā būs viņu dzīves rezultāts priekš „citiem”. Vārdu sakot, cilvēki savas dzīves atspulgu pastāvīgi tver „citu” cilvēku apziņas atspulgā - gan atsevišķus dzīves momentus, gan visu dzīvi kopumā.

Katram cilvēkam ir divi dzīves vērtības koeficienti. Viens, kuru definē viņš pats. Otrs, kurš rodas dialogā ar „citiem” un ir „citu” definēts cilvēku dzīves vērtības koeficients.

M.Bahtina ieguldījums humanitāro zinātņu metodoloģijā ir tas, ka viņš teorētiski vispārināja dialoga lomu visas kultūras kontekstā. Kultūrā dialogs ieņem svarīgu vietu tāpēc, ka dialoģiskums piemīt cilvēka garīgajai darbībai.

Tas, ka cilvēka pašapziņa veidojas tikai salīdzinājumos ar cita cilvēka pašapziņu, bija zināms agrāk. Jau XIX gs. vācu romantisma periodā tika pamatīgi izstrādāta izpratnes teorija. Tajā kardināla loma bija tēzei, ka izpratne rodas saskarsmes procesā un izpratne nav iespējama bez saskarsmes ar “citu”. Cilvēciskā būtība atklājas tikai cilvēku savstarpējā saskarsmē un cilvēku savstarpējā vienotībā, kura balstās uz reālajām atšķirībām starp “mani” un “citiem”.

M.Bahtins akcentēja izpratnes un saskarsmes dialoģiskuma sakarības ar kultūru. Tamlīdzīgas pieejas rezultātā ievērojami paplašinājās dialoga metodoloģiskās perspektīvas. Indivīda dialoģisko mentalitāti ekstrapolējot uz visas kultūras dialoģisko mentalitāti, pavērās jaunas iespējas vēl pamatīgāk iedziļināties tajā fenomenā (proti, kultūrā), par kuru mūsdienu cilvēkam pašlaik ir visdzīvākā interese, jo tā vien liekas, ka planētas iedzīvotāju vienai daļai

kultūra ir kļuvusi par „pēdējo glābiņu” uz cilvēces bojāejas fatālo prognožu fona.

Dialoga filosofija kā patstāvīgs zinātniskais virziens radās Rietumeiropā XX gs. sākumā. Dialoga filosofiju var uzskatīt par saskarsmes problemātikas filosofiskās izpratnes jaunu variantu, kas tika izstrādāts atbilstoši sava laikmeta intelektuālajām prasībām un sabiedriskās apziņas noskaņojumam.

Filosofijas vēsturnieki uzskata, ka saskarsmes problemātika vispār ieņem centrālo vietu XX gs. eiropeiskajā filosofjā. Eksistenciālistisko un reliģisko domātāju darbībā cilvēka garīgā substance galvenokārt tiek analizēta saskarsmes problemātikas kontekstā.

Zinātnes vēsturnieki ir secinājuši, ka saskarsmes problemātikai cilvēce pievērsās samērā vēlu. Tā dēvētajā pirmsfilosofiskajā laikmetā, kad dominēja mitoloģiskie priekšstati, cilvēku savstarpējās saskarsmes problēma nepastāvēja. Galvenās intereses koncentrējās ap cilvēka saskarsmi ar dabu, dieviem, gariem u.tml.

Atsevišķa cilvēka identitāte vēl nebija refleksīvi fiksēta. Cilvēka indivīds saplūda ar kolektīvu. Tā, piemēram, Homērs (ap 9-8 gs.p.m.ē.) atspoguļo tēlu darbību, bet nevis tēlu savstarpējās attiecības un refleksijas par cilvēku savstarpējām attiecībām vispār.

Priekšstats par “citu” kā par analoģiski patstāvīgu fenomenu, salīdzinot ar “mani” un “manu kolektīvu”, radās, nākas atkārtot, samērā vēlu cilvēciskās apziņas attīstībā. Piemēram, pasaules literatūras vēsture liecina, ka pirmo priekšstatu rašanās virzījās paralēli ar drāmas izaugsmi, jo drāmās lielā mērā atspoguļojas cilvēku savstarpējās attiecības. Kā zināms, drāmas žanrs radās antīkajā literatūrā, kad dramaturgi pievērsās personību saskarsmes atspoguļojumam.

Jauns etaps saskarsmes problemātikā sākās reizē ar kristiānismu, kura ģenēzes process vispār ir vienots ar cilvēka individuālās pašapziņas rašanos un nostiprināšanos. Pie tam progress individuālās pašapziņas izaugsmē tika saistīts ar zināmas komunikācijas nepieciešamību. Populārs šajā ziņā ir kristiānisma princips -mīli savu tuvāko kā pats sevi.

Jaunā pakāpē cilvēku savstarpējās attiecības tika interpretētas Atdzimšanas laikmetā, kad, piemēram, V.Šekspīra (1564-1616) daiļradē priekšplānā ir cilvēku saskarsmes morāli psiholoģiskā sfēra mākslinieciski sakāpinātā formā.

XIX gs., kuru mēdz dēvēt par reālisma uzplaukuma laikmetu, uz cilvēku saskarsmes problemātiku lūkojās racionāli analītiski, lielā mērā respektējot saskarsmes sociāli ekonomisko un sociāli šķirisko determinētību. Kā zināms, XIX gs. bija sociālās noslāņošanās un jaunu sociālo šķiru rašanās laikmets. Cilvēku saskarsmi sāka ietekmēt jauns aspekts - saskarsmes dalībnieku šķiriskā piederība.

XX gs.sākumā eiropeiskajā zinātniskajā un mākslinieciskajā domā bija populārs viedoklis par Rietumu kultūras krīzi. Pesimistisko noskaņojumu izraisīja I Pasaules kara traģika, kad bojā gāja miljoniem cilvēku, dzīvi palikušajiem bija izpostīta visa viņu dzīve un vesela paaudze bija spiesta sevi uzskatīt par „zudušo paaudzi”.

Viens no vispārējā pesimistiskā noskaņojuma ieganstiem bija arī masu kultūras straujā izplatība, kura radikāli izmainīja visdažādāko vērtību sistēmas, radīja priekšstatu par „augstās” kultūras apdraudētību un bojāeju, sekmēja cilvēku savstarpējo atsvešinātību - ieraušanos sevī un pasvītroti atturīgu izturēšanos pret apkārtējo sabiedrību.

XX gs. sākumā strauji nostiprinājās individuālisma noslieksmes - pašizolācija, marginalizācija, pašaizsardzība. Pret vientulību un atsvešinātību sāka izturēties kā pret sinonīmiem un sabiedriskās apziņas deformētājiem, jo deformējās cilvēku savstarpējā saskarsme, zaudējot savu tikumisko saturu.

Rietumeiropas filosofi, rakstnieki, zinātnieki sāka izteikties par noteikta atsvešinātības kompleksa klātbūtni sabiedrības garīgajā pasaulē. Franču rakstnieks un filosofs Žans Pols Sartrs (1905-1980) „citus” cilvēkus salīdzināja ar elli. Šķiet, no Ž.P.Sartra literārā mantojuma šo sentenci citē visbiežāk.

Atsvešinātības morālā problemātika savukārt stimulēja jaunu filosofisko virzienu un pirmām kārtām eksistenciālisma rašanos. Eksistenciālismā viena no centrālajām tēmām bija humānistiskās kultūras krīze.

XX gs. sākumā filosofiskajā domā radās tēzes arī par cilvēku saskarsmes krīzi un nekomunikabilitāti kā par cilvēku atsvešinātības galējo formu. Īpaši assi par to izteicās eksistenciālisma filosofiskā virziena pārstāvji. Piemēram, viens no viņiem -vācu filosofs Karls Jasperss (1883-1969) - izstrādāja eksistenciālās komunikācijas koncepciju.

KJasperss uz kultūras vēsturi lūkojās no kumunikācijas viedokļa, - no tā, cik pilnvērtīga bija cilvēka saskarsme ar citiem cilvēkiem un Dievu. Analizējot cilvēces kultūrvēsturisko mantojumu, viņš tajā universalizē kultūru savstarpējos sakarus. Kultūru saskarsme pakāpeniski ar vien vairāk un vairāk apvieno visu cilvēci un sekmē planetārās kopienas rašanos, kas faktiski filosofa pārliecībā ir vēstures mērķis.

K.Jasperss rakstīja, ka cilvēks atšķirībā no dzīvnieka vienmēr atrodas komunikācijā ar citiem sev līdzīgiem radījumiem, jo viņiem ir kopēji dzīves darbības mērķi un viņus vieno attieksme pret patiesību un Dievu.

Cilvēks vēsturiski ir pilnveidojies tik lielā mērā, cik lielā mērā ir pilnveidojusies cilvēku savstarpējā saskarsme un indivīda brīvības pakāpe, kas arī ietilpst KJaspersa eksistenciālās komunikācijas koncepcijā. Cilvēka eksistences vēsturiskā apziņa ir individuāli patstāvīga, un cilvēks sevi iepazīst saskarsmē ar citiem tādiem pašiem individuāli patstāvīgiem cilvēkiem.

Vācu zinātnieka koncepcijā būtiska loma ir tēzei par komunikācijas reliģisko sākotni. Cilvēka esamībā realizējas komunikācija ar Dievu, un tādējādi indivīdam tiek dota ticība, kura elementāri ir nepieciešama sociokulturālajā saskarsmē, jo bez ticības nav patiesība. KJaspersa koncepcijā ticība, bet nevis objektīvās zināšanas, ir pamatnosacījums jebkurai patiesībai.

Analizējot cilvēces kultūru vēsturi, KJasperss izvēlas terminu „filosofiskā ticība”. Ar to viņš apzīmē cilvēka spēju sevi uztvert kā dievišķās esamības sastāvdaļu, tādējādi vispasaules vēsturē visiem cilvēkiem tiek dota iespēja apvienoties bezgalīgā komunikācijā.

K.Jasperss cilvēces kultūru vēsturē saskata vairākus „bezgalīgās komunikācijas” etapus, kuri atšķiras cilvēku saskarsmes formu ziņā.

Pirmajā, pirmsvēsturiskajā, etapā valdīja bioloģiskie kontakti, un vēl nebija nekādas vēsturiskās tradīcijas. Filosofs paskaidro, ka vēsture un tātad faktiski arī cilvēku komunikācija sākas tad, kad rodas tradīcijas - savas izcelsmes un notikumu norises apziņa.

Otrais etaps KJaspersa hronoloģijā sākas ar senatnes lielo kultūru laikmetu IV g.t. p.m.ē. Eifratas, Tigras, Nilas, Indas upes un Egejas jūras baseinā. Tolaik radās „filosofiskā ticība”.

Vācu filosofa kultūrvēturiskajā retrospekcijā no viņa eksistenciālās komunikācijas viedokļa ļoti nozīmīgs ir trešais etaps - 800.-200.g.p.m.ē. Tolaik radās tas cilvēku komunikācijas tips, kas pastāv joprojām.

Ceturto, visjaunāko, etapu KJasperss sauca par zinātniski tehniskās attīstības ēru. Zinātni un tehniku viņš uzskatīja par tādiem fenomeniem, kuri veicina starpkulturālo kumunikāciju un nostiprina cilvēces planetāro vienotību. Ņemot vērā kodolkara draudus, starpnacionālos konfliktus un citas planetārās problēmas, KJasperss lielvalstis aicināja uzsākt dialogu, jo tikai savstarpējās sarunās viņš saskatīja vienīgo alternatīvu cilvēces pašiznīcināšanās procesa novēršanai.

K.Jaspersa koncepcija par eksistenciālo komunikāciju piedzīvoja zināmu virzību no komunikācijas starp diviem cilvēkiem līdz globālai vispārcilvēciskajai komunikācijai kā pasaules vēsturiskajam uzdevumam. Dažādu kultūru, reliģiju, tautu dialogs KJaspersa pārliecībā ir mūsdienu cilvēces vitāla nepieciešamība.

Filosofijā sastopams arī pretējs viedoklis par dialoga lomu krīzes un katastrofas izjūtu pārvarēšanā. Mūsdienu pasaulē joprojām saglabājās pesimistiskas izjūtas, jo pastāv divi krīzes un katastrofas avoti: 1) dabas apstākļi (dabas kataklizmas, epidēmijas, dabas resursu izsīkšana, enerģētiskā krīze) un 2) sabiedriskie apstākļi (reliģiskie un etniskie konflikti, civilizāciju sadursme).

Taču, kā domā atsevišķi filosofi, minētie avoti nav galvenie. Galvenais faktors ir antropoloģiskais, jo krīzes un katastrofas izjūtu cēļoņus nākas meklēt pašā cilvēkā, kura kontemplatīvā doma mūsdienās no „es” (Ego, subjekta) problemātikas novirzās uz „citu” un „cita” funkcionālo problemātiku. Tamlīdzīgas vērošanas un apceres rezultātā cilvēks zaudē pats savu garīgo kodolu, vadošo līniju. Pazaudējot „es” un nespējot „es” saskatīt sevī, cilvēks savu „es” sāk meklēt „citā”.

Mūsdienu cilvēks tāpēc vairs nav eiropeiskās klasiskās metafizikas un antropoloģijas subjekts. Pašlaik mūsdienu cilvēka identifikācijā, ņemot vērā jauno antropoloģisko tendenci (interesi par „citu”), svarīgāk ir noskaidrot nevis cilvēka esamības centru (tas ir zaudēts), bet gan to robežu cilvēkā, aiz kuras sākas kaut kas cits.

Tādējādi dialogs ar „citu” mūsdienu cilvēku ir novedis līdz savdabīgai „robežas antropoloģijai”. Kā zināms, uz „robežas” vienmēr ir nedroši, nemierīgi, nekad nevalda harmoniska stabilitāte un pašpārliecinātība.

XX gs. ar cilvēku saskarsmes problemātiku nodarbojās ne tikai filosofija, bet arī dažādas zinātņu disciplīnas. Ar cilvēku komunikācijas jautājumiem nodarbojās psiholoģija, psihiatrija, socioloģija, sociālā psiholoģija, semiotika, lingvistika, masu komunikācijas teorija un citas zinātņu disciplīnas. Visas no tām bija spiestas respektēt individuālisma tendences un ar tām vienotās zinātniski teorētiskās koncepcijas, kuru kontekstā nācās pievērsties dialogam starp cilvēkiem un kultūrām.

Jau XX gs. 20.gados radās filosofiskās koncepcijas, kuru centrālā tēma bija „es” un „cits”. Tā, piemēram, vācu filosofs Martins Haidegers (1889-1976) uzsvēra to, ka cilvēks nekad neeksistē kā izolēts subjekts, kas par citu sev līdzīgu subjektu esamību saņem informāciju no ārējās pasaules.

Priekšstats par citu cilvēku esamību katram cilvēkam ir zināms jau no viņa dzīves pirmajiem mirkļiem, jo ir viens no cilvēka esamības apriorās struktūras pamatmomentiem. Cilvēks vienmēr ir gatavs dialoģiski polemizēt ar sevi un pārējiem cilvēkiem. Taču cilvēkam piemītošā dialoģiskā kompetence izraisa problēmu, kā viņam saglabāt pašam sevi.

Rietumu XX gs. filosofijā radās arī tāds virziens, kurā principiāli svarīgākā konceptuālā vienība kļuva dialoga jēdziens. Šis virziens ir pazīstams ar nosaukumu „dialoga filosofija”, un tā spilgtākie pārstāvji ir ebreju domātāji un rakstnieki Martins Bubers (1878-1965) un Emanuels Levinas (1906-1995). Sastopams viedoklis, ka dialoga filosofija faktiski bija viens no eksistenciālisma filosofjas atzariem.

Dialoga filosofijā komunikācijas teorija aprobežojas ar tā saucamo individuālistisko redukciju, kad par saskarsmes pamatu tiek atzītas tikai „es” un „tu” attiecības. Tāpat konstatējama psiholoģiskā redukcija, jo runa ir tikai par garīgo saskarsmi, bet nevis sociālo, vēsturisko, kulturoloģisko komunikāciju.

Martins Bubers 1922.gadā izdeva grāmatu „Es un Tu”, kas kļuva slavena pasaules filosofiskajās aprindās. Viņa mācību, kurā būtiska loma ir jūdaismam, dēvē par dialoga filosofiju, jo tajā centrālā ideja ir cilvēka esamība kā dialogs starp Dievu un cilvēku, cilvēku un apkārtējo pasauli.

M.Bubers savā koncepcijā atzīst, ka visa sākumā ir attiecības, proti, cilvēka attiecības ar to, kas atrodas viņa priekšā (piemēram, cits cilvēks, dabas parādība, garīga izpausme u.c.). Turklāt cilvēka attiecības ar to, kas ir viņa priekšā, veidojas divējādi, jo cilvēks ar šo attiecību palīdzību var ietekmēt pasaules esamību, kā arī var ietekmēt sevis paša esamību.

Filosofs pesimistiski analizēja cilvēka un apkārtējās pasaules saskarsmi. Cilvēks jūtas vientuļi un atsvešināti, jo viņš ir tikai viens no bezgalīgi daudzajiem sev līdzīgajiem indivīdiem. Cilvēks savā dzīvē vienmēr spiests pakļauties kādai nepieciešamībai un tāpēc nekad nejūtas pilnīgi brīvs.

Taču cilvēks nevar pastāvēt bez saskarsmes ar citiem cilvēkiem un apkārtējo pasauli. Ja šī saskarsme apsīkst, tad iestājās stagnācija, kas cilvēku var novest līdz bojāejai.

E.Levinasa dialoga filosofijai veltītās slavenākās grāmatas sauc „Laiks un Cits” (1947) un „Cita cilvēka humānisms” (1972). Grāmatu saturs veidots no lekcijām, kuras lasītas dažādās auditorijās. Autors neslēpj, ka filosofijai kā suverēnam darbības veidam, neskatoties uz šo suverinitāti, tomēr vienmēr nepieciešams klausītājs, lasītājs, proti, „cits” cilvēks.

Pirmajā minētajā grāmatā autors pievēršas laika un vientulības sakarībām, ņemot vērā „citu” cilvēku lomu šajās sakarībās. Piemēram, vientulība nav izolācija no apkārtējās pasaules un „citiem”. Vientulība jau ir ietvērta cilvēka esamībā, jo cilvēka esamība nav iedomājama bez vientulības. Tāpēc „citi” cilvēki nevar ietekmēt kāda indivīda vientulību.

Vientulību izraisa cilvēka individuālā unikalitāte pati par sevi. Cilvēks ir vientuļš tāpēc, ka viņš kā tāds ir tikai viens. Unikalitātes stimulētā vientulība cilvēku dara lepnu un brīvu. E.Levinas piemērā atsaucas uz angļu romantisma literatūru (konkrēti - Dž.N.G.Baironu (1766-1824)), kuras pārstāvji labi izprata šo psiholoģisko kompleksu un atveidoja lepnus, aristokrātiskus, ģeniālus vientuļniekus.

Otrajā minētajā grāmatā filosofs „citus” skata tādos aspektos kā seja, kailums, nabadzība. Arī E.Levinasam tāpat kā M.Būberam „cits” ir bībeliskas refleksijas rezultāts. „Citi” ir tie cilvēki, kurus žēlojam un par kuriem gribam atbildēt. Vecajā Derībā mīlestība neizpaužas pret tādu cilvēku, kāds tu esi pats, bet pret ienācēju, ieklīdušo. Humānisms izpaužas tajā ziņā, kā mēs izturamies pret bāreņiem, atraitnēm, ieklīdušajiem.

Par dialoga filosofijas korifeju uzskata Mihailu Bahtinu, kura darbi Rietumos ieguva popularitāti XX gs. beigās pēc to publicēšanas angļu, franču, itāļu, japāņu, vācu un citās valodās (PSRS pēc II Pasaules kara M.Bahtina pirmā grāmata iznāca 1963.g.).

Rietumu zinātnieki pirmām kārtām sāka universāli izmantot M.Bahtina koncepcijā aktuālo dialoga terminu un dialoģiskuma principu vispār, attiecinot to uz visdažādākā materiāla analīzi - literatūras, mākslas, lingvistikas, politoloģijas, kulturoloģijas.

Faktiski galvenokārt M.Bahtina darbu ietekmē XX gs. beigās Rietumos dialoģiskuma konstatācija visdažādākā rakstura materiālā kļuva par intelektuālo tendenci, bet dialoga termins kļuva par modernu leksisko elementu un kā epidēmija pārņēma sabiedriskā diskursa visdažādākās jomas, veidojot savu karjeru gan zinātnē, gan publicistikā, gan ikdienas politiskajā vārdu krājumā.

XX gadsimtā zinātnē notika lielas pārmaiņas. Tas uzskatāmi konstatējams, ja humanitāro zinātņu attīstību pagājušajā gadsimtā salīdzina ar iepriekšējiem gadsimtiem; teiksim, XIX un XVIII gs.

Pirmkārt, XX gs. zinātnei piemīt dinamiskums un metodoloģisko risinājumu daudzpusība.

Otrkārt, XX gs. zinātne spēja radīt principiāli jaunu pieeju gan cilvēka, gan cilvēka apkārtējās vides izpratnē. Par to liecina zinātniskie panākumi psiholoģijā, semiotikā, kibernētikā, informātikā, lingvistikā, sociālajā un kultūras antropoloģijā, kulturoloģijā, filosofijā. Tātad zinātnēs, no kurām viena daļa vispār radās tikai aizvadītajā gadsimtā.

XX gs. sākumā radās arī literatūras teorija, kura gadsimta nogalē asimilējās ar citām zinātņu disciplīnām un kurai bija milzīga loma mūsdienu kulturoloģijas, īpaši kultūras teorijas, ideju ģenēzē un tajā skaitā arī interkulturālās komunikācijas teorijas izstrādē.

Nākas atgādināt, ka XX gs. literatūras teorijas rašanās un evolūcijas vēsturē tiks ierakstīts arī Latvijas vārds. Latvija ir cieši saistīta ar vitālākajām un perspektīvākajām intelektuālajām strāvām XX gadsimtā: Krievu formālo skolu literatūrzinātnē un tādiem humanitāro zinātņu metodoloģiskajiem virzieniem kā strukturālisms un semiotika. Latvijā uz zinātniskajiem pasākumiem pulcējās pasaulē izcili šo metodoloģisko virzienu teorētiķi.

Tas notika tāpēc, ka Rēzeknē ir dzimis viens no literatūras teorijas pamatlicējiem un lielākajiem literatūrzinātnes reformātoriem Jurijs Tiņanovs (1894-1943). Viņš ar saviem domubiedriem Viktoru Šklovski (1893-1984), Borisu Eihenbaumu (1886-1959), Romanu Jākobsonu (1896-1982) (V.Šklovskis un R.Jākobsons biogrāfiski arī ir saistīti ar Latviju) XX gs. 10.-20.gados Krievijā izveidoja tā saucamo Krievu formālo skolu, kura lika pamatus literatūras teorijai.

Pēc II Pasaules kara Krievu formālās skolas teorētiskais mantojums bija svarīga idejiskā bāze strukturālismā un semiotikā. J.Tiņanova un viņa kolēģu darbus ārzemēs svešvalodās sāka publicēt 50.gados, bet PSRS krievu valodā atkārtoti izdeva no 70.gadiem. Savukārt Rēzeknē no 1982.gada regulāri reizi divos gados notiek zinātniskā konference „Tiņanova lasījumi”, kuros ir piedalījušies daudzi humanitāro zinātņu korifeji. Rīgā iznāca visā pasaulē labi pazīstamie „Tiņanova lasījumu” krājumi.

Krievu formālās skolas pārstāvji pirmo reizi pret literatūru izturējās kā pret teorētisko pētījumu autonomu objektu. Līdz XX gs. sākumam literatūras izpētē neviens zinātnieks īpaši netiecās izstrādāt patstāvīgu terminoloģisko aparātu un analīzes metodiku, bet izmantoja estētikas, vēstures, psiholoģijas, filosofijas, socioloģijas un citu disciplīnu instrumentāriju. Piemēram, XIX gs. pirmajā pusē pazīstamais krievu literatūras kritiķis V.Beļinskis (1811-1848) literatūru vērtēja socioloģiskajā un filosofiskajā prizmā, akcentējot daiļdarbu sociāli morālo un politiski ideoloģisko ietekmi uz sabiedrības apziņu.

Literatūras teorija kā patstāvīga zinātniskā disciplīna līdz XX gs. sākumam nepastāvēja. Lai literatūra varētu kļūt par teorētiskās izpētes objektu, vispirms vajadzēja literatūrā saskatīt tādas universālas iezīmes, kuras varētu pakļaut stingri zinātniskai interpretācijai. Krievu formālā skola par tādu universālu iezīmi hipotētiski pasludināja „literāriskumu”, kurā apvienojas literatūras specifiskākās īpašības un kas literāros tekstus atdala no neliterārajiem tekstiem. Literāriskuma izpētē Krievu formālā skola pievērsās tādiem daiļliteratūras elementiem kā valoda, literārais paņēmiens, kā arī literatūras procesā valdošajai žanriskajai hierahijai un atsevišķu žanru (piemēram, parodijas) lomai literatūras vēsturiskajā evolūcijā.

Krievu formālās skolas radoši teorētisko darbību praktiski pārtrauca PSRS valdības drastiskie pasākumi 30.gadu sākumā, lai garīgo kultūru pilnīgi pakļautu proletariāta diktatūras politiskajai un ideoloģiskajai kontrolei.

Pirms II Pasaules kara Krievu formālās skolas idejiskā kontinuitāte realizējās Prāgas lingvistiskajā pulciņā, kuru idejiski iedvesmoja no PSRS emigrējušais R.Jākobsons un kurš pievērsās lingvistiskajam strukturālismam.

Krievu formālās skolas teorētiskās nostādnes renesansi piedzīvoja pēc II Pasaules kara. Jau 50.gadu otrajā pusē strauji sāka uzplaukt semiotika, kura centās vienotā semiotiskajā modelī integrēt visdažādākās zīmju komunikācijas formas, kā arī balstīties uz strukturālisma un sistemoloģijas metodoloģij u. Semiotikā valdīja uzskats, ka jebkura zīmju kopuma pamatā ir strukturāli sistēmiskas sakarības.

Semiotika kā zinātne par zīmēm un to funkcij ām sabiedrības dzīvē radās j au

XIX gs.beigās, taču tās pētnieciskais objekts bija samērā vienpusīgs. Semiotika pirmajā laikā pievērsās tikai valodisko zīmju komunikācijai. 50.gadu otrajā pusē R.Jākobsons ieteica pievērsties arī citām zīmju sistēmām, un tādējādi par semiotiskās izpētes objektu kļuva kultūras materiāls.

Eiropā 60.gadu sākumā par semiotisko pētījumu centru var uzskatīt tā dēvēto Tartu un Maskavas skolu, kuras pārstāvji ar literatūrzinātnieku Tartu universitātes profesoru Juriju Lotmanu (1922-1993) priekšgalā vēlējās semiotiski analizēt maksimāli pēc iespējas plašāku sabiedrisko parādību klāstu un konstruktīvi izmantoja J.Tiņanova, V.Šklovska un citu krievu formālistu teorētiskās idejas.

J.Lotmans un viņa kolēģi publicēja darbus, kuros semiotiski analizēja valodu, daiļliteratūru, mitoloģiju, folkloru, modi, sociālo etiķeti un citu tematiski raibu materiālu. Patiesībā viņi neslēpa, ka „tematiskais raibums” ir pašmērķīgs, lai demonstrētu kultūras segmentu strukturāli sistēmisko totalitāti un semiotikas visvarenību.

Taču pakāpeniski, ņemot vērā j ebkura analizētā materiāla piederību vienotam semiotiskajam veselumam, viņu darbi izvērtās par kultūras vēstures un kultūras tipoloģijas studijām. Piemēram, J.Lotmans 70.-80.gados sacerēja biezas grāmatas par krievu literatūru. Tajās ir sastopama literatūrzinātniskā terminoloģija un literatūras teorijas konstrukcijas. Tomēr J.Lotmana grāmatās daiļliteratūra faktiski ir analizēta uz visas attiecīgā laikmeta kultūras fona, un autors nepārtraukti formulē oriģinālus teorētiskos secinājumus par kultūras attīstības universālām likumsakarībām. Tādējādi nākas secināt, ka literatūrzinātniski semiotiskās studijas ir pārtapušas par kulturoloģiskajām studijām un literatūras teorija „tīrā” veidā ir izbeigusi funkcionēt, jo transformējās kultūras teorijā.

Minētajos gados tamlīdzīga aina bija konstatējama ne tikai J.Lotmana darbībā. Kulturoloģisko amplitūdu ieguva arī citu Tartu un Maskavas skolas semiotiķu publikācijas. Piemēram, tāds šīs skolas tipisks pārstāvis kā literatūrzinātnieks akadēmiķis Vjačeslavs Ivanovs (dz.1929) sagatavoja plašu grāmatu par kultūras antropoloģiju.

Jurijs Lotmans un pārējie viņa neformāli vadītās skolas pārstāvji acīmredzot lieliski izprata „semiotiskā sistēmiskuma” ierobežotās perspektīvas. Semiotiski sistēmiskā pieeja veicināja samērā izteiktu hermētisku noslēgtību un profesionālu dogmātismu, jo nepieļāva nekādas novirzes zīmju sistēmas funkcionējumā un nekādu dialogu ar „cita” tipa kultūru sistēmām vispār. Piemēram, islama, konfuciānisma kultūrām.

Turklāt, iedziļinoties kultūras pastāvēšanas likumsakarībās, gribot negribot nācās objektīvi konstatēt, ka sistēmiskuma princips ne vienmēr ir piemērojams kultūru attīstības izpētē. Kultūru attīstībā var sastapt arī visdažādākos „lēcienus”, jo ne katru reizi vēsturiskā attīstība ir fiksējama kā diskrētu stadiju secīga maiņa.

Visskaudrāk to izjuta Tartu un Maskavas skolas kolēģi Rietumos - Jūlija Kristeva (dz.1941), Rolans Barts (1915-1980), Žaks Derrida (1930-2004), Klods Levī-Stross(dz.1908), Cvetans Todorovs (dz.1939), Mišels Pols Fuko(1926-1984) un citi, kuri uzturēja ciešus kontaktus ar padomju semiotiķiem un apvienojās jaunā zinātniskajā virzienā poststrukturālismā.

Uz Rietumu zinātni 60.gados ļoti lielu ietekmi atstāja strukturālās psihoanalīzes pamatlicēja Žaka Lakāna (1901-1981) koncepcija par cilvēka personības struktūru. Viņš savus uzskatus popularizēja plaši apmeklētos publiskos psihoanalīzes semināros, un viņa risinājumi bija adresēti visplašākajai auditorij ai.

Ž.Lakāns noliedza iespēju indivīda apziņu traktēt kā sistēmisku veselumu, kas formējās un attīstās saskaņā ar visiem cilvēkiem universiāliem likumiem. Viņš uzskatīja, ka indivīda psihiskās pasaules kodolu veido nevis egocentrisks sistēmiskums, bet gan dialoģiska vēlēšanās pēc saskarsmes ar „citiem”, bez kuriem cilvēks nevar eksistēt. Indivīds sevi projecē uz „citiem” un „citus” projecē uz sevi.

Ž.Lakāns tātad aicināja ne tik daudz lūkoties sevī, bet vērīgāk ieskatīties arī apkārtējos cilvēkos. Rietumos tamlīdzīgs viedoklis visdažādākajos sabiedrības slāņos stimulēja interesi par citiem etnosiem, citām kultūrām, politiski nebrīvām un neaizsargātām tautām.

Interese par „citiem” zināmā mērā kļuva pat par inteliģences modernu „nodarbošanos” sevišķi tajos gadījumos, ja par dialoģiskās darbības objektu kļuva kāda eksotiska cilts Latiņamerikas džungļos vai tika vākti ziedojumi badacietējiem Āfrikā. Politiskā un ekonomiskā patvēruma meklētāji no Āzijas, Tuvējiem Austrumiem, Āfrikas, Latiņamerikas Rietumeiropas valstīs lielpilsētu ielās dienas aizvadīja materiāli bezrūpīgākā bezdarbībā un morālā aizsardzībā, jo kritiski izteikties par „citiem”, proti, migrantiem, 70.-80.gados publiskajā diskursā nebija pieņemts.

Rietumu intelektuālās aprindas vēl turpināja diskutēt un piemērot Ž.Lakāna dialoģiskās idejas, kad humanitāro zinātņu vidē „atklāja” M.Bahtina grāmatas par F.Dostojevska romānu dialoģiskumu, F.Rablē un karnevāliskumu viduslaiku tautas kultūrā. M.Bahtina lietotie termini „dialoģiskums”, „cita valoda”, „polifoniskums”, „karnevalizācija” ātri integrējās Rietumu zinātnes un masu komunikācijas līdzekļu leksikā.

Uz poststrukturālismu, piemēram, lielu ietekmi atstāja M.Bahtina idejas par polifoniskumu un „cita valodu”, kuru gaisotnē franču zinātnieki atvasināja savu slaveno terminu „interteksts” un tā satelītu „intertekstualitāte”- vienu no vissvarīgākajām postrukturālisma kategorijām.

Ar terminu „interteksts” postrukturālismā apzīmē „cita” tekstu (piemēram, citātu, slēptu citātu), kas parasti izjauc teksta iekšējo vienotību un veselumu, palielina teksta faktūras caurskatāmību un atšifrēšanas iespējas. Par postrukturālisma galveno zinātnisko kaislību kļuva „cita” tekstu atklāšana un to funkcionālās slodzes komentēšana.

Sastopams viedoklis, ka Rietumu kultūrā „cita” meklējumi vispār kļuva par savdabīgu intelektuālo virzienu, pievēršoties ne tikai atsevišķu daiļdarbu intertekstualitātei, bet tiecoties pēc saskarsmes ar „citām” kultūrām un civilizācijām vispār. Šajā sakarā piemērā mēdz minēt franču postrukturālistu grupas (tās sastāvā bija arī J.Kristeva un R.Barts) iespaidus pēc brauciena uz Ķīnu 1974.gadā.

Gūto iespaidu varā zinātnieki turpmākajās publikācijās formulēja radikālus secinājumus. Piemēram, J.Kristeva emocionāli dedzīgi grāmatā „Par ķīnietēm”(1974) rakstīja, ka viņa Ķīnā jutusies kā „pērtiķis”, „marsiete” un pilnīgi „cits” cilvēks. Tikšanās ar „citu” kultūru viņā sagrāva priekšstatus par savas kultūras monolītumu un universiālo visvarenību. Viņai vienmēr šķita, ka sava kultūra var palīdzēt orientēties jebkurā dzīves situācijā. Taču tādas īpašības ir arī „citai” kultūrai. J.Kristevas pārliecībā „cita” kultūra aicina kritiskāk izturēties pret savas kultūras sistēmu, eiropeisko kultūrvēsturisko paradigmu ar tajā koncentrēto racionālismu un noslieksmi visās īstenības formās saskatīt loģiskus universālus modeļus. Zinātniece eiropiešiem iesaka vēlreiz atgriezties pie Atdzimšanas pieredzes, kura viduslaikos iesākās ar „citas” - antīkās -pasaules atklāšanu. Ķīna eiropiešiem var būt tas pats, kas kādreiz bija senā Grieķija. J.Kristeva sevī saskata jaunu misiju - būt par starpnieku, translējot informāciju no „citām” kultūrām uz Rietumu pasauli.

Rolans Barts pēc Ķīnas apmeklējuma 1975.gadā publicēja nelielu eseju. Viņa secinājumi neatšķīrās no J.Kristevas viedokļa. Ķīnā piedzīvotais aicina pārdomāt tipiski eiropeisko priekšstatu, ka visa pamatā ir noteikta j ēga un nepieciešams ir tikai zināt tās atšifrēšanas valodu. Ķīnas kultūra liecina, ka minētais eiropeiskais priekšstats ne vienmēr var būt noderīgs. Ķīnas kultūras atšifrēšanas valoda krasi atšķiras no eiropeiskās kultūras atšifrēšanas valodas. R. Barts ir pārliecināts, ka eiropiešiem nākas no j auna palūkoties arī uz tādiem konceptiem kā valoda, personība, zinātne. Iespējams, tie ir tikai ideoloģiski atavismi, telpā un laikā ierobežotas noteiktas civilizācijas atribūti. Tikšanās ar „citu” valodu, personībām, zinātni atklāj savas kultūras līdz šim it kā monolīto vērtību iluzoriskumu.

Rietumos dialoga uzsākšana ar „citiem”, kura teorētiskajās refleksijās galvenokārt figurēja kā noteikta kultūras sistēma, bet nevis kā atsevišķi tās elementi, lielā mērā paātrināja plaša un visaptveroša kulturoloģiskā skatījuma izplatību. „Citus” interpretējot visas kultūras kontekstā, arī savu dzīvi nācās izvērtēt analoģiskā skatījumā. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, dialogs ar „citām” kultūrām nebija iespējams bez attiecīgās teorētiskās kompetences - bez kultūras teorijas attīstības. Rietumu poststrukturālisma ieguldījums kultūras teorijā un mūsdienu kulturoloģijā ir vispārzināms fakts. Kā liekas, retāk tiek ievērota dialoga koncepta metodoloģiski svētīgā loma šajā procesā. Priekšstati par dialogu patiesībā ļoti dziļi ietekmēja kulturoloģiskos priekštatus, un to nākas objektīvi novērtēt.

Jau minējām par kultūras teorijas īpatsvaru J.Lotmana kulturoloģiskajās grāmatās. Viņa darbi tematiski veltīti krievu kultūrai, taču tajos nepārtraukti risinās dialogs ar „citām”, galvenokārt, Rietumu kultūrām, bez kuru pieredzes, piemēram, naivi būtu pievērsties kultūru tipoloģij as problemātikai, par ko dzīvi interesējās Tartu profesors.

Neskatoties uz „dzelzs priekškaru”, literatūras teorijā aizsāktā dialoga metodoloģiskā prakse Rietumos un komunistiskajos Austrumos principiāli neatšķīrās un hronoloģiski vienlaicīgi kardināli izmainīja ne tikai zinātniskās izziņas procesu, bet sabiedrisko apziņu vispār, stimulējot jaunu skatījumu uz cilvēka darbību, uzvedību un saskarsmi, kultūru un dialogu izvirzot par vienu no galvenajiem konceptiem intelektuālajā pasaulē.

Dialoga jēdziens kļuva par starpdisciplināru terminu un konstruktīvi iesaistījās zinātniskās izziņas integrācijas procesā, kas aizsākās XX gs. zinātnē un turpinās mūsdienās.

Ilgus gadsimtus integratīvās funkcijas veica filosofija, kurā integrējās izziņas rezultāti dažādās zinātņu jomās. Līdzīgas funkcijas bija arī teoloģijai, kad tā kopā ar filosofiju veica dažādu zināšanu integratīvu sintēzi.

Integratīvās funkcijas interesanti izjuta Krievu formālās skolas zinātnieki XX gs. sākumā. Viņi secināja, ka literatūra pastāvīgi pievēršas neliterārajai sfērai -avīzēm, dienasgrāmatām, vēstulēm, dokumentiem. Literārais teksts ir saprotams tikai plašākā kontekstā pēc „konfrontācijas” ar neliterāro tekstu, tāpēc arī literatūras teorija nedrīkst aprobežoties tikai ar literāro tekstu.

Arī semiotika visas cilvēciskās esamības sfēras uzlūkoja kā tekstu, bet poststrukturālisti daiļliteratūrā „meklēja” intertekstus. XX gs. beigās integratīvās funkcijas sāka veikt kulturoloģija, sevī aptverot un teorētiski vispārinot visdažādākās zināšanu jomas, izmantojot visdažādākos terminoloģiskos konceptus, metodoloģiskās pieejas un tajā skaitā pieredzi dialoga interpretācijā.

3.NODAĻA. Komunikācijās etniskie un kulturoloģiskie aspekti

3.1. Komunikācijās būtība

Rietumos jēdzienu „komunikācija” zinātniskajā literatūrā un publiskajos diskursos sāka lietot XX gs.sākumā, kad ar to vispārīgā formā apzīmēja sakarus starp jebkura veida objektiem. PSRS un citās sociālisma zemēs pret komunikācijas jēdzienu vienmēr izturējās ar zināmu piesardzību, pasludinot to par buržuāziski ideālistiskās filosofijas kategoriju. Tā komunikāciju apsaukāja padomju vārdnīcās pat vēl XX gs.80.gados neilgi pirms radikālajiem vēsturiskajiem notikumiem Austrumeiropā.

Mūsdienu latviešu svešvārdu vārdnīcā (1999.g.izdevumā Dr. J.Baldunčika (dz.1950) redakcijā) sastopams zināms jēdzieniskais komplekss, kas nosacīti koncentrējas ap vārdu „komunikācija”. Svešvārdu vārdnīcā šajā kompleksā ietilpst 9 šķirkļi.

1.Latīņu izcelsmes jēdzienam „komunikācija” (communicatio) ir četras nozīmes.

1.1. „Komunikācija” daudzskaitlī nozīmē sakarus, sakaru sistēmu, dažādu vadu (elektriskās strāvas, ūdens, gāzes, naftas, kanalizācijas) sistēmu, kā arī satiksmes ceļus. Piemēram, izteikumā „Rīgas pilsētas komunikācijas” runa ir par to, kas atrodas namu pagrabos un zem ielu asfalta seguma - elektrības un telefona kabeļiem, gāzes vadiem un ūdensvadiem, kanalizācijas caurulēm un akām. Savukārt krievu kultūrā komunikācijas jēdziena skaidrojumos mēdz citēt Nikolaja Gogoļa (1809-1852) novērojumu, ka Ņevas prospekts ir Pēterburgas vispārējā komunikācija.

1.2. Militārā nozīmē daudzskaitlī par „komunikāciju” var dēvēt satiksmes ceļus starp karaspēka dislokācijas vietu un aizmugures bāzēm.

1.3. Ar jēdzienu „komunikācija” var raksturot sazināšanos, informācijas pārraidi. Piemēram, mēdz teikt, ka neatkarīgajā Latvijā vienmēr ir bijusi slikta valdības un sabiedrības komunikācija.

1.4. Ar jēdzienu „komunikācija” (vienskaitlī) var raksturot saskarsmi, saziņu, domu, priekšstatu, jūtu apmaiņu starp cilvēkiem.

2.No latīņu valodas cēlies svešvārds „komunikabls” (communicabilis) - tāds, kuram piemīt spēja ātri nodibināt sakarus un kontaktēties ar citiem.

3.Svešvārds „komunikabilitāte” savukārt ir cēlies no franču vārda communicabilite, apzīmējot cilvēka psiholoģisko spēju ātri veidot kontaktus ar citiem cilvēkiem un vienmēr būt atvērtam, sastopoties attiecībā pret sevi ar citu cilvēku analoģisku velmi. Piemēram, mūsdienu Latvijā sludinājumos darba devējs no amata kandidāta ne reti prasa „komunikabilitāti”. Mēdz uzskatīt, ka sabiedrisko attiecību speciālistam komunikabilitāte ir pati par sevi nepieciešama īpašība un lieki atgādināt par tās vēlamību.

4. No franču valodas cēlies arī jēdziens „komunikatīvs” (communicatif). Ar šo jēdzienu apzīmē saistību ar komunikāciju un tādu izpausmi, kura raksturo komunikāciju kā sazināšanos, informācijas pārraidi. Piemēram, sabiedrisko attiecību speciālists nepārtraukti ir saistīts ar komunikatīvo procesu, jo viņa uzdevums ir komunikācijas veidošana starp savu iestādi un pārējo sabiedrību.

5. Ar latīņu izcelsmes jēdzienu „komunikants” (communicantis) mūsdienās arvien plašāk moderni apzīmē to, kurš piedalās komunikācijā.

6. Savukārt ar latīņu izcelsmes jēdzienu „komunikators” (communicator) mūsdienās tādā pašā garā apzīmē to, kurš sniedz informāciju un informācijas izplatītāju vispār.

7. Mūsdienu Latvijā lingvistiskās visatļautības apstākļos īpaši žurnālistu aprindās populārs ir no angļu valodas pārņemtais svešvārds „komunikēties”(communicate) - apmainīties ar informāciju, sarunāties, dalīties pārdomām u.tml.

8. Minētajā kompleksā ietilpst arī svešvārds „komunikāts” (lat.communicatum). Kā paskaidro vārdnīcas sastādītāji, tas pašlaik tiek atzīts par novecojušu vārdu un ar to apzīmē vienas iestādes rakstisku ziņojumu citai iestādei.

9. No franču valodas ir atvasināts jēdziens „komunikē” (communique), kā starptautiskajās attiecībās tradicionāli dēvē oficiālu paziņojumu par visdažādākā satura (militārā, ekonomiskā, politiskā, diplomātiskā u.c.) starpvalstu komunikācijas rezultātiem.

Rietumos XX gs. pirmajā pusē radās jauna zinātniskā disciplīna -komunikācijas teorija. Tās uzdevums ir noskaidrot visus ceļus, pa kuriem visdažādākā satura informācija izplatās starp indivīdiem, grupām, paaudzēm, tautām, nācijām.

Visvienkāršākais un vēsturiski pirmais komunikācijas modelis sastāv no sekojošiem komponentiem: 1) informācijas avota, 2) paziņojuma, 3) informācijas pārraides kanāla, 4) informācijas saņēmēja.

Komunikācija ir atkarīga no katra komponenta īpašībām. Komunikāciju, piemēram, ietekmē informācijas avota sociāli politiskais statuss, morālā autoritāte, profesionālā kompetence. Piemēram, padomju ļaudis uzticējās presē atspoguļotajiem faktiem par kāda cilvēka biogrāfiju un darbu. Visi zināja, ka vainīgos bargi sodīs par sabiedrības locekļa apmelošanu un nomelnošanu, tāpēc žurnālisti rūpīgi pārbaudīja katru faktu un pārdomāja katru izteikumu. Mūsdienās uzticība presei ir ievērojami mazinājusies, jo žurnālisti var izplatīt tendenciozi sagrozītu un pilnīgi aplamu informācij u, kā tas visbiežāk notiek pirmsvēlēšanu periodā.

Komunikācijā paziņojuma saturs nav neintrāls, jo svarīgs ir cilvēks, kurš sniedz paziņojumu. Atkarībā no paziņojuma autora prestiža var dažādi interpretēt un komentēt paziņojuma saturu. Piemēram, dažāda būs attieksme pret informāciju, kuru sniedza pats firmas īpašnieks jeb viņa darbinieks sabiedriskajās attiecībās.

Komunikācijā svarīgs ir arī saziņas līdzeklis jeb kanāls. Psiholoģiski emocionāla efektivitāte var būt intīmajai komunikācijai, kad saziņa notiek vaigu vaigā jeb „zem četrām acīm”, kā saka latvieši.

Oficiālākā un lietišķākā atmosfērā saziņa notiek, ja izmanto tehniskos līdzekļus - telefonu, E-pastu, faksimilsakaru sistēmas aparātu, telegrāfu.

Komunikācijā noteikta funkcionālā slodze ir informācijas saņēmējam. Var būt svarīgi, vai informācijas saņēmējs ir pasīvs jeb aktīvs. Piemēram, informācijas saņēmēju aktivitātes diferenciācijai lielu uzmanību pievērš TV, organizējot pārraides dažāda vecuma un interešu auditorij ām.

Iepriekš minētais visvienkāršākais komunikācijas modelis mūsdienās teorētiski tiek papildināts ar diviem jauniem komponentiem: 1) komunikācijā iesaistīto fenomenu savstarpējo attiecību psiholoģisko kontekstu un 2) sociālo vidi. Komunikācijas teorijas speciālisti uzskata, ka komunikācijā nākas respektēt to kontekstu, kas apvij attiecīgās informācijas apmaiņas dalībniekus. Piemēram, viens konteksts var pastāvēt attiecībās starp politiķiem, cits konteksts var pastāvēt attiecībās starp laulāto pāri, pavisam cits konteksts būs attiecībās starp ideoloģiskajiem oponentiem, dažādu reliģisko ticību apoloģētiem, ienaidniekiem utt. u.tml. Savukārt sociālajai videi komunikācijā ir dialektiska iedaba: no vienas puses komunikācija ietekmē sociālo vidi, bet no otras puses sociālā vide ietekmē komunikāciju.

Pieaugot zinātniski tehniskajām iespējām informācijas apstrādē un pārraidīšanā, kā arī cilvēku darbībā, uzvedībā un saskarsmē palielinoties informācijas lomai, komunikācija strauji diferencējas dažādos specifiskos modeļos. Ne reti nākas sastapties ar filosofisku prātojumu, ka pašlaik mēs vispār dzīvojam informācijas laikmetā, kas seko pēc industrializācijas laikmeta no XIX gs. sākuma līdz XX gs. vidum.

Informācijas laikmeta vispārējie nosacījumi (piemēram, akūta nepieciešamība katram elementāri apgūt informātikas ābeci, iemācīties strādāt ar datoru un vismaz divām trijām tā programmām) un tehnoloģiskās innovācijas (piemēram, mobilo telefonu sakaru nepārtrauktā modernizācija) nosaka indivīda socializācijas un inkulturācijas jaunus apstākļus.

Ja iepriekšējos laikmetos cilvēku sociokulturālajā orientācijā liela nozīme bija perfekti pārbaudītām un dzīves praksē norūdītām tradīcijām un ģimenē no vecākiem un vecvecākiem saņemtajai didaktiskajai informācijai, tad tagad galvenais informatīvais avots ir vienaudži uz ielas, skolā, universitātē, ofisā. Respektīvi, nevis pagātnes mantojums, bet gan šodienas ikdienišķi reālās norises faktiski bez jebkāda kulturoloģiskā, sociālā, morāli ētiskā, estētiskā izvērtējuma un aprobācijas, jo ikdienas dinamikā analītiskai refleksijai un retrospekcijai vispār nav vietas.

Tā, piemēram, XX gs. beigās uz Latvijas sabiedrības vienu daļu emocionāli un intelektuāli satraucošu iespaidu atstāja gados jaunā premjerministra vaļsirdīgā atzīšanās, ka viņa valdībai neatliekot laika konsultācijām ar speciālistiem pirms valstiski svarīgu lēmumu pieņemšanas. Valdība savā darbībā balstoties uz nacionālo entuziasmu, kas tātad latviešu valstī aizstāj zināšanas un profesionālo kompetenci.

Saskaņā ar mūsdienu komunikācijas teoriju pastāv vairāki komunikācijas veidi: vizuālā komunikācija, verbālā komunikācija, mitoloģiskā komunikācija, performances komunikācija, mākslinieciskā komunikācija, sabiedrisko attiecību komunikācija, stratēģiskā komunikācija, globālā komunikācija, mārketinga komunikācija u.c.

Piemēram, sabiedrisko attiecību komunikācijas modeļa centrā ir cilvēku attiecības un tas, kā traktē un kādu jēgu komunikācijai piešķir indivīds, sabiedriskā doma un ko vispār uzskata par „sabiedriskajām attiecībām” jeb, kā vēl saka latviešu valodā, „publiskajām attiecībām” (no angļu public relations; PR).

Pašlaik zinātniskaj ās aprindās strauji nostiprinās viedoklis, ka sabiedriskās attiecības ir sava veida zinātne par sabiedriskās domas vadīšanu. Ieskati dalās par to, vai drīkstam sabiedriskās attiecības uzskatīt par sociālo zinātni jeb humanitāro zinātni un cik lielā mērā tajās vispār sintezējas zinātne un māksla manipulēt ar cilvēku apziņu laikmetā, kad politika ir kļuvusi par mūsdienu civilizācijas neirozi. Ne velti ir populāra skeptiķu ironija, ka sabiedriskās attiecības ir tikai mūsdienu virtuālās politikas elements un ar zinātni zinātnes klasiskajā izpratnē PR ir maz kopēja.

Viedokļu atšķirība uzskatāmi atspoguļojas arī no Rietumiem pārņemtā PR nosaukuma izvēlē tajās Austrumeiropas zemēs, kurās PR varēja attīstīties tikai pēc sociālisma sistēmas sabrukuma XX gs. beigās. Kā zināms, Latvijā nostiprinājies nosaukums „sabiedriskās attiecības”. Krievija izvēlējusies terminu „sakari ar sabiedrību”, Bulgārija - „sabiedriskā komunikācija”, Baltkrievija - „sabiedriskie sakari”.

Sabiedriskajās attiecībās komunikācija ir divvirziena process, kurā komunikācijā iesaistītā katra puse darbojas savā vidē, tāpēc sabiedrisko attiecību problemātikā aktuāla ir sociālās vides analīze un vērtējums. Uzskata, ka sabiedrisko attiecību komunikācijai ir trīs mērķi: 1) informēt, 2) instruēt, 3) pārliecināt.

Atsevišķu sfēru cilvēciskajā saskarsmē veido neverbālā komunikācija. Tajā ietilpst kinētiskie momenti cilvēku uzvedībā komunikācijas laikā. Tātad tas, kādi žesti un ķermeņa pozas tiek lietotas, kā cilvēki sēž vai stāv, kā cilvēki ir izvietojušies, kā apmainās ar acu skatieniem.

Neverbālās komunikācijas saturā ietilpst kinēzika (mācība par ķermeņa kustībām un žestiem), paralingvistika (mācība par balss tembru un toni), okulesika (mācība par „acu valodu”), gaptika (mācība par pieskārieniem komunikācijas laikā), proksēmika (mācība par komunikatīvo telpu).

Komunikācij as teorij ā pašlaik sastopamas dažādas koncepcijas un relatīvi patstāvīgi novirzieni, par kādu, piemēram, ir kļuvusi sociālās komunikācijas teorija.

Mūsdienās, definējot komunikācijas būtību, vienmēr izsakās par saskarsmi, kuras rezultātā notiek domu, ideju, ziņu apmaiņa, kā arī attiecīgā satura pārraide no vienas apziņas (kolektīvās, individuālās) uz citu apziņu ar empīriski materiālā veidā fiksētu zīmju un sakaru līdzekļu palīdzību. Turklāt definīcijās vienmēr akcentē komunikācij as sociālo iedabu, j o komunikācij a visās tās izpausmēs (piemēram, literatūrā, mākslā, sadzīvē, ekonomiskajā darbībā utt.) ir sociāls process, atspoguļoj ot sabiedrības struktūru un realizēj ot sakarus starp šīs struktūras elementiem.

Par sociālās komunikācijas aktu var uzskatīt draudzīgu sarunu, zinātnisku disputu, lekciju, telefona sarunu, telepārraidi, interneta materiālu, interkulturālo komunikāciju.

Sociālās komunikācijas teorija apskata t.s. sociāli kulturoloģiskos institūtus un tos iedala a) garīgi radošajos (izglītība, literatūra, māksla, reliģija, filosofija, zinātne) un b) apkalpojošajos institūtos (arhīvi, bibliotēkas, muzeji, tipogrāfijas, izdevniecības). Katram sociāli kulturoloģiskajam institūtam ir noteiktas funkcij as komunikācij as procesā.

Komunikatīvie kanāli, kurus izmanto komunikācijā, iedalās 1)abīgajos (piemēram, atmiņa) un 2) mākslīgajos (piemēram, rakstība, piktogrāfija).

Kā redzejām iepriekš, komunikācijai lielu uzmanību velta visjaunāko laiku filosofija. Tajā tiek uzskatīts, ka komunikācija ir viens no svarīgākajiem cilvēciskās esamības faktoriem, nosakot gan gnozeoloģiskos, gan ontoloģiskos aspektus cilvēku darbībā, uzvedībā un saskarsmē. Cilvēks ir sociāla būtne un nevar eksistēt bez saskarsmes ar citiem cilvēkiem. Dialoģiskums ir cilvēka organiska sastāvdaļa.

Filosofijā cilvēka dialoģisko īpašību analīzē indivīda „es” problemātikai līdzās stabilu vietu ieņem „cits” indivīds. Tas konstatējams tādos filosofiskajos virzienos kā eksistenciālisms, personālisms, dialoga filosofija. Šajos virzienos komunikācija tiek interpretēta kā dialoģisks process, jo saskarsmē ar citiem indivīdiem veidojas un nostiprinās cilvēka „es” identitāte un atziņas par savas esamības eksistenciālo būtību.

Komunikācijas teorētiskajai problemātikai lielu vērību velta arī sociālā psiholoģija un socioloģija, aplūkojot saskarsmes formas, motīvus, likumsakarības. Pārņemot sociālo pieredzi, saskarsmes procesā realizējas indivīda socializācija, kā arī formējas vēsturiski konkrēti personību tipi un cilvēciskās individualitātes daudzveidība.

Saskarsme lielā mērā notiek ar garīgo formu starpniecību un rezultātiem -idejām, vērtībām, normām, zināšanām, jūtām, noskaņojumu, pārdomām. Taču saskarsmes procesā var organiski iekļauties arī cilvēka materiālā darba rezultāti un ražošanas līdzekļi. Kā zināms, seno baltu cilšu un senās Romas impērijas pārstāvju saskarsmē iekļāvās dzintars, izstrādājumi no bronzas.

Ņemot vērā kultūras attīstības realitātes, XX gs. komunikācijas teorijā nostiprinājās relatīvi patstāvīgs izpētes virziens - masu komunikācija (no angļu val. mass communication).

Par masu komunikāciju pieņemts dēvēt informācijas sistemātisku pārraidi skaitliski lielai auditorijai, lai izplatītu un nostiprinātu noteiktas garīgās vērtības un ietekmētu ļaužu masu orientāciju ideoloģiskajā, politiskajā, ekonomiskaj ā, organizatoriskaj ā j omā.

Masu komunikācija vēlamās informācijas izplatīšanā izmanto presi, radio, TV, kino, internetu un citus līdzekļus, kurus ar laiku sāka dēvēt par „masu komunikācijas līdzekļiem” jeb medijiem (lat. media).

XX gs. 20.gados masu komunikācija lielā mērā izvērtās, pateicoties tādu tehnisko iekārtu radīšanai, kas strauji pavērā ceļu liela apjoma vārdiskās, vizuālās, muzikālās informācijas masveida tiražēšanai.

Masu komunikācijā funkcionāla slodze ir propagandas un aģitācijas paņēmieniem, baumām, sabiedrisko attiecību paņēmienu un līdzekļu sfērai, reklāmai, politisko vēlēšanu kampaņām kā relatīvi patstāvīgiem komunikatīvajiem kompleksiem, jo mūsdienās politiķi, valstu un valdību vadītāji reizē ir arī mediju varoņi, par kuru imidžu (latviešu lingvistu nesen akceptēts svešvārds - aizguvums no angļu. image) rūpējas profesionālu „imidžmeikeru” komanda, personību un ideju konkurenci aizstājot ar polittehnologu kreatīvo cinismu un korporatīvo solidaritāti.

Masu komunikācijas līdzekļu rašanos, saprotams, stimulēja noteikti cēloņi. Pirmais un galvenais cēlonis ir tas, ka XIX gs. beigās uz mūsu planētas radās cilvēces sociālajā diferenciācijā agrāk neredzēts fenomens - masu kultūra.

Masu kultūras funkcionālās un formālās iezīmes cilvēces vēsturē vienmēr varēja konstatēt. Sen ir zināms, ka masu kultūras īpašības ir tā dēvētajai tautas kultūrai.

Tomēr masu kultūra kā specifiska kultūras parādība izvērtās tikai nesen, un tās rašanos tradicionāli izskaidro ar industralizācijas, urbanizācijas, vispārējās izglītotības, nāciju attīstību, totālās modernizācijas diktēto pāreju no industriāli tehnoloģisko uz informatīvi tehnoloģisko sociāli ekonomisko formāciju.

Masu kultūras ģenēzē katrā ziņā nākas respektēt arī kardinālās izmaiņas planētas iedzīvotāju skaita pieaugumā. Sastopams viedoklis, ka masu kultūras rašanos galvenokārt veicināja demogrāfiskais faktors („demogrāfiskais sprādziens”).

1825.gadā uz planētas dzīvoja 1 miljards cilvēku. Tāds planētas iedzīvotāju skaits tika sasniegts tūkstošiem gadu ilgā laikā. 1925.gadā uz planētas dzīvoja jau 2 miljardi, 1976.gadā - 4 miljardi, 1990.gadā - 5,3 miljardi, 2000.gadā - 6 miljardi cilvēku.

Daudzus gadsimtus (VII-XVIII gs.) Eiropas iedzīvotāju skaits nekad nepārsniedza 180 miljonus. Taču no 1800.gada līdz 1914.gadam tas pieauga līdz 460 miljoniem. To nevarēja nepamanīt, un Eiropas intelektuāļu reakcijā dominēja satraukums par „demogrāfisko sprādzienu”. Tā seku terminoloģiskajos apzīmējumos sāka skanēt tādas konstatācij as kā „masu sabiedrība”, „masu cilvēks”, „masu kultūra”, „kultūras bojāeja”, „kultūras noriets”, „vēstures gals”. Dažādu apokaliptisko prognožu izvirzīšana neapsīka visu XX gs., jo iedzīvotāju skaits turpināja ātri pieaugt ne tikai Eiropas, bet visas planētas mērogā.

Mūsdienu zinātne, izmantojot demogrāfijas, sinergētikas, statistiskās fizikas, sistemoloģijas un citu eksakto un sociālo zinātņu metodes, izvirzījusi koncepciju par demogrāfisko pāreju, ko pirmo reizi pārdzīvo cilvēce savas pastāvēšanas vairāku milj onu gadu laikā un par kura vēsturisko liecinieku liktenis unikāli ir lēmis būt arī katram no mums. Viens no interesantās un oriģinālās koncepcijas adeptiem ir pazīstamais krievu fiziķis profesors Sergejs Kapica (dz.1928), kurš jau vairākus gadu desmitus Krievijas TV vada arī Latvijā iecienīto populārzinātnisko pārraidi „Acīmredzamais neticamais”.

Demogrāfiskā pāreja sākās XX gs. vidū un turpināsies 90 gadus līdz 2050.gadam. Demogrāfiskās pārejas beigās planētas iedzīvotāju skaits nostabilizēsies noteiktā līmenī (1 2 milj ardi), kad kultūrā atkal sāks dominēt kvalitātes, bet nevis kvantitātes kritēriji. Minētās koncepcijas autori konstatējuši, ka pasaules attīstītākajās valstīs demogrāfiskā pārej a jau notikusi un citas valstis atpaliek par 50 gadiem, - tajās iedzīvotāju skaits turpina pieaugt.

Kulturoloģijā, aplūkojot kultūras komunikatīvo īpašību kopumu, lieto terminu „sociokulturālā komunikācija”. Sociokulturālās komunikācijas klatbūtne ir ietvērta tajā kultūras definīcijā, kuru izvēlējāmies šīs grāmatas sākumā: kultūra ir cilvēciskās darbības, uzvedības un saskarsmes superbioloģisko programmu sistēma, kas nodrošina sociālās dzīves pastāvēšanu un pilnveidošanos. Tātad cilvēciskā saskarsme kā sociāla izpausme ir kultūras neatņemama sastāvdaļa.

Sociokulturālā komunikācija ir process, kurā piedalās kultūras darbības, uzvedības un saskarsmes subjekti, respektīvi, atsevišķi cilvēki, cilvēku grupas, institūcijas utt.

Sociokulturālās komunikācijas mērķis ir informācijas apmaiņa starp kultūras subjektiem. Savukārt informācijas apmaiņa notiek ar tās zīmju sistēmas starpniecību, kuru pazīst un izvēlas komunikācijas procesa dalībnieki.

Zīmju sistēmas var būt visdažādākās, no kurām vispopulārākā ir valoda. Komunikācijas procesa dalībniekiem ir ne tikai jāpazīst izvēlētā zīmju sistēma, bet jāzina arī tās lietošanas nosacījumi (piemēram, attiecīgās valodas gramatika).

Kultūrā sociālā komunikācija ir faktors, kas nodrošina kultūras pastāvēšanu. Bez sociālās komunikācijas nav iespējami sociālie sakari starp sabiedrības locekļiem. Turklāt bez sociālajiem sakariem nav iespējams nodrošināt sabiedrības locekļu dzīvei nepieciešamās darbības un uzvedības vadību, un regulāciju, kā arī uzkrāt dzīves pieredzi un to nodot tālāk citām ģenerācijām, kultūrām.

Kultūras filosofi domā, ka principā katru darbību drīkst uzskatīt par komunikāciju, jo katra darbība vienmēr satur noteiktu informāciju. Taču ne katras darbības pamatā ir motivēta velme sniegt informāciju, tāpēc par komunikatīvu darbību pieņemts uzskatīt tikai tādu darbību, kuras mērķis ir sniegt informāciju ar speciāli izvēlētas zīmju sistēmas palīdzību.

Sociokulturālās komunikācijas var iedalīt vairākās tipoloģiskajās grupās, ņemot vērā komunikācijas subjektu iezīmes, informācijas adresātu u.tml.

Piemēram, atsevišķās grupās var izdalīt komunikācijas procesus, balstoties uz komunikācijas subjektu raksturu. Komunikācijas process var risināties starp 1) atseviškiem indivīdiem, 2) indivīdiem un grupām, 3) atsevišķām grupām, 4) atsevišķām kultūrām, 5) civilizācijām.

Tipoloģisks iedalījums ir iespējams, ņemot vērā komunikācijas procesa subjektu specifiku un funkcijas kultūrā.

Piemēram, no šī viedokļa atsevišķas grupas var veidot komunikācijas procesi starp 1) vienas profesionālās grupas pārstāvjiem „profesionālajā valodā”, 2) vienas subkultūras pārstāvjiem, 3) specializētas grupas pārstāvjiem un „neprofesionāļiem”, kad, piemēram, zinātnieks publikai populāri izskaidro savu teoriju.

Visjaunākajos laikos, īpaši sākot no XX gs., sociokulturālajā komunikācijā nākas reducēt tādu specifisku sfēru kā masu komunikācija, kas ir kļuvusi par kultūras atsevišķu relatīvi patstāvīgu segmentu un par kuru jau bija runa iepriekš.

Masu komunikācijas procesā parasti tiek translēta sociāli nozīmīga informācija, kas adresēta visplašākajiem sabiedrības slāņiem un ne reti faktiski visai sabiedrībai. Piemēram, mūsdienās kādas kultūras masu komunikācijas līdzekļu translētā informācija par savas valsts valdības darbu praktiski ir domātā visiem attiecīgās valsts iedzīvotājiem.

Sociokulturālās komunikācijas saturu var klasificēt, respektējot tā iezīmes. Kulturoloģijā parasti izsakās par četriem saturiski informatīvajiem virzieniem.

1.virzienā var apvienot tādu informāciju, kura satur noteiktu jaunumu un informācijas adresāts ne tikai tiek iepazīstināts ar novāciju, bet arī stimulēts to integrēt savā apziņā un zināšanu bāzē.

2.virzienā koncentrējas orientējoša satura informācija. Piemēram, orientējošu informāciju par savu iestādi, uzņēmumu vai organizāciju izplata sabiedrisko attiecību speciālisti.

3.virzienā var apvienot informāciju, kuras satura mērķis ir stimulēt informācijas patērētāju noteiktai darbībai, uzvedībai vai saskarsmei. Stimulējošās informācijas saturs sniedz motivāciju aktivizēt cilvēku rīcību noteiktā veidā. Piemēram, iegūt plašākas zināšanas kādā zinātņu disciplīnā, apgūt visjaunāko tehniku un tehnoloģiskās iekārtas.

4.virzienā grupējama precizējošā informācija, kuras nolūks ir papildināt vai precizēt jau zināmo saturu.

Pret sociokulturālo komunikāciju teorētiski var dažādi izturēties. Piemēram, sociokulturālo komunikāciju var vērtēt tikai kā sociālās informācijas pārraidīšanas mehānismu, nodrošinot sabiedrības informatīvo bāzi. Sociokulturālo komunikāciju iespējams traktēt arī kā iespēju vienam cilvēkam sazināties un izprast otru cilvēku. Sociokulturālā komunikācija tādā gadījumā sniedz iespēju iedzīvoties un iejusties otrā cilvēkā. Tamlīdzīga fenomenoloģiskā attieksme, kā redzējām iepriekš, ir dialoga filosofijas centrā.

Labi ir zināms, ka katras kultūras pārstāvji var savādāk izturēties pret citu kultūru pārstāvjiem. Tā, piemēram, daudzi latvieši noteikti būs ievērojuši, ka igauņi savādāk izturas pret „citiem” nekā, teiksim, pārējie mūsu zemes kaimiņi lietuvieši, baltkrievi, krievi. Igauņi savādāk izturas pret „citiem”, salīdzinot arī ar mums - latviešiem. Tas ir tāpēc, ka katras kultūras pārstāvjiem un katrai kultūrai vispār piemīt tādu īpašību komplekss, ko nākas dēvēt par komunikatīvajām īpašībām un katrai kultūrai ir savas tikai tai raksturīgās komunikatīvās īpašības. Mūsdienu zinātnē ir nostiprinājusies pārliecība, ka j ebkuras kultūras komunikatīvās īpašības nosaka attiecīgās kultūras ģenēzes process.

Par kultūras ģenēzi, kā jau iepriekš bija minēts, sauc kultūras pašatjaunošanos, kā arī kultūras ģenēzē ietilpst jauno formu un elementu integrēšana pastāvošajā kultūras sistēmā.

Kultūras ģenēze tādējādi ir vēsturiski objektīvs process, jo sabiedrībai nepārtraukti nākas adaptēties jaunos dzīves apstākļos. Cilvēki nepārtraukti ir spiesti izgudrot jaunas darbības, uzvedības un saskarsmes formas (tehnoloģijas, sociālos institūtus, normas).

No šīs grāmatas tēmas viedokļa tas praktiski nozīmē, ka kultūrai nākas respektēt tās inovācijas, kuras citās kultūrās ir radušās attieksmē pret interkulturālo komunikāciju. Pretējā gadījumā kultūra nevarēs pilnvērtīgi funkcionēt citu kultūru areālā.

Tas, protams, neattiecas tikai uz interkulturālo komunikāciju. Tā, piemēram, mūsdienu pasaulē katra kultūra ir spiesta piemēroties dzīvei starptautiskā terorisma apstākļos, kuri praktiski atsaucas uz cilvēces visu kultūru ģenēzi. Arī Latvijas valdība ir pieņēmusi preventīvus mērus cīņai pret terorismu un definējusi speciālo dienestu konkrēto rīcību pēc terora akta.

Kultūras ģenēzi ietekmē ne tikai ārējo apstākļu stimulētās transformācijas (nepieciešamība adaptēties), bet arī kultūras inovācijas - kultūras iekšējā pašattīstība, kuru lielā mērā veicina sabiedrības neviendabība. Sabiedrībā eksistē sociālās grupas katra ar savu kultūras normu un vērtību orientāciju.

Starp sabiedrības grupām rodas dažādas pretrunas un nesaskaņas, kuras zinātnē dēvē par kultūras iekšējiem funkcionālajiem konfliktiem. Risinot šos konfliktus, tiek meklēti kompromisi, kuri savukārt var izrādīties pozitīvs avots kultūras sistēmas konstruktīviem pārveidojumiem - kultūras inovācijām.

Mūsdienu Latvijā, piemēram, zināms kompromiss ir nepieciešams starp radošo inteliģenci no vienas puses un citām sabiedrības sociālajām grupām no otras puses attieksmē pret multikulturālismu kā mūsu valsts etnopolitikas konceptuālo garantu. Ja radošā inteliģence jau it kā būtu psiholoģiski gatava akceptēt minēto objektīvi pamatoto nepieciešamību, tad, piemēram, vecākās paaudzes cilvēki tam nevēlas piekrist, atzīstot Latviju tikai kā „latviešu nacionālo valsti”. Latvijas iekšējā funkcionālajā konfliktā panāktais kompromiss ātri pāraugtu kultūras inovācijā un pavērtu ceļu valsts normālai sociālajai attīstībai.

Kultūras komunikatīvās īpašības formē tas materiāls, kas ir radies kultūras ģenēzes procesā. Respektīvi, tradīcijas, tikumi, paražas, normas.

Piemēram, tradīcija nav irracionāla stereotipu respektēšana. Tradīcija ir nepieciešamība un vēlēšanās ievērot kārtību, par kuru ir atbildīgs ikviens sabiedrības loceklis. Katrā kultūrā noteiktas tradīcijas eksistē attieksmē pret „citiem”, „svešajiem” un citām kultūrām.

Filosofija mums māca, ka atklātība un atvērtība ir cilvēka visuniversālākā īpašība, kura tomēr nefunkcionē vienādā mērā. Labi ir zināms, ka tikai personība vienmēr ir atklāta un atvērta citai kultūrai un citiem cilvēkiem. Ikdienišķās apziņas pārņemts cilvēks var būt mazāk atklāts un atvērts citai garīgajai pasaulei. Ikdienišķība, garīgā aprobežotība ir draudīgākais iemesls cilvēka noslēgtībai.

Kultūras etnoģenēzes rezultāts ir tās pārstāvju atvērtības pieaugums. Par to uzskatāmi liecina cilvēces vēsture no vissenākajiem laikiem līdz mūsdienām -no dzīves relatīvi izolētās ciltīs līdz dzīvei mūsdienu interneta virtuālās realitātes pasaulē.

Sociālo un vēsturisko procesu lomu komunikācijā XIX gs. beigās Rietumos vispirms sāka pētīt psihologi un psihiatri, kuri centās noskaidrot citu cilvēku ietekmi uz indivīdu. Šajos pētījumos priekšplānā bija saskarsmes sociāli kulturoloģiskais konteksts.

Tolaik radās jauna terminoloģija, lai apzīmētu saskarsmes saturu. Piemēram, tika ieteikts termins „lomas uzvedība”, kuru sāka plaši izmantot visdažādāko zinātņu pārstāvji lomas uzvedības teorijās.

XIX un XX gs. mijā Rietumu zinātnē sāka runāt par „interakcionistisko orientāciju”, t.i., simboliskās mijietekmes (interakcijas) procesu starp indivīdu un sabiedrību. Minēto procesu skaidroja kā komunikācijas sistēmu un starpindividuālās attiecības.

Nostiprinājās viedoklis, ka komunikācijas elementi no vienas puses ir cilvēks un viņa daba, bet no otras puses sociālā kārtība. Tas nozīmē, ka cilvēka rīcība tiek skatīta kā cilvēku savstarpējās mijiedarbības rezultāts, kad cilvēki ir atkarīgi viens no otra un piemērojas viens otram.

Nākas piebilst, ka cilvēka piemērošanās jeb tolerantā reakcija ir svarīgs moments arī kultūru dialogā, kuru, protams, visdziļākajā būtībā vienmēr nosaka atsevišķu indivīdu - attiecīgo kultūru reprezentantu - spēja iesaistīties saskarsmē ar citiem.

Interakcionistiskajā komunikācijā cilvēka lomas uzvedība izpaužas divējādi. Pirmkārt, piemērojoties citiem cilvēkiem un izpildot konvencionālās lomas.

Otrkārt, saglabājot savu individualitāti.

Arī pašas lomas tāpēc funkcionē divējādi: 1) konvencionāli standartizēti un 2) individuāli specifiski atkarībā no indivīdu temperamenta, morāles, gaumes utt.

Cilvēki lieto dažādas komunikatīvās sistēmas, un komunikācija vienmēr ir sociāli determinēta sabiedriskā izpausme. Vissvarīgākās komunikācijas sistēmas ir valoda un runa.

Komunikācijā svarīgs moments ir piedalīšanās, jo indivīds tikai piedaloties saskarsmes procesā kļūst par komunikācij as dalībnieku, iekļūst komunikācij as vienotajā telpā un laikā, saprot citus komunikācijas dalībniekus. Tāpēc var teikt, ka kultūra ir cilvēki komunikācijas stāvoklī. Ļaudīm ir nepieciešams nonākt saskarsmē vienam ar otru.

Praktiskā saskarsme jeb saskarsmes prakse nosaka komunikācijas konkrētas formas un saturu. Saskarsmes prakse nostiprina noteiktas sabiedriskās attiecības.

Starp indivīdu saskarsmi un sabiedriskajām attiecībām pastāv noteiktas sakarības. Saskarsmei piemīt noteikta mērķtiecība - panākt noteiktu saskarsmes rezultātu. Mērķi var būt visdažādākie: vienlīdzība un brālība, sociālā un politiskā vienlīdzība.

Atsevišķs mērķis var būt pašas saskarsmes veicināšana, kad tiek stimulēta s as k ars me s ( p i e mē ram, k ul tūru d i al o ga) n ep i ec i e š amīb a.

Kultūra var būt saskarsmes subjekts, j o ir vienota ar vēsturiski konkrētu sociumu, tautu, nāciju.

Saskarsme starp kultūrām var notikt divējādi: 1) monoloģiski, kad kultūra pret citu kultūru izturas utilitāri (tiecas to tehniski izmantot) vai izzinoši (pētnieciskais objekts), 2) dialoģiski, kad kultūra pret citu kultūru izturas līdzvērtīgi, atzīstot tās patstāvību un unikalitāti.

Mēdz būt egocentriskas, sevī noslēgtas un patmīlīgas kultūras. Mēdz būt kultūras, kuras tiecās pēc citām kultūrām, j o uzskata, ka kultūras esamība ir tās dialogs ar citām kultūrām.

Kultūru saskarsmi, saprotams, nosaka visdažādākie faktori un tajā skaitā katras kultūras izglītības un zinātnes potenciāls, kā arī attieksme pret šī potenciāla pavairošanu un izmantošanu.

Tā, piemēram, pasaules astoņas attīstītākās valstis (labi pazīstamais neformālais valstu veidojums ar nosaukumu “astoņnieks”: ASV, Japāna, Lielbritānija u.c.) zinātnei gadā piešķir 500 miljardus dolāru. Krievija, kura arī iekļauta “astoņniekā”, zinātnei piešķir 1,5 miljardus dolāru. Krievijas valsts budžets ir apmēram 80 miljardi dolāru, ASV zinātnes budžets ir apmēram 200 miljardi dolāru.

Izglītības un zinātnes augstais līmenis pozitīvi ietekmē etnisko pašapziņu, stabilizējot un norūdot etnosa gribu saglabāt savu identitāti. Etniskā pašapziņa atsaucas uz etnosa drosmi iesaistīties dialogā ar citām kultūrām un dalīties ar saviem sasniegumiem kultūru mij iedarbības procesā.

3.3. Kulturu komunikācijās veidi

Viens no izplatītākajiem kultūru komunikācijas veidiem ir kultūras difūzija. Tā ir arī sena parādība, jo kultūras formas vai pat kultūras atsevišķi segmenti cilvēces pastāvēšanas laikā vienmēr ir izplatījušies no vienas vietas uz otru vietu.

Tā, piemēram, senās Romas kultūras formas plaši ieviesās Eiropas teritorijā. Savukārt mūsdienās visā pasaulē strauji izplatās amerikāņu masu kultūras formas, kas tagad ir pazīstamas un iecienītas arī latviešu sabiedrībā.

Mēdz uzskatīt, ka kultūras difūzija ir galvenais veids, kā izplatās kultūras novācijas. Kultūrā jaunās formas (novācijas) parasti rodas relatīvi lokālā telpā (piemēram, kādā iestādē, pilsētā) un tikai pēc tam tiek pārņemtas plašākā teritorij ā (piemēram, valstī, kontinentā, planētā).

Mūsdienu Latvijā, piemēram, multikulturālisma teorētiskā attīstība (akulturācija) XX gs. beigās vispirms aizsākās vienā privātajā zinātniskajā iestādē Daugavpilī un tikai pēc tam guva zināmu rezonansi valsts pārējā teritorijā.

Kultūras difūzija būtībā ir stihisks process un tradicionāli ir vienots ar gatavās produkcijas un ražošanas tehnoloģijas izplatīšanos, kura vēsturiski vispirms bija sastopama starp dažādām ciltīm un tautām, pēc tam starp nācijām (valstīm) un kontinentiem. Mūsdienās ir milzums gatavās produkcijas izstrādājumu, kurus lieto visu kontinentu iedzīvotāji. Piemēram, ar amerikāņu firmas „Ford” automašīnām cilvēki brauc visos kontinentos.

Taču kultūras difūzija nemēdz būt tikai stihisks process. Kultūras difūziju var voluntāri veicināt kolonizatori, iekarotāji, politiskās hegemonijas ideologi un vietvalži, patstāvību zaudējušajai un pakļautajai kultūrai uzspiežot savas kultūras formas.

Kultūras difūzija vienmēr stimulē kultūras izmaiņas. Pārņemot vienai no otras jaunas kultūras formas, mainās attiecīgās kultūras. Kultūras difūzijas sekmētajai kultūras transformācijai var būt gan pozitīvas, gan negatīvas sekas. Savstarpējās mijietekmes rezultātā kultūras bagātinās un iegūst jaunas perspektīvas. Taču pārāk aktīva kultūras transformācija var novest līdz kultūras identiskās patstāvības zaudēšanai.

Kultūras difūzija mūsdienās ir ieguvusi planetāri visaptverošu raksturu. Tipiski vienādu kultūras formu izplatība ne tikai Eiropā un Amerikā, bet uz visas planētas ir izraisījusi kultūru konverģences problēmu.

Kultūru konverģence ir visjaunāko laiku parādība. Vēsturiski vispirms radās zinātniskās koncepcijas par kultūras difūzijas lomu.

Piemēram, XIX gs. beigās Vācijā un Austrijā radās difūzionisms - kultūru sakaru vēsturiskā procesa teorētisks modelis.

Difūzionisma pamatā, pirmkārt, ir tēze, ka cilvēks ne tik daudz ir kultūras radītāj s, kā kultūras formu realizētāj s.

Otrkārt, kultūras sistēmas vai atsevišķas formas pārvietojas telpā no viena centra vai vairākiem centriem.

Treškārt, kultūras attīstībā primārā loma ir kultūras difūzijai, bet nevis kultūras evolūcijai.

Difūzionisma piekritēji izstrādāja kultūras migrācijas teoriju: var konstatēt atsevišķas kultūras parādības, kuras vairākkārt pārvietojas no vienas vietas uz otru vietu. Par to uzskatāmi liecina kultūru elementu un segmentu līdzība daudzās zemēs.

Par kultūras difūzijas apjomīgu piemēru kļuva vesternizācija, kuras rezultātā daudzas pasaules zemes apzināti pārņēma Rietumeiropas attīstītāko valstu kultūras tradīcijas. Vesternizācijas vēsturē viens no vissenākajiem (XVII gs.) precedentiem ir Krievijas valdošās elites velme dzīvot saskaņā ar Rietumeiropas sadzīves normām.

XX gs. vesternizācija tradicionāli asociējas ar Rietumu ražošanas tehnoloģiju un ekonomikas organizācij as formu pārņemšanu, kas nepārprotami izpaužas arī tajās Austrumeiropas valstīs, kuras izveidojās pēc PSRS sabrukuma minētā gadsimta beigās.

Vesternizācijas rezultātā faktiski tiek pārņemta ne tikai ražošanas tehnoloģija un ražošanas organizācijas formas, bet sabiedrības sociāli politiskās regulācijas institucionālās uzbūves principi vispār.

Piemēram, liberāli demokrātiskas valsts pārvaldes un informācijas brīvības juridiskie mehānismi, cilvēktiesību normas, izglītības sistēmas elementi, privātīpašuma tiesības, kā arī garīgās kultūras politikas principi, kuri, teiksim, mūsdienu Latvijā atspoguļojas valdošās kliķes ne visai precīzi kopētajās rietumnieciskajās pamācībās par tirgus ekonomikas principu ieviešanas nepieciešamību latviešu mākslā un zinātnē.

Šodienas pasaules viena no raksturīgākajām iezīmēm ir aktīva pretestība vesternizācijai, un šajā ziņā līdera pozīcijās ir musulmaņu zemes. Aktīva pretestība Rietumu kultūras ieteikmei ir arī Krievijā, kur visdedzīgākie vesternizācij as oponenti ir pareizticības garīdzniecība.

Sens un plaši izplatīts ir tāds kultūru komunikācijas veids kā kultūru kontakti. Par kultūru kontaktiem nākas runāt tajos gadījumos, kad starp divām un vairākām kultūrām epizodiski notiek apmaiņa ar precēm, informāciju, speciālistiem, tehniku u.tml.

Kultūru kontakti neveicina dziļas izmaiņas kultūras struktūrā.

Senajā Latvijā, piemēram, pēc kontaktiem ar vikingiem lībieši no skandināvu ornamentālistikas pārņēma tikai bruņurupuču saktas formu un stilistiku. Senajiem baltiem bija kontakti arī ar Romas impērijas tirgotājiem, par ko liecina vienīgi arheologu atrastās romiešu monētas. Bronzu senie balti ieguva preču apmaiņas rezultātā, taču bronzas rotaslietas izgatavoja saskaņā ar savas kultūras ornamentālajām tradīcijām.

Par atsevišķu kultūru komunikācijas veidu var uzskatīt procesu, ko zinātnē tradicionāli dēvē par kultūru mijiedarbību. Kultūru mijiedarbība realizējas starp vismaz divām kultūrām relatīvi ilgu laiku (vairākus gadu desmitus un gadu simtus), un tās sekas mēdz atspoguļoties visdažādākajā jomā - cilvēciskās darbības un uzvedības kvalitātē, kultūras vērtību sfērā, sabiedrības reliģiskajā orientācijā, sadzīves kārtībā.

Piemēram, vispirms lībiešu un baltu cilšu, bet vēlāk to pēcnācēj u latviešu un vācu kultūras mijiedarbība Latvijas teritorijā turpinājās daudzus gadsimtus. Tās rezultātā vācu kolonizatoru kultūra transformēj ās jaunā subkultūrā - vācbaltu kultūrā.

Kā labi zināms, minētās kultūru mij iedarbības rezultātā arī latviešu kultūra ir izjutusi milzīgu vācu/vācbaltu kultūras ietekmi.

Kultūru mijiedarbība var izpausties trijos līmeņos. Pirmais līmenis, kad kultūru mijiedarbība risinās etniskajā plāksnē - starp lokālajām etnogrāfiski etniskajām, konfesionāli etniskajām grupām. Latvijā šajā ziņā uzskatāms piemērs ir lībiešu un baltu cilšu, vēlāk - lībiešu un latviešu, krievu pareizticīgo un latviešu protestantu kultūru mijiedarbība.

Par otro līmeni uzskata kultūru mijiedarbību nacionālajā j eb valsts līmenī, kad procesu organizē un vada valsts institūcijas. Mūsdienu multikulturālajā Latvijā visdažādāko kultūru mij iedarbībai ir milzīgas perspektīvas, kas sakāms arī par valsts iespējām šī procesa organizēšanā un vadīšanā.

Kulturoloģijā uzskata, ka trešajā, civilizācijas, līmenī kultūru mijiedarbībai ir vēsturiski spontāns raksturs. To lielā mērā funkcionāli var ietekmēt kopīga reliģiskā piederība, kā tas sakāms, piemēram, par Eiropas kristiānisma civilizāciju, islama civilizāciju, konfuciānisma civilizāciju.

Ja kultūru mijiedarbība notiek civilizācijas mērogā, tad parasti rezultatīvākā ietekme ir lielām kultūrām. Tas, piemēram, Eiropā attiecas uz franču, vācu, spāņu, angļu, krievu kultūru, kuras ietekmē pārējās kultūras.

Lielās kultūras kultūru mij iedarbības procesā parasti veic kultūras donora funkcijas, bet mazās kultūras ir kultūras recipienti, vairāk saņemot no citām kultūrām nekā dodot tām.

Arī tad, kad lielas kultūras zemi izdodas iekarot, tā var veikt kultūras donora funkcijas attieksmē pret iekarotāju kultūru. Vēsturē tamlīdzīgi piemēri izpaudās Krievzemes kņazistēs, kad tās nonāca tatāru un mongoļu jūgā, kā arī Ķīnā, kad ķīniešu kultūru pakļāva daudz mazākas kultūras pārstāvji mongoļi (valdīja 1279.-1368.g.) un mažūru dinastija (valdīja 1644.-1912.g.).

Vēsture liecina, ka kultūra recipients ar laiku var kļūt par kultūru donoru. Eiropas kultūru vēsturē par to spilgti liecina krievu kultūra, kura pēc citu kultūru (franču, vācu, angļu, holandiešu) sasniegumu izmantošanas XIX gs. beigās visai Eiropai lielā mērā kļuva par kultūru donoru, atstāj ot dziļu ietekmi uz Rietumeiropas mākslas un zinātnes attīstību. Vispārzināms faksts ir krievu kultūras vitālā atbalss XX un XXI gs. pasaules kultūrā.

Mūsdienu Latvijas apstākļos kultūru donoru un kultūru recipientu funkcijas no kultūru mijiedarbības viedokļa kļūst problemātikas tajā gadījumā, kad vietējie nacionālisma demagogi latviešu kultūru voluntāri pasludina par „vadošo kultūru”. Kā skaidri zināms, vēsturiski ne visai senā latviešu kultūra, salīdzinot, piemēram, ar krievu, poļu, ebrej u kultūru, praktiski var būt tikai kultūra recipients un „vadošās kultūras” lomu nevar uzņemties.

Kā liecina cilvēces vēsture, kultūru mijiedarbība praktiski realizējās noteiktos saturiskaj os atzaros, kuri kalpo par savdabīgiem mehānismiem kultūras formu pārņemšanā. Jau tālā senatnē bija izplatīti tādi atzari kā saimnieciskās darbības paņēmienu un tehnoloģiju pārņemšana, kā arī to cilvēku (speciālistu) izmantošana, kuri jaunajā vietā var palīdzēt ražošanā ieviest attiecīgos darbarīkus, mašīnas, koveijera līnijas.

Atsevišķu saturisko atzaru kultūru mij iedarbībā veido valstu valdību politiskie sakari, kuru rezultātā viena kultūra no otras kultūras var pārņemt likumdošanas normas, valsts pārvaldīšanas institucionālās formas, militāro spēku organizācijas struktūru utt.

Kulturoloģijā uzskata, ka kultūru mijiedarbībā atsevišķs patstāvīgs saturiskais atzars ir juridiskie sakari, kuri atstāj dziļu ietekmi uz tā dēvēto j uridisko pasaules uzskatu un kuru rezultātā tiek pārņemtas pat veselas tiesisko normu kodificēšanas sistēmas. Kā zināms, uz daudzu valstu tiesisko sistēmu lielu ietekmi ir atstāj ušas senās Romas tiesības, kuras ir vēsturiski pārdzīvoj ušas dažādu sabiedriski ekonomisko formāciju un politisko sistēmu maiņu. Mūsdienu Latvijā pēc PSRS sabrukuma sākās plaši juridiskie sakari ar Rietumeiropas valstīm, lai ieviestu ES likumdošanas normas.

Atsevišķs saturiskais atzars kultūru mijiedarbībā izpaužās valodā, mākslinieciskajā daiļradē, reliģijā, kad dažādu ietekmju rezultātā papildinās attiecīgās valodas leksika, mākslā un literatūrā atspoguļojas pārņemtās stilistiskās formas, estētiskās nostādnes, tēmas, sižeti.

Piemēram, kopš XX gs. beigām ļoti ievērojami ar jaunu no Rietumiem pārņemtu materiālu ir papildinājusies latviešu valoda, tēlotājas māksla, reliģisko organizāciju spektrs, jo Latvijā sāka darboties mūsu zemes vēsturē netradicionālu reliģisko konfesiju reģionālās pārstāvniecības (bahaistu, mormonu, Jaunās ticības, sātanistu u.c.).

Visjaunākajos laikos (kopš XX gs.) kultūru mijiedarbības stimulēšanā aktīvi iesaistījās starptautiskās institūcijas, no kurām līderis ir Apvienoto Nāciju organizācija.

XX gadsimtā daudzu pasaules kultūru funkcionēšanā faktiski izvērtās j auna forma - starptautiskās attiecības, kuras aptver specifisku pasākumu kompleksu, sākot no iestāšanās ANO un savas valsts pārstāvju deleģēšanu, biedru naudas samaksāšanu un beidzot ar regulāru līdzdalību dažādos starptautiskajos forumos.

Starptautiskās attiecības ir kultūru mij iedarbības politisks līdzeklis, j o pārsvarā realizējas valstu valdību līmenī un galvenokārt skar kultūras politikas principu definēšanu un kultūras attīstības stratēģijas izstrādāšanu. Starptautisko attiecību centrā ne reti ir visiem kopēj as kultūras politikas formulēšana relatīvi globālā mērogā. Piemēram, tā saucamo pasaules globālo problēmu kontekstā (planētas pārapdzīvotība, iedzīvotāj u migrācij a, ekoloģiskā un enerģētiskā krīze

u. c. ).

Kultūras izpētē svarīgi ir divi jautājumi. Uz tiem vienmēr nākas atbildēt, ja gribam objektīvi novērtēt attiecīgo kultūru un, piemēram, tās interkulturālās komunikācijas potenciālu.

Pirmais ir jautājums par kultūras attieksmi pret ārējo vidi, respektīvi, citām kultūrām. Otrais ir jautājums par kultūras dinamiskumu un statiskumu, respektīvi, statiskuma attieksmi pret dinamiskumu j eb, citiem vārdiem sakot, kā kultūra mainoties saglabā savu identisko kodolu - kultūras identitāti.

Kultūra mainās, taču savā mainībā un vēsturiskajā transformācijā tā vienmēr saglabā “savu seju”, un to nevar sajaukt ar citām “sejām” pasaules kultūru portretu galerijā. Kulturoloģijā uzskata, ka šīs “sejas” vaibstos vienmēr ir līnijas, kas liecina par kultūras attieksmi pret ārējo vidi.

Interkulturālās komunikācijas autori ir etnosu pārstāvji, un viņu rīcību nosaka tas garīgais komplekss, kuru zinātnē mēdz dēvēt par etnisko mentalitāti.

Par etnisko mentalitāti mūsdienu zinātnē (piemēram, etnoloģijā un kulturoloģijā) pieņemts uzskatīt etnosa „etnisku”, homogēnu, viendabīgu reakciju saskarsmē ar apkārtējo vidi. Etniskā mentalitāte ir tas, kādā etniski oriģinālā veidā visi attiecīgā etnosa pārstāvji reaģē, saņemot informāciju no apkārtējās pasaules.

Etniskā mentalitāte translācijas (socializācijas, inkulturācijas) ziņā ir kolektīva, bet individuāla - realizācijas ziņā. Tā piemīt visiem etnosa pārstāvjiem un reāli atspoguļojas katra pārstāvja individuālajā reakcijā.

Piemēram, visus latviešus mēdz uzskatīt par komunikabli atturīgiem cilvēkiem, taču tas konkrēti var izpausties tikai atsevišķa latvieša rīcībā. Spēja smagi strādāt, radošās tieksmes, racionālisms, drosme riskēt, - tās ir individuālās īpašības, kuras cilvēkā var izpausties, vientulībā uzturoties pat uz neapdzīvotas salas. Godīgums, uzticība, savstarpēja izpalīdzība, pienākuma apziņa, - tās ir sociālā rakstura izpausmes, kuras var funkcionēt tikai noteiktā sociālā vidē un tajā valdošo normu un vērtību kontekstā.

Cilvēks nemanto kultūru. Kultūra nav ģenētiska pazīme. Ģenētiskas pazīmes var būt saistītas ar cilvēka raksturu, domāšanu, uztveres īpašībām, kā arī ar ārējo izskatu.

Mūsdienu zinātne uzskata, ka etniskā mentalitāte neiedzimst, bet veidojās inkulturācijas un socializācijas procesā. Pie tam etniskā mentalitāte nav nemainīga parādība. Etniskā mentalitāte izmainās. Piemēram, vācieši punktuāli un pedantiski precīci kļuva tikai XIX gs. Livonijas vācbalti vietējos iedzīvotājus nekad neatzina par strādīgiem cilvēkiem. Mūsdienās latviešus uzskata par strādīgu tautu. Tā domā cittautieši un arī paši latvieši.

Mentalitāte nav īpašību summa, bet gan sistēma, kura regulē cilvēka rīcību noteiktā sociālajā kolektīvā. Etniskā mentalitāte ir polisistēmisks veidojums, kurā koncentrējas domāšanas loģikas un pasaules uztveres formas, ticējumu saturs un vērtību orientācija, kura apvienojas noteiktā garīgajā veselumā un kā tāds veselums ir raksturīgs tikai attiecīgajam etnosam.

Mentalitāte specifiski izgaismo gan kolektīvo, gan individuālo apziņu j eb, citādāk sakot, domāšanas veida specifisko tipu. Etniskā mentalitāte nosaka cilvēka sociālo uzvedību, balstoties gan uz viņa analītisko pieej u, gan uz tādiem faktoriem kā veselais saprāts, intuīcija, dzīves iepriekšējā pieredze, emocionalitāte, zemapziņa.

Zinātnē un publicistikā terminu „mentalitāte” sāka lietot XX gs. Pirms tam izplatīts bija termins „nacionālais raksturs”, kas nav pilnīgi aizmirsts arī mūsdienās.

Kā noskaidrojuši kultūras vēsturnieki, par tautas nacionālo raksturu pirmie sāka interesēties angļu, franču intelektuāļi XVII gs. Gadsimtu vēlāk tautas nacionālā rakstura tematika jau ieņēma stabilu vietu filosofiski antropoloģiskajās studijās. Par tautas nacionālo raksturu plaši izsacījās franču filosofi Ž.-Ž.Russo (1712-1778), Š.Monteskjē (1689-1755).

Russo, piemēram, kaismīgi rakstīja, ka katrai tautai noteikti ir jābūt savam nacionālajam raksturam, bet pretējā gadījumā pārējiem ir tautai jāpalīdz iegūt savu nacionālo raksturu. Savukārt J.G.Herders dedzīgi aizstāvēja nācijas ģenialitātes ideju - „kolektīvo patību”, „patieso identitāti”.

XX gs. sākumā pazīstamais krievu filosofs Gustavs Špets (1879-1937) nacionālā rakstura apzīmēšanai lietoja terminu „tipiski kolektīvie pārdzīvojumi”.

Kopš XIX gs. krievu mentalitātes raksturoj umā populārs ir terminoloģiskais formulējums „noslēpumainā krievu dvēsele”. Filosofs un publicists Nikolajs Berdjajevs (1874-1948) savās grāmatās krievu nacionālajā raksturā saskatīja tādu garīgo fenomenu izteiktu polarizāciju kā pieticība - izšķērdība, piemīlība -nežēlība, verdziskums - dumpība, despotisms - anarhisms. To veicina no vienas puses krievu pagānisma dioniskums un no otras puses pareizticības askētiskums.

Zinātne pakāpeniski konstatēja, ka etniskā mentalitāte izstrādā zināmus līdzekļus, ar kuru starpniecību notiek saskarsme ar apkārtējo vidi, kā arī vairāk vai mazāk regulāra sevis pašmobilizācija publisko diskursu veidā, kā tas mūsdienu Latvijā, piemēram, notiek, runās un rakstos, izmantojot 18.novembrī svinētos svētkus.

Etniskās mentalitātes viens no populārākajiem un universālākajiem līdzekļiem ir etniskais tēls. Tas sastāv no tā materiāla, kuru par sevi kultivē pats etnoss un kuru laika gaitā ir novērojuši citi etnosi.

Piemēram, latvieši paši par sevi uzskata, ka viņi ir nenovīdīgi viens pret otru un visvairāk mīl skaudīgi vērsties pret otra latvieša talantu, gudrību, dzīves panākumiem. Latvijā dzīvojošie cittautieši mēdz publiski izteikties, ka latvieši ir disciplinēta un apzinīga tauta, ko savā laikā prata izmantot krievu boļševiki un vācu fašisti.

Samērā populārs etniskās mentalitātes līdzeklis ir etnosa vēsturiskā likteņa simbolizācija teritoriāli ģeogrāfiskās zīmēs. Piemēram, par Latvijas brīvības cīņu simbolu XX gs. kļuva Daugava, kuras krastos notika sīvas kaujas pret svešzemju iekarotājiem. Par Latvijas likteņa simboliem funkcionē Jersikas, Daugmales, Mežotnes pilskalns, Nāves sala, Salaspils, Biķernieku mežs, „Kurzemes katls”.

Par etniskās mentalitātes marķēšanas līdzekli var uzskatīt etnonīmus, jo jebkura etnosa pazīmju uzskaitījumā tradicionāli vispirms tiek minēts tautas nosaukums un tikai pēc tam etnosa atmiņas par kopīgajiem senčiem un kopīgo vēsturi, „tēvzemes” vienotību.

Jebkuram etnonīmam ir vēsturiska nozīme. Etnonīms ir pirmais, ko var dzirdēt bērns par sevi un pārējiem. Inkulturācijas un socializācijas procesā bērns agri iepazīstas arī ar citiem etnonīmiem.

Etnonīms fiksē tautas nosaukumu, bet nevis raksturu. Tomēr eksistē etnonīma vēsturiskā semantika, kad ar attiecīgo vārdu var apzīmēt kādas sociālās grupas tipiskākās īpašības. Sadzīvē etnonīmu bieži lieto kā cilvēciski kvalitatīvu asociāciju izraisītāju, un vispār etnonīmu vēsturiskajai semantikai piemīt liela stabilitāte, jo ne reti tie funkcionē kā noteikti stereotipi. Etnologi novērojuši, ka sastopami tautas nosaukumi, kuri sākumā bija īpašības vārdi ar negatīvu pieskaņu un tikai vēlāk kļuva par īpašvārdiem - etnonīmiem.

Etnoloģijā valda uzskats, ka etnonīmi vienmēr radās zināmā kontekstā. Etnonīmu izvēlējās, domājot ne tikai par sevi, bet arī par kaimiņiem, lai izceltu, atdalītu, specifiski identificētu sevi. Etnonīma izvēli nosacīja nevis etniskā norobežošanās, bet starpetniskie sakari. Šajā ziņā tipiska, piemēram, ir etnonīma „latgalieši” rašanās.

Latvijas vēstures avoti liecina, ka līdz XVI gs. mūsdienu Vidzemes un Latgales iedzīvotājus sauca par latviešiem, bet Kurzemē, Zemgalē un Sēlijā dzīvojošos iedzīvotājus sauca par kuršiem, zemgaļiem un sēļiem. Pēc Livonijas sabrukuma un nonākšanas Polijas pakļautībā Latgalē ieviesās poliskais apzīmējums „inflantieši”(„Inflantija”), kurš saglabājās arī pēc Latgales teritorijas iekļaušanas Vitebskas guberņā. Lai izvēlētos jaunu apzīmējumu no Latvijas nošķirtajā novadā dzīvojošajiem cilvēkiem, katoļu garīdznieks Francis Kemps (1876-1952) XX gs. sākumā ieteica jēdzienu „latgalieši” (arī „Latgale”).

Tautai jaunvārds ātri iepatikās, un tauta to lieto joprojām pa lielākajai daļai bez informētības par etnonīma mākslīgo un neseno izcelsmi.

Starp latgaliešiem sastopams viedoklis, ka etnonīms „latgalieši” nevis veicināja starpetniskos sakarus, bet gan izraisīja vienu no vislielākajiem paradoksiem Latvijas vēsturē. No vienas puses pamatetnoss pārvērtās subetnosā, j o latgalieši vairs nevēlēj ās būt latvieši, kas viņi ir patiesībā. No otras puses etnonīms ieguva provinciālu un seperātisku pieskaņu, j o latgalieši emfātiskā solidaritātē nepārtraukti demonstrē savu partikulārismu, žēlojās par savu atpalicību un savā tēvzemē Latvijā sāka pieprasīt un joprojām pieprasa kultūras autonomiju līdzīgi kā to dara Latvijā cittautieši. Latgale Latvijā kļuva par specifisku mentālo telpu, ar kuru pārējai valsts daļai visu laiku nākas uzturēt speciālu dialogu.

Kā jau tika minēts, starpetniskā komunikācija ir interkulturālās komunikācijas pamats, j o kultūru rada etnosi un savstarpējā saskarsmē kultūras reprezentē cilvēki - attiecīgās tautas pārstāvji.

Cilvēks ir sabiedriska būtne, jo nevar dzīvot bez kontaktiem ar citiem cilvēkiem. Sabiedrisks fenomens ir arī etnoss, j o nevar pastāvēt pilnīgā izolācijā no citiem etnosiem. Pat vairāk, - mūsdienās etnosa eksistenciālo vitalitāti nosaka pēc tā, cik lielā mērā attiecīgais etnoss ir atvērts saskarsmei ar citiem etnosiem - spējīgs saņemt informāciju un spējīgs dot informāciju citiem.

Etnoloģija un vēsture māca, ka etnosu savstarpējās attiecības var būt ar mīnusa zīmi un ar plusa zīmi. Etnosi ne vienmēr savstarpēji labi saprotas. Starp līdzās dzīvojošajiem etnosiem var pastāvēt vairāk vai mazāk izteiktas antipātijas, kā tas, piemēram, ilgu laiku bija starp frančiem un vāciešiem. Savukārt kā pozitīvu piemēru mūsdienu vēsturnieki min Lietuvas Lielkņazistes pieredzi, savā valstī radot kultūru simbiozi un labi protot sadarboties ar baltkrieviem, ukraiņiem, krieviem, ebrej iem, vāciešiem, tatāriem, karaimiem, armēņiem.

Starpetnisko komunikāciju pirmkārt un galvenokārt nosaka etniskās mentalitātes un kultūras iezīmes. Zinātne secinājusi, ka interkulturālā komunikācija pilnā mērā ir atkarīga no saskarsmes subjektu tām īpašībām, no kurām ir atkarīgi visdažādākie kontakti. Var teikt, ka katrs etnoss ap sevi rada enerģētisko lauku. Ja šie enerģētiskie lauki pievelkas, tad etnosi savā starpā labi saprotas. Ja turpretī enerģētiskie laiki ir atšķirīgi, tad rodas etniskie konflikti.

Zinātne ir formulējusi vēsturiskos, sociālos, kultūras un politiskos faktorus, kuri atsaucās uz starpetnisko komunikāciju.

1) Pie vēsturiskajiem faktoriem pieder kolonizācija, iekarošana, karošana kopā ar citiem.

Piemēram, latviešu tautas komunikāciju ar vāciešiem un krieviem katrā ziņā ietekmē tas, ka minēto etnosu senči savā laikā ir iekarojuši un kolonizējuši baltu ciltis. Mūsu gadsimta sākumā irakieši sāka naidīgi izturēties ne tikai pret Irakas okupantiem amerikāņiem, bet arī pret amerikāņu sabiedrotajiem, starp kuriem bija arī latviešu karavīri.

2) No sociālajiem faktoriem nākas minēt etnosa sociālo struktūru. Komunikācijas procesā ir svarīgi, lai etnosu sociālā struktūra būtu viendabīga. Piemēram, senajā Latvijā interkulturālo komunikāciju traucēja (nepieļāva) tas, ka būtiski atšķīrās baltu ciltīs sastopamie sociālie slāņi no vācu kolonistu sabiedrībā pastāvošā sociālā iedalījuma.

3) Garīgās kultūras faktori starpetnisko komunikāciju ietekmē, ņemot vērā komunikācijā iesaistīto etnosu apgaismības un informētības līmeni. Šajā ziņā novērota sekojošā likumsakarība: jo apgaismotāks un informētāks etnoss, jo tas aktīvāk interesējas par kontaktiem ar citiem etnosiem un tolerantāk izturas pret citu etnosu nepilnībām.

4) Pie politiskajiem faktoriem pieder etnosa valsts tips un nacionālās politikas tendences, etnosa attieksme pret starptautiskās politikas aktuālajām nostādnēm (mūsdienās, piemēram, kulturu dialogu, plurālismu, globalizāciju, starptautisko terorismu, migrāciju, multikulturālismu).

No XX gs. otrās puses par komunikācijas etniskajiem aspektiem teorētiskos vispārinājumus izsaka zinātnieki, kuri specializējās samērā jaunā zinātniski pētnieciskajā jomā - cilvēka smadzeņu pusložu funkcionālā asimetrija. Latvijā šai jomai ir pievērsies Vladimirs Aršavskis (dz. 1933).

Latviešu valodā (šī darba autora tulkojumā) 1990.gadā iznāca Tartu un Maskavas semiotiskās skolas pārstāvja Vjačeslava Ivanova grāmata „Pāris un nepāris. Smadzeņu asimetrija un zīmju sistēmu dinamika”.

Psihologi, piemēram, uzskata, ka etnosu komunikāciju nosaka tautu atšķirību fundamentālie pamati. Tā viņi dēvē cilvēku uzvedības kompleksu, kurā ietilpst tādi komponenti kā jutekliskā uztvere, reakcij a stresa situācijā, emocionālā sasprindzinājuma izpausmes, prognozējošās domāšanas attīstības pakāpe. Katrai tautai šie komponenti var realizēties atšķirīgi no pārējām tautām un katrā ziņā var atspoguļoties arī interkulturālajā komunikācijā.

Minētajā cilvēku uzvedības kompleksā ietilpst arī psihofizioloģiskais komponents - divi domāšanas tipi, kurus veicina smadzeņu pusložu funkcionālā asimetrija. Smadzenes funkcionē kā vienots veselums, integrējot abu tipu domāšanu. Taču nav noliedzama arī zināma hipotētiska (faktiski eksperimentāli apstiprināta) „specifika” smadzeņu pusložu funkcionēšanā. Mūsdienu zinātne jau ir ieguvusi pietiekami plašu eksperimentālo apstiprinājumu tam, ka šī „specifika” būtiski nosaka cilvēka domāšanas veidu, pasaules uzskatu, īstenības parādību traktējumu. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, speciālisti ir pilnīgi pārliecināti, ka šī „specifika” attīstās tās sociokulturālās vides ietekmē, kurā cilvēks dzīvo. Kultūras īpašības atsaucās uz abu domāšanas tipu attīstību un sistēmiskajām sakarībām smadzeņu funkcionēšanas laikā. Cilvēki, uzaugot un dzīvojot atšķirīgos etnopsiholoģiskajos apstākļos, atšķirīgi uztver arī apkārtējo pasauli.

Smadzeņu kreisā puslode „atbild” par loģiski verbālo domāšanu, bet labā puslode par telpiski tēlaino domāšanu. Kreisā puslode ir valodas „kurators”, labā puslode - tēlu „kurators”.

Kā paskaidro speciālisti, viss ir atkarīgs no kontekstuālo sakaru organizēšanas starp tēliem un vārdiem. Tie cilvēki, kuriem dominē kreisā puslode, materiālā nodala galveno un organizē materiāla interpretācij u vienā nozīmē, kura ir nepieciešama saskarsmē ar citiem sabiedrības locekļiem. Viņiem, kā saka, viss ir skaidrs un saprotams. Viņu domāšanas tips ir labi piemērots sociālajai saskarsmei, jo prot koncentrēt uzmanību svarīgākajam.

Tie cilvēki, kuriem dominē labā puslode, aptver visus sakarību aspektus, realitāti atspoguļojot daudzveidīgi un radot tēla simbolisko nepabeigtību, kura labi iederas radošajos procesos zināniskās vai mākslinieciskās idejas ģenerēšanas stadijā. Tēlainajai domāšanai ir izšķirošā loma sapņu pasaulē, taču tā nav piemērota komunikācijai ar citiem cilvēkiem, jo operatīvi nenodrošina materiāla interpretācij u vienā nozīmē.

Smadzeņu pusložu funkcionālās asimetrijas pētnieciskos rezultātus var pielietot kultūru dialoga efektivitātes prognozēšanā. Pat vairāk - atšķirīgu civilizāciju dialoga iespējamības noskaidrošanā. Ņemot vērā to, ka XX gs. beigās pasaules sabiedriskās domas uzmanības degpunktā nonāca diskusija par civilizāciju dialoga nepieciešamību (plašāk par to skat. 2.daļā), no šī viedokļa tika pārskatīti arī smadzeņu pusložu funkcionālās asimetrijas izpētes rezultāti.

Tie liecina, ka abi minētie domāšanas tipi attiecas ne tikai uz atsevišķiem indivīdiem, bet uz kultūru un civilizāciju vispār. Ņemot vērā abus domāšanas tipus, divās daļās var iedalīt ne tikai atsevišķus cilvēkus, bet arī atsevišķas kultūras un civilizācijas, kurās statistisks pārsvars ir viena vai otra smadzeņu funkcionēšanas specifiskā varianta pārstāvjiem. Rietumu civilizācijā dominē kreisās puslodes domāšanas tips, Austrumu civilizācijās - labās puslodes domāšanas tips.

Rietumu civilizācijā priekšroka tiek dota dzīves materiāla cēlonisko seku analīzei un īstenības aktīvai pārveidošanai vienā noteiktā nozīmē.

Piemēram, tikai Rietumu filosofijā ir iespējams tāds filosofiskās domas virziens kā kartēzisms, racionālistiski traktējot cilvēka domāšanu un dabu. Endēmiski, sastopami pārsvarā Rietumos, ir tādi mākslas un zinātnes virzieni kā kubisms, konstruktīvisms, strukturālisms. Austrumu civilizācijas galvenokārt tiecas cilvēku dzīvi piemērot apkārtējās vides apstākļiem, bet nevis pretēji -vidi pārveidot saskaņā ar cilvēku dzīves prasībām.

Piemēram, satopamas ir publikācij as par j apāņu un Rietumu cilvēku radikālajām atšķirībām pasaules uztverē, kas pat eksakto zinātņu speciālistiem ne reti traucē atrast kopēju valodu. Šajā sakarā literatūrā no viena teksta uz otru tekstu ceļo tipisks piemērs par amerikāņu un j apāņu elektronikas speciālistu dialogu kādā simpozijā. Amerikāņu zinātnieks jautāja japānim pēc viņa lekcijas, vai ir izdarīti visi vajadzīgie mērījumi. Japāņu kolēģis (labās puslodes tipisks pārstāvis) vispirms sāka detalizēti skaidrot dažādus blakus apstākļus, kuri ir jārespektē pirms mērījumiem. Viņš acīmredzami izvairījās dot skaidrojumu vienā nozīmē. Tāda atbilde tūlīt sakaitināja amerikāni (kreisās puslodes domāšanas tipa cilvēku), un viņa nervi neizturēja, kategoriski pieprasot atbildēt „jā” vai „nē”. Amerikānis tātad gribēja tūlīt dzirdēt skaidrojumu vienā nozīmē.

Mūsdienās smadzeņu pusložu funkcionālās asimetrij as problemātika tiek izmantota, vērtējot Rietumu civilizācijas un islama civilizācijas dialoga perspektīvas. Prevalē viedoklis, ka starp abām minētajām civilizācijām domāšanas tipa ziņā pastāv principiāli nepārvaramas atšķirības un iespējami ir

tikai ekonomiskie, politiskie un cita veida kontakti, toleranti abām pusēm rēķinoties ar civilizāciju heterogēnismu un fatāli neizbēgamo antinomiskumu.

2.DALA

j

Kulturu dialoga vēsturiska pieredze

IEVADS 2.DALAI

Kultūras pasaule acīmredzot ir cilvēku radīta, tapēc tas attīstības principus

iespējams atklat cilvēciskas apziņas izmaiņas.

Dž.Viko

Dž.Viko ir pilnīga taisnība - kultūru vēsturisko virzību nosaka cilvēku apziņas virzība. Mainoties apziņas saturam, mainas arī kultūras saturs un kultūras formas.

Arī tadas kultūras formas ka „kultūru dialogs” vēsturisko gaitu no vissenakajiem laikiem līdz mūsdienam ir nosacījušas izmaiņas cilvēciskaja apziņa, proti, tas izmaiņas, kuras organiski vienotas ar mentalo kompleksu „mēs - citi”, „mūsējie - svešie” u.tml.

Ka redzēsim turpmak, kultūru dialogs rudimentara forma ir pastavējis vienmēr, un ta likteni (saturu un interpretaciju) ir veicinajušas izmaiņas cilvēciskaja apziņa vispar. Gramatas 2.daļa ir veltīta šīm vēsturiskajam izmaiņam.

Vispirms 1.nodaļa aplūkosim senajos laikos un viduslaikos sastopamo attieksmi pret citam kultūram un kultūru līdzaspastavēšanas problematiku. Atsevišķas nodaļas ir veltītas modernizacijai un nacionalismam Jaunajos laikos (2.nodaļa) un attieksmei pret kultūru dialogu XX gadsimta (3.nodaļa). Pēdēja, 4.nodaļa, pievērsīsimies kultūru dialoga praksei mūsdienas.

Lai iegūtu priekšstatu par kultūru dialoga vēsturisko gaitu, nepieciešamas zinašanas par antropoģenēzes un etnoģenēzes procesiem, par kultūru vēsturisko daudzveidību, par etniska faktora lomu kultūru vēsturē, par kultūru koalīcijam jeb subekumenēm, par etniskas pašapziņas īpatnībam, etniskas identitates būtību, par starpetniskas komunikacijas formam un līdzekļiem dažados laikmetos un civilizacijas, par etnisko konfliktu iemesliem un to novēršanas principiem, par etnisko stereotipu formēšanos, etnisko konfliktu ģenealoģiju. Aktuala ir informacija par cilvēku adaptaciju mainīga sociokulturala vidē, interkulturalo un starpetnisko attiecību vēsturiskajam likumsakarībam.

Gramatas 2.daļa aplūkojam interkulturalas komunikacijas vēsturisko gaitu. Tatad to, ka izmainījas starpkultūru attiecības, kadas bija nostadnes pret jautajumu kompleksu “kultūru dialogs”, ka praktiski izturējas pret citam kultūram un ko šaja sakara liecina vēsture un vēsturiskaja literatūra atspoguļota analīze un teorētiski abstraktas modelējošas rekonstrukcijas.

Centīsimies respektēt un mums faktiski ir svarīgi zinat visas attieksmes gradacijas: vai attieksme bija komplimentara, naidīga, konstruktīva, toleranta, ka attieksme vēsturiski izmainījas, kada bija attieksmes vēsturiska pamattendence un dinamika.

Kultūru dialoga iztirzajuma ne tik svarīga ir kultūras paradība pati par sevi, bet gan attieksme pret to un attiecīgaja sabiedrība sastopama izturēšanas pret citam kultūram.

Cenšoties noskaidrot kultūru dialoga vēsturisko gaitu, svarīgi iepazīties arī ar papildkomponentiem sabiedriskajā apziņā, šo papildkomponentu interpretācijas izmaiņām.

Piemēram, XIX gs. beigās un XX gs. sākumā polemizēja par terminiem “pirmatnējā kultūra”, “tradiocionālā kultūra”, “arhaiskā kultūra”, “pirmsindustriālās sabiedrības kultūra”. Polēmika bija saistīta ar kultūru tipoloģiju. Kā jau tika minēts, pēc II Pasaules kara nostiprinājās konceptuāla atziņa, ka visas kultūras un tautas ir līdzvērtīgas un līdztiesīgas, un kultūru drīkst vērtēt tikai funkcionāli. Tātad, ņemot vērā to, cik lielā mērā attiecīgā kultūra ir spējīga apmierināt savas sabiedrības, tautas, nācijas esamību, piepildot šo esamību ar noteiktu jēgu. Tātad nodrošinot cilvēku darbību, uzvedību un saskarsmi.

Tā bija jauna metodoloģiskā pieeja, kura strauji izplatījās un nostiprinājās zinātniskajās aprindās un arī pārējā sabiedrībā, kļūstot par sabiedriskās apziņas sastāvdaļu un nosakot visu dzīves praksi - etnopolitisko terminoloģiju un retoriku, dažādu kultūru pārstāvju savstarpējās attiecības, interkulturālo komunikāciju vispār. Tā bija arī eifēmismu radīšana, lai aborigēnus atzītu par līdzvērtīgiem cilvēkiem.

Ilgi valdīja uzskats, ka katra pastāvošā kultūra turpina iepriekšējās kultūras tradīcijas. Šī uzskata pamatā ir atziņa par cilvēces pēctecību - uz zemes tautas nomaina viena otru. Faktiski šī atziņa ir aplama, jo kultūra var pārņemt tikai kultūras formas, bet nevis kultūras formās iekļauto garīgo enerģiju un garīgo saturu. Pārņemtajā kultūras formā ir no jauna jāieliek sava dvēsele un sava garīgā enerģija. Tas katru reizi attiecās arī uz tām vēsturiskajām pirmformām, kurām seko kultūru dialogs.

Osvalds Špenglers šajā sakarā, piemēram, tādu kultūras formu kā reliģija salīdzināja ar vārdiem, kuros katrs ieliek savu dvēseli. Tas pats attiecas uz mākslu. Ja kāds nav spējīgs mākslā ielikt savu dvēseli, tā ir tikai kaila forma.

Iedziļinoties kultūru dialoga vēsturiskajā virzībā, jāņem vērā sekojošais moments. Priekšstati par kultūru dialogu lielā mērā vienmēr ir bijuši atkarīgi no zinātniskajiem priekšstatiem par kultūru vispār. Tātad kultūru dialoga interpretācija pamatvilcienos bija atkarīga no tā, kā definēja kultūru.

Kultūras interpretācijas vēsturi var iedalīt vairākos posmos.

Pirmais bija kultūras informatīvais posms. Vēsturiski vispirms bija informācijas vākšana par dažādām tautām, valodām, garīgajām kultūrām.

Informatīvā posma aizsākumi sastopami, piemēram, Plutarha (ap 45 - 127), Tacita darbos antīkajā laikmetā un lielā mērā turpinājās līdz XIX gs.vidum, kad Eiropas etnologi un kultūras antropologi aktīvi publicēja savus darbus par t.s. primitīvajām civilizācijām un kultūrām eiropiešiem piederošajās kolonijās Amerikā, Āfrikā, Āzijā. Informatīvā posma materiāli sniedz elementāru ieskatu arī par kultūru savstarpējām attiecībām.

XIX gs. beigās strauji sāka attīstīties cits posms, kuru var nosaukt par kultūras eksistenciālo posmu. Tajā pastiprinātu uzmanību sāka pievērst tādiem jautājumiem kā cilvēks un daba, kultūra un cilvēks, cilvēka individuāli psiholoģiskās īpašības un kultūra, kultūras loma cilvēka eksistencē.

Eksistenciālā posma tipiskākā iezīme ir kultūras interpretācija cilvēka esamības kontekstā, no šī viedokļa analītiski pievēršoties arī kultūru saskarsmes problemātikai.

Piemēram, apskatot cilvēku dzimuma bioloģiskās vienādības ietekmi uz kultūru attīstības līdzību, kā tas sastopams Z.Freida (1856-1939) un K.G.Junga (1875-1961) darbos, kuru teorētiskais avots ir viņu filosofiski antropoloģiskas un psiholoģiskas koncepcijas par psihoanalīzi.

Arī mūsdienas aktualitati nav zaudējusi K.G. Junga macība par kolektīvo bezapziņu, kura eksistē līdzas cilvēka individualajai bezapziņai. Kolektīva bezapziņa balstas uz cilvēku kopējo pieredzi un ieprogrammēta smadzeņu struktūras. K.G. Jungs tapēc secinaja, ka cilvēkos ir iedzimts visiem kopējs kolektīvas bezapziņas materials - kultūras arhetipi.

Kultūras arhetipi balstas uz t.s. visparcilvēciskaja psihē sastopamajiem sakotnējiem priekšstatiem par pasauli. Šie priekšstati atspoguļojas mītos, ticējumos, sapņos, literatūras, makslas darbos un cilvēka garīgas darbības citas sfēras.

Kultūras arhetipu loma ir milzīga.

Pirmkart, kultūras arhetipi, ietekmējot fantaziju un radošo iztēli, veicina dažadu sižetu un motīvu, mītu un pasaku atkartošanos un ta saucamo mūžīgo tēmu un tēlu veidošanos pasaules dažadas kultūras.

Otrkart, ar kultūras arhetipiem ir saistīta kultūras etniska specifika un tautas dvēseles īpatnības. Tatad kultūras arhetipu analīze un interpretacija akcentē gan cilvēciska gara vienotību, gan katras kultūras savdabību, kura ir svarīgs moments interkulturalas komunikacijas izpratnē.

Eksistencialais posms palīdzēja cilvēkiem uz kultūru lūkoties ka uz „otro dabu”. Cilvēks redzēja, ka viņš ir bezpalīdzīgs daba, jo viņam nav savas esamības nodrošinašanas instinktu, kuri ir parējam dzīvajam radībam. Cilvēks neprot automatiski vīt sev koka zaros maju. Cilvēks nevar daba saost sev piemērotu barību.

Ka uzskata zinatne, no visiem instiktiem cilvēka visattīstītakais ir seksualais instinkts. Lai kompensētu savas bioloģiskas un fizioloģiskas nepilnības, cilvēks rada kultūru - „otro dabu”, kura palīdz viņam iegūt maju, barību un visu parējo, kas ir saistīts ar cilvēka eksistenci.

Kultūra ir vidutajs starp cilvēku un dabu. Kultūra kalpo cilvēkam un sniedz garantijas cilvēka izdzīvošanai. Daba nesniedz nekadas garantijas, un cilvēks pats ir spiests rūpēties par savu izdzīvošanu.

Tatad cilvēka refleksiju centra ir tēma par izdzīvošanu jeb, citiem vardiem sakot, kultūras stabilitati, nepartrauktību, pilnveidošanu. Cilvēks analizē savas dzīves vidi un savu kultūru. Cilvēks secina, ka kultūra ir eksistences nodrošinatajs arī citiem cilvēkiem, un katrs cilvēks iekarto „otro dabu” pēc savas izpratnes un vajadzībam.

XX gs. sakuma sabiedrisko apziņu saka ietekmēt kultūru pluralistiskais posms, ka gribas nosaukt vēsturiski visjaunakos kultūras zinatniskas interpretacijas rezultatus. Pluralistiskais posms liela mēra radas eksistenciala posma ietekmē, jo pievērsas atsevišķu kultūru īpatnībam un gandrīz nemaz neinteresējas par t.s. pasaules kultūru.

Pluralistiskaja posma galvena vērtība ir katras kultūras individualitate neatkarīgi no tas sasniegta attīstības līmeņa. Savukart kultūras individualitati un vitalitati nosaka tas organiska atbilstība attiecīgas sabiedrības eksistencialajam vajadzībam un prasībam. Katra kultūra ir tik liela mēra specifiski veidota un komplicēta, cik liela mēra to vēlas un ir spējīga realizēt attiecīga sabiedrība.

Katra kultūra ir patstavīga vērtība un tapēc kultūras nevar klasificēt atbilstoši kaut kadiem kvalitates kritērijiem. Nav zemu attīstītas kultūras un nav augstu attīstītas kultūras. Tam kultūram, kuras zinatnē mēdza dēvēt par primitīvajam kultūram, ir no „neprimitīvajam” augstu attīstītajam kultūram tikai atšķirīga struktūra un funkcionēšanas mehanismi.

Tātad katrā kultūrā galvenais ir tās struktūra un struktūras elementu funkcionēšana, nodrošinot kultūras sistēmisko veselumu.

Plurālististiskā posma idejas (plašāk skat. 3.daļā) sekmēja kultūru līdzvērtības atzīšanu un lika pārvērtēt līdzšinējos priekšstatus par kultūru komunikāciju. Faktiski sākās kultūru dialoga jauna prakse, kura XX gs. samērā ātri aptvēra ne tikai zinātniskās aprindas, bet arī politiķus, starptautisko organizāciju ierēdniecību, mediju kontingentu, kura leksikā nostiprinājās tādi vārdi kā „kultūru plurālisms”, „kultūru dialogs”.

1.1. Etniskās polaritātes ikdiena

Polaritāte sastopama ne tikai dzīvē, bet arī mūsdienu zinātniskajās definīcijās. Par etnosu mēdz dēvēt tādu sabiedrisko kolektīvu, kurš nav līdzīgs citiem tipoloģiski radniecīgiem kolektīviem. Etnoss ir tas, kas nav citi. Etnoss tātad ir noteikts pretstats citiem etnosiem.

Etnoss pārējo etnosu vidē sevi var izdalīt dažādā veidā, ņemot vērā kopīgo izcelsmi, valodu, dzīves telpu, materiālo kultūru, ideoloģiju, reliģiju. Katrs etnoss savā identitātē parasti akcentē kaut ko savu. Latvieši, piemēram, savu valodu, krievi un ebreji - savu reliģiju. Taču visi etnosi akcentē savu ūnikumu un nepiederību citiem.

Paleoantropoloģija (zinātne, kura pētī cilvēka attīstības un rasu veidošanās vēsturi) ir vispārinājusi, ka katrs etnoss asimilācijas procesā ir radies no divu vai vairāku etnosu substrāta. Mūsdienu zinātne ir pārliecināta, ka etnoģenēzē vairāku etnisko komponentu klātbūtne ir obligāts nosacījums. Tāpat kā jebkuram cilvēkam ir divi vecāki, tāpat jebkuram etnosam ir vismaz divi etniskās izcelsmes avoti.

Tādējādi nākas secināt, ka jebkurš etnoss jau savas izcelsmes sākotnē ir organiski vienots ar starpetnisko saskarsmi. Piemēram, krievi ir cēlušies no slāviem, vjatičiem, somugru ciltīm, baltiem, polovciešiem un citām etniskajām grupām. Angļi cēlušies no sakšiem, ķeltiem, dāņiem, norvēģiem. Spāņi cēlušies no ibēriem, ķeltiem, rietumgotiem, svēviem, alāniem, baskiem, kataloņiem. Arī franči, kuru etnonīmu lieto no IX gs., ir cēlušies no daudzām etniskajām grupām. Savukārt latvieši un lietuvieši ir cēlušies no samērā daudzām baltu ciltīm, no kurām vēsturiskajā atmiņā saglabājušies tikai daži etnonīmi.

Ciltis senatnē varēja savā vidū uzņemt svešas cilts pārstāvjus. Spilgts piemērs šajā ziņā ir Bībelē atspoguļotais Jāzepa veiksmīgais liktenis senajā Ēģiptē, par ko Rainis sacerēja vienu no savām labākajām lugām „Jāzeps un viņa brāļi”.

Taču kultūras antropologi un vēsturnieki uzskata, ka senās ciltis dzīvoja no ārējās pasaules noslēgtu dzīvi. Kultūras difūzija bija stipri ierobežota, jo viens no senās cilts eksistences elementāriem priekšnoteikumiem bija tieši šī noslēgtība un pašizolācija.

Speciālisti to izskaidro tādējādi, ka cilvēku darbību, uzvedību un saskarsmi varēja apgūt tikai pašas darbības, uzvedības un saskarsmes praksē, - tātad reāli veicot minētās izpausmes. Svešinieks spēja adaptēties jaunajā vidē tikai reālas darbības, uzvedības un saskarsmes laikā. Nepastāvēja rakstība un komunikācijā izmantojami teksti, ar kuru palīdzību svešinieks savlaicīgi varēja apgūt vajadzīgo informāciju, proti, jaunās mītnes zemes darbības, uzvedības un saskarsmes formas un normas.

Mūsdienās latvietis, piemēram, pēc lēmuma pārcelties uz dzīvi Austrālijā ar bibliotēkas un interneta palīdzību teorētiski var sagatavoties dzīvei jaunos apstākļos tādā līmenī, ka Austrālijas dzīves kārtību var pārzināt daudz labāk par daudziem austrāliešiem.

Senatnē nebija iespējama teorētiskā socializācija un inkulturācija. Cilvēks svešas cilts garu varēja iepazīt tikai tajā dzīvojot un dzīves gaitā. Pie tam katrai ciltij bija tāda reliģiski mitoloģiskā un maģiskā informācija, kuru tā nevēlējās tūlīt izpaust svešam cilvēkam. Iepazīstināšana ar cilts „noslēpumiem” varēja notikt tikai pēc tam, kad bija iegūta uzticība.

Kad radās rakstība un informācija kļuva vispārpieejama, senajām civilizācijām vairs nebija jēgas saglabāt un turpināt savu noslēgto dzīvesveidu. Viņu reliģiski mitoloģiskās, intelektuālās un cita veida gudrības dzīvoja savu dzīvi, jo bija atdalītas no to autoriem, eksistēja pašas par sevi rokrakstu, grāmatu formā.

Taču kultūras antropologi ir pārliecināti, ka arī pirmajās civilizācijās saglabājās tendence vairīties un baidīties no citiem. Pie tam seno civilizāciju etnocentrisms bija vēl konsekventāks un drastiskāks nekā pirmatnējo cilšu pastāvēšanas aizvēsturiskajā periodā. Civilizāciju pārstāvji vēl krasāk sevi nodalīja no pārējiem „nekompetentajiem”, kuri nezināja to, ko zināja civilizācijām piederīgie cilvēki.

Kā zināms, tamlīdzīgs krass nodalījums pastāvēja antīkajā sabiedrībā, kurā senie romieši tos visus, kuri nedzīvoja Romas impērijā, sauca par barbariem un savā augstprātībā pret viņiem neizturējās kā pret cilvēkiem. Arī senie ēģiptieši domāja, ka viņu kaimiņos dzīvojošie cilvēki ir cēlušies no velna.

Nākas atcerēties, ka arī tā saucamie barbari nebija bez vainas. Viņi, tiekoties ar civilizāciju pārākumu, izjuta mazvērtības kompleksu un tiecās sagraut civilizācijas. Tā radās vandālisms. Kā zināms, šis jēdziens ir atvasināts no vandaļu etniskās grupas vārda. Vandāļi nedzīvoja Romas impērijā, un tāpēc no romiešu viedokļa bija barbari.

Etnogrāfi un antropologi ir iepazinušies ar daudziem etnosiem, kuri līdz mūsdienām vienmēr ir dzīvojuši relatīvi izolēti bez ciešākiem kontaktiem ar citām tautām. Pa lielākajai daļai izolētību veicināja ģeogrāfiskie apstākļi. Taču galvenokārt izolēto dzīves veidu stimulēja kultūras statiskuma un dinamiskuma attiecības, proti, tas, ka kultūra bija nonākusi homeostāzes stadijā, kad dzīve ritēja bez krasām izmaiņām un etnosa pārstāvjus tas pilnā mērā apmierināja. Izolētībā dzīvojošo etnosu uzskatāmi piemēri Eiropā ir baski, albāņi, islandieši, ASV - irokēzi.

Mūsdienās sastopamas kultūrvēsturiskās koncepcijas par to, ka pirmās civilizācijas uz mūsu planētas līdz bojāejai noveda augstprātīgs etnocentriskums, kas kavēja kultūru dialogu. Civilizācijas apzināti dzīvoja izolēti, un noslēgtība veicināja stagnāciju un degradāciju.

Vēsturnieki uzskata, ka pirmatnēj ās kopienas periodā militārie konflikti starp ciltīm bija ļoti reta parādība. Kad sabruka pirmatnējās kopienas iekārta, veidojās cilšu apvienības un pirmie valstiskie iedīgļi, tad sākās militārie konflikti, - teritorijas iekarošana, vergu sagūstīšana, lopu atņemšana kļuva, ja tā drīkstam teikt, par ikdienišķu parādību.

Piemēram, seno arābu, ģermāņu, ķeltu, slāvu izplatība notika ekspansijas un asimilācijas formā, kuru realizēja lielas un enerģiskas cilšu apvienības. Slāvu izplatības rezultātā plašas teritorijas zaudēja baltu ciltis, kuras vēl mūsu ēras pirmajos gadsimtos apdzīvoja zemes no mūsdienu Polijas līdz Maskavai. Taču ar laiku balti zaudēja savas plašās teritorijas, jo acīmredzot balti bija mazāk enerģiski nekā slāvi. XII gs. beigās, kad baltu teritorijā sākās vācu krustnešu invāzija, bija saglabājušās tikai dažas un turklāt savstarpēji naidīgas (palīdzēja krustnešiem iekarot vienai otru) baltu ciltis, jo pārējās bija asimilējušās ar slāviem. Savukārt no tām ciltīm, kuras vēl nebija asimilējušās, svešzemju iekarotājiem pretestību spēja izrādīt tikai mūsdienu Lietuvas teritorijā dzīvojošās baltu ciltis. Tās apvienojās vienotā valstī - Lietuvas Lielkņazistē, kura savā laikā bija viena no varenākajām valstīm Eiropā. Krustnešiem tā arī neizdevās iekarot Lietuvu.

Kultūras atvērtības princips nostiprinājās antīkajā laikmetā. Ap Vidusjūru izvietotajās zemēs kultūru dialogs sākās ātri tāpēc, ka kultūras bija gatavas mācīties no citiem, zināja par saviem senčiem, no kuriem arī nebaidījās mācīties.

Senās kultūras salīdzināja viena otru. Vēsturiskais salīdzinājums dominē Plutarha darbos, kurus bija interesanti lasīt gan romiešiem, gan grieķiem. Pie tam Vidusjūras baseinā pastāvošās senās kultūras interesējās arī par tālāko kaimiņu kultūrām. Piemēram, Tuvo Austrumu kultūrām.

Heredots (ap 490-480 - ap 430-422 p.m.ē.) interesējās par kultūru dažādību. Lai atbildētu uz paša uzdoto jautājumu par kultūru dažādības izcelsmi, viņš iedziļinājās apmēram 50 tautu raksturīgākajās iezīmēs. Hiprokrāts (ap 460 - ap 370 p.m.ē.) uzskatīja, ka kultūru atšķirības veicina klimata un ģeogrāfiskās vides dažādība.

Antīkajā laikmetā kultūru dialogu stimulēja senā migrācija - ebreju, armēņu un citu etnisko grupu diasporu rašanās. Diasporas kalpoja par savdabīgu tiltu starp Rietumiem un Austrumiem, veicināja starptautisko tirdzniecību, garīgās kultūras apmaiņu starp kristiānisma un arābu reliģisko ticību zemēm.

Noteikts konstruktīvs faktors kultūru dialoga veicināšanā kļuva kristīgā baznīca, kuru vispār var dēvēt par pirmo starptautisko organizāciju kultūru sakaru organizēšanā. Pie tam baznīca darbojās relatīvi patstāvīgi un neatkarīgi no valsts kultūras politikas.

Antīkās iekārtas laikmetā etniskajos procesos dominēja plaša, bet ne visai noturīga etniskās integrācijas tendence. No mazām etniskajām grupām varēja rasties lieli etniskie formējumi, kuri saglabājās relatīvi ilgi vai sadalījās nelielākos patstāvīgos etnosos.

Romas impērijas iedzīvotāji runāja t.s. tautas latīņu valodā un apzinājās sevi kā impērijas pilsoņi. Impērijā pastāvēja garīgās kultūras un reliģiskās atšķirības, taču nekur neradās lokāli noslēgti areāli.

Etniskās un kultUras koalīcijas apzīmējuma lieto subekumenes jēdzienu (dažkārt arī jēdzienu - superetnoss). Cilvēces vēsture liecina, ka vienā laikā un vienā noteiktā reģionā var rasties etnosu grupa, kas ir saistīta ekonomiski, politiski, ideoloģiski un kurai piemīt kopības pašapziņa saskarsmē ar citām līdzīgām etnosu grupām. Etnosu grupas galvenā pazīme ir nevis tās apjoms un spēks, bet gan starpetniskā tuvība.

MUsdienās visiem ir skaidrs, ka tāds superetnoss, piemēram, ir Eiropas tautas, no kurām katrai piemīt noteikta identitāte, bet kuras visas kopā pieder vienai Rietumu kristānisma civilizācijai. MUsdienās zināma sabiedrības daļa ar lielu interesi iesaistās (daudzu ieskatā - utopiskos) planetārajos risinājumos, iedziļinoties visas zemes superetnosa un vienotas planetārās kultUras problemātikā.

“Pasaules kultUras” ilUzija faktiski vienmēr ir bijusi aktuāla ne tikai beletristu un publicistu tēlaini poētiskajās un kulturoloģiski nekompetentajās sentencēs. Pirmais ceļojums ap zemeslodi notika XVI gs. Stabili un droši transporta sakari starp visām planētām izveidojās tikai XIX gs., kaut gan jau pirms mUsu ēras valdošie monarhi sevi dēvēja par pasaules valdniekiem un radās pasaules reliģijas, kuras pievērsās katram cilvēkam neatkarīgi no viņa etniskās un kultUras identitātes.

Etniskās un kultUru koalīcijas vēsturiski praktiskie rezultāti ir bijuši dažādi. Sastopamas koalīcijas, kuras patiešām pārvērtās noteiktās relatīvi patstāvīgās kultUrās ar savu vienotu reliģisko filosofiju. Tāpēc mUsdienu kulturoloģiskajā literatUrā par subekumenes galveno un patiesībā arī vienīgo faktoru atzīst reliģiski filosofiskās tradīcijas kopību. Reliģiski filosofiskā tradīcija ir konceptuālais izejas punkts dažādu etnosu un kultUru koalīcijai subekumenē.

Tiek uzskatīts, ka sastopamas trīs patstāvīgas filosofiskās tradīcijas: 1) ap VidusjUru izvietotajās zemēs, 2) ķīniešu un 3) indiešu. Daži pētnieki VidusjUras baseina zemēs pastāvošo filosofisko tradīciju iedala divos atzaros - Rietumu filosofiskajā tradīcijā un Tuvo Austrumu filosofiskajā tradīcijā.

Šajās kultUru koalīcijās veidojās noteiktas attiecības starp subekumeni un etniskajām grupām. Šīs attiecības regulēja filosofiski akseoloģiskie priekšstati,

- tātad zināma vērtību skala.

Ķīniešu subekumenē valdīja tendence etnisko grupu atšķirības pakāpeniski izšķīdināt ar valodas palīdzību, kad par subekumenes vienojošo un unificējošo instrumentu kalpoja (un, kā zināms, joprojām kalpo) hieroglifiskā literārā valoda. Etniskās grupas, kuras neprata literāro valodu, tika uzskatītas par svešām un barbariem, jo tām nav nekāda vērtība un kulturoloģiskās perspektīvas.

Indiešu reliģiski filosofiskajās mācībās etniskās atšķirības netiek ignorētas un izskaustas. Etnosi tiek uzskatīti par subekumenes atsevišķām sastāvdaļām, taču ir sapludinātas ar centralizēto sociāli reliģisko, visbiežāk visai komplicēto, kastu sistēmu un hierarhij u.

Rietumu un Tuvo Austrumu reliģiski filosofiskajās tradīcijās, piemēram, islams sākumā centās visas etniskās grupas pakļaut arabizācijai, kam visnaidīgāk pretojās irāņi un turki, izveidojot savas polietniskās impērijas.

Kristiānisma garīgajā atmosfērā dzīvojošie Rietumi savu etnisko grupu likteni atstāja pašplUsmē, jo doktrināra uzmanība tika pievērsta tikai atsevišķiem konsolidējošajiem faktoriem, ar kuru starpniecību tika nodrošināta subekumenes pastāvēšana. Tādi konsolidējošie faktori bija, pirmkārt, reliģiskās ticības kopība un, otrkārt, baznīcas vienas valodas (latīņu) kopība.

Etniskās kultUras identitātes nodrošināšanas jautājumi, kā jau tika minēts, risinājās pašplUsmē, un tikai Jaunajos laikos radās nācijas katra ar savu valodu, nacionālo kultUru, valsti un nacionālo patriotismu. Turklāt arī jaunās nācijas praktiski bija polietniski kolektīvi.

No agrīno viduslaiku vēstures zinām par Eiropas sadalīšanos mazās feodālās valstiņās. Līdz X gs. Rietumeiropa sašķēlās administratīvi politiski, taču saglabājās tās subekumeniskās jeb superetniskās vienotības apziņa, sevi pretstatot citiem - arābu musulmaņiem, grieķu pareizticīgajiem, slāvu, baltu, normāņu pagāniem.

Subekumenēs kultUru koalīciju nodrošina tas, ka tajās izšķirošā loma nav koalīcijā ietilpstošo etnisko grupu tautas kultUrām, kurās tradicionāli dominē etnogrāfiskums, folkoloristiskums, pagānisms un kuras (kā liecina vēsturiskā pieredze īpaši XIX-XX gs. ar tajās sastopamajiem nacionālisma uzplUdiem) neveicina kultUru koalīciju rašanos un pastāvēšanu, bet gan funkcionē pretēji -darbojas kā šovinisma un ksenofobijas perēklis, kalpojot nacionālisma ideoloģijai.

Jau vissenākajās subekumenēs pastāv kultUra, kura paceļas pāri pārejo tautu kultUrām. Faktiski tā bija kultUra, kuru šodien mēdz dēvēt par profesionālo garīgo kultUru - mākslu, filosofiju, zinātni. Subekumenēs šī kultUra funkcionēja vienā valodā (piemēram, latīņu, arābu valodā), vienā stilistiski estētiskajā un reliģiskajā kontekstā.

Zinātne ir centusies atbildēt uz jautājumu, kāpēc koalīcijas neveidojās starp subekumenēm? Kāpēc, piemēram, saglabājās zināms kristiānisma un islama civilizācijas pretstats, kurš laiku pa laikam pāraug atklātos konfliktos?

Arī subekumenē eksistē valodu, rasu, paražu, tradīciju, reliģisko konfesiju dažādība. Tātad nemainās dažādība kā koalīcijas atribUts, un mainās tikai dažādības interpretācijas vēriens, dažādību attiecinot uz globālākiem fenomeniem. Vēsture tomēr galvenokārt liecina par subekumenisko kontaktu destruktīvajiem rezultātiem.

Piemēram, Rietumeiropas subekumenē vienmēr lietoja daudzas valodas. Vairākas valodas un to dialektus varēja lietot vienā hercogistē, karalistē.

Arī islama zemēs lietoja dažādas valodas - arābu, kurdu, sīriešu, turku, persiešu u.c. Vēsturnieki raksta, ka Bizantijas galvaspilsētas Konstantinopoles iedzīvotāji runāja grieķu, armēņu, slāvu valodā.

Abām pusēm - kristiānismam un islamam - it kā ir daudz kopēja, taču starp tām nekad nav izveidojusies zināma koalīcija un daudzus gadsimtus turpinājās Krusta kari.

Bruņoti etniski reliģiskie konflikti nav izņēmums arī mUsdienās. Konstruktīvi sakari pastāvēja tikai Renesanses laikā, kad musulmaņu zinātnieki un mākslinieki kopā ar Rietumeiropas kolēģiem aktīvi iesaistījās antīkās kultUras mantojuma pārņemšanā.

Vēsturiskās etnoloģijas speciālisti atsaucās ne tikai uz reliģiski filosofiskās tradīcijas kopību, bet arī uz subekumenē ietilpstošo etnosu mentalitātes kopību. Subekumenes vienotību cementē nevis kopīgu parādību summa, bet gan specifiska garīgās izjūtas radniecība.

Nacionālais raksturs jeb mentalitāte var bUt kopīga viena atsevišķa atnosa pārstāvjiem; mentalitāte var bUt kopīga vienai atsevišķai etnosu grupai -subekumenei. Atšķirības mentalitātes ziņā var veicināt gan koalīciju, gan konfliktus. Starp subekumenēm koalīcijas neveidojas. Tāda ir līdzšinējā cilvēces vēsturiskā pieredze.

MUsdienu islama civilizācijas pārstāvji par savas subekumenes “integrējošo efektu” (Irānas Islama Republikas prezidenta Muhameda Hatami (dz.1943) termins, 2001.g.) uzskata Dieva Vārdu - Korānu, kas spēja apvienot materiālās un garīgās kultUras izaugsmes ziņā dažādās tautas. Prognozējot dialoga perspektīvas starp Rietumu un islama civilizāciju, musulmaņi pozitīvu rezultātu cer panākt tikai pēc tam, kad tiks pārtraukta globalizācij as politika, kura likvidē kultUru plurālismu un kalpo tikai dažām lielvalstīm.Musulmaņu pārliecībā globalizācija ir vislielākais šķērslis civilizāciju, respektīvi, subekumenu koalīcij ai.

Eiropā mūsu ēras pirmajā gadu tūkstotī radas jaunas tautas un dominēja etniskas integrācijas un asimilācijas process. Radās tādi šodien labi pazīstami un lieli etnosi kā spāņi, portugāļi, francūži, itāļi, rumāņi u.c.

Īpaši pirmā gadu tūkstoša pirmajā pusē Eiropas etniskā karte radikāli izmainījās. Vēsturiskajos materiālos līdz mūsdienām ir saglabājušies daudzu izzudušo, bet kādreiz Eiropā vareno, etnosu nosaukumi. Tādi seni etnonīmi kā franki, goti, sakši, langobardi, ķelti, burgundi tagad priekš daudziem ir vēsturiska eksotika, no skolas mācību grāmatām atmiņā asociējoties ar “tautu lielo staigāšanu”, kā rezultātā, domājams, arī baltu cilšu apdzīvotā teritorija samazinājās.

Romas impērijā krīze iesākās III gs., kad nepārtraukti nācās atvairīt tā dēvēto barbaru iebrukumus un mieru varēja panākt tikai pēc tam, kad barbaru ciltīm atļāva apmesties uz patstāvīgu dzīvi impērijas teritorijā, tādējādi aizsākot grandiozo tautu sajaukšanos.

Romas valdnieki bija spiesti pret barbariem izturēties divējādi. No vienas puses barbari tika pretstatīti romiešiem, lietojot visnegatīvākos epitetus un visbiežāk barbarus neuzskatot par īstiem cilvēkiem, kā, piemēram, izturējās pret huņņiem, langobardiem. No otras puses valdniekiem nācās barbarus izvietot impērij as zemēs, cienīt viņu kultūras paražas, dzīves veidu, atļaut dienēt Romas armijā un nodarboties ar lauksaimniecību. Romas valdniekiem tādējādi izdevās mazināt barbaru agresivitāti, viņus pārvēršot par saviem zemniekiem un karavīriem.

Triviāli tēlaini izsakoties, Romas vārtu atvēršana barbariem jeb skitiem (visu barbaru simbolisks apzīmējums) kļuva par vienu no galvenajiem impērijas bojāejas iemesliem. Tā savā laikā uzskatīja paši romieši, tā vēlāk secināja daudzi zinātnieki. Barbaru militārie panākumi V gs. izbeidza kādreiz tik varenās impērijas agoniju, un Eiropā sākās jauns laikmets - viduslaiki.

Viduslaiku sākumā Eiropā vienmēr dominēja vismaz divu kultūru konverģence - romiešu un barbaru. Barbaru tautas pēc apmešanās uz dzīvi Romas impērijas teritorijā, savstarpēji sajaucās un sajaucās ar vietējiem iedzīvotāj iem. Barbari ar lielu entuziasmu pārņēma romiešu dzīves stilu, visdažādākos amatus un to nosaukumus. Barbari faktiski atklāti un ar lepnumu kļuva par romiešu politiskās sistēmas un kultūras patriotiem. Romieši to redzēja un ar laiku samierinājās, pieskaņojoties neizbēgamajam kultūras barbarizācijas procesam.

Taču vēstures literatūrā ir stāstīts arī par pretējo procesu - par barbaru centieniem saglabāt savu etnisko un kultūras identitāti. Barbaru etniskās grupas bija skaitliski nelielas un tāpēc baidījās no pilnīgas sajaukšanās ar vietējiem iedzīvotājiem. Impērijas teritorijā izmitinātie barbari vairījās apmesties uz dzīvi pilsētās un ne reti izvēlējās lauku novadus, tur iekārtojot savus ciemus. Barbaru lielāks skaits bija tajās pilsētās, kuras kļuva par viņu “karalistu” galvaspilsētām.

Piemēram, daudzi barbari dzīvoja rietumgotu galvaspilsētā Tulūzā, Barselonā, Toledo, franku galvaspilsētā Parīzē. Daudzi barbaru “karaļi” dzīvoja laukos.

Agrīnajos un ne tikai agrīnajos viduslaikos etniskās pašapziņas (identitātes) reprezentanti bija zemnieki. Zemniecības masas radīja zemnieku kultūras tipu. Pārējās divas galvenās viduslaiku sociālās grupas - garīdznieki un karavīri - ar zemnieku kultūru bija maz saistītas. Valdošais bruņinieku un feodāļu virslānis lielā mērā bija kosmopolītisks, lietoja latīņu valodu, atsacījās lietot tautas, respektīvi, zemniecības valodu.

Latīņu valoda ilgu laiku bija savdabīgs komunikācijas un tātad arī kultūru dialoga iespējamības faktors; tos, kuri neprata latīņu valodu, uzskatīja par barbariem un viņu runu tautas valodā salīdzināja ar zvēru kliegšanu un gaudošanu, un ar zvēriem nekāda saruna nebija iespējama. (Starp citu, XX gs. beigās Latvijā viena iedzīvotāju daļa varēja otrai iedzīvotāju daļai pieprasīt runāt “cilvēku valodā” (proti, krievu valodā), bet nevis “suņu valodā”(proti, latviešu valodā), kas reiz Daugavpils tramvajā tika pavēlēts arī šīs grāmatas autoram, kuru toreiz ne tik daudz pārsteidza nekaunība kā aizvainojošā salīdzinājuma vēsturiski kulturoloģiskie aspekti. Visticamāk, tamlīdzīga lingvistiskā atavisma izcelsme meklējama agrīnajos viduslaikos.)

Vietējo tautu valodu “uzbrukums” latīņu valodai sākās reizē ar nāciju veidošanos un nacionālisma nostiprināšanos. Uzskata, ka pirmās ambiciozākās valodas Eiropā bija franču, vācu, angļu, poļu valoda, aizstāvot savas tiesības un šajā jomā gūstot panākumus.

Taču vēsturnieku ieskatā “valodu nacionālisms” un nacionālisms vispār Eiropā veicināja jaunu stereotipu rašanos, kad runāšana savā nacionālajā valodā citus pamudināja negatīvi identificēt attiecīgās valodas lietotājus.

Piemēram, frančus dēvēt par iedomīgiem gļēvuļiem, vāciešus - aprobežotiem izvirtuļiem, angļus - lielīgiem dzērāj iem.

Tomēr pats svarīgākais bija tas, ka nacionālo valodu izplatība eiropiešu sabiedrībā sāka iedzīvināt atskarsmi par kultūru plurālismu un toleranci.

Etniskā un kultūras identitāte viduslaikos nebija primārā vērtība. Visos sabiedrības slāņos un ne tikai zemniecībā priekšplānā bija reliģiskā identitāte -piederība kristietībai.

Viduslaiku kultūrā jau no V gs. dominēja zināmas attiecības starp pagānisma mantojumu un kristiānismu. Viduslaiku kultūrā tādējādi pastāvēja savs iekšējais dialogs, kas atspoguļoj ās ne tikai ticības sfērā, j o patiesībā skāra visu kulturu.

Piemēram, attiecības starp etniskajām un kultūras grupām, attiecības starp zemniekiem un feodāļiem, sabiedrību un baznīcu.

Speciālisti uzskata, ka iekšējais dialogs starp pagānisma, respektīvi, antīkās kultūras mantojumu un kristiānismu balstījās uz partnerattiecībām. Visizteiktāk un visstabilāk tā tas bija viduslaiku izglītotākajos slāņos. Sabiedrības zemākajos slāņos dialogs virzījās ar mainīgām sekmēm, jo pagānisma mantojumam daudzus gadsimtus bija milzīga ietekme. Kā raksta vēsturnieki, pagānistiskais un kristietības pasaules uzskats caurvija visus viduslaikus, un abu kultūras tipu pretstatu var bez bailēm salīdzināt ar marksistiskās un buržuāziskās ideoloģij as “divkauju” visjaunākajos laikos.

Protams, jāņem vērā kristiānisma oponentu mantojuma garīgais dziļums un vēriens, sākot no Homēra un beidzot ar Romas impērijas laika dzeju, dramaturģiju, filosofiju. Tiesa, medievisti norāda par grūtībām objektīvi izsekot, kā tika pārņemts antīkā laikmeta intelektuālais instrumentārij s - termini, metodes, loģiskās argumentācijas formas.

Lai abu kultūru koeksistenci ievirzītu labvēlīgā gultnē, kristiānisma ideologi atļāva izmantot grieķu-romiešu literatūru un no tās pāņemt to, kas varēja noderēt kristīgās ticības un baznīcas spēcināšanai.

Tam bija gan pozitīvas, gan negatīvas sekas. Kristiānisma ideologu diplomātija zināmā mērā veicināja antīkās kultūras mantojuma kontinuitāti. Taču katoļu baznīcas iecietība izraisīja antīko literāro avotu deformācijas: satura izkropļojumus citātos, autora domas atrautību no konteksta, seno tekstu nekorektu un tendenciozu interpretācij u.

Turklāt viduslaiki saņēma mantojumā galvenokārt tikai to antīkās kultūras daļu, kura barbariskotā saturā un formā (proti, primitivizētā, vulgarizētā) bija radusies Romas impērijas pēdējos gadsimtos, kad kultūras procesā plaši piedalījās barbaru politiskā, intelektuālā un mākslinieciskā elite. Viduslaikos pazina tikai barbaru adaptēto antīko kultūru.

Raksturojot starpkulturālo saskarsmi viduslaikos, nav iespējams iztikt bez tādiem vārdiem kā kari, militārie konflikti, iekarojumi, iebrukumi, pakļaušana.

Dziļākie konflikti viduslaikos Rietumeiropas cilvēku apziņā saistījās ar naidīgo attieksmi pret Bizantiju un musulmaņu zemēm. Ja ar bizantiešiem bija iespējama samierināšanās (viņi arī bija kristieši), tad nekāds kompromiss nevarēja būt ar musulmaņiem, kuri bija Dieva Kunga lielākie ienaidnieki.

Kristiānisma un islama antagoniskums ir viena no viduslaiku Rietumeiropas kultūru raksturīgākaj ām iezīmēm, kura vispamatīgāk iesūcās eiropiešu garīgaj ā pasaulē Krusta karu laikā XIII gs.

Atsevišķa tēma viduslaiku rietumeiropiešu “interkulturālajā diskursā” ir maniakālā vēlēšanās visus pagānus pievērt kristīgajai ticībai. Ja ar musulmaņiem rietumeiropieši gribēja un prata “sarunāties” tikai svētā kara formā, tad uz ziemeļaustrumos dzīvojošajiem pagāniem rietumeiropieši lūkojās ar zināmām cerībām, lolojot iespēju īstenot savu kristiešu misiju, ko no X gs. sāka kampaņveidīgi realizēt ar vācu bruņinieku palīdzību, atklāti pieļauj ot barbaru kristīšanu ar bruņotu spēku.

Interkulturālās komunikācijas priekšstati ļoti būtiski izmainījās lielo ģeogrāfisko atklājumu laikmetā, kad faktiski sākās planetāra kultūru saskarsme. Tolaik radās tādi jauni etnosi, kādus cilvēce vēl nepazina. Etniskās integrācijas un asimilācijas rezultātā radās brazīlieši, peruāņi, meksikāņi, amerikāņi, kanādieši. Viņi pārstāvēja visdažādākos antropoloģiskos tipus -eiropeīdus, negroīdus, metisus, mulatus, taču lietoja vienu kopīgu valodu -spāņu vai angļu, vai franču valodu.

Jauni posmi kultūru dialoga vēsturiskajā praksē sākās pēc feodālo pilsētu-valstu izveidošanos agrīnajos viduslaikos un pēc t.s. nacionālo valstu rašanos Jaunajos laikos XVII gs. Abus posmus šķir diezgan liela laika distance, taču tas netraucē tajos saskatīt zināmu kopību. Abos posmos pret jēdzienu „nācija” izturējās kā pret dažādu etnisko grupu sistēmu, kurā katrs elements (etniskā grupa) saglabā kultūras patstāvību un identitāti tādā mērā un tādos kultūras segmentos, kurus tas uzskata par svarīgākajiem. Nācijas izpratne sevī neietvēra asimilāciju - etnisko grupu pakļaušanu viena etnosa interesēs un iznīdējot jebkādu citu kultūras identitāti.

Kultūras vēstures pētnieki uzskata, ka tamlīdzīga nācijas izpratne bija iespējama tāpēc, ka līdz XVIII gs. Eiropā dominēja atziņa par cilvēciskās dabas vienotību, neskatoties uz visdažādākajām atšķirībām starp cilvēkiem un tautām.

Atšķirības bija nenoliedzamas, taču tās netraucēja cilvēciskās dabas vienotības apziņu, kura bija daudz izteiktāka un pārliecinošāka nekā priekšstati par dažādām atšķirībām. Cilvēki saprata, ka viņi savā dziļākajā būtībā visi ir vienādi “Dieva bērni”.

Pēc XVIII gs. šī vienotības apziņa tika zaudēta, un lielā mērā to sekmēja nacionālisma ideoloģija. Tāpēc faktiski līdz XVIII gs. pastāvēja daudz reālāks kultūru dialogs un tam bija psiholoģiski daudz dziļāka motivācija nekā vēlāk -

XIX un XX gs.

Kultūras filosofi cilvēciskās dabas vienotības apziņu mēdza izskaidrot ar cilvēciskā prāta universāluma jēdzienu un patiesības jēdzienu. Cilvēkus vieno viņu cilvēciskā prāta līdzība. Arī patiesība kā cilvēciskās dzīves vērtība priekš visiem funkcionē vienādi. Tas sekmē cilvēku savstarpējo izpratni un kultūru s as k ars mi , j o c i l v ē k i t i e c ās uz ru n āt v i e n s o t ru, p ārl i e c i n o t v i e n s o t r u p ar to patiesību, kurai viņi tic. Ja kāds negribēja pakļauties patiesībai, tad viņu drīkstēja piespiest to darīt. Ilgi valdīja uzskats, ka agri vai vēlu nepakļāvīgie sapratīs savus maldus. Viņi atzīs, ka piespiešana viņiem palīdzēja kļūt sapratīgākiem, labsirdīgākiem, laimīgākiem.

Viduslaikos valdošie priekšstati par cilvēku vienotību atspoguļojas Dž.Viko grāmatā „Pamati jaunajai zinātnei par nāciju vispārējo dabu”. Viņš raksta, ka katras tautas darbība sastāv no divām daļām - iekšējās (tradīcijas, likumi) un ārējās (karš, miers, ceļojumi, tirdzniecība). Kultūra veidojas no abām daļām. Cilvēku gribu nosaka veselais saprāts, kas piemīt katrai šķirai, katrai tautai, katrai nācijai un visai cilvēku dzimtai. Veselā saprāta universiālais raksturs sniedz iespēju izvirzīt ideju par tautu dabiskajām tiesībām.

Šajā sakarā DŽ.Viko skaidro: agrāk domāja, ka tautu dabiskās tiesības ir cēlušās vienā nācijā un pēc tam tās pārņēma citas nācijas. Šo aplamo priekšstatu pirmie propagandēja ēģiptieši un grieķi, kuri lielījās ar to, ka tieši viņi ir sējuši kultūru pasaulē. Faktiski tautu dabiskās tiesības ir dzimušas patstāvīgi katrā tautā, neko nezinot vienai par otru. Tālāk ar karu, vēstniecību, tirdzniecības starpniecību tautu dabiskās tiesības kļūst kopīgas visai cilvēcei.

Speciālajā literatūrā kristiānisma viduslaiku zemes mēdz raksturot kā noslēgtu telpu, jo noslēgtības tendence tolaik piemita pašai kristīgajai ticībai.

Piemēram, kristiānisma ģeogrāfiskā kompetence balstījās uz Bībeles informāciju. Kristiānisma telpu fiksēja Bībelē novilktās robežas, aiz kurām sākās sveša un kristiānismam naidīga teritorija. Jau agrīnajos viduslaikos kristiešu misionāri centās sludināt savu ticību Āzijā, Āfrikā, taču tur viņus vai nu nogalināja, vai padzina.

Viduslaikos turpinājās diskusija par to, vai Kristus gāja nāvē tikai izredzēto labā jeb visu cilvēku labā. Vienprātīga atbilde nepastāvēja, un tāpēc pret citu ticību un pagāniem izturējās naidīgi, atsakoties ar viņiem iesaistīties jebkādā dialogā. Pagānus kristīja, taču pret bijušajiem pagāniem ne reti turpināja izturēties kā pret “necilvēkiem”un “darba lopiem”. Vistuvākais piemērs - vācu attieksme pret Livonijas pamatiedzīvotājiem.

Speciālisti raksta par kristiānisma partikulārismu - tieksmi koncentrēt izredzēto kārtu, no “citiem” izolētu korporatīvo solidaritāti un pat zināmu aparteīdu attieksmē pret ārējo pasauli.

Piemēram, saskaņā ar viduslaiku kristiānisma normām kristietis nedrīkstēja kalpot ebrej iem un saracēņiem, kā arī būt vergs. Verdzība kā sociāls intitūts attiecās tikai uz pagāniem, kurus kristieši drīkstēja izmantot kā vergus.

Viduslaiku noslēgtība izpaudās arī tādējādi, ka nemīleja visu jauno, nemīlēja radikālus un kardinālus pārkārtojumus, acīmredzamu progresu. Vispārliecinošāk tas izpaudās materiālajā sfērā - saimnieciskās darbības mehanizācij ā, kurā visduslaikos praktiski netika gūti nekādi panākumi.

Viduslaiku ekonomikas uzdevums bija cilvēkiem nodrošināt elementāras iztikas līdzekļus, bet nevis pārticību un pārpilnību. Par šī principa ievērošanu rūpējās kristiānisms, kurš pats arī bija formulējis minēto principu. Eiropā ekonomiskais progress sākās pēc Reformācijas un lielā mērā ir protestantu nopelns. To jau XX gs. sākumā pārliecinoši pierādīja Rietumu socioloģija.

2.1.Modernizācijas iespējas

Eiropa XVII-XIX gs. konstatējams process, kuru mūsdienu zinātnē dēvē par modernizāciju, bet XIX gs. zinātnē sauca par sabiedrības buržuāzisko attīstību, kā tas lasāms, piemēram, K.Marksa (1818-1883) un F.Engelsa (1820-1895) darbos. Modernizācijā dominēja zinātnes, mākslas un izglītības atbrīvošana no reliģijas kontroles, sabiedrības sociālās struktūras diferenciācija un šķirisko attiecību socioloģiskās lomas aktivizēšana, rūpnieciskās ražošanas prioritātes nostiprināšana ekonomikā.

Modernizāciju var dēvēt par speciāli organizētu paātrinātu procesu, kura mērķis bija maksimāli racionalizēt kultūras jeb „otrās dabas” potenciālu, lai tā vēl pilnvērtīgāk kalpotu cilvēciskajām vajadzībām. Ne velti modernizācijas laikā radās slavenie lozungi „no katra pēc viņa spējām un katram pēc viņa vajadzības”, „katram pēc viņa padarītā darba”.

Modernizācijas praksē ietilpa arī tāds komponents kā kultūru savstarpējās attiecības un savstarpējā sadarbība cilvēciskās labklājības nodrošināšanā. Buržuāziskajā modernizācijas procesā Jaunajos laikos (sākot no Atdzimšanas) bija gan „savējie”, gan „citi”.

Eiropā par modernizācijas korifejiem sevi uzskatīja Anglija, Holande, Francija, starp kurām pastāvēja zināma solidaritāte un kuras faktiski arī radīja materiālo bāzi eiropocentrismam, kad Eiropa ieguva hegemonu lomu uz visas planētas.

Pārējās valstis, piemēram, Vācija, Itālija, Spānija, Krievija nespēja tik intensīvi atbrīvoties no feodālisma un tāpēc uz tām korifeji lūkojās „no augšas”. Turklāt šajās pārējās valstīs pret modernizāciju - apziņas sekularizāciju, arhaisko sociālo attiecību un feodāli patriarhālās dzīves kārtības likvidēšanu -sāka izturēties kā pret svešas ideoloģijas invāziju. Pārējās valstis negribēja zaudēt gadsimtiem ilgi ierastās idejas, institūcijas, tradicionālo kārtību un normas cilvēku savstarpējā saskarsmē, savu pašvērtējumu un savu izstrādāto „citu” vērtēj umu.

Tā dēvētajās pārējās valstīs pret modernizāciju sāka izturēties kritiski, saskatot draudus savai nacionālajai identitātei. Krievijā pret modernizāciju aktīvi vērsās slavofili, latviešu sabiedrībā - tautiskuma dievinātāji, kurus Rainis nosauca par pseidotautiskuma sludinātāj iem.

Modernizācija, saprotams, nenozīmēja pilnīgu norobežošanos no citām kultūrām un no tām kultūrām, kuras vēl neskāra modernizācij a. Modernizācij a nenozīmēja arī pilnīgu atsacīšanos no sava kultūras mantojuma.

Piemēram, romantisma virziens XVIII gs. Anglijā, Francijā, Vācijā respektēja gan viduslaiku materiālu, gan Austrumu kultūras. Kā zināms, angļu dzejnieks Dž.N.G.Bairons mira, karojot zem sveša karoga citas tautas interesēs.

Pret modernizācijas korifejiem un modernizācijas idejisko patosu bija dažāda attieksme tajās zemēs, kurās kultūras attīstība kavējās.

Piemēram, Vācijā un Krievijā modernizācijas tematika bija ļoti aktuāla savas kultūras pašvērtējumos. Ja modernizācijai idejiskos avotus korifeji nevairījās rast citās kultūrās, tad vācu un krievu kultūrā vispirms tiecās iedziļināties un noskaidrot savus pirmavotus, savas saknes, savas augsnes vitalitāti un potences.

Vācijā un Krievijā modernizācija organiski vienota ar lokālpatriotismu, savas etniskās kultūras paškritiku un arī fetišizāciju. Aplūkojot tā laika franču un vācu kultūru, nākas saskatīt ksenofobijas uzplūdus, jo lokālpatriotisms un eksaltēta paškritika stimulēja vainīgo meklēšanu, un vainīga, protams, kļuva kāda cita kultūra.

Kultūras vēsturnieki konstatējuši, ka līdzīga konfrontācija radās arī starp Rietumiem un Austrumiem. Rietumiem tradicionāli pārmeta pragmatismu, materiālismu, tehnicismu. Austrumi asociējās ar tikumību, kontemplāciju, t.s. tehnisko infantilismu. Ne velti Ķīnā un Japānā šajā sakarā pazīstama ir tēze „Austrumu ētika, Rietumu tehnika”, kuru austrumnieki drīkstēja izmantot savā labā.

Jaunajos laikos modernizācija faktiski stimulēja skaidri izteiktu un nepārprotamu dialogu starp modernizācijas korifejiem un pārējiem, kuriem bija savādāks ieskats par kultūras progresu. Pie tam dialoga tematika bija visdažādākā, sākot no garīgi ideoloģiskajiem salīdzinājumiem un beidzot ar ražošanas tehnoloģiju priekšrocību slavēšanu.

Pārējie, piemēram, atzina savu reliģisko pārākumu, jo modernizācijas gaitā iegūtajā zinātniskajā pasaules uzskatā Dievam un kristīgajai tikumībai nav vairs pilnā mērā līdzšinējās funkcijas. Rietumos modernizācija samērā veiksmīgi iemācījās sadzīvot ar līdzās pastāvošajām reliģiskajām kustībām un reformām.

Jaunā buržuāziskā morāle principā balstījās uz kristiānisma tikumiskajām dogmām. Taču nevar noliegt arī to, ka Rietumu modernizācija veicināja ateismu un galu galā panāca ateistiskā pasaules uzskata izplatību tādā mērā, kādā tas ir sastopams visjaunākajos laikos.

Pārējās zemēs reliģiskais pasaules uzskats daudz asāk vērsās pret zinātnisko pasaules uzskatu, un reliģija tik lielā mērā nezaudēja savas ideoloģiskās pozīcijas. Tas ietekmē kultūru dialogu mūsdienās starp tām zemēm, kurās uzvarēja un neuzvarēja reformācija.

Atsevišķa tēma dialogā starp modernizācijas korifejiem un pārējiem kļuva etniskās mentalitātes atšķirību noskaidrojums. Rietumu modernizētajās zemēs dzīvojošie cilvēki tika pasludināti par racionāliem „sausiņiem” pretstatā emocionāli bagātajiem nerietumu nemodernizēto zemju pārstāvjiem.

Sākot no XVIII gs. līdz mūsdienām daiļliteratūrā, kultūras filosofijā, publicistikā un esejistikā Rietumu racionālisma, bezdvēseliska tehnicisma un vēsa prāta aprēķina kults, piemēram, tiek stereotipiski pretstatīts vācu emocionālajai degsmei, krievu plašuma, brīva un neprognozējama gara lidojuma alkām, skandināvu romantiski mitoloģiskajam pasaules skatījumam.

Izplatīts tāpēc ir viedoklis, ka no modernizācijas mantojumā esam saņēmuši atsvešinātību ne tikai starp atsevišķiem indivīdiem, bet arī starp kultūrām.

Krievu literatūrā atsvešinātībai starp kultūrām (Rietumu-Austrumu un tajā skaitā Krievijas) savu daiļradi lielā mērā veltīja, piemēram, F.Dostojevkis, Ļ.Tolstojs (1828-1910), I.Turgēņevs(1818-1883), I.Gončarovs (1812-1891).

Tāpat kā krievu rakstnieku arī tipiska pārējo tautu pārstāvja vācieša O.Špenglera zinātniski konceptuālais patoss galvenokārt koncentrējās Rietumu kritizēšanai.

Speciālajā literatūrā ir aprakstīti interesanti novērojumi par modernizācijas pieredzi Āfrikā un Āzijā, kur vietējā kultūrā liela loma ir svešiniekiem migrantiem no citām zemēm.

Piemēram, Malaizijā, Indonēzijā, Filipīnās, Kambodžā, Taizemē ir plaša ķīniešu diaspora, kurai ir būtiska ietekme attiecīgo zemju rūpniecībā, tirdzniecībā, finansu sistēmā. Ķīnieši pēc ieceļošanas jaunajās mītnes zemēs ātri piemērojās vietējiem apstākļiem un ar īpašu centību un enerģiju uzsāka dzīvi svešajā vidē. Pie tam viņu centība un enerģija ne reti izrādījās ievērojami efektīvāka un deva daudz respektējamākus rezultātus nekā vietējo iedzīvotāju garīgais un fiziskais ieguldījums. Svešinieku ķīniešu miljonāri un inteliģences pārstāvji sāka ietekmēt attiecīgās zemes kultūru.

Zīmīgi, ka ķīniešu svešinieki tikai piemērojās, bet nevis pilnībā pakļāvās vietējiem apstākļiem. Ķīnieši faktiski attīstīja tādas spējas, kuras vietējiem iedzīvotāj iem pietrūka un kuras ķīniešiem nebūtu jāattīsta savā dzimtenē. Ķīniešu emigranti pārsvarā cēlušies no Ķīnas nabadzīgiem zemniekiem un, paliekot savā dzimtenē, viņi neko savā dzīvē vairāk praktiski nebūtu sasnieguši.

Āfrikā dzīves panākumus parasti gūst „kaimiņi”, kuri izrādās talantīgāki, apņēmīgāki, strādīgāki nekā pašmāju iedzīvotāji. Taču Āfrikas pieredze drīzāk atgādina seno novērojumu par vietējo cilvēku naidīgumu pret svešinieku ekonomiskajiem panākumiem. Eiropā seno novērojumu visuzskatāmāk ilustrē attieksme pret ebrejiem, kuri visur un vienmēr ir bijuši svešinieki un kā svešinieki vienmēr ir ne reti aizsteigušies priekšā vietējiem.

Naids pret svešinieku panākumiem ir sena parādība. Mūsdienu Āfrikā un Āzijā, kur vietējo iedzīvotāju masas veido zemniecība, kura nespēj piemēroties modernizācijas tempam, ksenofobija uzliesmo īpaši spoži.

Par modernizācijas intelektuālo anklāvu dēvē inteliģenci - sociālo starpslāni, kurš galvenokārt ir pazīstams Krievijā un tās pakļautajās zemēs Austrumeiropā, ieskaitot Latviju, kurā latviešu inteliģencei vienmēr ir bijusi noteikta sūtība tautas liktenī.

Cilvēces garīgās kultūras vēsturē inteliģence ir ne tikai savdabīgs sociālais starpslānis, bet zināms starpslānis starp grāmatniekiem senajos un viduslaikos, un intelektuāļiem Jaunajos laikos. Mūsdienās ielūkojoties Rietumos izdotajās vārdnīcās, inteliģences j ēdziena definīcij ā par inteliģentiem tiek saukti krievu intelektuāļi.

Inteliģences sociālā starpslāņa izveidošanās ir vienota ar kultūras ideoloģijas rašanos Jaunajos laikos, kad nostiprinājās valsts institucionālās funkcijas un valsts savā pārraudzībā pārņēma cilvēciskās esamības visus segmentus. Valsts izmantoja inteliģenci kultūras ideoloģijas izstrādāšanā un realizācijā.

Kultūras ideoloģiju var uzskatīt par modernizācijas komponentu, kas aktivizējās Apgaismības filosofijas gaisotnē. Kultūras ideoloģijas formulēšana bija jauna parādība cilvēces vēsturē, kad sabiedrības garīgo dzīvi sāka organizēt saskaņā ar speciāli izstrādātu konceptuālo programmu.

Pirms Jaunajiem laikiem sabiedrība dalījās relatīvi noslēgtās kopienās un katrai kopienai piemita zināms unikāls dzīves veids. Katra kopiena dzīvoja saskaņā ar savām iekšējām normām un vērtībām. Katrs sabiedrības loceklis „zināja savu vietu”, un pāreja no vienas kopienas uz otru kopienu praktiski nebija iespējama un netika atbalstīta.

Katrā kopienā bija savi dzīves ideāli, kurus tās pārstāvji centās sasniegt. Katra kopiena sevi uzskatīja par stingras pasaules kārtības ķēdes posmu un sevi netiecās pasludināt par galveno j eb universālo modeli, kuru citiem j āatdarina vai kuru vispār ir jāiznīcina.

Starp kopienām vienmēr pastāvēja noteikta hierarhija. Sabiedrībā bija augstākie sociālie slāņi un zemākie slāņi. Taču neviens slānis neuzskatīja, ka izpilda otra slāņa funkcijas un netiecās citiem slāņiem uzspiest savu dzīves veidu.

Jaunajos laikos stāvoklis izmainījās, un cilvēki sāka interesēties par citu kopienu un sociālo slāņu dzīvi, bet galvenais - sāka pievērst uzmanību kultūrai un kultūru daudzveidībai. Vēsturnieki šo pavērsienu izskaidro ar valsts lomas palielināšanos kopš viduslaiku beigām.

Valsts sāka rūpēties par visu pavalstnieku dzīvi, tajā ienesot zināmus vienveidības elementus, kuri nodrošināja sabiedrības unificētu attīstību. Cilvēku priekšstatos valsts pārvērtās par universiālisma ideju, un universiālisms kļuva par sabiedriskā progresa kritērij u.

Agrākie relatīvi patstāvīgie slāņi un dažādas sabiedrības kopienas zaudēja savu autonomiju, un valsts faktiski bija ieinteresēta mazināt šo autonomiju un maksimāli visu sabiedrību pārņemt savā kontrolē, kā arī iegūt tādu instrumentu, kurš reāli nodrošina valsts izaugsmi. Par valsts varas, universiālisma un valsts izaugsmes galveno ieroci kļuva kultūra. Jaunajos laikos tādējādi radās savdabīga kultūras celtniecības ideoloģija.

Kultūras ideoloģijas pamatā bija vairākas aksiomātiskas tēzes - neapstrīdāmi pieņēmumi par cilvēku vispārējo attīstību un kultūras līmeni.

Pirmkārt, cilvēki ir nepietiekami pašattīstīti, un viņu attīstīšana ir speciāls un mērķtiecīgs cilvēciskošanas process.

Otrkārt, cilvēciskošanas procesā galvenais ir mācīšanās, apgūstot sociālās normas, dažādas zināšanas, atmetot dzīvnieciskos instinktus un visus savus garīgos impulsus pakļaujot saprātam.

Treškārt, lai cilvēciskošanu novestu līdz galam, nepieciešami ir skolotāji un izglītības sistēma, cilvēku dzīve sabiedrībā ir atkarīga no skolotājiem un dažāda profila audzinātāj iem.

Minētās tēzes formulēja kultūras ideoloģijas autori - inteliģence. Tie bija cilvēki, kuri zināšanas pasludināja par galveno sociokulturālo dzinējspēku. Tie bija cilvēki, kuri sevi uzskatīja un pasludināja par paraugu visiem pārējiem. Turklāt inteliģence, neviena īpaši neaicināta, uzņēmās būt par sabiedrības skolotājiem un audzinātājiem.

Jaunajos laikos radās pirmo brīvprātīgo inteliģentu slānis, kurš apņēmās strādāt sabiedrības labā, lai sabiedrībai palīdzētu apgūt kultūru.

Cilvēces vēsturē tā bija pilnīgi j auna parādība. Pie tam inteliģence piesolīja savu palīdzību arī valstij , kuras varas spēks esot atkarīgs no valsts vadītāj u izglītotības un audzinātības. Vara, pateicoties savai izglītotībai un audzinātībai, valda saprātīgi, lai veidotu saprātīgus pavalstniekus.

Inteliģence sludināja, ka starp varu un pavalstniekiem noteikti ir jāvalda saprātīgam harmoniskumam. Pirmajā laikā vara patiešām centās būt izglītota, mācījās pati un atbalstīja savus profesorus - inteliģenci.

Jauno laiku sākumā un arī kādu laiku vēlāk valsts vara ieklausījās inteliģences solījumos un atļāva tai izstrādāt kultūras ideoloģiju. Tādējādi vara un kultūra kļuva viens veselums, un kultūras ideoloģija funkcionēja, lai uzlabotu pavalstnieku dzīvi un veicinātu valsts attīstību.

Kultūras ideoloģija izvērtās voluntārā unifikācijā, un inteliģence kļuva ne tikai par sabiedrības skolotāj u, bet arī sirdsapziņu, kā tas īpaši sakāpināti atspoguļojās Krievijā un arī latviešu sabiedrībā XIX gs. un kādu periodu XX gs.

Nākas piebilst, ka Jauno laiku kultūras ideoloģija ieviesa didaktiskuma un popularizācij as principus un paņēmienus, kuri iesūcās mākslā, literatūrā, humanitārajās zinātnēs un no kuriem mākslinieciskā kultūra sāka atbrīvoties tikai modernisma laikmetā XIX gs. beigās. Pie tam ne visās zemēs šis atbrīvošanās process guva pārliecinošus panākumus.

Piemēram, latviešu mākslinieciskajā kultūrā didaktiskumam un popularizācijai joprojām ir liels īpatsvars, jo princips „mākslu mākslai” nekad nav izpelnījies latviešu vispārējo izpratni un atzinību.

Inteliģence slavēja kultūras daudzveidību. Dzīves formu daudzveidība tika pasludināta par kultūras daudzveidību, un katra novirze no kultūras daudzveidības tika pasludināta par sliktas izglītības vai tumsonības sekām.

Inteliģence slavēja savas kultūras daudzveidību un dedzīgi pievērsās kultūru daudzveidībai vispār, aicinot ielūkoties kaimiņu tautu dzīvē un j ūsmot par viņu kultūras īpatnībām. Šajā ziņā par klasisku piemēru ir uzskatāma J.G.Herdera darbība kultūru daudzveidības popularizācijā.

Inteliģences „ziedu laiki” izbeidzās, un inteliģences pašpārliecinātības zudums izvērtās vispārējā garīgajā krīzē tad, kad valsts vara sāka atsvešināties no ’’apgaismotājiem” un sāka valdīt bez kultūras ideoloģijas.

Jaunajos laikos vara izmantoja inteliģenci, jo inteliģence palīdzēja tautas masas pārliecināt par iepriekšējās dzīves kārtības nelietderīgumu un jaunās dzīves kārtības pareizību.

Taču Jauno laiku polittehnoloģiju attīstība bija strauja, un vara ātri iemanījās atsacīties no inteliģences klātbūtnes varas dalīšanā. Kapitālisma laikmetā šis process tika pabeigts pilnā mērā. Vara inteliģenci pārvērta par padotajiem un vidusšķiru, kura inteliģence vienmēr bija, piemēram, sociālisma iekārtā, kad demagoģiski par valdošajām šķirām tika pasludināts proletariāts un zemniecība.

Visjaunākajos laikos tāds fenomens kā kultūras ideoloģija praktiski vairs nepastāv. Iemesli vairāki. Viens no tiem slēpjas pašā kultūrā. Kultūra saprata, ka kultūras ideoloģija (varas un kultūras simbioze) ierobežo un patiesībā bremzē tās radošo garu.

Mākslā un literatūrā, izmantojot savus iekšējos mākslinieciski specifiskos resursus, pirmo kampaņu pret kultūras ideoloģiju organizēja modernisma un avangarda virzieni, speciāli publiski manifestējot (piemēram, futūrisms) vai nemanifestējot (piemēram, kubisms) savu sociāli filosofisko un estētisko pozīciju.

Otrs iemesls meklējams politiskās varas pašpārliecinātības un politiķu profesijas ģenēzē. Politiskā vara, nostiprinot savu patstāvību un izaudzinot īpašu politiķu „kastu”, zaudēja interesi par kultūru. Politiķi saprata, ka viņi ļoti ērti var valdīt arī bez kultūras.

Kultūra pilnā mērā nonāca inteliģences jeb intelektuāļu pārvaldījumā. Vara inteliģenci/intelektuāļus sāka izmantot kā ekspertus, labāk vai sliktāk apmaksājot viņu darbu un ļaujot pilnu vārda brīvību.

Inteliģence/intelektuāļi bija zaudējusi iespēju pieņemt likumus, bet tās vietā ieguva vārda brīvību, kas arī ir noteikta vara. Savukārt kultūra, zaudējot savas ideoloģiskās funkcijas, nonāca tirgus ekonomikas „apkampienos” un sāka attīstīties saskaņā ar tirgus ekonomikas likumiem, kļūstot par sabiedrības izklaidētāju - izklaides industrijas avotu.

Mūsdienās tāpēc aktuāls ir jautājums: vai „kultūras tirgus” veicina jeb neveicina kultūras daudzveidību? Daudzi piemēri liecina, ka veicina kultūras daudzveidību. Taču acīmredzot svarīgākais šajā ziņā ir tas, ka „kultūras tirgus” pastāvēšana nav iespēj ama bez produkcij as daudzveidības. „Tirgus” var sekmīgi pastāvēt un gūt peļņu tikai tad, ja tajā apgrozībā ir pietiekami liela produkcijas daudzveidība un tas ir spējīgs apmierināt pēc iespējas lielāku pircēju pieprasījumu. Tādējādi „tirgus” eksistenciāli funkcionālā iedaba kļūst par kultūras daudzveidības dzinējspēku.

Mūsdienu apstākļos, kad politiskā vara ir atsacījusies veidot kultūras ideoloģiju un šo darbu pilnā mērā atļāvusi veikt inteliģencei/intelektuāļiem, arī kultūru dialoga patiesie organizatori ir inteliģences/intelektuāļu pārstāvji. Politiskā vara kultūru dialogu var izmantot tikai savu korporatīvo interešu apmierināšanai, j a kultūru dialogs sniedz kādu labumu politiskajā karjerā, ģeopolitisko mērķu sasniegšanā, vēlētāj u simpātij u iekarošanā. Kā zināms, mūsdienu inteliģences/intelektuāļu darbības programmā kultūru dialogs ieņem stabilu vietu.

Eiropocentrisms ir kultūrfilosofisks pieņēmums. Tā pamatā ir pārliecība par Eiropas galveno lomu cilvēces garīgajā attīstībā. Tamlīdzīgam pieņēmumam ir sena vēsture, kura aizsākās jau pirmajās Eiropā sastopamajās kultūrās.

Antīkajā sabiedrībā pieņēmumam bija arī aksioloģisks raksturs, jo visi cilvēki un viņu kultūras tika vērtējoši iedalītas „civilizētajās” un „barbaru” kultūrās. Pie tam „civilizēta” kultūra bija tikai viena - hellēņu kultūra, no kuras kvalitatīvi atpalika „barbaru” kultūras.

Eiropiešu prātos un sociālajā praksē tamlīdzīga pieeja saglabājās viduslaikos un arī Jaunajos laikos, kad eiropocentrisms savas prioritātes argumentācijā izmantoja salīdzinošo konstrukciju Rietumi - Austrumi. Par eiropeiskās civilizācijas sinonīmu kļuva Rietumu civilizācija, kuras autoritāti spēcināja kristiānisms kā tipiski eiropeiska un rietumnieciska reliģij a.

Eiropiešu apziņā Rietumu un Austrumu antipodiskums vēl kontrastaināku nokrāsu ieguva pēc islama reliģijas rašanās VII gs. un pēc Āfrikas un Āzijas daudzu zemju (arī Romas impērijas kādreizējo teritoriju) nonākšanas islama civilizācijā.

Eiropocentrisms katru reizi ir psiholoģiski ietekmējis un acīmredzot vienmēr ietekmēs j ebkuru kultūru dialogu, kurā piedalās kāda Eiropas daļa vai viss pašapzinīgais kontinents. Jebkurš kultūru dialogs j au izej as pozīcij ā ir psiholoģiski nevienlīdzīgs, jo tā dalībnieku vēsturiskajā atmiņā saglabājās informācija par eiropiešu gadu tūkstošiem ilgo nicīgo izturēšanos pret citām kultūrām un sevis glorifikācij a.

Tiesa, Eiropu var uzskatīt par kultūru dialoga koncepta dzimteni, jo eiropiešu intelektuāļi pirmie aicināja vienlīdzīgi izturēties pret visām kultūrām. Taču cilvēces apziņā eiropocentrisma klātbūtne nekad neizzudīs, jo tāda ir vēsturiskā realitāte. Kultūru dialoga perspektīvas tādējādi ir atkarīgas no tā, cik paškritiski eiropieši pratīs izturēties pret eiropocentrismu un apvaldīt savu mūžseno ekscentrisko pašapziņu, kura faktiski (kā redzēsim vēlāk) nevar būt un nav raksturīga pilnīgi visiem kontinenta iedzīvotāj iem.

Mūsdienu kulturoloģiskajā literatūrā saglabājās rubrika „eiropeiskā kultūras tradīcija”, jo objektīvi ir iespējams fiksēt kultūras īpatnības, kuras lielā mērā izpaužas tikai Eiropā un kurām piemīt kontinentāla izplatība, jo tās vairāk vai mazāk var novērot visu eiropiešu kultūrās - spāņu, franču, vācu, angļu, itāļu, poļu, zviedru, norvēģu, somu u.c.

Tā dēvētajā eiropeiskajā kultūras tradīcijā var reducēt atsevišķus komponentus, kuri invarianti ir saglabājušies visu laiku. Šajā ziņā tradicionāli pirmo min antīkās kultūras mantojumu, kas uzskatāms par eiropeiskās kultūras pamatbāzi filosofijā, mākslā un literatūrā, juridisko tiesību normās, ētikā, estētikā, kā arī valstiski politiskajā praksē. Senajās Atēnās un Romā bija cieņā dialogs politisko jautājumu risināšanā un toleranta attieksme pret jebkuru idejisko viedokli un koncepciju.

Antīkajā kultūrā izkristalizējās konceptuālais karkass cilvēka un dabas, cilvēka un sabiedrības problemātikā, kura Eiropā saglabājusies līdz mūsdienām. Antīkās kultūras ideāls bija dieviem līdzīgs cilvēks, kurā harmoniski skaisti un cēli iemiesojas gan fiziskie, gan garīgie dotumi.

Antīkajā kultūras mantoj umā atspoguļojas cilvēku sociālo un psiholoģisko attiecību spektrs tik vispusīgi un kardināli, ka joprojām mākslā un literatūrā var izmantot tā laika mitoloģij as un daiļrades tēlus, sižetus, tematiku.

Eiropas daudzās mācību iestādēs joprojām pasniedz grieķu un latīņu valodu, kuras tradicionāli vienmēr ir ietilpušas eiropeiski izglītota cilvēka akadēmiskajā izglītībā.

Eiropeisko kultūras tradīciju nav iespējams iedomāties bez kristiānisma. Kristiānisms kļuva par pasaules reliģiju un ir izplatīts arī citos kontinentos, taču ne Amerikā, ne Āzijā un citur neviens cilvēks nemēģinās apšaubīt to, ka kristiānisma dzimtene ir Eiropa. Precīzi lokalizējošais paskaidrojums par kristiānisma sākotni Tuvajos Austrumos parasti seko (ja vispār seko) pēc tam.

Eiropeiskajā kultūrā kristiānisma loma ir grandioza. Kristiānisms sludina visu cilvēku vienlīdzību neatkarīgi no katra etniskās un sociālās izcelsmes, ādas krāsas, profesijas, sabiedrībā ieņemtā stāvokļa. Valda samērā vienprātīgs uzskats, ka, pateicoties kristiānismam, Eiropa gandrīz divus gadu tūkstošus tikpat kā nepazina nacionālismu, etniskos konfliktus un genocīdu.

Kristiānisms kļuva par eiropiešu pasaules uzskata kodolu, dzīves veida noteicēj u, radošās iedvesmas un morāli tikumisko normu avotu. Kristiānismā par cilvēka garīgās un fiziskās esamības centru kļuva dvēsele.

Kristiānisma konfesionālais atzars protestantisms Eiropā būtiski veicināja Jauno laiku iestāšanos - buržuāzijas un kapitālisma rašanos, materiālās kultūras progresu, kas kļuva ja ne par pašu galveno faktoru eiropocentrisma ambīciju argumentācijā XVIII - XIX gs. visai pārējai „atpalikušajai” cilvēcei. Eiropa sāka ne tikai demonstrēt savu dinamiskumu, bet arī lepoties ar savu dinamiskumu, tādējādi reklamējot savu pārākumu, salīdzinot ar citām homeostāzē snaudošajām civilizācijām.

Būtisks komponents eiropeiskajā kultūras tradīcijā ir Eiropā vienmēr pastāvošā un pašaizliecīgi sargātā kultūru daudzveidība, kas bija konstatējama antīkaj ā laikmetā un uzplaukst mūsdienu globālās migrācij as laikmetā.

Eiropas multikulturālās vēstures naratīvu pieņemts sākt ar „barbaru ienākšanu antīkās kultūras rožu dārzā”, kad mūsu ēras sākumā Romas impērijas pilsoņu kontingents arvien vairāk un vairāk papildinājās ar barbaru tautu ieceļotājiem no Austrumiem. Tā dēvētā eiropeiskā kultūra radās antīkās kultūras un barbaru kultūru sintēzes rezultātā.

Etniskie procesi turpinājās viduslaikos, kad Eiropa tika „paplašināta” un eiropeiskās civilizācijas zonā pagānu kristīšanas aizsegā nonāca Austrumeiropas teritorija. Kā zināms, no 1186.gada arī Latvijas mūsdienu teritorija, līdz kurai savā laikā nesniedzās Romas impērijas robežas un kurā eiropeiskā dzīve sākās apmēram vienu tūkstoti gadu vēlāk nekā Rietumeiropā. Eiropā kristiānismu pēdējie pieņēma lietuvieši 1398.gadā.

Zināma etniskā stabilitāte Eiropā iestājās faktiski tikai XIX gs. pēc nacionālo valstu izveidošanās. Pilnā mērā Eiropas ģeogrāfiskā telpa, kura vienmēr bija eiropiešu politisko un ģeopolitisko refleksiju objekts, nostabilizējās tikai XX gs.

Mūsdienās pēc ES paplašināšanās interese par eiropeiskās civilizācijas ģeogrāfisko telpu nav mazinājusies un patiesībā kļuvusi vēl aktuālāka, transformējoties, piemēram, mentālās kartes koncepcijā, kuras saistība ar interkulturālo komunikācij u tiks plašāk atsevišķi aplūkota turpmāk.

„Vecā Pasaule” kādreiz dalījās Eiropā, Āzijā un Līvijā, kuru vēlāk pārdēvēja par Āfriku. Antīkās kultūras speciālisti konstatējuši, ka Eiropa pirmo reizi pieminēta Homēra himnā, kura veltīta Apolonam. Par Eiropu izteicās Eshils (ap 525-456 p.m.ē). Bībelē nav lasāms vārds „Eiropa”.

Jēdzienu „eiropeiskā civilizācija” pirmo reizi XVIII gs. esot lietojis kāds franču abats, rakstot par franču kolonijām Ziemeļamerikā. Viņš aicināja vietējās tautas pārvērst par francūžiem. Abata ieteikums netika realizēts, jo Amerikas vietējās tautas tika iznīcinātas, taču visai drīz eiropeiskajai identitātei un kultūrai tika piešķirts patstāvīgas atsevišķas civilizācijas statuss.

Eiropas ideja kā vēsturisks un civilizācijas fenomens nostiprinājās pēc franču revolūcijas XVIII gs. beigās un uzplauka XIX gs., kad Eiropa dominēja pasaules ģeopolitikā. Eiropa kļuva par civilizācijas progresa simbolu.

Eiropas valstu apvienošanās ideju sāka apspriest XIX gs.30.gados. Idejas aktualitāti veicināja ASV tēze „Ameriku amerikāņiem”. Noskaidrots, ka pirmo reizi šī tēze tika publiskota 1823.gadā. Tēze nepārprotami bija vērsta pret eiropiešiem un eiropocentrismu.

XIX gs. pirmajā pusē Eiropas apvienošanās ideja sāka izjust nacionālisma graujošo ietekmi. Tā pastiprinājās pēc Vācijas, Itālijas apvienošanās.

Eiropa kā politiskā ideja intelektuālās aprindas sāka pamatīgāk piesaistīt tikai XX gs. otrajā pusē, kad Eiropas politiskās idejas analītika sāka aizstāt līdz tam dominējošās intereses par tādiem konceptiem kā valsts, nācija, demokrātija, cilvēktiesības.

Tie, kuri mērķtiecīgāk sāka iedziļināties problēmā, atklāj a, ka Eiropas politiskā ideja visskaidrāk formulēta tajos gadījumos, kad tā pretstatīta kaut kam citam. Atklājās, ka Eiropas homogenizācija varēja uzplaukt, balstoties uz noliegumu: nevis raksturojot un pilnveidojot savu specifiku, bet gan kritizējot un noliedzot „citu” iezīmes, kuras pašai nepiemīt. Saprotams, eiropiešu kritikas iemīļotākais objekts bija „Austrumu barbarisms”, ar kuru koloniālisma laikmetā sāka konkurēt citu kontinentu vietējie „mežoņi”.

Uz Eiropu paškritiski viens no pirmajiem palūkojās un aicināja viņam sekot arī pārējos latviešiem labi pazīstamais Johans Gotfrīds Herders. Eiropu viņš definēja ne tikai kā atsevišķu valstu kopumu, bet arī dažādu tautu nacionālo raksturu apvienojumu. Herders par Eiropas specifiskāko īpašību proponēja eiropeiskās nācijas daudzveidību.

Herders viens no pirmajiem pret Eiropu izturējās kā pret daudzveidīgā vienotību un atšķirīgā vienotību. Viņš rakstīja, ka Eiropa uz apkārtējās pasaules fona izdalās nevis kā unificēta ideja, bet gan kā savdabīgu nacionalitāšu līdztiesīgas līdzāspastāvēšanas ideja.

Herders kritizēja Romas impēriju, kurā esot valdījis etniskais nihilisms un voluntāri nivelēja atšķirīgus un patstāvīgus nacionālos raksturus viendabīgā romiešu tautā. Vācu filosofa pārliecībā nāciju daudzveidība ir daudz lielāka bagātība nekā tieksme pakļaut pasauli vienveidības ideālam. Herders tātad jūsmoja par to, ko mēs šodien dēvējam par kultūru plurālismu.

Herders savos pētījumos detalizēti aprakstīja eiropiešu tautas. Viņš, piemēram, emocionāli tēloja Alpu kalnu nošķirto dienvideiropiešu un ziemeļeiropiešu, ģermāņu un slāvu tautu nacionālā rakstura atšķirības.

Novatoriski bija tas, ka Herders spilgti un pozitīvā intonācijā aprakstīja ne tikai Eiropas, bet arī Āzijas tautas. Viņš ievērojami paplašināja kontinenta iesīkstējušās mentālās robežas, negaidīti iekļaujot savā Eiropas idejā arī slāvus un turklāt vēl prognozējot viņu ievērojamo lomu nākotnē.

Herders atsacījās Eiropu identificēt tikai ar romāņu un ģermāņu apdzīvoto „centru” un līdzvērtīgā terminoloģijā aprakstīja arī „perifēriju”.

Eiropas politiskās idejas vēsturiskajā mozaīkā kolorīta tēma ir Anglijas, Krievijas, Grieķijas, Viduseiropas, Austrumeiropas vieta kontinentā. Ne vienmēr tā ir bijusi tāda, kāda tā ir pašlaik. Zinātnē figurē kulturoloģiskās koncepcijas par Eiropas centrtieci - tendenci pastāvīgi sevī uzsūkt un adaptēt no perifērijas jaunus elementus.

Eiropa tādējādi uzskatāma par konstanti atvērtu telpu un gatavu uzņemt jaunu materiālu. Tā ir Eiropas identitātes svarīga un katrā ziņā slavējama īpašība.

Taču, ņemot vērā Eiropas atvērtību un tās rezultātā konstatēj amo strukturālo transformāciju, nav vairs iespējams korekti definēt Eiropas centru, un galu galā var izzust augsne eiropocentrismam, - šodienas patriotiskāko eiropiešu eiropocentrisms var garīgi pārtikt tikai no vēsturiskajām atmiņām, kuru saturs ir pilnīgi svešs un nepieņemams pārējiem tādiem pašiem eiropiešiem -Viduseiropas un Austrumeiropas iedzīvotāj iem.

Mūsdienu drosmīgākie speciālisti savās publikācijās mēdz atgādināt eiropocentrismam pavisam nepatīkamus faktus; proti, to, ka Eiropas romanizētās kultūras fundaments patiesībā ir pārņemts no grieķiem, bet ticība - no j ūdiem.

Kompetenti autori pat zina teikt, ka romiešu apziņā šīs intelektuālās sekundaritātes izjūtas nekad neizzuda. Romieši nekad neaizmirsa savas kultūras izcelsmes pamatavotus.

Kompetenti autori tāpat aicina padomāt par to, vai romiešu noslieksmes uz ekspansiju un barbaru pakļaušanu nav izskaidrojamas ar viņu vēlēšanos atbrīvoties no mazvērtības kompleksa, jo patiesībā arī viņi paši bija barbari savas kultūrģenēzes elementu konfigurācijas kontekstā.

Pret „svešiniekiem” visur neizturās vienādi. Daudzās zemēs mēdz but „savējie svešinieki” un „svešie svešinieki”.

Piemēram, Krievijā pret ukraiņiem un baltkrieviem var izturēties kā pret „savējiem svešiniekiem”, bet pret čečeniem un azerbaidžāniem kā pret „svešiem svešiniekiem”.

Līdzīga aina vērojama arī mūsdienu Latvijā, kuras sabiedrība daudzu latviešu ieskatā faktiski sastāv no trim daļām - latviešiem, krieviem un cittautiešiem. Daudzi latvieši pret krieviem izturās kā pret „svešiem svešiniekiem”, bet pret poļiem, igauņiem, lietuviešiem, gruzīniem un citiem cittautiešiem kā pret „savējiem svešiniekiem”. Atšķirībā no Krievijas čečeni Latvijā tiek uzskatīti par „savējiem svešiniekiem”.

XIX gs. nodibinātajās Rietumu jaunajās nacionālajās valstīs gan „savējie svešie”, gan „svešie svešinieki” integrējās/asimilējās/konsolidējās vienā sociālajā kolektīvā - nācijā, respektīvi, politiskajā nācijā. Rietumeiropā, kā arī ASV un Dienvidamerikā politiskās nācijas modelis saglabājās arī mūsdienās.

Austrumeiropā un Āzijā vienmēr ir dominējis nācijas etniskais modelis, kad valsts pilsonības institūtā galvenā ir etniskā piederība un kad pret valsts pilsoņu korpusu izturās kā pret asinsradniecisku „superģimeni”, kurai ir sena vēsture, senas tradīcij as utt.

Tā, piemēram, mūsdienu Grieķijā daudzi ir pārliecināti par šodienas grieķu ģeneoloģisko saikni ar Bizantijas un pat Homēra laikmetā dzīvojošajiem grieķiem. Tāds priekšstats ir nepamatots, jo VI-VIII gs. Grieķijā ieceļoja avāri, slāvi, albāņi, un Grieķij as pamatiedzīvotāj i svešinieku spiediena rezultātā tolaik atstāja savu zemi.

XX gs. Austrumos un Austrumeiropā, veidojot politiskās nācijas, dažas valdības apzināti veicināja ksenofobiju.

Piemēram, Padomju Savienībā pēc II Pasaules kara ar dziļu nepatiku izturējās pret ebrejiem un čečeniem, kurus (visu tautu!) deportēja uz jaunu dzīvesvietu. Tika izveidots autonoms apgabals ebrejiem, taču ebrejus uz turieni nedeportēja.

Par nacionālismu tradicionāli dēvē speciāli deklarētu ideoloģiju un mērķtiecīgi organizētu politiku, kas ir radīta kādas etniskās grupas vai politiskās nācijas tā saucamo nacionālo interešu aizstāvēšanai. Eiropā un citos kontinentos nacionālisms radās XVIII gs. beigās buržuāziskajās aprindās, vēloties ideoloģiski un psiholoģiski apvienot iedzīvotāju plašas masas noteiktu politisko mērķu sasniegšanai.

XIX gs. otrajā pusē izvērtās arī latviešu nacionālisms kā apzināti publicistiski izstrādāta un literatūrā propagandēta ideoloģija, lai radītu mītus par tautas vienotību, kopīgajiem senčiem, valodu, simboliku, varenu un kādreiz traģiski zaudētu kultūru, kā arī saviem t.s. nacionālajiem varoņiem, par kādiem gadsimta beigās pārvērta G.H.Merķeli (1769-1850), K.Valdemāru (1825-1891), A.Kronvaldu (1837-1875), K.Biezbārdi (1806-1886) un mūsdienās vāji pazīstamos tipiskos latviešu “runasvīrus” K.Kalniņu (1845-1919), R.Tomsonu (1834-1884), B.Dīriķi (1832-1891).

Latviešu nacionālisma ideoloģija tāpat kā jebkura tamlīdzīga parādība nebalstījās uz zinātnisko pieeju, izkropļoja un politizēja vēsturi un cilvēku uzskatus.

Tā tas, piemēram, attiecas uz G.H.Merķeli, kura uzskati faktiski bija reakcionāri (atzina absolūtismu, ienīda franču revolūciju) un latviešu tautai nelabvēlīgi - Krievijas caru aicināja saglabāt vācu politiskās privilēģijas Baltijas guberņās.

Nacionālismam visur un vienmēr pārsvarā ir bijis viens mērķis - padzīt cittautiešu iekarotājus un izveidot savu neatkarīgo nacionālo valsti, kā tas, piemēram, Eiropā realizējās XIX gs. un XX gs. sākumā pēc I Pasaules kara, kad sabruka Krievijas, Vācijas, Austroungārijas impērijas un daudzas tautas, tajā skaitā latvieši, igauņi, lietuvieši, pirmo reizi varēja nodibināt savu valsti. Savukārt kopš XX gs. beigām, kad Austrumeiropā sabruka sociālisma sistēma un lielvalstu ģeopolitiskās vienošanās rezultātā atkal neatkarību ieguva daudzas zemes, nacionālisma aktivitātes principā lielā mērā ir vērstas pret kultūru dialogu - dažādu etnisko grupu un kultūru līdzāspastāvēšanu attiecīgajās valstīs, kuru „titulnācija” labi atceras savu etniski „tīro” pagātni un par katru cenu vēlas to restaurēt un atbrīvoties („likvidēt okupācijas sekas”) no citiem etnosiem.

Attieksme pret nacionālismu, kuru daudzi uzskatīja par pilnīgi pamatotu politiskās cīņas ieroci nacionālās suverenitātes iegūšanā, manāmi izmainījās XX gs.vidū. Tas notika, ņemot vērā cilvēces vēsturē visnežēlīgāko, masveidīgāko un ilgstošāko cilvēku iznīcināšanu, kura tika piedzīvota pagājušajā gadsimtā un risinājās „nacionālo interešu” vārdā.

Piemēram, filosofijā tiek uzskatīts, ka mūsdienās nacionālisms ir kaut kas pilnīgi pretējs tām idejām, kuras cilvēki pazina līdz XVIII gs. Tolaik pasaules uzskatā svarīga loma bija atziņai, ka cilvēku dzīves un apkārtējās pasaules pamatā ir stabili elementi. Ja tie nav stabili, tad nav reāli un nav vajadzīgi elementi.

Arī visiem cilvēkiem piemīt stabilas iezīmes, - cilvēciskā daba visiem ir vienāda un stabila. Ja arī pastāv objektīvas atšķirības starp cilvēkiem, tautām, kultūrām, tad tomēr līdzība un kopība ir lielāka un svarīgāka nekā atšķirības.

Līdz XVIII gs. cilvēciskajā dabā par svarīgāko iezīmi uzskatīja saprātu un tā varu, kura deva iespēju iepazīt patiesību gan praktiski, gan teorētiski. Tika uzkatīts, ka patiesība ir visiem pieejama un priekš visiem vienādi svarīga. Ja kāds negribēja vai neprata to saprast, tad viņam citi varēja palīdzēt un tajā skaitā palīdzēt piespiedu kārtā, jo pēc tam cilvēks vienalga bija pateicīgs par to, ka viņam palīdzēj a iepazīt patiesību.

XX gs. saprāta universālums zaudēja aktualitāti un vairs nekalpoja kā dzīves jēgas pamats un vispārējs cilvēku rīcības motīvs, garīgs ideāls, stimuls.

Izmaiņas XX gs. uzskatāmi var salīdzināt ar tipisku XIX gs. mācību -marksismu. Marksisms ir tipisks tajā ziņā, ka balstās uz saprātu un ļauj visiem to darīt un visiem sola palīdzēt dzīvot saskaņā ar saprātu, bet, ja kāds to nevēlas, tad tā ir viņa problēma.

XX gs. viena sabiedrības daļa vairs netiecās gaidīt un palīdzēt citiem sasniegt saprāta vispārējo līmeni un patiesības izjūtu.

Piemēram, fašistu nacionālisti negaidīja. Viņi uzskatīja, ka cilvēku viena daļa vispār nav spēj īga pacelties līdz patiesības universiāli izprastam līmenim. Kā noskaidrojis latviešu vēsturnieks K.Kangers (dz.1948), vācu fašisti par cilvēciski nepilnvērtīgiem atzina arī Latgales iedzīvotāj us un paredzēja viņus iznīcināt. Kurzemes un Vidzemes iedzīvotājus fašisti plānoja pārvietot uz pastāvīgu dzīvi pie Urālu kalniem.

Arī visjaunāko laiku nacionālismā (piemēram, bijušās Dienvidslāvijas atsevišķās zemēs) izpaužas līdzīga pieeja pret „citiem”, it kā netieši pasvītrojot, ka nacionālims nav nācijas pašapziņas forma un nacionālisms neapliecina lepnumu par savu nacionālo raksturu. Nacionālisms ir ticība par savas tautas īpašo misiju un pārākumu, kas jāaizstāv par katru cenu un nebaidoties masveidā iznīcināt citus etnosus.

Lai izprastu nacionālisma un kultūru dialoga polāro raksturu, elementāri svarīgi ir zināt etniskās kultūras un nacionālās kultūras būtību un atšķirības. Par to jau bija runa šajā grāmatā, tāpēc atkārtosim tikai svarīgāko.

Ikdienas apziņā j ēdzienus „etniskā kultūra” un „nacionālā kultūra” ne reti lieto sinonīmiski, kaut gan starp abiem j ēdzieniem pastāv principiālas atšķirības. Turklāt mūsdienu zinātniskajā un publiskajā diskursā šai atšķirībai tiek pievērsta daudz striktāka vērība nekā, teiksim, XX gs. vidū, kad minētās atšķirības fiksācijai nepiegrieza tik lielu uzmanību un perfektu terminoloģiju respektēja tikai šaurs speciālistu loks.

Etniskajā kultūrā ietilpst vissenākie un visarhaiskākie slāņi - mitoloģiskais, folkloristiskais, etnogrāfiskais mantojums dažādu arhetipisku konceptu veidā. Etniskajā kultūrā ietilpst arī vēsturiski jaunākie slāņi, kuri formēj ušies reliģiskajā kontekstā, saimnieciskās un sociālās dzīves modernizācij as apstākļos.

Piemēram, tādā latviešu etniskās kultūras sastāvdaļā kā tautasdziesmas ir skaidri j ūtams kristiānisma konteksts.

Dziļas pārmaiņas etniskajā kultūrā notiek Jaunajos laikos, īpaši -buržuāziskajā sabiedrībā, kad rodas nacionālās valstis un to nācijas.

Buržuāziskajās sabiedrībās faktiski izveidojās kultūras jauns tips, kurā dominē valsts vispārnacionālās (teritoriālās, ekonomiskās, aizsardzības, garīgās kultūras, sociālās) intereses un kopības izpratne.

Nacionālās kultūras struktūra ir sarežģītāka nekā etniskās kultūras struktūra. Svarīgi ir tas, ka nacionālās kultūras struktūrā parasti ietilpst vairākas etniskās kultūras, jo nacionālajās valstīs dzīvo dažādu etnosu pārstāvji.

Piemēram, tādā nacionālā valstī kā Latvijas Republika vienmēr ir dzīvojuši latvieši, lībieši, krievi, vācieši, baltkrievi, poļi, ebrej i.

Nacionālā kultūra ir heterogēna, neviendabīga un pa lielākajai daļai arī polietniska izpausme. Nacionālā kultūra nav etnisko kultūru summa. Nacionālajai kultūrai piemīt tādi cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes mehānismi, kuri paceļas pāri katrai etniskajai kultūrai, kā tas psiholoģiski izpaužas, piemēram, attieksmē pret valsts simboliku.

Zinātne tradicionāli pie tādiem vispārnacionāliem mehānismiem pieskaita literārās valodas, teritorijas un ekonomisko kopību, jau minēto valsts simboliku (karogu, ģērboni, himnu), valsts svētkus, kopīgas tradīcij as un vērtības, kopīgus ideālus, kuri attiecas uz nacionālās valsts visiem iedzīvotāj iem.

Mūsdienu kulturoloģij ā un citās zinātnēs par nācij u sauc attiecīgās valsts pilsoņu kopumu, neņemot vērā viņu etnisko piederību. Rietumu valstīs tamlīdzīga nācijas definīcija sabiedrībā jau ir akceptēta pilnā mērā. Arī Austrumeiropā, ņemot vērā bijušo sociālisma zemju vēlēšanos „atgriezties Eiropā” un tāpēc balstīties uz eiropeiskajām intelektuālajām normām, nācijas izpratnē pakāpeniski ieviešas analoģiska nostādne un arvien biežāk centienus nāciju joprojām saistīt tikai ar monoetniskumu dēvē par novecojušiem, arhaiskiem un pilnīgi neatbilstošiem reālajiem etniskajiem apstākļiem.

Nacionālisma ideoloģijas gaisotnē dzīvojošā latviešu viena daļa stūrgalvīgi vēlas saglabāt nācijas arhaisko definīciju, nācijas terminu identificējot ar etnosa terminu un propagandējot tādus apzīmējumus kā „latviešu nacionālā kultūra”, „latviešu nacionālā valsts”.

Tamlīdzīgā traktējumā faktiski cenšas akcentēt to, ka „latviešu nacionālajā valstī” neietilpst citu etnosu pārstāvji, kas, saprotams, neatbilst patiesībai, jo Latvija ir tipiska multietniska zeme jau no tās vēsturiskajiem pirmsākumiem.

Politiskās kopības izjūta bija pazīstama jau antīkajā pasaulē, raksturojot kaut ko kopīgu attiecīgās teritorij as visiem iedzīvotāj iem.

Piemēram, visiem kopīgas tiesības un pienākumus.

Valsts vienotības un kopības atskarsme stimulēja pilsoniskās vienlīdzības ideāla rašanos. Radās sabiedrības locekļu tiesiskās vienlīdzības apziņa. Savukārt tiesiskās vienlīdzības apziņa stimulēja garīgo vērtību kopību, apziņu, ka valstī ir visiem kopīga kultūra.

Zinātnieki uzkata, ka politiskā nācija pilnā mērā varēja attīstīties tikai industrializācijas (kapitālisma) un demokrātij as (cilvēktiesību) apstākļos, kad funkcionē valsts kā sociāli tiesiskais garants.

Nacionālisms vienmēr ir etnosa vai nācijas, bet nevis valsts ideoloģija. Etnosam nav obligāti jādibina valsts. Nacionālisma mērķis var būt kultūras doktrīna - kultūras autonomijas tiesību iegūšana, ko XIX gs., piemēram, pieprasīja latviešu nacionālisma ideologi, kuri vēsturē saglabājušies vācbaltu iesaukā „j aunlatvieši”.

Arī mūsdienu Latvijā aktuāla ir kultūras autonomijas ideja, kuru proponē cittautiešu etnisko grupu, diasporu nacionālisma, ideologi, vēloties panākt visu etnisko kultūru reālu līdztiesību un valstī izvērst konstruktīvu etnisko kultūru dialogu.

Speciālisti atzīst, ka nacionālisms vienmēr ir organiski vienots ar konkrētiem vēsturiskajiem uzdevumiem attiecīgajā vidē un laikā. Tāpēc gandrīz katrā zemē un katrā laikā nacionālismam ir sava specifika un specifiski novirzās nacionālisma attiecības ar citiem etnopolitikas mehānismiem.

Piemēram, mūsdienu Latvijā latviešu nacionālistu un kultūru dialoga adeptu attiecības un vispār etnopolitisko risinājumu līmeni acīmredzot lielā mērā ietekmē tādi faktori kā intelektuālā stagnācij a, zinātniskā atpalicība, lielvalstiskā šovinisma pagātnes psiholoģiskais mantojums, holokausta asiņainā ēna, egoistiski individuālas ambīcijas un politiskā nekompetence, Rietumu (ES) pasīvi novērojošā taktika, personību totālais deficīts gan „vienā”, gan „otrā” pusē.

Turklāt politiski apgrūtinoša un cilvēciski smagi pārvarāma nozīme ir tam, ka tajos vēsturiskajos etapos, kad latviešu nacionālisms objektīvu apstākļu vadīts kļuva antikoloniāls nacionālims (1918. un 1990.g.) un savos nolūkos akcentēja pilsonisko momentu, viltīgi solot vietu (respektīvi, pilsonību) zem Latvijas saules visām etniskajām grupām, dotie viltīgie solījumi netika izpildīti un mānīšanās pat tika publiski ciniski uzslavēta (pēc 1990.g.) kā politiski veikla rīcība, ar meliem zem sava karoga apvienojot visus Latvijas iedzīvotājus. Cittautieši to nav aizmirsuši un arī nekad neaizmirsīs. Latviešu viena daļa savukārt ir pārliecināta, ka melot toreiz vajadzēja un neviens par to nav nosodāms.

Kultūru dialogs var notikt tikai tad, ja ir vēlēšanās tajā piedalīties. Taču kultūru dialoga iespējamībā ne mazāk svarīgs moments ir arī dialoga potenciālo dalībnieku reputācija. Ja kādam tā ir slikta, dialogs var nenotikt, jo pārējie var atturēties iesaistīties kopīgā pasākumā ar tādu dalībnieku, kurš var kompromitēt citus. Kultūru dialogā tātad svarīgs faktors ir etniskais tēls un tā ietekme uz interkulturālās komunikācij as procesu.

Etniskais tēls ir radniecisks mākslinieciskajam tēlam. Etniskais tēls atspoguļo īstenību, kā arī programmē īstenību, atļauj ot vai aizliedzot cilvēka rīcības formas.

Etniskais tēls tāpat kā mākslinieciskais tēls cilvēku iedvesmo vai neiedvesmo noteiktai rīcībai. Etniskais tēls tāpat kā mākslinieciskais tēls kļūst par cilvēka rīcības formu robežu, izejas punktu, kritēriju.

Vēsture nepārprotami liecina, ka etniskais tēls var ietekmēt starpetniskās attiecības, interkulturālās komunikācijas formu un saturu. Vēsture nepārprotami liecina arī to, ka aizraušanās ar nacionālismu etnisko tēlu pozitīvi neietekmē.

Piemēram, baltu tautu pārliekā noslieksme uz nacionālismu etnologu un vēsturnieku starptautiskajās aprindās ir vispārzināms fakts, ko visjaunākajā periodā papildināja pasaules sabiedrībai pilnīgi negaidītā un nepieņemamā (īpaši latviešu) aizraušanās ar vācu fašisma asiņaino mantojumu.

Asimilācija ir etnoģenēzes sastāvdaļa, un asimilācija ir aizsākusies reizē ar pirmo etnosu rašanos un to savstarpējo mijiedarbību. Nākas uzskatīt, ka bez asimilācijas vispār nav iedomājama etnosa rašanās un asimilācija patiesībā ir viens no būtiskākajiem etnosa formēšanās faktoriem.

Etnosa rašanos šajā grāmatā jau salīdzinājām ar cilvēka piedzimšanu. Tāpat kā neviens cilvēks nevar piedzimt bez diviem vecākiem, tāpat arī neviens etnoss nevar rasties bez dažādiem, vismaz diviem, senčiem.

Tā, piemēram, ir labi zināms, ka tas attiecas arī uz vissenākajiem Latvijas iedzīvotāj iem, kuri pēc ledāj u atkāpšanās mūsu zemes teritorij ā ieradās no divām pusēm - dienvidrietumiem un dienvidaustrumiem. Akmens laikmetā un vēlāk vietējo somugru un baltu cilšu etnoģenēzes procesā vienmēr iesaistījās divi un vairāki komponenti.

Etnologi noskaidrojuši, ka reālajā vēsturiskajā procesā nav novērojama pilnīgi izolēta etnosa pastāvēšana. Starp etnosiem ir pastāvējuši etniskie kontakti, kurus var iedalīt četros veidos: 1) līdzāspastāvēšana, kad etnosi nesajaucas un neatdarina viens otra kultūras formas, taču var pārņemt tehniskos jauninājumus; 2) metisācija, saglabājot iepriekšējo etnosu tradīcijas un vēsturisko atmiņu par tiem; 3) saplūšana, kad tiek aizmirsta visa informācija par iepriekšējiem etnosiem un ir radies pilnīgi jauns etnoss; 4) asimilācija, kad viens etnoss sevī pilnā mērā uzsūc citu etnosu, kurš zaudē vēsturisko atmiņu par savu kultūru.

Asimilācijas procesam piemīt noteikta morāli psiholoģiskā iedaba. Tas etnoss, kurš ir pakļauts asimilācijai, ne reti atrodas drūmas izvēles priekšā -ļaut sevi uzreiz iznīcināt j eb zaudēt sirdsapziņu, atsakoties no savas kultūras un pakļaujot sevi lēnai iznīcībai asimilācijas gaitā.

Asimilācijas fenomens pagaidām ir samērā maz izpētīts. Zinātnieku interese par asimilāciju radās tikai XX gs., ņemot vērā ASV un dažu citu polietnisko zemju pieredzi. Pašlaik zinātnieki uzskata, ka simtprocentīga asimilācija mūsdienās ir reti sastopama. Visizplatītākā ir daļējā asimilācija, saglabājot savas kultūras atsevišķus elementus.

Tāpat ir konstatēts, ka mūsdienās asimilācija vienmēr ir individuālas izvēles rezultāts, apzināti un mērķtiecīgi mainot kultūras identitāti. Asimilācija kā individuālas gribas process visbiežāk tiek īstenots, lai sevi pilnvērtīgi realizētu sabiedrībā, īstenotu savas dzīves sapņus un sasniegtu nosprausto mērķi.

Tipisks piemērs šajā ziņā var būt ebreji, kuriem cilvēces vēsturē ir vislielākā pieredze saskarsmē ar dilemmu asimilēties-neasimilēties.

Ebrej i ir vienīgā tauta, kura savu izcelsmi mitoloģiski saista ar verdzību citai tautai (ēģiptiešiem). Tamlīdzīgs mīts par etnisko izcelsmi citās tautās nav sastopams. Ebreji uzskata, ka ebreju tautas konsolidāciju nodrošināja verdzība. Pilnā mērā no cilts par tautu ebreji kļuva pēc Ēģiptes atstāšanas un nonākšanas jaunajās mītnes zemēs.

Ebrej i tika izdzīti no savas zemes pirms 2 tūkstošiem gadu. Nākas atcerēties, ka ebreju dzīves satelīts vienmēr un gandrīz visur ir bijis antisemītisms, kas atstāja dziļu ietekmi uz ebreju pašapziņu un identitāti vispār.

Ebreji jutās kā ārējas agresijas un nepatikas upuri. Tāda pašsajūta stimulēja vēlēšanos nevis mēģināt uzsākt dialogu ar citām kultūrām, bet gan noslēpties, izzust un izkust starp pārējiem neebrejiem, pilnā mērā atsakoties no savas identitātes. Saprotams, ka antisemītisms stimulēja arī pretējo tendenci -tendenci nezaudēt savu identitāti, neslēpties un nesaplūst ar „citiem”.

Ebreju tautas vēsturiskajā pirmsākumā Izraēlas un Jūdejas caristes pastāvēšanas laikā reliģiskie darbinieki kategoriski iebilda pret jebkāda veida ārējām ietekmēm, kuras varētu atsaukties uz etnoģenēzes procesu.

Asimilācija nepastāvēja, un tā praktiski nebija nepieciešama, jo abās caristēs ebreji bija vairākumā. Ebreju kultūru un reliģiju nekas neapdraudēja, taču jauktas laulības neatzina. Tiesa, Bībelē ir stāstīts par ebreju un asīriešu, babiloniešu, feniķiešu kultūru mijietekmi. Ēģiptē dzīvojošie ebreji izjuta hellēnisma ietekmi, un radās ebreju literatūra grieķu valodā.

Pēc ebreju izdzīšanas no dzimtajām zemēm un dzīvojot svešumā, viņi bieži bija spiesti piemēroties vietējiem apstākļiem, lai konkurētu ar pārējiem attiecīgās teritorij as iedzīvotāj iem. Ebrej i paši mūsdienās uzskata, ka asimilācija palīdzēja ebreju kultūrai saglabāt vitalitāti, neiestigt arhaiskā konservatīvismā un stagnācij ā, kā tas esot noticis ar samariešiem un karaīmiem.

Protams, runa ir par daļēju asimilāciju, kura galvenokārt izvērtās laicīgās kultūras līmenī, bet nevis reliģiskajā ziņā, jo no jūdaisma atsacījās un pārgāja citā ticībā retāk.

Ebreju etniskās identitātes pamatā ir reliģija - jūdaisms. Valodai, garīgajai kultūrai, teritorijai ir sekundāra nozīme. Kā jau tika minēts, hellēnisma laikmetā ebrej i pārņēma grieķu valodu, taču palika j ūdaismā.

Ebreji tos, kuri pārgāja kristiānismā, arī uzskatīja par ebrejiem. Tādā gadījumā atsaucās uz bībelisko tēzi, ka pat nogrēkojies ebrejs vienalga paliek ebrejs.

Pret tiem, kuri pārgāja islama ticībā, ebreji izturējās daudz iecietīgāk nekā pret tiem, kuri pārgāja kristiānismā. No kristiānisma zemēm ebrejus izdzina aktīvāk un nežēlīgāk nekā no islama zemēm. Kristieši negribēja ebrejiem piedot viņu izrēķināšanos ar Jēzu Kristu.

Ebreju dzīves liberalizācijas ietekmē viņi XIX-XX gs. varēja viegli izstāties no kopienas. Izstāšanās netika iztulkota kā atsacīšanās no ebreja identitātes. Tos, kuri tiecās būt gan ebreji, gan lojāli izturēties pret vietējo vidi, sāka dēvēt par marginālajiem ebrejiem.

Ebreju aktīva līdzdalība sociāli politiskajās kustībās un revolūcijās tiek izskaidrota ar totālu velmi asimilēties, kā arī ar ebrejiem tipiskajām mesiānistiskajām tieksmēm nākotnes vārdā.

Ebrej i vienmēr un visur aktīvi iekļāvās reformātoriskos pasākumos, pasaules uzskata j aunu formu radīšanā, novatorisma aktivizēšanā zinātnē, mākslā un literatūrā. Arī tas esot jāuzskata par asimilēšanās velmi.

Ebreju pieredze liecina, ka asimilāciju var izmantot kā kultūras saglabāšanas līdzekli, organizējot savdabīgu kultūru dialogu ar lokālajām kultūrām. Asimilācija var būt kultūras kontinuitātes organiska nepieciešamība. Saprotams, noteikti ir jāņem vērā tas, ka ebreju kultūras pamats ir jūdaisms un, saglabājot jūdaismu, faktiski tika saglabāta kultūra tās principiāli svarīgākajos segmentos. Saglabājot jūdaismu, saglabājās specifiski ebrejiskās kultūras identitāte.

Asimilācija vistraujāk virzījās Apgaismības laikmetā, kad ebreji pārņēma vietējās valodas, domāšanas formas, apkārtējās vides garīgās vērtības.

XIX gs. sākumā ebreju reliģijā aizsākās reformisma tendences, kuras atsaucās uz asimilāciju un attieksmi pret asimilāciju. Reformācijas piekritēji tiecās jūdaismā izskaust nacionālos elementus. Piederība ebrejiem tika nosacīta kā attieksme pret ticību, bet nevis tautu. No ivrita lūgsnas un dziesmas pārtulkoja vācu, angļu un citās valodās, izmainot arī tekstu saturu. No lūgsnām svītroj a ebrej u cerības atgriezties Izraēlā.

Reformācijas kustība bija kultūras asimilācija, kura ebreju sabiedrībā tika atzīta un propagandēta. XIX gs., piemēram, asimilējās gandrīz visi Vācijas ebrej i, pārņemot vācu garīgo kultūru un politiskās apziņas saturu.

Ebreju asimilācijas stratēģiju ietekmēja nacionālisma rašanās Eiropā XIX gs. Asimilācijas process kļuva īpaši grūts tajās zemēs, kurās bija polietnisks iedzīvotāju sastāvs, jo vienā teritorijā aktualizējās daudzu etnisko grupu vajadzības un izdzīvošanas politika.

Piemēram, Prāgā ebrejus gribēja asimilēt gan čehi, gan vācieši. Līdzīgs stāvoklis bija Polijā, jo ebrejus gribēja asimilēt poļi, krievi, vācieši.

Kā teikts ebreju vēsturiskajā literatūrā, tolaik nācās novērot, ka mazāk attīstītas kultūras necentās ebrejus asimilēt un vēlējās, lai viņi saglabā savu kultūru. Ebreji zināja, ka, pieslejoties „stiprajiem” krieviem un vāciešiem, viņi izraisa naidu citās attiecīgajā valstī pakļautajās etniskajās grupās. Nav noslēpums, ka pret ebreju tieksmi asimilēties naidīgi izturējās to tautu pārstāvji, kuru kultūru ebreji gribēja pieņemt. Tas veicināja antisemītisma palielināšanos.

ASV ebrej i pēc II Pasaules kara izvēlēj ās īpašu taktiku, kaut gan atklāti tika deklarēta ideja pilnīgi asimilēties amerikāņu sabiedrībā. Taktika izpaudās tādējādi, ka ASV ebreji bija savstarpēji sociāli saistīti un pastāvēja konsekventi sociālie kontakti: katrs ebrejs iesaistījās kādā ebreju kopienā vai organizācijā, kuras aizstāvēja visu ebreju intereses savas identitātes saglabāšanā. Pēc Izraēlas valsts nodibināšanās etniskās identitātes apziņa pieauga vēl vairāk.

Ebreju etniskās identitātes problēma jaunu pavērsienu ieguva XIX gs. beigās, kad aizsākās emancipācijas kustība - ebreju cīņa par tiesisko vienlīdzību ar pārējiem iedzīvotājiem. Tiesiskās vienlīdzības jēdzienā tika ietvertas gan politiskās tiesības, gan kultūras autonomijas ideja.

Emancipācijas kustība ebreju sabiedrībā izraisīja diskusijas. Daudzi vairījās cīņu organizēt divās „frontēs”, vēloties panākt kultūras autonomiju un politisko tiesību vienlīdzību ar pārējiem attiecīgās valsts pilsoņiem.

Diskusiju atsevišķa tēma bija jautājums par identitātes kritērijiem. Vieni uzskatīja, ka ebreju identitātes pamats ir reliģiskā ticība, proti, jūdaisms. Citi domāja, ka kultūra.

Emancipācijas ideoloģiskie aizsākumi sastopami Apgaismības laikmetā un utopistu egalitārismā, aicinot radīt ideālu sociāli politisko iekārtu, kurā katra cilvēka vieta sabiedrībā nebūs atkarīga no viņa etniskās un sociālās izcelsmes.

Emancipācijas sākotnējā periodā pirms franču revolūcijas XVIII gs. beigās populārs bija uzskats, ka ebrejiem nepieciešams piešķirt reliģiskās ticības, ekonomiskās darbības, dzīvesvietas izvēles brīvību. Ebreju bagātākā daļa sāka pievērsties eiropiešu kultūrai. Eiropā un citur tika propagandēts viedoklis, ka cilvēktiesību piešķiršana ebrejiem vispirms un galvenokārt dos lielu labumu attiecīgajām valstīm, jo ebreju apspiestība sekmē viņos augļošanas māniju un morālos trūkumus.

Emancipācijas idejas vispilnīgāk tika realizētas ASV, kur ebreji ieguva ticības brīvību, tiesības strādāt valsts darbā. Francijā XVIII gs. beigās ebreji ieguva pilsoņtiesības individuālajā līmenī, taču tika ierobežotas ebrej u kopienu tiesības.

Ebreju tautas vēsturē nozīmīga kustība sākās Apgaismības laikmetā XVIII gs. otrajā pusē, lai novērstu ebreju reliģiski kulturālo savrupību un pārņemtu eiropeisko laicīgo izglītību. Kustību dēvē par haskalu jeb apgaismību, un tai bija plašs darbības spektrs. Haskala bija ideoloģiska, apgaismības, garīgās kultūras, sociāla kustība.

Haskalu uzskata par radikālu pagriezienu ebreju dzīvē Jaunajos laikos. Haskalas idejas atspoguļojās visās turpmākajās ebreju ideoloģiskajās strāvās.

Zīmīgi, ka haskala no vienas puses lielā mērā veicināja asimilāciju, taču no otras puses ebreju nacionālās pašapziņas kāpumu un nacionālistiski reliģiozas tendences. Tas izpaudās, piemēram, j ūdaisma neoortodoksālismā, ivrita valodas un literatūras atjaunošanā un uzplaukumā, cionismā.

Ebrej u vēsturnieki uzskata, ka haskala bija integrācijas politika, kuras mērķis apgūt vietējo valodu, laicīgo zinātni, saimnieciskās darbības formas un varēja pat atsacīties no jūdaisma. Viens no galvenajiem haskalas uzdevumiem bija ebreju izglītības sistēmas pārveidošana.

Piemēram, Eiropā dzīvojošie ebreji haskalas piekritēji zinātnes iedalīja „dievišķajās zinātnēs” un „cilvēciskajās zinātnēs”, kuras agrāk nebija iekļautas ebreju izglītībā. Haskalas uzdevums bija arī „cilvēciskās zinātnes” (aritmētiku, ģeogrāfiju, vesturi, dabas zinātnes, filoloģiju) ietvert ebreju izglītībā. Haskalas atbalstītāji argumentēja, ka „cilvēciskās zinātnes” var ebrejus tuvināt „vispārcilvēciskajām vērtībām”.

Vēsturiskajā literatūrā ir minēts, ka pirmā pamatskola ebrej iem tika noorganizēta Berlīnē 1788.gadā. Skola saucās „Brīvā skola”, jo par mācībām nebija jāmaksā. Ebreju bērni tajā mācījās vācu un franču valodu, zīmēšanu, aritmētiku, ģeogrāfiju, vēsturi un citas „cilvēciskās zinātnes”. Viņi mācījās arī ivritu un apguva priekšmetu „Bībeles mācība”.

Līdzīgas skolas tika radītas Francijā un citur. Taču vidusskolas ebrejiem nebija, un viņi pēc pamatskolas turpināja izglītību valsts vai privātajās laicīgajās mācību iestādēs.

Haskalas atsevišķs virziens tika dēvēts par ebreju darba produktivizāciju. Ebreji vienmēr nodarbojās tikai ar tirdzniecību un finansēm. Viņi neko neražoja, neaudzēja labību un nekopa lopus. Kā sacīja paši ebreji, viņus tāpēc pārējie uzskata par „amorāliem”.

Haskalas ideologi apgalvoja, ka darba produktivizācijas (proti, jaunu amatu apguves) rezultātā ebreju morālais līmenis uzlabošoties, sabiedrībā izmainīsies attieksme pret ebrej iem un viņi iegūs tādas pašas pilsoņtiesības, kādas ir pārējiem cilvēkiem. Apgūt amatus un pievērsties lauksaimniecībai ebreji sāka

XIX gs. sākumā.

Ebreji dzīvoja ne tikai Eiropā, Ziemeļamerikā, bet arī Āzijā, Āfrikā. Daudzās vietās viņu asimilācija vietējā vidē ieguva specifisku raksturu.

Piemēram, no I gs. Ķīnā dzīvoja „Ķīnas ebreji”, kuri asimilējās vietējā kultūrā tik lielā mērā, ka kļuva par patstāvīgu ebreju etnolingvistisko grupu. Ķīnā ebrejus sāka vajāt XIV gs., aizliedzot viņiem precēties ar mongoļiem, manžūriem, ķīniešiem. Ebreju kopienas izzuda XIV gs. un no jauna radās XIX gs. vidū.

Indijā dzīvojošie ebreji XVI gs. izveidoja indiešu kastu sistēmai līdzīgu savu kastu sistēmu, sevi iedalot „melnajos”, „brūnajos” un „baltajos” ebrejos. Arī Indijā radās patstāvīga ebrej u etnolingvistiskā grupa.

Pēc izdzīšanas no dzimtenes samērā liels ebrej u skaits apmetās uz dzīvi Spānijā. Kristiānisms veicināja ebreju segregāciju. Katoļu baznīca nosodoši vērsās ne tikai pret j ūdaismu, bet arī pret tiem kristiešiem, kuri kaut kādā veidā sadarbojās ar ebrejiem.

Piemēram, 305.gadā katoļu baznīca aizliedza dzīvot ebreju mājās, ēst pie viena galda ar ebrej iem.

Kad 711.g. Spānijā iebruka arābi, ebreji nostājās viņu pusē un apsargāja arābu iekarotās pilsētas. Arābi pirmajā laikā tāpēc nevērsās pret ebrejiem un atļāva viņiem pilnīgu rīcības brīvību. Ebreji sāka lietot valodu, kura sastāvēja no ivrita un arābu valodas savdabīgas sintēzes.

Kad XII gs. arābiem sāka atkarot Spāniju, ebreji pameta arābus un sāka sadarboties ar jauno varu. Spānijā pret ebrejiem parasti vislabvēlīgāk bija noskaņoti karaļi, vissliktāk - katoļu baznīca un pilsētu municipiālā vara.

1481.g. Spānijā sāka darboties inkvizīcija. Tā galvenokārt vajāja ebrejus, kuri bija pārgājuši kristietībā, taču slepus turpināja pildīt j ūdaisma rituālus. Kristietībā pārgājušos ebrejus Spānijā sauca par marraniem (spāņu val. marrano

- cūka, nelietis, nekauņa).

Karalis 1492.g. parakstīja ediktu, pavēlot visiem ebrejiem triju mēnešu laikā pamest Spāniju. Spāniju atstāja 200 000 ebreju, no kuriem 120 000 devās uz Portugāli, 50 000 uz Ziemeļāfriku, pārējie uz Franciju, Turciju, Itāliju. Ebreju izdzīšana no Spānijas bija viena no lielākajām traģēdijām ebreju tautas vēsturē.

Karaļa edikts oficiāli tika atcelts tikai 1968.gadā. Marranu pēctecis bija S.M.Servantess (1547-1616), diktators Francisko Franko (1892-1975). Ebreju vēsturnieki uzskata, ka spāņu garīgā elite vispār veidojās no marraniem.

XV gs. beigās no Spānijas un arī vēlāk no Portugāles izdzīto ebreju pēcnācējus sauc par sefardiem. Pēc Pireneju pussalas atstāšanas viņi pakāpeniski izklīda pa visu pasauli un tajā skaitā apmetās daudzās Eiropas zemēs, kur nespēja atrast kopīgu valodu ar vietējiem ebrejiem.

Piemēram, Francijā, Vācijā, arābu valstīs sefardi izveidoja savas kopienas. Tās sadarbojās ar aškenāzu (vietējo ebreju) kopienām, taču abas kopienas nekad neapvienojās. Sefardi galu galā pārvērtās par ebreju etnosa subetnosu.

Sefardi runāja spāņu vai portugāļu valodā, un viņu kopienu vadība bija izteikti oligarhiska. Sefardi bija bagātāki un augstprātīgāki par citiem ebrejiem. Viņi savu jauno mītnes zemju valdībā panāca, lai nepieņem citus ebrejus pēc to izdzīšanas, piemēram, no Ukrainas, Amsterdamas. Sefardi panāca aškenāzu izdzīšanu no Bordo XVIII gs. vidū. Sefardi, salīdzinot ar aškenāziem, lēnāk asimilējās un mazāk iesaistījās ebreju emancipācijas kustībā. ASV un citur sefardu kopienas parasti izvērtās par lielākajiem ebreju kultūras un izglītības centriem.

Taču sefardu skaits pakāpeniski samazinājās. Ja XV gs. beigās no Eiropas ebrejiem 54 procenti bija sefardi (330 000 no 600 000), tad 1939.g. no pasaules ebrejiem 92 procenti jau bija aškenāzi (14,9 milj. no 16,2 milj.).

Sefardu skaits samazinājās tāpēc, ka zuda spāņu un portugāļu valodas loma. 1924.g. Spānijas karalis Alfonso XIII (1886-1941) izdeva dekrētu, atļaujot atgriezties un iegūt pilsonību tiem ebrejiem, kuru senči dzīvoja Spānijā. Mūsdienās sefardu kopiena ir Stambulā, kur iznāk vienīgā ebreju avīze ebreju spāņu valodā.

3.1. Etnisko procesu motīvi un variācijas

XX gs. mēdz dēvēt par sociālisma gadsimtu, jo sociālistiskās idejas reāli funkcionēja ne tikai “sociālisma nometnē”.

Diemžēl notikumi gadsimta beigās liecināja arī par nacionālisma latento klātbūtni. XX gs. nacionālisms nebija aizmirsies un nešķita bīstams pat pēc komunistu un fašistu ideoloģijas “triumfa”.

Nacionālisms cilvēku apziņā diemžēl nebija izzudis, kā to savā laikā prognozēja nacionālisma teorētiķi. Viņi paredzēja, ka pēc nacionālisma uzvaras (nacionālo valstu izveidošanas) to gaida loģiski pamatota nāve. Pēc sava galvenā uzdevuma izpildes nacionālisms vairs nebija nevienam vajadzīgs, un tas tikai traucēja valsts celtniecības darbā. Diemžēl teorētiķu prognozes nepiepildījās.

Tagad kļūst skaidrs, ka nacionālisma kaislības vēl ilgi saglabāsies, kaut gan XX gs. pierādīja nacionālisma antidemokrātisko un antihumāno lomu. Nacionālās kaislības saglabāsies tāpēc, ka tās ne tik daudz ir vienotas ar prāta sfēru, kā ar emocionālu afektācij u.

Vienmēr ir svarīgi, vai savas valsts politisko sistēmu iedzīvotāji uztver kā savas etniskās un kultūras identitātes iemiesojumu.

Piemēram, XX gs. un pašlaik latviešu vairākums savu valsti uztver kā etniskās un kultūras attīstības rezultātu. Latviešu pārliecībā valsts ir etniskās kultūras sastāvdaļa, - Latvija ir latviešu valsts, kurā citi etnosi neiederas un vienmēr būs svešķermenis.

Nācijas fenomens Rietumos radās valstīs, kurām jau bija stabilas robežas, valoda, kultūra. Senajos laikos un viduslaikos par nāciju tika uzskatīti valdnieka padotie un valsts pilsoņi.

Etniskuma politizācija, kura sastopama Latvijā, pasaulē ir samērā jauna parādība un aktualizēj ās galvenokārt tikai XX gadsimtā.

XIX gs. priekšplānā bija šķirisko attiecību problemātika. Faktiski arī XIX gs. un agrāk ilgi valdīja atziņa, ka monoetniska valsts ir norma un valsts robežām ir jāsakrīt ar attiecīgā etnosa robežām. Tas bija nereāli jau pašā sākumā, taču tāda doktrīna pastāvēja.

Tiesa, Rietumos tā nekļuva dominējošā, un XX gs.visi iemācījās pret nāciju izturēties kā pret polietnisku kopumu. Tātad visi saprot un piekrīt tam, ka attiecīgās valsts nācijā var ietilpt dažādu tautību pārstāvji.

XX gs. Rietumos nostiprinājās politiskās nācijas koncepts. Padomju Savienībā turpretī visus mācīja, ka nācija ir tautas izaugsmes visaugstākā stadija, kuru tauta sasniedz tikai pēc savas valsts izveidošanas. Tie, kuriem nebija sava valsts, sevi par nāciju nedrīkstēja saukt. Latvieši drīkstēja sevi saukt par nāciju, un viņu apziņā PSRS skolās no galvas iekaltās tautas un nācijas definīcijas dzelžaini iecementējās, jācer, ne uz visiem laikiem.

Aizvadītajā gadsimtā, piemēram, franču politiskā elite vienmēr vadījās no principa, ka valsts ir tiesīga un faktiski valsts pienākums ir konsolidēt viendabīgu kultūru, neskatoties uz to, ka franču nācija sastāv no dažādiem etnosiem un tātad arī no dažādām etniskajām kultūrām. Tāda pieeja ir unitāras valsts fetišisms, neatzīstot plurālismu un argumentācijā atsaucoties “uz saprāta vadīto prasību”.

Speciālisti ir pārliecināti, ka arī ASV valda tāds viedoklis - valsts pienākums ir strukturēt un vadīt sabiedrības integrācijas procesu.

Politiskās elites parasti cer, ka valstī dzīvojošo etnisko grupu komunikācija sekmēs labāku saprašanos. Tomēr praksē tas ne vienmēr tā notiek, jo etniskās grupas mobilizēšanās (savu specifisko interešu definēšanas un akcentēšanas) temps var būt straujāks nekā interkulturālā integrācija. Tas XX gs. apstiprinājās Kanādā, Austrālijā, kuru valdības tāpēc operatīvi izmainīja savu etnopolitisko stratēģiju un oficiāli pievērsās multikulturālisma koncepcijas realizācijai (plašāk skat. 3.daļā).

XX gs. deva būtiski svarīgu pieredzi etnopolitikas (kultūru dialoga) organizēšanai. Novērojumi un secinājumi netrūkst.

Piemēram, starpetniskās komunikācijas gaitā ātrāk integrējās/asimilējās mazāk izglītotās sabiedrības grupas. Izglītotības līmeņa pieaugums pozitīvi ietekmē etnisko pašapziņu, norūdot etnisko gribu saglabāt savu identitāti. Tāpat novērots, ka augsts izglītotības līmenis pozitīvi atsaucas uz toleranci un iecietīgu izturēšanos pret citu etnosu un citu kultūru.

XX gs. varēja novērot, ka nacionālismu vienmēr pavada tā ideoloģijas adeptu nedrošības sajūta un mazvērtības komplekss, kas neļauj objektīvi un toleranti izturēties pret citiem etnosiem. Nacionālisms ātri pāraug etnoparanoj ā. Nacionālismam ir savdabīga šizofrēniska mānija: nacionālisms prasa upurus, vēlas kaut ko ziedot, nepārtraukti vēlas ar kaut ko “cīnīties”. Obskurantismā dzimušais latviešu nacionālisms nebija izņēmums, nemitīgi prasot izrēķināties ar “krievu okupantiem” un likvidēt “okupācij as sekas”.

Nepieciešams nesaudzīgi un paškritiski atzīt, ka postpadomju zemēs etniskie konflikti lielā mērā bija un ir masu sociālās, etnoloģiskās, kulturoloģiskās tumsonības sekas. Pie tam politiskie līderi mīl vadīties tikai no savas dzīves pieredzes, bet nevis zinātnes atziņām.Viņi vienmēr ir bijuši pārliecināti, ka valsts vadīšanā pilnīgi pietiek ar nacionālo entuziasmu un lieliski var iztikt bez profesionālās un zinātniskās kompetences. XX gs. beigās (un pēcāk) Latvija un latvieši arī šajā ziņā nebija izņēmums.

XX gs. palīdzēja atcerēties, ka cilvēces vēsturē sociokulturāli transformējošā loma vienmēr ir bijusi attiecīgajā laikmetā dzīvojošajiem sabiedrības zemākajiem slāņiem. Kristietību radīja jūdu zemākie slāņi. Pret kristietību sacēlās viduslaiku plebejiskie slāņi, un viņi atbalstīja Reformāciju. Proletariāta un nabadzīgās zemniecības slāņi radīja ne tikai protestantismu, bet arī ateismu un bezdievības caurstrāvoto proletariāta diktatūru.

Mūsdienās etnosi ne reti izvēlas, ko saglabāt no savas etniskās kultūras šķietami jaunajos multikulturālisma apstākļos.

Piemēram, latvieši visvairāk vēlas saglabāt savu valodu. Turpretī īri valodu vēlas saglabāt tikai simboliski, jo to reālajā dzīvē nelieto. Tas pats attiecas uz latgaliešiem, no kuriem savu valodu reālajā dzīvē gandrīz nemaz nelieto Rīgas un Daugavpils latgalieši.

XX gs. liecina, ka etniskos konfliktus neizraisa domstarpības par valodu, kultūras formu senatnīgumu, izcilību. Šajā ziņā valda zināms konsenss: katra kultūra ir vērtība pati par sevi. Runa ir par kultūru kvalitatīvo plurālismu. Etniskos konfliktus pa lielākajai daļai sekmē sociālekonomiskie apstākļi, kad kādai etniskajai grupai šķiet, ka tā tiek apkrāpta, saņem mazākus ienākumus, tai ir niecīgāka vara. Etniskie konflikti rodas privilēģiju dēļ - izglītības, ekonomisko, administratīvo, sociālo labumu netaisnīgās sadales dēļ.

Sena paruna vēsta: “Ko tuvāk pazīst, to mazāk ciena”. Latvieši latviešus ciena vismazāk. XX gs. par to nācās pārliecināties, sākot no Raiņa negodīgās politiskās izmantošanas, publiskās apsmiešanas un beidzot ar likumdošanas manipulācijām, lai neļautu latviešu izcilām personībām (personību totāla deficīta laikā!) piedalīties valsts pārvaldīšanā.

Tas ir labi zināms, ka vienmēr vieglāk ir fiksēt to vielu, kura bremzē sintēzi un koalīciju, nekā runāt par sintēzes un koalīcijas faktoriem. Mūsdienu pasaulē ir nepieciešama garīgā sintēze. To apstiprināja XX gadsimta pieredze. Diemžēl nav viegli formulēt, no kā garīgajai sintēzei ir jāveidojas un kam ir jābūt kultūru sintēzes un koalīcij as pamatā.

Cilvēce ir ielāgojusi atziņu (un īpaši XX gs. par to parūpējās) par zinātnes, ekonomikas, transporta, informācijas apmaiņas universālo transkulturālo raksturu. Tās ir cilvēciskā gara izpausmes, kuras vairs neasociējas tikai ar vienu etnosu, vienu kultūru grupu, vienu ekumeni. Cilvēcei kļuva skaidrs arī tas, ka universāli transkulturāls raksturs var būt arī kultūru dialogam - prasmei ar cieņu ieklausīties vienam otrā.

Kultūru dialogu neveicināja dažādi aizspriedumi, kā mēs šodien varam nosaukt zināmas nostādnes cilvēku komunikācijā. Tādi aizspriedumi ir „baltā cilvēka” pārākuma apziņa pār „melnajiem”, „dzeltenajiem” cilvēkiem, eiropocentrisma izauklētās eiropiešu pārākuma un pasaules nabas apziņa.

Tagad jau samērā stabila ir vēlēšanās ieklausīties un mācīties no tā dēvētajām primitīvajām un tradicionālajām kultūrām. XX gs. “primitīvās” un “tradicionālās” kultūras pārvērtās par līdztiesīgiem komunikācijas dalībniekiem, taču XX gs. diezgan pamatīgi saplaisāja pārējo kultūru attiecības, jo atklāti sāka konfrontēt globālisms un lokālisms, multikulturālisms un nacionālisms, plurālisms un partikulārisms.

XX gs. otrajā pusē, ar neslēptu skaudību vērojot Japānas nepierasti straujo ekonomisko uzplaukumu pēc japāņu valsts sagrāves ar atombumbu palīdzību II Pasaules kara beigās, zinātne tiecās iedziļināties šī fenomena būtībā. Japāna īsā laikā realizēja rūpniecisko revolūciju, kaut gan tai nav pašai sava nafta un citas stratēģiski svarīgas izejvielas.

Atsevišķi pētnieki Japānas straujās modernizācijas saknes saskatīja tās kultūras tradīcijās, kuras aizsākās jau VII-VIII gs. Runa ir par akulturāciju un japāņu prasmi konstruktīvi iesaistīt savā kultūrā citu kultūru sasniegumus. Vispirms akulturācijas process balstījās uz ķīniešu kultūras panākumiem, bet Jaunajos laikos uz Rietumeiropas civilizācijas elementiem.

Japāņu akulturācijas politikā ir stingri argumentēta un sabiedriskajā apziņā stabila atziņa, ka nav j ākaunās pārņemt labāko no saviem kaimiņiem un citām kultūrām. Tajā pašā laikā japāņu imperatori un aristokrātija nekad neatsacījās no savām nacionāli specifiskajām vēsturiskajām saknēm - reliģiskajām, ģenealoģiskajām.

Japāņi patiesi dziļi cienīja ķīniešu kultūru, taču nevēlējās ar to pilnīgi saplūst. Ne velti tagad runā par ķīniešu un japāņu kultūras dialogu kā ideālu paraugu šim kultūru saskarsmes žanram.

Faktiski dialogs bija kļuvis par japāņu kultūras iekšējās struktūras neatņemamu sastāvdaļu, kura īpaši aktīvi funkcionēja tad, kad kaut kas pietrūka pašai japāņu kultūrai un trūkstošais tika pārņemts no ķīniešu kultūras.

Interesanti, ka japāņi pievērsās ķīniešu kultūras materiālam tikai tad, kad paši apzinājās savu vājumu un savu garīgo apsīkumu.

Japāņu kulturoloģiskās autorefleksijas vienmēr sniedz objektīvi kritisku pašanalīzi un savlaicīgi „ieslēdz” kultūru dialoga sviru, neļaujot nonākt līdz savas kultūras sistēmas degradācij ai un sabrukumam.

Zīmīgi ir tas, ka japāņu kultūras sistēma vienmēr ir bijusi optimāli iesaistīta kultūru dialogā. Proti, ķīniešu kultūras materiāla ietekme skāra tikai zināmus j apāņu kultūras segmentus, no kuriem visneskartākā vienmēr saglabājās reliģiskā sfēra - japāņu sintoisms, kas galu galā kļuva par viņu nacionālo reliģiju.

Ķīniešu kultūras ietekmei vienmēr atvērta bija japāņu filosofija, taču japāņu dzeja tiecās maksimāli saglabāt savu poētiski stilistisko patstāvību un vairījās no ķīniešu dzejas tradīcijām. Tātad vienā kultūras segmentā valdīja atvērtības princips, citā - noslēgtas patstāvības princips.

Interesanti, ka ķīniešu kultūra pasaules kultūru tipoloģijā tiek raksturota kā slēgta tipa kultūra, kura ļoti negribīgi pakļāvās „barbaru” kultūru ietekmei. Turpretī atvērtā un perfekti sabalansētā japāņu kultūra šajā tipoloģiskajā shēma ir pārliecinošs pretstats slēgtajai ķīniešu kultūrai. Ķīniešu kultūrā dominējošais konfūcisms nemīl svešo un jauno.

Rietumu cilvēkus ir pārņēmis domāšanas diskrētums - „laiks ir nauda”. Tāds ir Jauno laiku dzīves kredo Eiropā, Ziemeļamerikā, kad laiks vairs nav noteikta vienmērīga un nepārtraukta plūsma. Austrumos un tajā skaitā Indijā pret laiku joprojām izturās kā pret vienmērīgu un nepārtrauktu plūsmu. Ne velti indieši kultūru dialoga vēsturiskajā praksē sniedz atsevišķu spilgtu piemēru.

Mūsdienās ir labi zināms, ka līdzās Japānas, Dienvidkorejas, Taivānas, Honkongas, Singapūras straujajam uzplaukumam pastāv tā dēvētā indiešu pasaule (Indija, Birma, Taizeme, Kambodža, Šrīlanka). Šajā pasaulē modernizācijas tempi ir nesalīdzināmi gausāki. Indiešu kultūra ir spējīga

iesaistīties kultūru dialogā un atzīt jauno, taču kultūru saskarsmei nav nekādu praktisko rezultātu, jo viss, var sacīt, nogrimst mūžībā. Tas esot īpaša tipa plurālisms, kas ļoti savdabīgi atšķiras no eiropiešu priekšstatiem par plurālismu.

XX gs. beigās sabiedrības sociokulturālajā diskursā ieviesās civilizācijas jēdziens un civilizāciju saskarsmes problemātika. Zinātne sāka iedziļināties civilizācijas teorijā, publicisti sāka rakstīt par civilizāciju atšķirībām, lasītāji izlasīto sāka salīdzināt ar saviem novērojumiem ikdienas saskarsmē ar citas rases, reliģijas, citu kontinentu pārstāvjiem.

Civilizācijas jēdzienam ir ne tikai zinātniska, bet arī pasaules uzskata nozīmība. Mūsdienās, kad nostiprinās planetārais skatījums un ir reāla nepieciešamība atsevišķas sociokulturālās parādības analizēt visas planētas kontekstā, civilizācijas jēdziens kļūst arvien nepieciešamāks pasaules uzskata formulējumos.

Civilizācijas jēdziens ir vispārsaprotams un vispārpazīstams, tāpēc ērti var kalpot dažādu plašu un visaptverošu uzdevumu risināšanā visplašakajās sabiedrības masās, veidojot masu vēsturisko apziņu un palīdzot katram cilvēkam orientēties laikā un telpā.

Mūsdienās, kad planetārā globālā migrācij a ir pārvērtusi Eiropu par migrantu kontinentu, Ziemeļamerikā turpina ieceļot lielas migrantu masas no Dienvidaustrumāzijas, Japānas, Ķīnas, Latiņamerikas, Tuvajiem Austrumiem un kristiešiem līdzās dzīvo miljoniem musulmaņu un citu reliģiju ticīgie, ar civilizācijas jēdziena palīdzību uzskatāmi var atspoguļot sociokulturālos kontrastus un ar tām saistītās problēmas.

ANO 2001.gadu pasludināja par civilizāciju dialoga gadu, tādējādi civilizāciju komunikācijas problēmātikai it kā zināmā mērā piešķirot oficiālu planetāru statusu. ANO pievēršanās civilizāciju saskarsmes problemātikai patiesībā liecina, ka šajā ziņā notikumu attīstība ir sasniegusi tādu pakāpi, kad nepieciešama visu valstu kopēj a rīcība un stratēģij a.

ANO pirmais par civilizāciju dialoga nepieciešamību oficiāli izteicās Irānas Islama Republikas prezidents Hatami. Tas notika 1998.gadā, un viņa aicinājums bija atbilde uz pasaules sabiedrībā arvien vairāk un vairāk dominējošo viedokli, ka islama zemes var izraisīt civilizāciju konfliktu.

Par tādu iespējamību 1993.gadā rakstu publicēja amerikāņu politologs Samuels Filips Hantingtons (dz.1927). Darba virsraksts ir “Civilizāciju sadursme”(The Clash of Civilizations), un tas atstāja dziļu ietekmi uz visas pasaules sabiedrisko domu, j o acīmredzot pilnā mērā sasaucās ar daudzu cilvēku novērojumiem, pārdomām un viedokli. Rakstu pārtulkoja un publicēja daudzās valodās, un pēc dažiem gadiem (1996.g.) iznāca Hantingtona grāmata par civilizāciju sadursmi. Arī tā tulkojumā izdota daudzās zemēs.

Amerikāņu zinātnieka koncepcijā izšķirošā nozīme ir tēzei par citu civilizāciju attieksmi pret Rietumu civilizāciju. Viņš raksta, ka Rietumu idejas par individuālismu, liberālismu, konstitucionālismu, cilvēktiesībām, līdztiesību, brīvību, likuma varu, demokrātiju, brīvo tirgu, baznīcas un valsts atdalīšanu gandrīz nemaz neinteresē tās kultūras, kurās noteicošā loma ir islama, konfuciānisma, hinduisma, budisma un citai ticībai. Šī vienaldzība nesekmē civilizāciju savstarpējās attiecības, kuras visjaunākajos laikos vesternizācijas, globalizācijas, modernizācijas rezultātā ir ievērojami saasinājušās un draud pārvērsties atklātā konfliktā.

S.F.Hantingtona koncepcijas kritiķi iebilst pret minēto tēzi, jo tā ir vienpusīga un tipiski rietumnieciska pieeja. Koncepcijas autors uz pasauli lūkojas no kristiānisma civilizācijas viedokļa un vēlas arī pārējām civilizācijām uzspiest savu redzējumu.

Atsevišķa tēma ir plurālisma un kultūru dialoga izpratne islama zemēs. Nav noslēpums, ka islama un eiropiešu racionālisma pamatā ir viens intelektuālais avots - arābu filosofija un zinātne, kuras ietekme uz eiropiešiem savā laikā bija milzīga. Tomēr mūsdienās nākas sastapties ar divām kardināli atšķirīgām civilizācijām.

Modernizācija islama zemēs cieta neveiksmi Irānā, Lībijā un citur. Modernizācija sākās, jo musulmaņi labprāt pārņēma Rietumu tehnoloģiju un ražošanas kārtību. Musulmaņu inženieri un strādnieki pilnā mērā ir spējīgi apgūt Rietumu ražošanas profesionālos paņēmienus. Taču viņi, izrādās, nav spējīgi pārņemt Rietumu standartus pārējā dzīvē un tajos esamības segmentos, kuri it kā nav tieši saistīti ar ražošanu.

Faktiski modernizācija islāma zemēs uzskatāmi apstiprināja kulturoloģisko aksiomu, ka kultūra ir sistēmiska izpausme. Pārņemot no citiem un savas kultūras struktūrā integrējot svešu komponentu (šajā gadījumā ražošanas līdzekļus un ražošanas organizācijas modeļus), ātri var izmainīties visa kultūras sistēma. Musulmaņi par laimi to ātri saprata.

Islams principā nepieņem plurālismu. Tātad to izvēles brīvību, pie kā jau stabili ir pieradis Rietumu cilvēks. Islamā valdošā vērtību sistēma nepieļauj nekādu individuālo izvēles brīvību - katram sava garīgā ceļa izvēli, ko pieļauj reliģijas citām tautām (piemēram, japāņiem, ķīniešiem).

Islams ir transetnisks un transsociāls, jo vienādā mērā attiecas uz visām etniskajām un sociālajām grupām. Islams nešķiro cilvēkus pēc viņu etniskās un šķiriskās piederības. Musulmaņu zemēs ļoti liela politiskā nozīme ir cilšu kopienām - iedzīvotāj u grupām, starp kurām pastāv radnieciskas saites.

Islams labi funkcionēja viduslaikos. Jaunajos laikos tas nespēj iedzīvoties. Islams baidās kultūras atklātu telpu jeb, precīzāk sakot, ap sevi pastāvošo kultūru atklāto telpu. Islamam piemīt klaustrofobija, kā dēvē slimīgas bailes no slēgtām telpām un ieslēgšanas.

Islama ideoloģiskā bāze balstās uz svētu tekstu - Korānu, kurā ir ietvērta pabeigta un pilnībā izstrādāta doktrīna teksta pēdējā redakcijā. Korānā nekas vairs nav ne labojams, ne papildināms.

Islama doktrīna neparedz baznīcas kā relatīvi autonomas institūcijas veidošanos. Tātad ir pilnībā izslēgta arī jebkāda reliģiskā diferenciācija, kuru visbiežāk (kā liecina pasaules reliģiju vēsture) sekmē baznīcas funkcionālās ambīcijas. Islamā nav iespējams un nepieciešams valsti nodalīt no reliģijas, -valsts un reliģijas vienotība ir totāla.

Ņemot vērā minēto, islama pētnieki tāpēc izsakās par šīs ticības noslēgto raksturu, izslēdzot jeb kādas idejiskās elastības motīvus.

Mūsdienu Rietumu zinātne ilgu gadu pētījumu rezultātā ir secinājusi, ka tajā formējumā, kuru dēvē par islama civilizāciju, eksistē samērā liela kultūru daudzveidība, jo katra etnosa kultūra saglabā kaut ko savu. Korāns, kuram it kā visus vajadzēja padarīt vienveidīgus, musuļmaņu zemēs tiek dažādi interpretēts. Taču tas principā neko nemaina, jo kultūru/civilizāciju dialogā islama civilizācija vienmēr funkcionēs kā viens veselums un šo veselumu acīmredzot neizdosies sašķelt nekādām ģeopolitiskajām tehnoloģijām.

Islama civilizācijā valda politiskā unifikācija.

Piemēram, islama valstīs eksistējošās politiskās sistēmas daudz neatšķiras viena no otras, un šajā ziņā pastāv daudz lielāka vienveidība nekā kristiānisma pasaulē, kurā politisko sistēmu aina ir ievērojami raibāka.

Islams principā nenoliedz kultūru un civilizāciju dialoga iespējamību. Visi par to varēja pārliecināties XX gs. beigās, kad pasaules intelektuāļu aprindās dedzīgi tika diskutēts par civilizāciju konfliktu, kas it kā konstatējams mūsdienās un draud pārvērsties globālā katastrofā, kurā var tikt ierauta visa cilvēce.

C i v i l i zāc i j u di al o gu k ā ko n trp as āk umu p re t ci v i l i z āc i j u ko n fl i kta pareģojumiem, kā jau tika minēts, pirmais ieteica Irānas Islama Republikas prezidents Hatami. Viņaprāt civilizāciju dialogam ir jābūt galvenajam faktoram, kurš nosacīs pasaules kārtību turpmākajā periodā.

Civilizāciju dialogs tiek ieteikts kā universāls modelis starptautisko attiecību atveseļošanā un spēcināšanā, lai nepieļautu kultūrā un politikā vienpusēju pieeju un monologu.

Hatami ieteikumā civilizācija tiek definēta nevis kā valstu, tautu vai reģionu mehāniska summa, bet gan kā sistēmisks lielums, kurš ir ieguvis j aunu kvalitāti integrācijas procesā. Hatami pārliecībā integrācijas procesam piemīt noteikts integratīvs efekts.

Šīs tēzes ilustrācijai prezidents piemērā minēja musulmaņu civilizāciju, kurā integratīvu efektu iegūst Dieva Vārds, jo islama civilizācija ir viena no nedaudzajām civilizācijām, kura radās un izplatījās, balstoties uz svēto tekstu -Svēto Korānu.

Svētais teksts veica integratīvas funkcijas, jo integrēja islama civilizācijā tautas un valstis, kuras pirms apvienošanās krasi atšķīrās etniski, sociāli ekonomiski, ieņemtās ģeogrāfiskās telpas ziņā, kultūras attīstības j omā.

Tajā pašā laikā pēc islama civilizācijas integrēšanās katra tauta saglabā savas kultūras īpatnības un tradīcijas. Vienojošais Dieva Vārds radīja daudzas tā interpretācijas formas un saglabāja izteiksmes daudzveidību.

Prezidenta Hatami ieskatā dialogs vispirms un galvenokārt ir nepieciešams starp Rietumu un islama civilizāciju. Dialogs ir iespējams tāpēc, ka abās civilizācijās visus indivīdus vieno kopīgas īpašības: cilvēkā ir iemiesota Austrumu dvēsele un Rietumu prāts, un to noliegt nozīmē pakļaut sevi un citus savstarpējai neizpratnei.

Civilizāciju dialoga koncepcijas autors izsakās par to, ka dialoga organizācijā jāvadās no minētās, visiem cilvēkiem kopīgās, iezīmes, kura fiksēta Svētajā Korānā, runājot par visiem cilvēkiem piemītošo toleranci un prasmi klausīties otru. Hatami atgādina, ka islama svētajos tekstos katrs cilvēks tiek aicināts labsirdīgi izturēties pret pārējiem, j o esot tikai diva veida padotie - tavi reliģiskās ticības brāļi un tev līdzīgie radījumi.

Hatami piedāvā divus konkrētus ceļus civilizāciju dialoga īstenošanā.

Pirmkārt, turpināt jau gadsimtiem ilgi pastāvošo saskarsmi starp dažādām kultūrām, ko nosaka dabiskie apstākļi - ģeogrāfiskie, vēsturiskie, ekonomiskie un citi. Sakari starp Eiropu un Āziju turpinājušies gadsimtiem, sākot no antīkās civilizācijas pastāvēšanas laikiem un līdz mūsdienām. Šo dabiski nosacīto sakaru attīstība faktiski nav atkarīga ne no viena politiskās gribas un izvēles.

Otrkārt, dialogu starp civilizācijām organizēt ar atsevišķu attiecīgo pārstāvju starpniecību. Tamlīdzīga dialoga forma neesot atkarīga no vēsturiskajiem un ģeogrāfiskajiem faktoriem. Dialogs neesot iespējams tikai tad, ja to tiecās organizēt no militārā, ekonomiskā, finansiālā spēka, politiskā spiediena, sekularizācijas pozīcijām. Civilizāciju dialogs esot iespējams tikai tad, ja dzīvi uz planētas atsakās izmainīt ar globalizācij as palīdzību, kas faktiski apdraud nacionālās kultūras un reāli kalpo tikai vienai valdošajai kultūrai.

S.F.Hantingtona rakstam un grāmatai atbildi sagatavoja arī sabiedrisko darbinieku un politiķu grupa saskaņā ar ANO Sekretariāta iniciatīvu. 18 dažādu kultūru reprezentanti sarakstīja grāmatu “Pārvarot barjēras: dialogs starp civilizācijām”, kura vispirms iznāca angļu valodā 2001.gada novembrī.

Minētā grāmata faktiski veidojas no atsevišku autoru manifestiem, kuros viņi ANO vārdā uzrunā visu cilvēci un izklāsta savu viedokli par cilvēces nākotnes perspektīvām, pasaules globālajām problēmām un dialoga lomu starpcivilizācij u komunikācijā.

Grāmatas autori noraida apokaliptisko paredzējumu par pasaules bojāeju civilizāciju militārā konflikta rezultātā. Taču viņi nevarot noliegt arī to, ka mūsdienu pasaulē saasinās pretrunas un domstarpības starp globalizācij as piekritējiem un vietējo nacionālo kultūru savdabības patriotiem. No vienas puses sociokulturālos procesus caurvij integrācij a un unifikācija, taču no otras puses aktivizējas diferenciācija un unikalizācija.

Gandrīz visi no grāmatas autoriem analizē globalizācijas sekas. Tagad esot skaidrs, ka globalizācijas process nenoved tikai pie viendabības. Globalizācijas process stimulē gan atsevišķus indivīdus, gan kolektīvus aktīvāk pievērsties savas identitātes saglabāšanai, kas tādējādi nodrošina kultūru plurālismu.

Grāmatā ir minēti dati par planētas iedzīvotāju sociālo diferenciāciju. Tā, piemēram, no visas pasaules ienākumiem 75 % patērē 20 % no planētas iedzīvotājiem, bet atlikušos 25 % no ienākumiem patērē mazāk kā 2 %. No mūsu planētas iedzīvotājiem 31 % ir analfabēti, 80 % procenti dzīvo ļoti nekvalitatīvos mājokļos. Sliktie dzīves apstākļi veicina fanātismu un ekstrēmismu, marginalizāciju un segregrāciju, dihotomisko dalījumu “mēs -viņi”, ’’ienaidnieks - draugs”, „vai nu - vai nu”, “uzvarētājs - uzvarētais” u.tml.

Grāmatas autoru pārliecībā mūsdienu pasaulē eksistē bailes no daudzveidības un pat naids pret daudzveidību. Kamēr tas netiks pārvarēts, kultūru/civilizācij u dialogs nav iespējams.

Dialoga veicināšanā liela nozīme ir attieksmei pret nākotni. Daudzas mūsdienu sabiedrības lēni atbrīvoj ās no pagātnes sloga un uz dzīvi raugās ar pagātnes acīm. Dialoga potenciālajiem dalībniekiem ir jāprot vienam uz otru palūkoties jaunā redzējumā.

Rietumu civilizācijas dialogs ar islama civilizāciju lielā mērā ir saistīts ar musulmaņu migrantu integrāciju Eiropā, kur kopš Krusta karu laikiem pret musulmaņiem izturas kā pret „svešajiem”. Eiropeiskajā pašapziņā, kura lielā mērā ir nostiprinājusies XX gs., binārā konstrukcija „mēs - viņi” ieņem stabilu vietu, ar „viņiem” saprotot musulmaņus, Austrumeiropas iedzīvotājus un pārējos, kuri asociējas ar Austrumiem.

S tarpci vi l i zāci j u komuni kāci j ā daudz var i zš ķi rt kul turo lo ģi s kā p ozīci j a. Prognozējot civilizāciju konfliktu, galvenokārt vadās no eiropocentrisma, vesternizācijas, kultūras determinisma; respektīvi, tiek ambiciozi traktētas un absolutizētas sociokulturālās atšķirības, piemēram, starp kristiānisma un islama civilizācijām.

Šīs atšķirības vienmēr ir pastāvējušas, un tas katram ir zināms. Katram tāpat ir lieliski zināms, ka tās vienmēr saglabāsies arī turpmāk. Mūsu laika tipiskākā iezīme ir tā, ka šīs atšķirības tiek fetišizētas un pārāk nervozi interpretētas gan no kristiešu puses, gan no musulmaņu puses.

Interesanti, protams, ir tas, ka civilizāciju atšķirību fetišizācija vēlreiz pārliecinoši atgādina, kādu kardinālu lomu mūsdienu pasaulē ir ieguvis kultūras koncepts. Faktiski visu svarīgāko planetāro procesu centrā pašlaik ir kultūra -kultūras invāzijas vai kultūras aizstāvēšanas intereses. Globalizācijas, modernizācijas, kultūru/civilizāciju dialoga un zināmā mērā pat starptautiskā

terorisma motivācija ir saistīta ar kultūru. Un kultūra, kā labi zināms, ir dinamisks fenomens. Kultūra mainās; mainās tās formas un idejiskās nostādnes.

Robeža nav tikai līnija ģeogrāfiskajā kartē vai kaut kādas teritorijas mala. Robežu var uzskatīt par attiecīgās (valsts, pilsētas u.c.) varas izbeigšanās vietu, aiz kuras sākās cita vara.

Robeža ir arī saskarsmes zona un šķērsjosla ar “svešo”, “citādo”. Robeža ir kolektīvās identitātes robeža, aiz kuras “mēs” vietā stājās “viņi”.

Kulturoloģijā robeža vienmēr ir bijusi svarīga kategorija. Ne reti pat svarīgāka par centru, jo parasti vispirms uz robežas sākas tie procesi, kuri vēlāk nonāk līdz centram un pārveido kultūras sistēmu.

Centrā visbiežāk dominē mērenība, tradicionālisms, konservatīvisms, stagnācija. Uz robežas dzīve ir dinamiskāka, atraktīvāka, provokatīvāka.

Uz robežas nedrīkst “snaust” vai “gulēt”. Robeža visu laiku ir jānovēro un jāsargā. Noteikti ir jāprot “viņu” valoda un jāpazīst “viņu” domāšanas loģika, un rīcības paņēmieni. Nepareizas izturēšanās gadījumā, centra liktenis var ātri izšķirties uz robežas.

Klasisks piemērs šajā ziņā ir Romas impērijas kultūras transformācijas. Labi zināms, ka Romas kultūras radikālās izmaiņas aizsākās uz robežas ar barbariem, kuru kultūra ar laiku iefiltrējās impērijas centrā, to pārveidoja līdz nepazīšanai un faktiski pilnīgi likvidēja.

Kulturoloģijā zināma tēma ir robežas neiroze. Tā apzīmē gadījumus, kad centrs robežai pievērš pārāk lielu uzmanību un visu laiku nervozē par savas robežas stabilitāti. Robežas neiroze piemīt galvenokārt tām sabiedrībām, kuras ir nobažījušās par savas kolektīvās identitātes drošību. Tās ir sabiedrības, kuras nejūtas pietiekami drošas par sevi un savu likteni. Iemesls var būt gan konkrēti ārējie draudi, gan atskarsme par savas kultūras (centra) strukturālo pretrunīgumu un nelīdzsvarotību, kura vājina pašapziņu un liek nepārtraukti uzmanīt savas teritorijas (identitātes) malu.

Eiropas mentālajā kartē (plašāk par to skat.turpmāk) ir bijušas vairākas zonas, kuras eiropiešu apziņā asociējās ar zināmu robežu starp „savējiem” un „citiem”.

Piemēram, tāda robežzona bija Alpu kalni, kuru abās pusēs sastopamās kultūras eiropiešu pārliecībā atšķīras viena no otras. Ilgi dominēja ieskats, ka uz ziemeļiem no Alpiem sākās barbaru zemes, uz dienvidiem - kristiānisma civilizācija.

Viena no stabilākajām robežzonām eiropiešu priekšstatos vienmēr ir bijusi Krievzeme, Krievijas impērija, PSRS un tās sociālistiskās satelītvalstis Austrumeiropā un beidzot Krievijas Federācija pēc radikālajiem vēsturiskajiem notikumiem pagājušā gadsimta beigās. Krievija tādējādi ir uzlūkojama kā klasiska robeža Eiropas telpas klasifikācijā.

Savu ģeogrāfisko un ģeopolitisko stāvokli, saprotams, ļoti labi apzinājās arī pati Krievija. Daudzi krievu filosofi, vēsturnieki, kulturologi, radošās inteliģences pārstāvji šajā sakarā ir izteikuši savu viedokli gan monogrāfijās un filosofiskajos traktātos, gan romānos un esejās.

Krievu intelektuālajās un mākslinieciskajās aprindās ir izplatīts viedoklis, ka Krievijas galvenā misija šajā saulē ir būt par noteiktu robežjoslu.

Ja par šo tēzi valda samērā liela vienprātība, tad citādāk ir diskursā par Krievijas pašas tipoloģisko piederību Austrumiem vai Rietumiem, kā arī savas fatālās misijas realizācijas mehānismiem.

Taču Eiropā Krievija vienmēr ir bijusi robeža, un Maskava tika uzskatīta par tirgotāju un diplomātu atpūtas vietu ceļā no Londonas uz Pekīnu. Aleksandrs Hercens (1812-1870) sarkastiski izteicās, ka Krievijas liktenis ir kļūt par civilizācijas šķūni-noliktavu karavānu ceļā no Eiropas uz Āziju.

Līnija Rietumi - Austrumi vēsturiski nav pirmā Eiropas sadalījumā un mentālās telpas organizācijā. Vēsturiski vissenākā orientācija bija Ziemeļi - Dienvidi, iezīmējot tirdzniecības ceļu „no varjagiem līdz grieķiem”.

Eiropas mentālajā kartē rietumeiropieši mēdz iekļaut tikai latīnisko teritoriju, bet bizantisko parasti atstāj kā Austrumiem piederošo daļu. Tas tāpēc, ka Bizantija, kura pārņēma arī Romas latīnisko mantojumu, ilgus gadsimtus izjuta Austrumu ietekmi - Persijas, Arābu halifata un pat Indijas.

Kijevas un Novgorodas Krievzeme bija eiropeiska valstiska teritorija. Tajā dominēja individuālisms - cilvēka indivīda sākotne un pamats visai kultūrai.

XIII gs., kad sākās tatāru un mongoļu jūgs, eiropeiskās tradīcijas Krievzemē vēl tomēr bija vājas. Tāpēc jūga laikā Krievzemes kultūra no Eiropas kultūrām manāmi attālinājās. Militārais despotisms, armijai līdzīgā valsts uzbūve, mongoļu zemes tiesības iznīcināja privātīpašumu, privāto iniciatīvu iedzīvotāju lielākajā daļā.

1266.gadā mongoļu hans krievu pareizticīgajai baznīcai noteica milzīgas privilēģijas: atbrīvoja no nodokļiem, karadienesta, aizliedza mongoļu administrācijai iejaukties baznīcas lietās. Tā rezultātā baznīca kļuva par varas kalponi, un par varas kalponi tādējādi kļuva Krievzemes sabiedrības visizglītotākā daļa. Baznīca asi vērsās pret visu rietumniecisko un katolicismu. Šīs tendences Krievijas pareizticīgajai baznīcai piedēvē joprojām, jo acīmredzot baznīcu neuztrauc tamlīdzīga reputācija.

Var droši apgalvot, ka krievu kultūrai pasaules kultūru vēsturē ir savdabīgs liktenis. Diezgan grūti nosaukt citu piemēru, kad kultūra par savu mērķi izvirza dialogu ar subekumeni, proti, Rietumeiropu. Krievijai vienmēr ir bijušas īpašas attiecības ar Rietumeiropas kultūrām.

Krievijas tendenci šajā ziņā var salīdzināt ar ASV mākslinieku aizrautīgo velmi Rietumeiropā apgūt modernās mākslas tehniku. Amerikāņu mākslinieki speciāli brauca uz Eiropu (īpaši uz modernisma citadeli Parīzi pirms I Pasaules kara). Amerikāņi, kā viņi paši atklāti atzina, speciāli devās uz Eiropu “mācīties modernismu”.

Krievija vienmēr vēlējusies kaut ko mācīties no Eiropas un dzīvot kā eiropieši, kaut gan tajā pašā laikā vienmēr ir pastāvējusi dilemma par savu piederību Rietumiem vai Austrumiem.

Krievija tātad vienmēr vairāk vai mazāk aktīvi un produktīvi ir iesaistījusies dialogā ar subekumeni. Rietumeiropas kultūra tiek uztverta kā zināms vienots veselums (subekumene), nediferencējot tajā ietilpstošās nacionālās kultūras.

Krievu kultūras dialogs ar Rietumeiropu aizsākās jau tajā laikā, kad senslāvu ciltis pārņēma kristiānismu pēc zināmas diskusijas par to, vai izvēlēties Rietumu katolicismu vai Bizantijas pareizticību. Kā zināms, izvēlējās Bizantijas pareizticību.

Krievu kultūras vēsturē dialogs ar Rietumeiropu veido atsevišķu intelektuālo strāvu, kura piedzīvoja gan kāpumus, gan apsīkumu. Šis dialogs ir kļuvis par krievu pasaules uzskata sastāvdaļu.

XIX gs. radās divi neformālie grupējumi - rietumnieki un slavofili. Rietumnieki proponēja ideju par Krievijas piederību Eiropai un nepieciešamību aktīvi izmantot Rietumu kultūras pieredzi. Slavofili apgalvoja pretējo - Krievija nav un nekad nebūs eiropeiska zeme, un Krievija neietilpst Eiropā.

Krievu vēsturnieks un publicists Nikolajs Daņilevskis (1822-1885) bija kategorisks. Viņaprāt Krievija - tā nav Eiropa. Pretēju pozīciju ieņēma rietumnieki. Viņi ne mazāk kategoriski deklarēja, ka Krievija ir eiropeiska zeme.

Rietumnieku pozīcija joprojām ir spēcīga. Krievu sabiedrībā daudzi ir pārliecināti, ka rietumnieki krievu kultūrā ir tik pat organisks elements kā A.Puškins, F.Dostojevskis, P.Čaadajevs (1794-1856), A.Čehovs (1860-1904). Viņi nekad nepiekritīs N.Daņilevska proponētajai nostādnei, jo Krievija pieder arī Eiropai un vairāk ir eiropeiska nekā austrumnieciska zeme.

Polemika starp rietumniekiem un slavofiliem vienmēr tieši vai netieši balstījās uz kritērijiem un epitetiem, kuri kultūru raksturo no tās atvērtības vai noslēgtības viedokļa.

Piemēram, rietumnieki vienmēr pārmeta slavofiliem, ka viņi vēlas izolēt krievu kultūru no pārējās pasaules. Tamlīdzīga pašizolācija izraisīs stagnāciju krievu kultūrā un stimulēs nacionālismu.

Rietumnieki aicināja (un aicina) krievu kultūru kļūt atvērtai un integrēties Rietumeiropas kultūrā. Savukārt slavofili (mūsdienās šis termins netiek lietots; tā vietā lieto jēdzienus „patrioti”, „nacionālisti”) aicināja saglabāt krievu kultūras savdabību un nepakļauties kādas citas kultūras ietekmei.

Slavofili atzina, ka krievu kultūra ir pratusi patstāvīgi radīt tādas institucionālās vērtības, par kurām tai nav jākaunas no Rietumeiropas. Tas attiecas uz tiesību sistēmu, militārā dienesta struktūru, vietējo pašvaldību organizāciju, izglītības sistēmu, zinātnes iestādēm, pilsonisko sabiedrību ar tajā labi funkcionējošo goda un valstiskā pienākuma kodeksu.

Rietumnieku un slavofilu polemikas ideoloģiskajā gaisotnē krievu kultūra attīstījusies kopš

XIX gs. sākuma. Tiesa, ja rietumnieki prata ieņemt reālistisku pozīciju un savos krievu kultūras vērtējumos bija paškritiski, tad slavofiliem tipiska ir romantiski sentimentāla jūsma un zināma etnogrāfiski folkloristiska stereotipizācija. Viņu retorikā ietilpa tādi elementi kā svēta ticība krievu tautas vitalitātei un krievu tautai kā visaugstākajam patiesības garantam, jūsma par krievu senajām sadzīves paražām un Krievzemes dabas plašumiem, Maskavas ainavu no Zvirbuļu kalna.

Rietumnieki savos intelektuālajos risinājumos bija ne tikai reālistiskāki, bet arī elastīgāki, jo viņi patiešām organizēja kultūru dialogu ar Rietumeiropu, no tās mācoties un operatīvi adaptējot savā apziņā piemēroto vielu. Slavofili mēdza pat lepoties ar savu garīgo nemainību un konservatīvismu. Viņi teica, ka tādā veidā apliecina savu uzticību krievu kultūrai.

Krievijas vēsturē rietumnieki guva reālus panākumus. Viņi uzvarēja mūžsenajā disputā ar slavofiliem, jo Krievija kļuva par varenu pasaules lielvalsti ar augstu attīstītu māksliniecisko kultūru un zinātni, teicamu izglītības sistēmu. Rietumniekus atbalstīja visplašākās sabiedrības masas. Pret savofiliem izturējās kā pret arhaiskiem komediantiem.

Rietumnieki kopš XIX gs. 40.gadiem sabiedrībā organizēja izskaidrošanas darbu, informējot iedzīvotājus par pasaules civilizāciju attīstību. Rietumnieki laikrakstos un žurnālos publicēja apskatus par ekonomiskajiem, garīgās kultūras un cita rakstura panākumiem daudzās valstīs. Viņi analizēja panākumu cēloņus, kā arī iztirzāja atpalicības iemeslus.

Vispusīgās un regulārās propagandas rezultātā krievu lasošajā publikā faktiski izveidojās zināms kultūru dialogs, kurā pasīva loma bija dažādām pasaules kultūrām, bet aktīva loma bija krievu inteliģencei. Rietumnieki pieradināja savas zemes sabiedrības izglītoto daļu pie domas par rūpniecības industrializācijas, lauksaimniecības modernizācijas nepieciešamību, aicināja tirdzniecībā ieviest laikmetīgas formas.

Svarīga bija arī sociāli politiskā informācija par Rietumu demokrātijas sasniegumiem -parlamentu darbu, pilsoņu tiesībām, politiskajām partijām, konstitucionālo iekārtu priekšrocībām Rietumu valstīs. Analītiski tika apskatīta Rietumeiropas zinātne, izglītības sistēma, sadzīves normas, mode, valodas etiķete.

Krievu vēsturnieki uzskata, ka rietumnieku darbība atstāja milzīgu ietekmi uz krievu inteliģences apziņu, pieradināja racionālai un humānistiskai domāšanai, pasaules uztverei, mācīja cienīt sevi un cita cilvēka individualitāti, toleranti izturēties pret cita cilvēka uzskatiem. Skaidrs, ka rietumnieku darbība iemācīja ar cieņu vērtēt citu tautu un kultūru daudzveidību vispār.

Rietumnieki deva smagu triecienu slavofilu proponētajam arhaiskumam. Rietumnieki sekmēja garīgās kultūras sekularizāciju, kaut gan nekad nenonāca kaila materiālisma un ateisma sludināšanā. Rietumnieki faktiski lūkojās uz kultūru no reliģiski garīgo priekštatu perspektīvas, kas Krievijā XIX gs. bija neierasti.

Rietumnieku darbības rezultātā krievu izglītotā sabiedrība reliģijas jautājumos patiesībā neatšķiras no Rietumeiropas sabiedrības, jo neieslīka klerikālismā, kā tas notika katolicisma zemēs. Jau XIX gs.vidū krievu inteliģencē bija cieņā reliģiskais indeferentisms un nebija pieņemts publiski apliecināt savu ticību dievam.

Rietumnieki veicināja jauna sociālā starpslāņa - inteliģences - rašanos. Kā zināms, inteliģence kā īpatns sociālais starpslānis radās Krievijā un tiek uzskatīts par krievu kultūras specifisku izpausmi. Krievijā inteliģence tika saistīta ar sabiedriskās domas formēšanu.

Inteliģence kļuva par īpašu sabiedrības daļu, kura no tradicionālās sabiedrības vidusšķiras atšķiras ar to, ka tajā iekļaujas visdažādāko sociālo slāņu pārstāvji - muižnieki, tirgotāji, sīkpilsoņi. Viņus visus apvieno vēlēšanās izglītot un apgaismot savu tautu. Inteliģence kļuva par sabiedrības apgaismotāju slāni.

Krievijā inteliģences formēšanās balstījās uz daiļliteratūras interpretāciju. Vārda māksla kļuva var sabiedriskās domas galveno reprezentantu, un visdažādākās tematikas diskurss koncentrējās ap literatūrā atspoguļoto problemātiku. Krievu literatūra kļuva par sabiedrības garīgās dzīves kodolu, kuru veidoja ne tikai rakstnieki, bet arī literatūras kritiķi, publicisti, žurnālisti. Vārdu sakot, kultūras ģeneratīvo funkciju veica literatūra.

Krievijā eiropeiskums neparādījās tikai Pētera I (1672-1725) reformu laikā XVIII gs. sākumā, kā parasti tiek uzskatīts. Krievijā eiropeiskums radās reizē ar pirmo valstisko formējumu rašanos IX gs., jo Kijevas un Novgorodas Krievzeme bija cieši saistīta ar Rietumiem līnijā Ziemeļi - Dienvidi, bet nevis Rietumi - Austrumi, kā tradicionāli uzskata.

Krievijai bija sakari ar Skandināviju ziemeļos un Bizantiju dienvidos. Slavenā līnija “no varjagiem līdz grieķiem” bija Ziemeļu - Dienvidu līnija. Senkrievijas pirmās kņazistes bija zināma robežteritorija starp ģermanizētajiem ziemeļiem un hellēnistiskajiem dienvidiem. Rietumnieciskums, eiropeiskums bija tā laika krievu elites dabiski uztverts dzīves ideoloģiskais fons, bet nevis voluntāri deklarēts, mākslīgi izmeklēts un uzspiests.

Kā jau tika minēts, Krievijas atrautība no Rietumeiropas un eiropeiskajām latīņu kultūras tradīcijām sākās XIII gs. tatāru-mongoļu jūga laikā, kad sakari ar Rietumiem pārtrūka, kā arī netika nodibināti cieši sakari ar Austrumu kultūrām Tā rezultātā Krievija kļuva par tipisku robežkultūras zemi un nostiprinājās līnija Rietumi - Austrumi.

“Tatāriskuma” ietekme visvairāk sāka izpausties XVI gs., kad uzplauka cietsirdība, izvirtība, obskurantisms, ksenofobija. Minētās iezīmes kļuva par dzīves saturu ne tikai valdošajā virslānī, bet arī pārējā krievu sabiedrībā.

Krievijas robežkultūras unikālais raksturs uzskatāmi atspoguļojas modernizācijas problemātikas kontekstā, pārliecinoši atklājot kultūras ieinteresētību un reālo praksi interkulturālajā komunikācijā.

Krievijā modernizācija bija ne mazāk komplicēts process kā citās valstīs, pārejot no agrārās sabiedrības patriarhālajām struktūrām uz Jauno laiku industriālās sabiedrības struktūrām.

Modernizācijas ceļu uz planētas pirmie iesāka Rietumeiropas iedzīvotāji. Pēc viņiem modernizācija daudzās zemēs un tajā skaitā Austrumeiropā risinājās saskaņā ar Rietumeiropas tipoloģiskajiem paraugiem, proti, vesternizācijas garā.

Kā zināms, ar laiku daudzās vietās vesternizācija sastapa vietējās inteliģences pretestību, aicinot saglabāt lokālās tradīcijas un akli nekopēt Rietumu dzīvesveidu.

Arī Krievijai vesternizācija kļuva par samērā smagu problēmu, jo vesternizācijai pretojās bizantiskajā garīgajā atmosfērā socializētie cilvēki. Krievijā tādējādi XVII-XVIII gs. sabiedrības izglītotākā un sociāli aktīvākā daļa sadalījās tradicionālistos un entuziastos novatoros, kuru vēsturiskie pēcteči XIX gs. kļuva rietumnieki un slavofili.

Krievijas eiropeizācija bija pretrunīgs process. Tātad pats kultūru dialogs virzījās pretrunīgi, un tam bija divdomīga iedaba, saturs, rezultāti.

Krievijas cars Pēteris I dibināja Zinātņu akadēmiju atbilstoši Rietumeiropas kanoniem, taču aizliedza mužniecībai, tajā laikā krievu izglītotākajai daļai, ieņemt garīgos amatus pareizticīgajā baznīcā. Tādējādi tautas reliģiskā dzīve pilnā mērā nonāca pusizglītoto garīdznieku rokās.

No vienas puses tika radīta bāze rietumnieciskai kultūrai, kura atspoguļojās daudzu izcilu personību darbībā, sākot ar A.Puškinu. Taču no otras puses tika radīta ļoti birokrātiska valsts pārvalde, centralizēta vara patvaldības rokās, kura stimulēja varas un tautas, varas un inteliģences konfliktus.

Krievijas cars Pēteris I eiropeizāciju pārvērta par savas valdības oficiālo politiku. Eiropeizācija vairs nebija opozīcija, bet kļuva par muižniecības modi, izglītības sistēmas elementu un pasaules interpretācijas formu vispār.

XVIII gs. Krievijā miermīlīgā ceļā bez konfrontācijas ar konservatīvi arhaiskajiem slāņiem tika pārņemtas Rietumeiropas kultūru normas un vērtības. Arī šajā laikā bija daudz pretrunu.

Tā, piemēram, XVIII gs. Krievijas eiropeizācijas vadītāji bija cari jeb patvaldība. Tātad valsts varas forma, kura bija pilnīgi sveša un anahroniska Rietumeiropā. Par Krievijas eiropeizāciju rūpējās nevis valsts valdība, bet cars, kurš skaitījās eiropeizācijas patrons.

Īstenībā eiropeizācija nekādā gadījumā neatbilda cara interesēm, jo patiesi reālas eiropeizācijas rezultātā cara dinastija zaudētu varu un vara pārietu tautas vēlēta parlamenta rokās, bet valsts politisko satvaru nosacītu konstitūcija.

Ar Rietumeiropas patieso vērtību iedzīvināšanu nodarbojās krievu inteliģence. Apgaismības ideoloģija, saimnieciskās dzīves racionalizācija, kultūras sekularizācija, liberālisma ideoloģija (individualitāte virza vēsturisko progresu), - tās bija galvenās strāvas, par kuru iedzīvināšanu tiecās rūpēties krievu inteliģence.

Inteliģences idejiskajā pārliecībā bija arī tādas izpausmes kā kosmopolītisms un humānistisks cilvēciskums, kad etniskā piederība neko neizsaka, jo visi ir cilvēki. Galvenais ir tas, kāds tu esi cilvēks, bet nevis kāda ir tava tautība.

Bija arī tādi inteliģences pārstāvji, kuri tiecās izturēties paškritiski, vērtējot Rietumu kultūru normu potenciālās iespējas Krievijā. Atsevišķi paškritiski domājoši inteliģenti atzina, ka Krievija no Rietumeiropas ir atpalikusi par 1000 gadiem. Rietumeiropa ar barbarismu sadūrās V gs., Krievija - XV gs., kad atbrīvojās no tatāru un mongoļu jūga. Pirmsmongoļu Krievijā bija augstu attīstīta aristokrātija, taču tautas masas turpināja slīgt pagānismā un patriarhālismā.

Krievijā nekad nebija bruņiniecības, kā tas bija Rietumeiropā. Krustnešu un katolicisma labvēlīgā ietekme Krieviju nesasniedza.

Kā atzīst krievu zinātnieki, Bizantijas ietekme bija divējāda: iemācīja cienīt mākslu, taču iemācīja būt divkosīgiem un melot. Tatāri un mongoļi savukārt krievu kultūrā ieviesa dzimtbūšanu un patvaldību - Rietumeiropā pilnīgi svešus fenomenus.

Taču Krievijas nopelns ir tas, ka tā Eiropu paglāba no tatāriem-mongoļiem. Par to viens no pirmajiem rakstīja Aleksandrs Puškins, kura paziņa P. Čaadajevs turpretī bija viens no asākajiem krievu kultūras kritizētājiem.

P.Čaadajeva darbus izdod un lasa joprojām. Viņš izvēlējās savdabīgu pozīciju un Krieviju nesaistīja ne ar Rietumiem, ne ar Austrumiem, bet gan ar krievu kultūras vispārējās attīstības īpatnībām.

P.Čaadajevs norādīja, ka tautu dzīvē ir jaunības periods, kad tauta atrodas nepārtrauktos meklējumos, kaut gan pati nezina, ko vēlas sasniegt. Jaunības periodā uzplaukst tautas talants visā savā košumā.

P.Čaadajevs rakstīja, ka krieviem neesot ko atcerēties, jo viņiem nav bijusi jaunība, kad varēja uzplaukt tautas talants. Krieviem jau no paša sākuma jaunības vietā bija barbarisms, pakļautība citām tautām un gļēva samierināšanās ar savu stāvokli. Krievu kultūra virzās tādā veidā, ka pārdzīvotais momentā pazūd un nesaglabājās atmiņā. Krievi atceras labi ja vakardienu. Tas notiek tāpēc, ka kultūra balstās tikai no aizguvumiem un atdarinājumiem. Nav dabiska progresa un iekšējās attīstības. Idejas tiek pārņemtas gatavā veidā no ārpuses un nav ideju kontinuitātes. Tauta nevar sasniegt lielu progresu, ja tā neapzinās savu individualitāti.

XIX gs. krievu inteliģence tāpat kā Rietumeiropas domātāji pievērsās nacionālās mentalitātes un nacionālisma problemātikai romantismam tipiskā veidā - jūsmoja par tautas dvēseli, ticēja tautas gara mūžībai, glorificēja un fetišizēja tautas brīvības alkas.

Krievijā galvenā problēma bija attieksme pret krievu kultūras progresu un atvērtību. Krievu nacionālā pašapziņa bija spiesta izturēt zināmu pārbaudījumu. Vēsturnieki raksta, ka Krievija bija unikāla zeme, jo modernizācija nekur citur uz planētas neizraisīja tādu polarizāciju jautājumā par savas kultūras atvērtību vai izolētību.

Krievu „eiropieši” un krievu „eiroskeptiķi” radās, iespējams, tāpēc, ka Krievija tomēr bija samērā noslēgta zeme. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, Krievija bija robežkultūras zeme starp atšķirīgām civilizācijām, un krievu sabiedrība to lieliski apzinājās, bet tas savukārt ietekmēja refleksiju saturu. Krieviem par sevi bija grūti pieņemt noteiktu lēmumu.

Faktiski var vēl palašāk rezumēt. Krievijas kultūrā kultūru dialoga problemātika kļuva par kultūras autorefleksiju neatņemamu sastāvdaļu. Krievu kultūra nav iedomāja bez šīs tēmas, no kuras risinājuma ir atkarīgs kultūras liktenis. Krievu kultūras nākotne tiek skatīta no kultūru dialoga viedokļa - kā tiks risināts dialogs ar Rietumeiropu. Tā ir unikāla nostādne, kura ietiecas kultūras sistēmas visdziļākajos slāņos, nosaka kultūras dinamiku un vēsturisko transformāciju.

Kultūras pašidentifikācija, sevi uzskatot par robežkultūru starp civilizācijām, it kā automātiski aktualizē kultūru dialoga nepieciešamību, kad interkulturālā komunikācija kļūst par organisku attiecīgās robežkultūras eksistences faktoru. Krievu kultūrā šis pašapziņas komplekss vienmēr pastāvējis, jo vienmēr ir eksistējusi dilemma par savu piederību.

Piemēram, latviešu kultūras autorefleksijās šī dilemma nekad nav bijusi izteikta, ja neskaita politiskā populisma un obskurantisma stimulēto retoriku par “atgriešanos Eiropā” pēc PSRS sabrukuma.

Kā redzēsim turpmāk, arī Latvija kā Baltijas komponents ietilpst zināmā robežjoslā -Austrumeiropā, kura Eiropas mentālajā kartē un ģeopolitikā vienmēr ir ieņēmusi impozantu vietu. Taču robežas fenomena izjūta latviešu pašapziņā un kulturoloģiskajās interpretācijās nav izteikta parādība. Latvieši vēlas sevi redzēt tikai Rietumu orientācijas/piederības gaismā.

Katrs, kurš labi pazīst Rietumu kultūru un latviešu kultūru, nepieciešamības gadījumā var patstāvīgi noteikt latviešu kultūras orientāciju/piederību. Nākas tikai atcerēties, ka Rietumu kultūras specifiskās iezīmes ir tādas izpausmes kā individuālisms, individuālās izvēles brīvības atzīšana un cieņa, cilvēka radoši garīgā aktivitāte, kristiānistiskā tikumība, tolerance.

Vērtējot latviešu kultūras orientāciju/piederību, katrā ziņā nākas atcerēties, ka eiropeiskums nenozīmē Eiropas aklu dievināšanu, bet gan nozīmē spēju vērienīgi domāt, rīkoties ar pašcieņu, konsekventi respektēt morālās un tiesiskās normas, atzīt zinātnes nepieciešamību, etnisko un kultūru plurālismu, ticību zināšanām un intelekta cieņu. Iespējams, objektīvas pašanalīzes rezultātā Rietumu orientācijas/piederības gaisma var pilnīgi izplēnēt.

Kultūru savstarpējās attiecības var ietekmēt visdažādākie faktori un tajā skaitā arī ģeogrāfiskie priekšstati par saviem kaimiņiem - tuvāk vai tālāk dzīvojošajām tautām, kā arī priekšstati par savas tautas aizņemtās dzīves telpas robežu vēsturi.

Tā, piemēram, uz latviešu attieksmi pret Austrumu kaimiņiem zināmu iespaidu var atstāt tas fakts tautas vēsturiskajā atmiņā, ka baltu ciltis kādreiz apdzīvoja ievērojami lielāku teritoriju, taču izrādījās par vājām, lai neasimilētos ar slāvu ciltīm un beigu beigās neizdzīvotu tikai neliela, Baltijas jūras krastiem piespiesta, daļa. Grāmatās par latviešu tautas vēsturi var sastapt kartogrāfisku shēmu, kurā norādītas baltu cilšu apdzīvotās zemes no Varšavas līdz Maskavai. Šī shēma noteikti neatstās vienaldzīgu nevienu latvieti, subjektīvi atspoguļojoties viņa apziņā.

Jēdzienu „mentālā karte” zinātnē 1948.gadā pirmie sāka lietot ģeogrāfi un psihologi. Viņi pievērsās jaunai tematikai - mentālajām kartēm, kā nosauca apkārtējās telpas subjektīvo uztveri cilvēku apziņā.

Pirmie pētījumi par ģeogrāfiskās telpas uztveri izrādījās tik rosinoši, ka tajos iesaistījās arī vēsturnieki. Visai drīz mentālās kartes jēdziena saturā sāka iekļaut ne tikai individuālos priekšstatus, bet arī ļaužu grupu izstrādātos kolektīvos priekšstatus par apkārtējās telpas struktūru.

Pašlaik individuālās un kolektīvās mentālās kartogrāfijas izziņai ir starpdisciplinārs vēriens, jo jaunajā pētnieciskajā virzienā kopā ar psihologiem, ģeogrāfiem, vēsturniekiem dedzīgi darbojās etnologi, sociologi, semiotiķi, kartogrāfi, kulturologi, kuriem interesē ne tik daudz telpiskās informācijas reprezentācijas formas cilvēku apziņā, kā sabiedrības tekstuāli un tēlaini vizuāli fiksētā ģeogrāfiskā telpa.

Ja semiotiķi uz kartēm lūkojās kā uz semiotisko zīmju specifisku sistēmu un jau atvasinājuši semiotikas īpašu atzaru „kartu semiotiku”, ja psihologus piesaista cilvēku orientācija katram no viņiem labi pazīstamās telpas mikrostruktūrā (māja, iela, pilsēta), tad kulturologi galvenokārt iedziļinās tajā ģeogrāfiskajā materiālā, ar kuru attiecīgās sabiedrības locekļu lielākā daļa nav personīgi empīriski saskārusies. Piemēram, tādas telpas kā „Eiropa”, „Austrumeiropa”, „Āzija”, „Rietumeiropa” u.c.

Kulturologi ir pārliecināti, ka etnosa apziņā figurējošās mentālās kartes var salīdzināt ar citiem tautas apziņā sastopamajiem tēliem un simboliem, kuri funkcionē viņu pasaules uzskatā un kalpo kolektīvajā prezentācijā. Mentālās kartes kā etnosa apziņas sastāvdaļa līdzdarbojas arī komunikācijas procesā un tajā skaitā interkulturālajā komunikācijā.

No vēstures labi zināms, ka karte nav tikai telpas fiksācija uz papīra kartogrāfijā pieņemtajās zīmēs un veidā. Sastopams viedoklis, ka karte nekad nav politiski un ideoloģiski neintrāla. Karte vienmēr ir varas, politiķu, birokrātu savdabīgs portrets.

Kartogrāfi nekad nav bijuši neatkarīgi speciālisti. Patiesībā tas ir labi saprotams arī latviešiem, kuri ar zināmām emocijām aplūko mūsdienu Latvijas Republikas karti, kurā valsts teritorijā ir iezīmēts Abrenes novads, kurš faktiski tagad ietilpst Krievijas sastāvā un Latvijas Republikai piederēja tikai „pirmās republikas” laikā. Pakļaujoties varas prasībai, kartogrāfi bija spiesti ignorēt reālās īstenības faktus.

Speciālisti samērā pamatīgi ir izpētījuši Eiropas un tās atsevišķo daļu mentālās kartes un iepazinušies ar ģeogrāfiski telpisko priekšstatu maiņu laika gaitā dažādos sabiedrības slāņos un dažādās kontinenta vietās. Viņi neslēpj, ka darīja to ar patiesu entuziasmu un pat azartu, jo labi zināma ir „mentālās Eiropas” robežu nepastāvība.

Kā liecina publikācijas par veiktajiem pētījumiem, Eiropas mentālās kartes analīze var interesanti papildināt zināšanas par interkulturālās saskarsmes vēsturisko konkrētiku un psiholoģisko atmosfēru „Vecajā Pasaulē”. Eiropas mentālās kartes iekšējās strukturālās izmaiņas liecina gan par ekspresīvu kultūru dialogu starp kontinenta atsevišķiem nosacītiem apgabaliem, gan par stratēģisko kultūru dialogu, kā rezultātā vispār izmainījās Eiropas robežas.

Nākas secināt, ka Eiropas mentālās kartes formēšanās eiropiešu apziņā lielā mērā notika savstarpēja dialoga formā. Turklāt šis dialogs turpinās arī mūsdienās no vienas puses starp bagāto Rietumeiropu un no otras puses starp tām komunismu neuzcēlušajām zemēm, kuras pazemīgi lūdz atļauju „atgriezties Eiropā”.

Senajiem grieķiem vārds „Eiropa” bija tikai ģeogrāfisks termins bez jebkādām kultūras un politiskajām konotācijām. Noteiktu garīgo jēgu Eiropas terminam pirmā piešķīra katoļu baznīca, tādējādi apzīmējot kristiānisma valstību. No šī priekšstata pakāpeniski izauga pārliecība par Eiropas kultūras pārākumu, kuru jau pirms tam bija iedibinājusi Romas impērija ar savu pasaules iedalījumu „barbaros” un „civilizētajos”.

Eiropas mentālajā kartē kopš Romas impērijas laikiem populārais iedalījums ziemeļu „barbaros” un dienvidu „civilizētajos” izzuda XVIII gs. beigās. Tā vietā

XIX gs. nostiprinājās kontinenta valstu grupējums saskaņā ar dihotomisko shēmu Austrumi - Rietumi.

Katru valsti eiropieši vērtēja pēc vēsturiskās attīstības līmeņa. Tas bija galvenais kritērijs. Ja eiropiešiem attiecīgās valsts attīstības līmenis šķita pietiekami augsts, tad viņi to uzskatīja par Rietumu valsti. Ja zems, tad par Austrumu valsti, izvēloties arī piemērotu toni diskursā ar atpalikušajiem.

Eiropiešu visplašāko slāņu mentālajos priekšstatos augsti attīstīto un zemu attīstīto valstu robežlīnija sakrita ar vācu-poļu un vācu-čehu valodas lietošanas līniju, no kuras uz austrumiem sākās atpalikusī Austrumeiropa, aiz kuras savukārt sākās mežonīgie Austrumi. Minētā līnija radās tāpēc, ka eiropieši lielu uzmanību pievērsa valodas aspektam.

XVIII gs. un vēlāk eiropiešiem bija noturīgs ieskats par Austrumeiropu. Pastāvēja diva veida Austrumeiropas stereotipiskie portreti. Viens publiskai lietošanai, otrs - privātai lietošanai. Pirmajā portretā tika korekti ar eifēmismiem norādīts par Austrumeiropas atrašanos ceļā uz civilizācijas attīstības pakāpi. Otrajā portretā netika slēpta patiesā attieksme - galēji skeptiskais vērtēj ums par austrumeiropiešiem, j o viņi faktiski neko neprot sasniegt un vienmēr paliks mežoņi, kurus, mums nākas atcerēties, fašisti nolēma iznīcināt (piemēram, latgaliešus) vēsturiski pavisam vēl nesen.

Rietumeiropieši pret Austrumeiropu izturējās arī kā pret aizsargrobežu starp civilizētajiem Rietumiem un mežonīgajiem Austrumiem. Šajā sakarā nākas atcerēties, ka līdzīgu lomu uzņēmās arī Krievija, kura sevi uzskatīja par Rietumu sargu, pirmā atvairot Austrumu virzīšanos uz Eiropu. Līdz I Pasaules karam eiropiešu vienā daļā Austrumeiropa vispār asociējās ar Krieviju, jo tās pakļautībā bija arī Polija.

Eiropas mentālās kartes pētnieki ievērojuši, ka jau Apgaismības laikmetā rietumeiropiešu ģeogrāfiskajos priekšstatos ir jūtama viņu gatavošanās teritoriālai ekspansijai aneksēt Austrumeiropas zemes, kas patiešām reāli īstenojās Polijas sadalīšanā, Napoleona (1769-1821) un fašistiskās Vācijas karagājienā, kuru var uzskatīt par XII -XIII gs. Krusta karu turpinājumu jeb “otro sēriju”.

To eiropiešu apziņā, kuri aktīvi sekoja politiskajiem notikumiem Eiropā, Krievija līdz pat XIX gs. 30. gadiem ietilpa jēdzienā „Ziemeļeiropa” un tikai pēc tam tika „dislocēta” kā Austrumu sastāvdaļa. Tas notika tāpēc, ka minētajā periodā izglītotākie eiropieši izmainīja vērtēšanas kritērijus.

Viņi, piemēram, atsacījās no valodiskā kritērija un tā vietā priekšroku sāka dot valsts politiskajai sistēmai un klasiskās izglītības īpatsvaram attiecīgās valsts izglītības iestādēs. Krievija eiropiešu apziņā tādējādi tika interpretēta kā tipiska Āzijas zeme. Turklāt slāvistika krievu zinātnē un publicistikā sāka aprakstīt vienotu kulturvēsturisko zonu ar nosaukumu „Austrumeiropa”.

Kā redzējām iepriekš, Krievijā XIX gs. notika plaša diskusija par tēmu „Krievija un Eiropa”. Tā liecināja, ka jēdzieni „Eiropa” un „Rietumi” krievu apziņā funkcionē sinonīmiski.

Austrumeiropas jēdziena lietošanā eiropiešu apziņā zināms apjukums iestājās pēc I Pasaules kara, kad starp Vāciju un Krieviju izveidojās neatkarīgo valstu josla, kurā ietilpa arī Baltijas valstis. Vācijā un citās zemēs ātri respektēja jaunos apstākļus un, piemēram, valdības sociālajām zinātnēm formulēja jaunu pētniecisko objektu „Austrumeiropa”, ar kuras problemātiku nodarbojās daudzas iestādes un organizācijas līdz pat mūsdienām.

Otro reizi „Austrumeiropa” zināmu apjukumu eiropiešu apziņā sagādāja pēc sociālisma sistēmas sabrukuma XX gs. beigās, kad atkal kardināli izmainījās Eiropas mentālā karte.

Krievijas mentālā pārvietošanās no Ziemeļiem uz Austrumiem labvēlīgi atsaucās uz jēdzienu „Ziemeļi”, kurš pakāpeniski ieguva pozitīvu konotāciju un kļuva par „Skandināvijas” sinonīmu.

Taču vispār eiropiešu apziņā „Ziemeļi” neaprobežojās tikai ar Skandināviju. Līdz XIX gs.sākumam Ziemeļeiropas mentālajā kartē ietilpa tās valstis, kuras atradās uz ziemeļiem no Melnās jūras un Dunajas upes, kā arī uz austrumiem no Elbas un Vislas upes. Angļu, franču, vāciešu leksikā bija iecienīts jēdziens „Ziemeļu valstis”.

Ieskats par „mežonīgajiem Ziemeļiem” izzuda XIX gs. To veicināja Zviedrijas valstiskā varenība XVII gs. un zviedru panākumi nordiskās ideoloģijas radīšanā, pieprasot savai valstij īpašu statusu Eiropas valstu hierarhijā. Pēcāk nordiskā ideoloģija tika attiecināta ne tikai uz Zviedriju, bet uz visām Skandināvijas valstīm.

Skandināvijas reputācijas spodrināšanā efektīvi palīdzēja vācu romantisma literatūra, kura apjūsmoja skandināvu sāgas un mītus, propagandējot ziemeļu tautu garīgās bagātības kā senvācu kultūras mantojumu. Kā bēdīgi zināms, romantiķu tradīciju XX gs. turpināja vācu nacionālsociālisti savā rasu teorijā. Šī teorija ziemeļu zemes traktēja kā ģermāņu pirmdzimteni. Skandināvu valstu mentālā norobežošanās joprojām atspoguļojas, piemēram, dialogā ar Eiropas S avienību.

Eiropas mentālajā kartē visneprecīzāk piedalās „Dienvidi” un „Dienvideiropa”. Eiropiešu priekšstatos vērojami vairāki varianti. Vieni ar „Dienvideiropu” saprot Vidusjūras baseinu, citi - Itāliju, Grieķiju, arī Spāniju. Pēc II Pasaules kara vārds „Dienvidi” asociējās ar ekonomisko atpalicību.

Piemēram, itāļi savu valsti mēdz iedalīt „bagātajos Ziemeļos” un „nabadzīgajos Dienvidos”.

Eiropas mentālajā kartē un tātad arī kultūru dialogā īpašs akcents ir Dienvidaustrumeiropai jeb Balkāniem. Šīs Eiropas daļas raksturojumā lieto tādus epitētus kā dēmonisks, mitoloģisks, jo aizvadītajos pāris gadsimtos Balkāni sagādājuši eiropiešiem smagus mentāli ģeogrāfiskos pārdzīvojumus.

Eiropieši kopš XX gs.sākuma ir pārsvarā vairījušies un norobežojušies no Balkāniem, kuri viņu ieskatā ir barbariska un pirmatnējās kopienas iekārtā dzīvojoša teritorija. Tā ir vietējo tautu iekšējo nesaskaņu plosīta teritorija. Tāda attieksme kulmināciju sasniedza XX gs. sākumā un beigās, kad visi ar šausmām vēroja karadarbību un pat genocīdu bijušajā Dienvidslāvijā.

Eiropas mentālajā kartē viens no stabilākajiem jēdzieniem ir „Centrālā Eiropa”, kuru pirmo reizi sāka lietot XVIII un XIX gs. mijā. Mentālajā diskursā par Centrālo Eiropu skaidri iezīmējās vairāki tematiskie atzari.

Pirmkārt, jautājums par hegemoniju jeb galveno valsti Eiropā.

Otrkārt, Centrālās Eiropas valstu saraksts.

Treškārt, Centrālās Eiropas valstu loma attiecībās ar ASV un Krieviju(PSRS).

Piemēram, vācieši pirms I Pasaules kara Centrālajā Eiropā centās ieskaitīt tās valstis, kuras kopā ar Vāciju piekrita karot pret ASV, Lielbritāniju un Krieviju. Tolaik vācieši par Centrālās Eiropas galveno valsti uzskatīja Vāciju un vācu valodu par Centrālās Eiropas biznesa valodu.

Par Centrālās Eiropas mentālo konceptu XX gs. beigās (80.gados) plaša diskusija notika Polijā, Čehoslovākijā, Ungārijā, pievēršoties galvenokārt PSRS traģiskajai ietekmei un sovietizācijas sekām minētajās valstīs.

Daudzi mūsdienu pētnieki satraukti ievērojuši, ka jautājums par Centrālo Eiropu lielā mērā izvēršās jautājumā par „savējiem” un „citiem”. Centrālās Eiropas mentālā fenomena atbalstītāji kultivē idealizējošu pārliecību, ka tikai Centrālajā Eiropā pastāv tolerance, brīvība un kultūru plurālisms. Tamlīdzīgu ideju propaganda var kavēt ES vienotību.

4.1. Kulturoloģiskais konteksts

Kultūru plurālisma koncepcijas rašanos ietekmēja kulturoloģiskais konteksts -sabiedriskajā domā pastāvošie priekšstati par kultūras lomu cilvēku dzīvē. Šie priekšstati cilvēces vēstures gaitā ir radikāli izmainījušies. Izmaiņas attiecas gan uz priekštatiem par kultūras konceptu vispār, gan priekštatiem par dažādu kultūru komunikāciju. Šajā grāmatā jau redzējām, ka cilvēku ieskati par kultūru dialogu arī izmainījušies. Šiem ieskatiem nekad nav bijis stagnatīvs un nemainīgs raksturs.

Ieskati par kulturu dialoga perspektīvām organiski vienoti ar pasaules uzskatu vispār. Saprotams, pasaules uzskats, kurš summējas no visdažādākajām konceptuālajām nostādnēm, arī laika gaitā ir mainījies. Zīmīgi, ka kopš XX gs. sākuma cilvēces intelektuālā dzīve un tajā sasniegtie rezultāti ir tā virzījušies, ka radikāli ietekmējuši pasaules uzskata kulturoloģiskos aspektos. Tas visvairāk atspoguļojas cilvēka un kultūras sakarību izpratnē.

Kā liecina Jauno laiku filosofijas, mākslas, zinātnes vēsture, ļoti lielu, ne reti saka - revolucionāru, ietekmi uz cilvēku garīgo pasauli atstāja Nikolaja Kopernika (1473-1543) mācība par to, ka Zeme un Cilvēks nav Visuma centrs. Viņa darbi lika pamatus jaunām astronomiskām un fizikālām teorijām, bet galvenais - veicināja dabaszinātņu atbrīvošanos no teoloģijas ietekmes.

XX gs. sākumā uz pasaules uzskatu revolucionāru ietekmi atstāja Z.Freida mācība. Z.Freids noskaidroja, ka cilvēka apziņu vada instinkti ar dzīvniecisku iedabu un tāpēc cilvēks nevar pretendēt uz augstākās būtnes statusu. Z.Freida teorijas atbalss pasaules intelektuālajā dzīvē šodien ir vispārzināma parādība.

Savukārt kopš XX gs. otrās puses pasaules uzskatu būtiski sāka ietekmēt kultūru līdzvērtības ideja un atziņa, ka ne viena kultūra nevar sevi uzskatīt par cilvēces kultūras pirmsākumu, centru un dominējošo kultūru.

Kulturoloģijā sastopams viedoklis, ka kultūru līdzvērtības ideja faktiski ir salīdzināma ar tām revolucionārajām mācībām, kuras kardināli atsaucās uz sabiedrības pasaules uzskatu. Mūsdienās mēs sastopamies ar tādu pašu idejisko revolūciju, kā tas bija pēc iepazīšanās ar Kopernika, Freida koncepcijām. Tātad mūsdienās esam noteiktas kulturoloģiskās revolūcijas liecinieki.

Kulturologi domā, ka minētā kulturoloģiskā revolūcija kā pasaules uzskata transformatīva akcija negribīgi atspoguļosies sabiedriskajā apziņā. Revolucionāro ideju realizācija prasīs lielu piepūli, jo pārāk daudzi negribēs tik viegli un ātri atsacīties no savas kultūras pārākuma ambīcijām. Kulturoloģiskās revolūcijas rezultātā pārāk daudziem nāksies zaudēt sava pārākuma apziņu, kas katrā ziņā nevar būt viegls psiholoģiskais process.

Eiropocentrisms mūsdienās ir spiests samierināties un piekāpties, zaudējot paša definēto līdera lomu pasaules kultūru vēsturē. Taču mūsdienu pasaulē eiropocentrisma vietā rodas amerikanocentrisms un citi „centrismi”.

Herders savā laikā rosināja līdzvērtīgi un ar interesi paskatīties uz citām kultūrām, kā arī analītiski un paškritiski pievērsties savai kultūrai. Herdera laikā un pirms tam par savu kultūru tikai akli jūsmoja, to apbrīnoja un slavēja. Kopš Herdera laikiem cilvēce ir iemācījusies konstruktīvi un paškritiski pievērsties savai kultūrai.

Par to, piemēram, spilgti liecina krievu kultūras autorefleksijas. Jau F.Dostojevskis un Ļ.Tolstojs centās pārliecināt pasauli, ka krievu kultūra ir potenciāli spējīga risināt visas cilvēces problēmas. Krievu „centrisma” tendence mūsdienu pasaulē ir rudamentāri saglabājusies, un tas ir neapstrīdams fakts, kurš noteikti atsaucās un atsauksies uz brīva un organiska kultūru dialoga perspektīvām.

Zinātniskajā literatūrā pašlaik debatē par kultūras attīstības pamattencēm XXI gadsimtā.

Tā, piemēram, nostiprinās secinājums, ka cilvēces apvienošanās nenotiks, balstoties uz humanitārajiem principiem, kā to savā laikā prognozēja filosofi atbilstoši savai Apgaismības utopiskajai ideoloģijai.

Jau XX gs. izmainījās attieksme pret tā saucamo vēsturisko progresu. Kļuva skaidrs, ka morālajā un intelektuālajā ziņā progresa nav. Cilvēces vēstures gaitā pilnveidojās tehnika, bet tas nav saistīts ar cilvēku dzīves un cilvēku savstarpējo attiecību uzlabošanos.

XX gs. uzskatāmi atklāja līdz kādam postam var novest tehnikas progress koncentrācijas nometņu krematoriju, atombumbu, ķīmisko ieroču, pašvadības raķešu formā. Acīmredzot XXI gs. ļaudis pilnā mērā atsacīsies no Apgaismības filosofiskajām ilūzijām par cilvēces uzplaukumu, kuru var sekmēt izglītība, humānisms, bēdīgi slavenais lozungs par brālību, brīvību, vienlīdzību.

Mūsdienu sabiedrībai ir nācies konstatēt, ka filosofija ir pārstājusi būt absolūtās patiesības sinonīms. Jaunajos laikos valdīja pieņēmums, ka eksistē patiesība, kura nav atkarīga no cilvēka gribas. Vācu klasiskās filosofijas degpunktā bija absolūtās patiesības argumentācija.

Tagad dominē pieņēmums, ka tāda patiesība neeksistē, tāpēc pieaug katra indivīda atbildība par saviem vārdiem un darbiem. Nevar būt viena patiesība priekš visiem. Pastāv tikai individuālā sprieduma brīvība, kad katrs atbild par savu patiesību. Domājot par savu patiesību, cilvēkā notiek dialogs ar „citu”. Indivīds nevar pastāvēt bez „cita”, jo individuālā patiesība tiek noskaidrota dialogā ar „citu”.

Patiesības noskaidrošana ir indivīda darbības process; patiesība nav rezultāts, bet gan meklējumu process. Katram indivīdam turklāt ir jārēķinās, ka īstenība ir sašķelta, jo sastāv no unikāliem elementiem.

Piemēram, katra kultūra, valoda, tauta ir unikāls lielums.

K.G.Jungs izpētīja, ka dažādām tautām ir vienāda mītu struktūra. Tātad dažādām tautām apziņa funkcionē vienādi. Tas savukārt nozīmē, ka etniskās un rasu atšķirības ir sekundāras, un cilvēku rīcību nosaka viņu individuālās īpašības un spējas.

Zinātnisko atziņu ietekmē XX gs. tāpēc nacionālās un rases piederību kā argumentu privilēģiju iegūšanai un aizstāvēšanai pasludināja par arhaisku izpausmi un primitīvu instinktu. Gribas cerēt, ka etniskais un šķiriskais kritērijs

XXI gs. funkcionēs tikai mikrosociālajā līmenī, bet multikulturālais un transnacionālais savukārt funkcionēs tikai makrosociālajā līmenī.

Mūsdienu kulturologi izsakās par sociālās diferenciācijas kardinālām izmaiņām XXI gs. sabiedrībā. Tajā nostiprināsies divi galvenie sociālie slāņi: 1)starptautiskā mēroga augsti kvalificētu speciālistu elite un 2)kalpotāju un strādnieku masa.

Tas galvenokārt notiks tāpēc, ka turpmāk palielināsies intelektuālā un materiālā darba intensitāte, kuru veicinās tehnoloģiskās specializācij as pieaugums un augstais līmenis. Nekvalificētu strādnieku skaits procentuāli samazināsies un strauji pieaugs kalpotāju - dažāda profila profesionāļu - skaits. Divu galveno sociālo slāņu procentuālās attiecības būs 10% (elite) + 90% (masa).

Radikāli vienkāršāka kļūs masu vidējā izglītība un pieaugs elitārās izglītības funkcijas. Elitāro augstskolu absolventu garīgajā pasaulē valdīs kosmopolītiska un multikulturāla orientācija, un šī internacionālā korporatīvā elite (10%) nosacīs kārtību uz planētas. Pārējo 90 procentu planētas iedzīvotāju kultūras līmenis noslīdēs. Šajā slānī virsroku gūs (faktiski jau gūst!) tradicionālisma, ekstrēmisma, nacionālisma tendences, nekādu interesi neizrādot par kultūru dialogu un garīgā plurālisma praksi vispār.

Minētā sociālā diferenciācija strukturāli atšķirsies no tā sabiedrības iedalījuma, kurš ilgus gadsimtus bija pierasts Jaunajos laikos. Tas tāpēc, ka XXI gs. sabiedrībā vēl vairāk izzudīs tradicionālie cilvēku sociālie statusi (šķiriskā izcelsme, rase, etniskā un reliģiskā piederība).

Par centrālajiem kritērijiem kļūst profesionālā kompetence, intelektuālā un morālā sfēra. Cilvēki dalīsies, ņemot vērā viņu izglītību, intelektuālo attīstību, morālo briedumu.

Tādos apstākļos svarīga ir ne tik daudz humanitārās kultūras klasisko paraugu zināšana, kā cilvēka psiholoģiskā mobilitāte, komunikabilitāte, sociālās adaptācij as spējas, kultūras tolerance, kura ietekmē kultūru dialoga perspektīvas kā lokālā, tā globālā mērogā.

Filosofijas futuroloģiskās reputācijas mazināšanās, planetāri globālās sociāli ekonomiskās tendences un minētā sociālā stratifikācija prasa jaunu intelektuālo interjēru - terminoloģisko un metodoloģisko instrumentāriju, jaunu globālisma analītiku un nākotnes prognozēšanas potenciālu. Par tādu interjēru kļūst kulturoloģija, kuras kulturoloģiskā diagnostika iegūst arvien lielāku sabiedrības uzticību.

Pirmkārt, mūsdienu kulturoloģija par savu aktuālāko uzdevumu atzīst dažādos laikmetos un sabiedrībās iegūtās pieredzes apkopošanu un analīzi. Par kulturoloģiskās izpētes priekšmetu kļūst cilvēku darbības specifiskās iemaņas, kā arī valstu un civilizāciju sociālās konsolidācijas principi un sociokulturālās organizācij as formas, kuras nodrošina attiecīgo sabiedrību kolektīvo esamību, pašidentifikāciju un regulāciju.

Otrkārt, kulturoloģisko pētījumu programmās liela uzmanība tiek pievērsta kultūru koeksistences mehānismu noskaidrojumam vēsturiskā skatījumā. Kulturoloģija cenšas sistematizēt un vispārināt informāciju par to, kādi faktori ietekmē kultūras atvērtību, pašizolāciju, agresivitāti un kādas likumsakarības šajā ziņā iespējams formulēt. Tas mūsdienu sabiedrībai sniedz plašas iespējas mācīties no cilvēces vēsturiskās pieredzes un kulturoloģij ai paver ceļu zinātniski objektīvi prognozēt sociokulturālās attīstības procesu.

Tā, piemēram, kulturoloģiskajos pētījumos var analizēt konfrontācijas un nekonfrontācijas tipa sociālās solidaritātes paraugus, tādus kultūras identitātes manifestācijas veidus, kuri neaizvaino, neizaicina, nenoniecina citas kultūras, kultūru mijiedarbības korektās, galantās, taktiskās, tolerantās formas.

Kulturologu aprindās valda samērā liela vienprātība par to, ka kulturoloģijas sociālās perspektīvas XXI gs. realizēsies zinātnē, izglītībā, sabiedrības sociālās vadības praksē.

Piemēram, tādā pasaules lielvalstī kā Krievija kulturoloģija ir jāstudē visiem studentiem, jo cilvēku dzīves labklājība un drošība turpmāk lielā mērā būs atkarīga no katra sabiedrības locekļa kulturoloģiskās kompetences.

Informācijas laikmetā priekšplānā izvirzās vadības tehnoloģijas jautājumi materiālās ražošanas, komunikācijas un citos cilvēku esamības procesos, stimulējot viņu sociāli ekonomiskās intereses un sociokulturālo konsolidāciju.

Vadības tehnoloģijas savukārt ir saistītas ar prognozēšanas un projektēšanas procesu, lai noteiktu turpmākās tendences un apkopotu vadības pasākumu rezultātus.

Pieaugot tehniskajam progresam, pieaug arī morāli tikumiskās regulācijas nepieciešamība, lai maksimāli efektīvāk izmantotu tehniskā progresa panākumus. Morāli tikumisko jeb, plašāk formulējot, sabiedrības sociokulturālo procesu regulācij u veic sabiedrības elite un tā dēvētie morālās autoritātes garanti, cilvēki, kuri simbolizē nācijas godu un tikumību.

Kultūru dialoga manifestācijas aspektā savā laikā Latvijā tāds cilvēks bija Tautas dzejnieks Rainis, Krievijā - akadēmiķis Dmitrijs Ļihačovs (1906-1999).

Mūsdienu augsti attīstītaj ās valstīs j au tagad pievēršās kulturoloģiskai prognozēšanai, sociokulturālo seku izziņai, kā arī cilvēku socializācij as un inkulturācijas jaunu metožu aprobācijai.

Universalizācija un globalizācija automātiski veicina kultūras kategorijas prioritātes nostiprināšanos, jo kultūras kategorija ir cilvēku kopuma kritērijs un vienlaikus arī cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes kritērijs.

Droši var apgalvot, ka jau pašlaik mūsdienu kulturoloģija labi orientējas 1) sociokulturālās attīstības likumsakarībās, 2) innovācij u rašanās un funkcionēšanas mehānismos, 3) sociokulturālās projektēšanas un regulēšanas metodēs un metodoloģijās, 4) sabiedrības sociālās pašregulācijas un pašorganizācijas vēsturiskajā pieredzē, 5) cilvēces sociokulturālā mantojuma uzkrāšanas, aizsardzības un translēšanas paņēmienos.

Mūsdienu sabiedriskajā apziņā liela loma ir politikai, kura nekad un nekur nav pārāk dedzīgi vēlējusies izmantot zinātnes sasniegumus. Turklāt mūsdienu vēsture virzās tā, ka arī sabiedrības prātus galvenokārt nodarbina politiskie jautājumi un garīgā kultūra nonāk perifērijā. Eiropa, Austrumeiropa, Latvija šajā ziņā nav izņēmums.

Visjaunākajos laikos Eiropā, precīzāk - Rietumeiropā, ilgi dominēja asimetrija, kura sabiedriskajā apziņā novilka robežu starp „brīvo pasauli” un „ļaunuma impēriju”, kā savā laikā tika apzīmēta PSRS.

Eiropeiskās identitātes mentālajās struktūrās organiski iekļāvās „mēs- viņi” dalījums. Rietumi arī pēc Berlīnes mūra sagraušanas turpina skatīties uz Austrumiem ar savādām acīm, lūkojoties kā uz nabadzīgiem radiniekiem, kuri fanātiski tiecas atdarināt bagātos radus un neslēpj milzīgo velmi ieņemt viņiem blakus siltu vietu.

Savukārt Austrumeiropa uz Rietumeiropu šodien lūkojās kā uz vispārējās laimes, visu konfliktu un problēmu automātiskas atrisināšanas vietu. „Atgriešanās Eiropā” ir kļuvusi par ideoloģiski fatālu mierinājumu it kā atgriešanās varētu notikt bez pašu piepūles.

Pie tam visi izliekas neredzam, ka „atgriešanās” ir kļuvusi par pazemoj ošu “privilēģiju”. Rietumeiropa pati nosaka, kurus vispirms „uzņemt Eiropā”, kurus vēlāk un kuriem likt vēl kādu nenoteiktu laiku pagaidīt.

ES maldīgi cer, ka ekonomiskā koordinācija un integrācija atrisinās arī visas politiskās, ideoloģiskās un garīgās problēmas. Tāpēc aktuāls ir jautājums par ekskluzīvas eiropeiskās identitātes nepieciešamību, bet nevis atsevišķu identitāšu summu. Kamēr tāda visaptveroša identitāte netiks atrasta, kopīgu idejisko lojalitāti nav ko gaidīt.

Līdz tam laikam, kad dokumentos varēs fiksēt multikulturālo pilsonību „eiropietis”, vēl tālu, ja tā vispār nav utopija. Acīmredzot nekad neizveidosies kopējas mentālās robežas, bet būs tikai kopējā tirgus robežas. Fundamentālas lojalitātes nav, - var konstatēt tikai lokāli nacionālo lojalitāti.

Eiropai pašlaik visvairāk pietrūkst transnacionālas idejas, kuras spētu veikt integratīvas funkcijas. Kultūras daudzveidības demonstrēšana iegūst etnogrāfiski folkloristiskus vaibstus, un priekšgalā pašpārliecināti un bez jebkādiem kompleksiem soļo kultūras mantojuma un tūrisma mārketings.

Austrumeiropā un, protams, tajā skaitā arī Latvijā pēc sociālisma sistēmas sabrukuma ļoti ātri radās masu kultūras tirgus, kuram produkciju operatīvi un regulāri piegādā masu kultūras industrija. Tiecoties pēc iespējas ātrāk dzīvot tāpat kā Rietumos, Austrumeiropas iedzīvotāj u visplašākie slāņi kopā ar savu inteliģenci nekritiski pārņēma Rietumu masu kultūras veidus, produkcij u, masu kultūrai tipiskas darbības, uzvedības un saskarsmes formas.

Austrumeiropiešu pašu estētiskā gaume un mākslinieciskās kultūras vērtību izjūta izrādījās tik vāja un neizkopta, ka masu kultūras industrijas bizness nesastapās ne ar kādiem šķēršļiem. Saskaņā ar Rietumu paraugiem Austrumeiropas zemes pašas ātri iemanījās izgatavot attiecīgo masu produkciju.

Tas, piemēram, Latvij ā uzskatāmi atspoguļojās grāmatniecībā, kurā sāka dominēt masu literatūras žanri, tematika, grāmatu noformējums, reklāma utt. Arī „prestīžākie autori” tie paši, kuri Rietumos - aktieri, politiķi, biznesmeņi, advokāti, žurnālisti.

Masu kultūras invāzija sabiedrībā neveicina garīgumu, toleranci, kultūru plurālismu, kultūru dialogu, jo masu kultūras produkcijas galvenās idejiski saturiskās iezīmes ir agresivitāte, psiholoģiski un bruņoti konflikti, fantasmagorijas, mistika.

Austrumeiropas zemēs tā sabiedrības daļa, kurai nav pieņemama Rietumu masu kultūras invāzija, arī pret pašiem Rietumiem izturās piesardzīgi un kritiski.

Tamlīdzīgu attieksmi, piemēram, Krievijā apstiprina 2000.g. socioloģisko pētījumu rezultāti. Krievijā ar cieņu pret Rietumiem izturās tikai 34 procenti cilvēku. Starp citu, minētie pētījumi liecina arī par kultūru dialoga perspektīvām starp Krieviju un Rietumiem. Tikai 8 procenti krievu domā, ka Rietumi pret viņiem izturās ar cieņu.

Zinātnes pārliecinošie argumenti kultūru plurālisma idejas pamatojumā, dialoga filosofijas autoritāte, dialoga koncepta nostiprināšanās un popularitāte visplašāko sabiedrības masu socializācijas un inkulturācijas procesā no vienas puses un reālās globālās etniskās pārmaiņas (globālā migrācija, etniskie konflikti) no otras puses veicināja atbilstošas izmaiņas valstu etnopolitikā un tās terminoloģiskajā aparātā. Izmaiņas notika arī tajā jomā, kuru var dēvēt par starptautisko etnopolitisko diskursu, ko inspirē un vada dažādas pasaules mēroga vai atsevišķu subekumenu (piemēram, Eiropas Savienības) starpvalstu iestādes un organizācijas.

Nākas jau pašā sākumā paskaidrot, ka pasaules mēroga (ANO) un citas starptautiskās organizācijas (ES), kuras pirmo reizi uz mūsu planētas radās un darbojās no XX gs., tematiski tiešā un institucionāli organizētā veidā ar etnopolitikas jautājumiem tik pat kā nenodarbojās.

Starptautiskās organizācijas staptautisko tiesību kodifikācijā, dažādās konvencijās, deklarācijās un rekomendējošos dokumentos runā galvenokārt par vispārējām cilvēktiesībām, etnopolitikas sfērā ietilpstošos jautājumus atstājot katras valsts ziņā, tādējādi speciāli demonstrējot nevēlēšanos iejaukties valstu iekšpolitikā. Etnopolitika tiek uzskatīta par katras valsts iekšējo lietu.

Minoritāšu tiesību jautājumiem vispārīgā un normējoši elastīgā formā pievēršās galvenokārt Eiropas mēroga (ES) starptautiskās organizācijas, kopumā ļaujot katrai valstij izvēlēties tai optimālo ceļu etnopolitikā un pilnīgi patstāvīgi pieņemt galīgo lēmumu.

Tā tas bija arī 1919.gadā, kad Tautu Savienība noslēdza Minoritāšu aizsardzības līgumu, kuru centās savā etnopolitikā respektēt arī jaunā Latvijas Republika, piemēram, latviskās valdības veidošanā iesaistot vācu, ebreju minoritāšu pārstāvjus.

Tomēr kopumā Tautu Savienības noslēgtais līgums nedeva gaidītos rezultātus, jo lielās valstis neievēroja etnisko minoritāšu tiesības. Tautu Savienības pēctece ANO, lai “labotu kļūdu”, vispār neinteresējās par minoritāšu likteni un tā vietā abstraktā formā pievērsās individuālajām cilvēktiesībām.

Drastisku ceļu etnisko minoritāšu tiesību ziņā izvēlējās, piemēram, Francija, ASV. Franču politiskā elite vienmēr ir uzskatījusi, ka valsts ir tiesīga un tās pienākums ir konsolidēt viendabīgu kultūru, nebaidoties no unitāras valsts fetišizma un plurālisma izskaušanas.

Franču politiskā elite aizbildinās, ka tā esot veselā saprāta diktēta prasība. ASV valda tāds pats viedoklis - valsts strukturē un vada integrācijas procesu saskaņā ar savu izpratni un nacionālajām vajadzībām.

Nākas paskaidrot, ka reizē ar starptautisko organizāciju izveidi strauji izveidojās arī īpašs birokrātijas slānis - politiķu, diplomātu, ierēdņu tā dēvētā starptautiskā elite, kura darbojās sava intelektuālā un morālā potenciāla ietvaros. Zinātnes un zinātnieku loma bieži vien ir sekundāra.

Tā, piemēram, ANO 1948.gadā pieņēma Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju, kuras projektu jau tūlīt apstrīdēja zinātnieki. Viņi norādīja, ka visas cilvēces mērogā nevar unificēt cilvēku rīcības normas un vērtības. To loma sabiedrībā vienmēr ir atkarīga no attiecīgās kultūras un tāpēc aplami ir censties visas cilvēces mērogā definēt cilvēku rīcības normas un vērtības, turklāt vadoties tikai no viena tipa (protams, eiropeiskā) kultūras pieredzes.

Cilvēks ir brīvs tad, ja viņš var brīvi justies saskaņā ar attiecīgajā sabiedrībā valdošajiem priekšstatiem par brīvību. Tāds ir zinātnieku viedoklis. ANO igonorēja zinātnieku viedokli un Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā iekļāva eiropeiskās normas.

Starptautiskā dzīve sastāv galvenokārt no diviem elementiem: 1) starptautiskajām tiesībām un 2) starptautiskajām attiecībām jeb

diplomātijas. Starptautiskās dzīves notikumi risinās globālajā (planetārajā), reģionālajā un lokālajā līmenī.

Starptautisko tiesību jomā ir izveidojusies atsevišķa relatīvi patstāvīga juridiskā sfēra ar savu terminoloģisko, strukturālo, akadēmiskās un profesionālās izglītības, zinātniskās kvalifikācijas, kadru izvēles specifiku.

Starptautiskajās attiecībās ietilpst tādi aspekti kā 1) sociāli ekonomiskais, 2) nacionāli vēsturiskais, 3) kulturoloģiskās likumsakarības un faktori, kuri nosaka un ietekmē starptautiskās attiecības, 4) nacionāli valstiskās intereses, 5) nacionālās suverenitātes un drošības jautājumi, 5) starptautisko konfliktu analītika, konfliktu novēršanas metodes un formas.

Starptautisko politisko diskursu lielā mērā vienmēr ietekmēja pasaulē dominējošā ģeopolitika, kura radās XIX un XX gs. mijā.

Ģeopolitikas rašanās bija saistīta ar globālā tirgus veidošanos, pasaules teritoriālās pārdalīšanas centieniem, eiropocentrisma lomas samazināšanos, pasaules mēroga problemātikas risināšanu ne tikai Eiropā, bet arī Amerikā un citos kontinentos, spēka politikas jeb politiskā reālisma rašanos, izstrādājot taktiku un paņēmienus politisko mērķu sasniegšanai.

Ģeopolitikas attīstībā būtiska nozīme bija attieksmei pret valsti.

XX gs. sākumā, kad radās ģeopolitika, valsti uzlūkoja kā telpiski ģeogrāfisku fenomenu un svarīgākais bija valsts atrašanās vietas izdevīgums militārajā un ekonomiskajā ziņā. Ja valsts atradās izdevīgā vietā, tad citas valstis tiecās tās teritorij u iegūt savā kontrolē.

Laika gaitā attieksme pret valsti izmainījās, un XX gs. beigās pret valsti sāka izturēties kā pret tehnoloģiski, industriāli, kulturoloģiski kvalitatīvu fenomenu. Svarīgākais kļuva nevis valsts atrašanās vieta un teritorij as kontrole, bet iekšējais potenciāls un iespējas to izmantot savā labā.

Ģeogrāfiskais stāvoklis ietekmē attiecīgās zemes likteni. Taču mūsdienās tas nav galvenais. Ģeogrāfiskā stāvokļa vietā primārā vērtība ir kvalitātes aspektiem.

Piemēram, Latvija kā „logs uz Eiropu” Krievijas ģeopolitiskajās interesēs vairs neieņem agrāko stāvokli, j o mūsdienu sakaru tehnoloģiskais līmenis paver citas komunikatīvās iespējas.

XX gs.sākumā ģeopolitikā „piemērotākos objektus” plānoja iekarot ar militāro vai politisko spēku. Tamlīdzīgas ģeopolitikas realizācij a izvērtās I un II Pasaules karā, kurus iesāka Vācija.

Vēsturnieki zina teik par vāciešu sabiedrībā modīgajiem vārdiem, ka stiprā triumfs pār vājāko ir neizskaužams dzīves likums. Vāciešu ģeopolitikas pamatā bija priekšstati par Vāciju kā Eiropas kodolu un vācu valodu kā starpnacionālo valodu.

Kā zināms, vāciešu ģeopolitikā noteiktu vietu ieņēma arī etniskie un kulturoloģiskie jautājumi, kuri tika bēdīgi slaveni risināti ar krematoriju palīdzību no obskurantiskas rasu teorijas viedokļa. Tas, visticamākais, ļoti dziļi vēl ilgi atbalsosies starptautiskajā etnopolitiskajā diskursā, jo pamatīgi iedragāja visas cilvēces humānistiskos un psiholoģiski antropoloģiskos pamatus

- ticību cilvēka saprāta uzvarai un cilvēku savstarpējās mīlestības ideāliem.

Labi ir zināms arī tas, ka visa cilvēce ir nosodījusi un distancējusies no fašisma, ar kuru diemžēl zināmu „dialogu” mūsdienās cenšas atjaunot latviešu viena daļa, izpelnoties pasaules sabiedrības dziļu un pilnīgi pamatotu nosodījumu.

Ģeopolitikas speciālisti noskaidrojuši, ka ASV jau II Pasaules kara laikā sāka izstrādāt savu stratēģiju un taktiku, lai iekarotu vadošo vietu uz planētas. Noteikts rezultatīvs panākums šī mērķa sasniegšanā bija 1983.gadā ASV prezidenta un Lielbritānijas premjerministra parakstītā slepenā direktīva „NSDD-7” par sociālisma sistēmas likvidāciju, kā rezultātā ASV ietekmes zonā vēlāk nonāca arī tāda valsts kā Latvijas Republika.

Pēc II Pasaules kara ASV un citu vadošo Rietumu valstu ģeopolitikas galvenie instrumenti kļuva manipulācij as ar naftas cenu, atomieroči un apzināta bruņošanās intensifikācija (piemēram, lai iedzītu postā un „sev pievāktu” sociālisma zemes), masu komunikācij as līdzekļi, masu lomas pieaugums politikā, kā rezultātā par politiskajiem līderiem (ASV prezidentu, gubernatoriem) kļūst masu mediju varoņi (aktieri), bet nevis analītiķi un stratēģi.

Reizē ar kapitālisma rašanos izmainījās naudas etniskā interpretācija, proti, nauda kļuva par internacionālu izpausmi. Finansu kapitāls nepazīst etniskās robežas un tātad arī etniskās intereses, kaut gan, protams, mēdz būt izņēmumi.

Piemēram, pasaules sabiedrībā izplatīts ir ieskats, ka ASV ebreji savā laikā ar komunistu valstij piešķirtajiem kredītiem „izpirka” PSRS ebrejus, kuri XX gs. 70.gados masveidā saņēma padomju valdības atļauju pārcelties uz dzīvi Rietumos.

Pašlaik ir sabrukusi tā ģeopolitiskā kārtība, kāda pasaulē valdīja pēc 1945.gada. Pašlaik veidojas jauna kārtība. Zinātnieki domā, ka jaunā kārtība veidojas stihiski, ar mainīgiem rezultātiem un bez attiecīgās teorētiskās apstrādes.

Mūsdienu sabiedrība lielā mērā lieto iepriekšējās paradigmas mērauklas un jēdzienisko aparātu, kad pasaule bija sadalīta dihotomiskā garā - kapitālisma pasaule un sociālisma pasaule.

Mūsdienās arvien vairāk sajaucās nacionālās un pāri nacionālajām stāvošās intereses, kuras ne reti starptautisko organizāciju aizsegā koriģē ASV un citas lielvalstis.

Vispirms tas aizsākās finansu un ekonomiskajā sfērā, militārajā aizsardzībā un ar laiku aptvēra izglītības sistēmu, zinātni, garīgās kultūras politiku. Tas ir vērojams arī Latvijā, pieskaņojot likumdošanu starptautiskajām normām un tiecoties izpatikt ASV, ES un starptautiskajām organizācijām.

Uz mūsdienu starptautisko etnopolitisko diskursu atsaucas daudzi faktori. Piemēram, globalizācija, starptautiskais terorisms, ASV pasaules valdnieka ambīcijas, ES „klusais” karš ar ASV ekonomisko politiku. Atsaucas arī tas, ka par anahronismu drīz var kļūt tādi tradicionālie termini kā nacionālās intereses, nacionālā suverenitāte, nacionālā pašnoteikšanās. Tāpat nacionālās valsts jēdziens var kļūt par anahronismu.

XX gs. daudzu tautu dzīve krasi izmainījās, no tipiski agrāras valsts gadsimta sākumā izaugot par tehnoloģiski bagātu un modernu zemi gadsimta beigās, kā tas konstatējams, piemēram, Somijā, Norvēģijā, Krievijā, Lietuvā, Igaunijā.

Ierastā eiropocentrisma vietā XX gs. nostiprinājās daudzpolāra pasaules mentālā aina. Cilvēku priekšstatos planēta kļuva kā vienots veselums ar daudziem enerģētiskā spēka avotiem, kuri ir viens no otra atkarīgi un atrodas savstarpējā vienotībā. Priekšplānā izvirzījās planetārais domāšanas veids, pasaules planetārā uztvere un interpretācij a.

Mūsdienās aktīvi formējās starptautiska politiskā sistēma, aptverot atsevišķus kontinentus un ģeopolitiskos reģionus vienotā pārvaldē.

Eiropā, kā zināms, galvenā starptautiskā organizācija ir Eiropas Savienība, kuru, visticamākais, vairs nevar dēvēt tikai par “organizāciju”. Organizācija tā bija 1950.gadā pēc sešu valstu apvienošanās Ogļu un tērauda kopienā. Tagad minētā kopiena ir izaugusi par subekumenisku formējumu ar visplašākajām pretenzijām pasaules ģeopolitikā.

ES ir sekojošās galvenās institūcijas: Ministru Padome, Eiropas Parlaments, Eiropas Komisija, Eiropas Kopienu tiesa, Revīzijas tiesa, Ekonomisko un sociālo lietu komiteja, Reģionu komiteja, Eiropas Investīciju banka, Eiropas ombudsmens, 13 dažāda profila aģentūras.

ES institucijās, kuras izvietotas Briselē, Strasbūrā un citās pilsētās, strādā milzīgs daudzums, vairāki desmiti tūkstošu, dažāda ranga ierēdņu, kuru skaits katru gadu pieaug.

Sastopams viedoklis, ka ES ļoti veikli tādējādi risina bezdarba problēmu Eiropas inteliģences aprindās. Bezdarba problēma mūsdienu pasaulē liecina, ka visgrūtāk ar darbu ir nodrošināt inteliģenci, kura pie tam vēl psiholoģiski dziļi pārdzīvo nonākšanu bezdarbnieka statusā. Eiropas Savienības “ierēdniecības montrs” tādējādi ir labs risinājums, samazinot bezdarbnieku skaitu sabiedrības vissensibilākajā sociālajā slānī.

Ierēdņu vidējais vecums nav liels. Taču institūcijās darbu atrod arī vecākās un vidējās paaudzes cilvēki, kuri tiek ievēlēti vadošajos amatos. Pa lielākajai daļai tie ir politiķi, kuri jau “nogājuši no skatuves” savā valstī. Pēc aktīva politiskās darbības perioda pašmājās viņi tiek deleģēti pārstāvēt savu valsti ES.

ES oficiāli deklarētās galvenās funkcijas ir ekonomiskā un politiskā sadarbība. Politiskās sadarbības ietvaros darbojas Eiropas rasisma un ksenofobijas uzraudzības centrs, palīdzot apkarot rasismu, ksenofobiju un antisemītismu Eiropā. Centrs izvietots Vīnē.

ES likumdošana darba apstākļu un sociālo pabalstu ziņā formāli garantē, ka nevienu ES pilsoni nedrīkst diskriminēt etniskās piederības dēļ.

ES institūcijas ir pieņēmušas vairākus dokumentus par minoritāšu tiesību aizsardzību.

Eiropā ir izveidota Eiropas Drošības un sadarbības organizācija, kurā ir komisāra postenis mazākumtautību jautājumos.

Aktuāla nozīme ir Vispārējai konvencijai par nacionālo minoritāšu aizsardzību.

Starptautiskajā politiskajā diskursā pašlaik dominē diskusijas par globalizāciju. Interesanti, ka globalizācijas problēmu risinājumos būtiska vieta ir atvēlēta etnopolitikai.

Tiesa, par etnosu un etniskā faktora līdzdalību pasaules ekonomikā ne reti izsakās humānistiski abstraktā formā, respektīvi, globalizācijas rezultāti būšot atkarīgi no tā, cik veiksmīgi tiks radīti apstākļi katra cilvēka individuālo spēju atraisīšanā un stimulējot katru cilvēku pēc iespējas vairāk darīt savā un tādējādi arī visas sabiedrības labā.

Intelektuālajā literatūrā tiek skaidri norādīts, ka etnopolitika globalizācijas apstākļos un no globalizācijas perspektīvu viedokļa ir organiski saistīta ar politikas atvērtību un politisko plurālismu vispār. Tātad no tā, cik plaši būs pieejama informācija un kā realizēsies politika visplašākajā spektrā - attieksmē pret individuālismu, liberālismu, konstitucionālismu, cilvēktiesībām, līdztiesību, brīvību, likuma varu, demokrātiju, brīvo tirgu, valsts un baznīcas nošķiršanu. Etnopolitiku iesaka veidot kompleksi, respektējot cilvēku dzīves visas sociokulturālās sfēras.

Organizējot starptautisko etnopolitisko diskursu, jārespektē arī sokojošais moments. Runa ir par cilvēku starptautisko lojalitāti - cilvēku gatavību un vēlēšanos uzticēties starptautiskajām organizācijām un tiem centriem, kuri globalizācijas rezultātā koncentrējās ārpus attiecīgo cilvēku dzimtenes. Citiem vārdiem sakot, runa ir par savas valsts nacionālās lojalitātes aizstāšanu ar starptautisko lojalitāti - uzticēšanās pakāpi citu zemju politiķiem, ierēdņiem, citās zemēs izvietotajām institūcijām.

Ņemot vērā to, ka cilvēces vispārējā attīstībā ir skaidri konstatējama individuālisma nostiprināšanās un cilvēki arvien vairāk un vairāk izvairās no kolektīvisma atmosfēras un kolektīvistiskas kopdarbības, būs samērā grūti sagaidīt cilvēku uzticēšanos ģeogrāfiski attālām un kolektīvistiski orientētām s truktūrām.

Cilvēki joprojām centīsies paļauties tikai uz savu nacionālo valsti, savu tuvāko apkārtni un tajā skaitā arī kaimiņvalstīm. To uzskatāmi apstiprināja Norvēģijā veiktā varas un demokrātijas unikālā pētījuma rezultāti.

Saskaņā ar Norvēģijas parlamenta pasūtījumu piecu norvēģu profesoru (trīs politologu, sociologa un kulturologa) vadībā 1998.-2003.gadā tika veikts grandiozs pētījums par demokrātijas līmeni valstī.

Tas saucās “Norvēģu varas un demokrātijas izpēte”, un tā tematika bija ļoti daudzpusīga: politisko partiju loma, tiesas politiskās funkcijas, tirgus un ekonomiskā vara, minoritātes un multikulturālisms, globālā finansu sistēma, naftas ekonomika, valoda un varas simboli, jaunās informācijas tehnoloģijas, konstitūcija, monarhija, pašvaldības, zinātne, kultūra un ētika, bagātība un bagātnieki, sievietes loma, starptautiskās organizācijas, likumdošana utt.

Profesoru grupas rīcībā tika nodoti praktiski neierobežoti naudas līdzekļi, un piecu gadu laikā tika izdotas 50 grāmatas, sagatavoti 77 apjomīgi ziņojumi, publicēti daudzi raksti. Visas publikācijas vispirms tika detalizēti apspriestas konferencēs, semināros, radošajās darbnīcās.

Norvēģijā pašlaik ir augstākais dzīves līmenis pasaulē, lielākā dzimstība Eiropā, XX gs. norvēģi prata pilnīgi tikt vaļā no nabadzības, valdības galvenā problēma ir jautājums, kur likt naudu...

Tomēr XX gs. beigās kļuva skaidrs, ka valstī notiek satraucošas pārmaiņas. Patiesībā jau ir sabrukusi saikne starp valdību un vēlētājiem. Norvēģi gandrīz nemaz vairs neuzticās vietējām pašvaldībām, kuru loma Norvēģijā vienmēr ir bijusi ļoti liela.

Pētījuma rezultātā nācās secināt, ka saikne starp valdību un vēlētājiem ir sabrukusi galvenokārt ārējā konteksta ietekmē.

Pirmkārt, globalizācijas rezultātā, jo norvēģu valdība ir spiesta piemēroties finansu kapitāla iespējai aizplūst no valsts un biznesmeņu šantāžai šajā ziņā, liekot pieņemt viņiem labvēlīgus lēmumus, pretējā gadījumā draudot ar biznesa pārcelšanu uz citu zemi.

Otrkārt, transnacionālās likumdošanas ievērošanas dēļ, kas ne vienmēr ir s as k a n ē j i s a r N o r v ē ģ i j a s i n t e r e s ē m . V ē l ē t ā j i r e d z , k a v i ņ u v a l d ī b a i r nepatstāvīga, atkarīga no citām valstīm, starptautiskajām organizācijām, un tas veicina viņu politisko pasivitāti.

Norvēģu gudrā pētījuma rezultāti apstiprina patiesību, ka civilizācijas un kultūras dzīvotspēja un uzplaukums ir atkarīgs no etniskās, konfesionālās, sociokulturālās un citu komponentu daudzveidības.

Planetārās vienotības ideja, par kuru savā laikā ir jūsmojuši daudzi domātāji un viņu skaitā arī Rainis, izjūt asu pretestību. Garīgi un idejiski vienotu planetāro kopienu neizdosies nekad izveidot. To šodien atzīst ļoti daudzi. Vienotība tiks panākta tikai tad, ja katra kultūra varēs saglabāt savu vēsturisko eksistenci un neviens to neapdraudēs.

Kultūru komunikācijas vitālie faktori ir katras kultūras komplicētība un kultūru daudzveidība. Taču mūsdienās dominē arī kultūru universializācijas tendence. To neviens neuzdrošināsies noliegt.

Pastāv novērojums, ka vienveidības rašanās starp tautām un nācijām tiek kompensēta ar daudzveidības paātrināšanos individuālajā līmenī - cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes individuālā stila līmenī. Mūsdienu cilvēcei beidzot maksimāli noder Ž.-Ž.Russo lepnie vārdi, ka viņš ir tāds pats kā citi -nav līdzīgs nevienam citam.

Mūsdienu universializācijas procesā ir jāpanāk, lai etniskajai, nacionālajai identitātei un suverenitātei būtu pozitīvs raksturs un pozitīva autoritāte.

Saprotams, tas nav viegli nacionālisma renesanses, civilizāciju konflikta draudu apstākļos, kad turklāt pilnīgi nav atmests genocīds kā etnopolitikas visasiņainākais līdzeklis.

Etnologi zina, ka tautas likteni nosaka ne tik daudz tautas prāts, bet gan tādas tautas rakstura īpašības kā enerģiskums, neatlaidība, dedzīga attieksme pret savas valsts ideāliem, spēja piedalīties komunikācijā ar pārējām tautām. Tātad spēja piedalīties arī starptautiskajā etnopolitiskajā diskursā.

Visjaunākajā laikā Eiropas intelektuālās sabiedrības uzmanības centrā ir jautājums par kultūras lomu starptautiskajā sadarbībā. Domājot par Eiropas Savienības nākotni un ņemot vērā tās līdzšinējo materiālistiski ekonomisko ievirzi, intelektuāļu publikācij ās tiek izvērtēta garīgā faktora loma ES turpmākajā liktenī. Un šajā ziņā intelektuāļu atziņa ir samērā viennozīmīga: Eiropas Savienības pastāvēšana un iekšējā mobilizācija ir atkarīga no eiropiešu kultūru integrācijas, jo tikai kultūras kopības izjūtas spēj sekmēt lojalitāti un vienotības apziņu.

Turklāt eiropiešu apziņa j au sen ir pieradusi pie domas, ka viņu identitātes viens no kardinālākajiem elementiem ir kopīgā kultūra. Tātad tas, ko visā pasaulē pazīst ar jēdzienu “eiropeiskā kultūra”.

Jāsaka, par eiropeiskās kultūras misiju nav aizmirsuši arī ES Konstitūcijas projekta autori. 2003.gada jūlijā ES attiecīgās institūcijas atbalstīja dokumentu “Konstitūciju priekš Eiropas”, atļaujot uzsākt projekta apspriešanu.

Konstitūcijas preambulā ir uzsvērta nepieciešamība ES saglabāt tādas vērtības kā demokrātiskums, humānisms, līdztiesība, brīvība, saprāts, tiesiskums.

Minētās vērtības būs “apvienotās eiropeiskās civilizācijas” pamatā, lai sasniegtu sociālās labklājības progresu, kā arī tādu kultūru un izglītību, kura nodrošinātu uz mūsu planētas mieru, taisnīgumu un solidaritāti.

Preambulā ir akcentēta Eiropas īpašā loma humānisma principu un vērtību attīstībā, j o ES arī turpmāk izstrādās vislaikmetīgākās humanitārās vērtības, tradīcijas, tendences, kristalizēs pasaules vispārdemokrātiskos standartus, kuriem ir jākļūst par paraugiem cilvēktiesību un demokrātisma normu izvēlē uz visas planētas.

3.DALA

Teoretiska programma

IEVADS 3.DALAI

Es esmu tads pats ka visi. Es neesmu nevienam līdzīgs.

Ž.-Ž.Russo

Kultūru dialogs ka kultūras forma pagaidām nevar lepoties ar savu teoriju. Kultūru dialoga teorijas izstrādāšana ir nākotnes uzdevums.

Mūsdienu zinātne ir sastopami daudzu zinātnes disciplīnu un tajā skaitā psiholoģijas novērojumi par etnisko komunikāciju. Tā devetā sociālā etnopsiholoģija aplūko starp tautām pastāvošo spriedzi, pretrunas, konfliktus.

Psiholoģija vadās no pieņēmuma, ka sociālā spriedze ir tipiska XX gs. parādība. Tās rašanos nosacīja vairāki iemesli: dzīves tempa paātrināšanās, stresa slodzes palielināšanās, ekoloģisko apstākļu pasliktināšanās.

Sociālajai etnopsiholoģijai ir savs viedoklis par starpetniskās saskarsmes perspektīvām. Mūsdienās esot pilnīgi skaidrs, ka brīvas pilsoniskas sabiedrības izveidošana nav iespējama bez starpetniskās dezintegrācijas pārvarēšanas. Tas vienādā mērā attiecas uz atsevišķām valstīm, valstu koalīcijām, civilizācijām. Nākas novērst sabiedrības sašķelšanos saskaņā ar etniskās identitātes principu, kas veicina ksenofobiju, netoleranci.

XX gs. psiholoģijā ir izveidojies atsevišķs pētnieciskais virziens - kroskultūras psiholoģija, kurā pasaules mērogā milzīgu ieguldījumu ir devis viens no mūsdienu latviešu izcilākajiem zinātniekiem Pensilvānijas Valsts universitātes emirētais profesors Juris Draguns (dz.1932).

Kroskultūras psiholoģija (krospsiholoģija) analizē dažādu etnisko grupu pārstāvju saskarsmes problēmas, palīdzot, piemēram, pedagogiem audzināšanas darbā multikulturālās mācību iestādēs.

Rietumos ir publicēti daudzi metodiskie materāli un rekomendācijas darbam multikulturālā vidē. Savukārt izglītībā Rietumu zemēs jau vairākus gadu desmitus pastāv mācību un audzināšanas metodikas un prakses atzars - interkulturālā izglītība.

Interkulturālās izglītības entuziasti ir apvienojušies starptautiskajās profesionālajās sabiedriskajās organizācijās. Interkulturālās izglītības starptautiskās asociācijas (aptver 60 valstu pārstāvjus) biedrs kopš 1994.gada Latvijā ir Multikulturālisma centrs. 2004.gadā tika izveidota Latvijas Multikulturālās izglītības asociācija.

Kultūru dialoga teorētiskajai problemātikai dažkārt lakoniski pievēršās komunikācijas teorijas autori, interkulturālo komunikāciju interpretējot kā vienu no komunikācijas veidiem. Visjaunākā laika komunikācijas teorijā starpkulturālā komunikācija tiek traktēta kā dažādu kultūru mijietekmes specifisks process, kas var izpausties verbālā vai neverbālā formā.

Šīs grāmatas 3.daļa ir veltīta kultūru dialoga teorētiskajiem aspektiem, izmantojot filosofijas, kulturoloģijas un citu zinātņu materiālus, no kuriem daudzi jau tika iesaistīti 1.un 2.daļā.

Pirmajā nodaļā runa ir par tām teorētiskajām atziņām, kuras varēja palīdzēt zinātniski pamatot izpratni par kultūru dialoga aktualitāti un atbilstību noteikta laikmeta kultūras vispārējām tendencēm.

Otrajā nodaļā ir apskatīta kultūru dialoga saistība ar tādām mūsdienu cilvēciskās darbības, uzvedības un saskarsmes sfērām kā reliģija, multikulturālisms, sabiedriskās attiecības, globalizācija, morālā un sociālā atbildība. Šīs nodaļas mērķis ir parādīt kultūru dialoga vispusīgo saistību ar kultūru plurālismu un konverģenci, kuras ir divas būtiskas mūsdienu pasaules iezīmes.

Kā jau vairākkārt tika minēts, kultūru dialogu var ietekmēt visdažādākie faktori un ne tikai pati dialoģiskā darbība. Kultūru dialogu var ietekmēt tādas apziņas, pasaules uztveres, saskarsmes izpratnes formas, kuras nav tieši vienotas ar dialogu kā komunikācijas veidu. Mums ir svarīgi iepazīties ar šīm izpratnes formām. Īpaši ar tām formām, kurām sabiedriskajā domā jau piemīt zināma stabilitāte un autoritāte, konstants un viennozīmīgs asociatīvais konteksts. Tas attiecas uz reliģiju, globalizāciju, multikulturālismu, sabiedriskajām attiecībām.

Piemēram, multikulturālisms mūsdienu sabiedrībā ir kļuvis par savdabīgu cilvēku pašapliecinājuma izpausmi. Apgalvojot “citi” nav sliktāki par “mums” un “citi” ir pelnījuši tādas pašas tiesības kā “mēs”, cilvēki atsakās no savas izredzētības un apliecina savu toleranto attieksmi pret citas rases, valodas, kultūras, reliģijas cilvēkiem, gūstot no tā morālu gandarījumu un nostiprinot savu pašcieņu. Uzsverot “citu” līdzvērtību un līdztiesību, cilvēki brīvprātīgi (mēdz pat teikt - mazohistiski) mazina savas personības vērtību, priekšrocības, unikālumu.

Cilvēces vēsturē tāda satura pašapliecinājums nekad agrāk nav bijis sastopams masveidā. Arī mūsdienās tamlīdzīga toleranta attieksme nav masveida parādība, bet eksistē tikai kā zināma intelektuālā, morālā, sociālpolitiskā, kulturoloģiskā tendence, kuru mēdz dēvēt par neohumānismu.

Tas pats sakāms par kultūru dialogu, tāpēc svarīgi iedziļinātie abu fenomenu, multikulturālisma un kultūru dialoga, sakarībās.

1.1. Kulturu dialogs ka kulturas forma

Kulturoloģijā kultūras materiāla teorētiskajā interpretācijā pieņemts lietot noteiktus jēdzienus.

Tā, piemēram, par kultūras objektiem sauc cilvēciskās darbības diskrētus procesus, līdzekļus, produktus, kurus var identificēt un lokalizēt, ņemot vērā to ārējo veidolu. Kultūras objekti mēdz būt sabiedrības stabilas sociālās grupas, mākslas virzieni, kultūras attīstības posmi, kā arī atsevišķas izcilas personības, atsevišķi kultūras pieminekļi, atsevišķas lokālās kultūras sistēmas.

Jēdzienu “kultūras objekts” var attiecināt arī uz noteiktiem diskrētiem komunikatīvajiem procesiem, ja to pamatā ir konkrēti identificējama un lokalizējama darbība, uzkrājot, fiksējot un izplatot attiecīgajā sabiedrībā sastopamo informāciju.

Piemēram, par mūsu valsts kultūras objektiem var dēvēt preses izdevumu, TV un radio darbību Latvijā.

Izmantojot kulturoloģijas jēdzienisko aparātu, kultūru dialogu var apzīmēt par kultūras formu. Kultūru dialogs pilnā mērā atbilst kultūras formas kritērijiem.

Starp kultūras objektu un kultūras formu pastāv noteikta saistība, taču abi jēdzieni neapzīmē divas identiskas parādības. Starp kultūras objektu un kultūras formu pastāv principiāla atšķirība.

Par kultūras formu sauc jebkura kultūras objekta tās pazīmes un īpašības, kuras raksturo attiecīgā kultūras objekta funkcijas.

Kultūras forma ir zināma skice, shēma jeb paraugmodelis, ar kura palīdzību var veidot daudzus kultūras objektus. Tāpēc kultūras formu nedrīkst jaukt ar kultūras objektu. Atbilstoši vienai kultūras formai var tikt radīti vairāki kultūras objekti, jo kāda noteikta kultūras forma var praktiski iemiesoties neskaitāmi daudzos kultūras objektos.

Piemēram, jēdzienā “galds” atspoguļojās noteikta kultūras forma, kura empīriski realizējas galdnieku izgatavotajos visos galdos.

Taču kultūras forma nav saistīta tikai ar cilvēciskās darbības materiālo sfēru un neiemiesojās vienīgi priekšmetos, celtnēs, cilvēku dzīves infrastruktūras objektos.

Jēdziens “kultūras forma” attiecas arī uz cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes garīgo sfēru. Arī idejās, koncepcijās, zināšanās, diskursos, rakstītajos tekstos, cilvēku savstarpējās attiecībās, sociālās organizācijas kārtībā, vērtībās, normās, komunikācijas līdzekļos un veidos, ražošanas tehnoloģijās, zinātniskajās, mākslinieciskajās metodēs izpaužas noteiktas kultūras formas.

Kultūras forma ir cilvēciskās darbības, uzvedības un rīcības vienots un noslēgts akts. Katra kultūras forma asociējas un praktiski ir saistīta tikai ar vienu noteiktu izpausmi. “Galds” kā kultūras forma ir saistīts tikai ar izgatavotajiem galdiem.

Kultūras formai piemīt unikāls un radoši novatorisks raksturs. Sastopamas tādas kultūras formas, kuras izmanto tikai vienā noteiktā kultūrā, kā arī var būt tādas kultūras formas, kuras funkcionē vairākās kultūrās. Kultūras formās atspoguļojās attiecīgās kultūras savdabības.

Kulturoloģija ir teorētiski vispārinoši iedziļinājusies kultūras formu liktenī. Kultūras formas likteni tradicionāli nosaka tās kvalitāte - atbilstība sabiedrības vajadzībām un interesēm. Tomēr kultūras formas likteni var izmainīt ne tikai kvalitatīvie un sociālās aktualitātes momenti, bet arī citi apstākļi.

Jaunas kultūras formas visbiežāk rodas, izpildot sabiedrības sociālo pasūtījumu.

Tā, piemēram, XX gs. 80. gadu vidū latviešu presē noritēja emocionāla diskusija par jaunās paaudzes zemo kultūras līmeni. Diskusijas dalībnieki saskatīja vairākus iemeslus, taču galvenais iemesls esot nepietiekamās zināšanas par savas zemes kultūras vēsturi, kuru skolā tolaik nemācīja.

Latviešu sabiedrība tādējādi it kā formulēja noteiktu sociālo pasūtījumu - mācīt skolā Latvijas kultūras vēsturi. Izpildot šo sociālo pasūtījumu, samērā ātri (1989.g.) Daugavpils Pedagoģiskajā institūtā tika radīta jauna kultūras forma - latviešu kultūras vēstures skolotāja specialitāte.

Pasaules kultūru vēsture liecina, ka sabiedrības sociālo pasūtījumu visbiežāk formulē sociālās grupas, sabiedriskās organizācijas, valsts iestādes. Taču kultūras jaunas formas var rasties arī atsevišķu indivīdu iniciatīvas rezultātā, kaut gan tas parasti nenotiek nejauši.

Individuālos risinājumus arī nosaka attiecīgās sociālās vides prasības, kuras ir savlaicīgi izjutis un izpratis kultūras jaunās formas autors, kā tas, piemēram, konstatējams S.F.Hantingtona pieteiktajā civilizāciju konfliktā, kas noteikti ir jauna transnacionāla kultūras forma.

Svarīgs aspekts ir kultūras jaunās formas perspektīvā efektivitāte; tātad tas, vai kultūras jaunā forma iederēsies sociālajā vidē un sasauksies ar sociālās vides garīgajām un materiālajām prasībām.

S.F.Hantingtona koncepcija atbalsojās visā pasaulē un civilizāciju konflikta problemātiku apsprieda Apvienoto Nāciju Organizācijā. Turpretī Latvijas kultūras vēstures skolotāja speciālitāte, kā visai drīz nepatīkami atklājās, patiesībā gandrīz nemaz nesaskanēja ar latviešu sabiedrības interesēm, jo mūsu valsts skolās Latvijas kultūras vēsturi joprojām nemāca. Par latviešu un Latvijas kultūras vēsturi neviltoti visdzīvāk XX gs. beigās sāka interesēties cittautieši. Ar viņu morālo un finansiālo atbalstu 2000.gadā iznāca pirmā grāmata par mūsu zemes kultūras vēsturi no pirmsākumiem līdz mūsdienām. Latviešu kontrolētie fondi, iestādes, organizācijas grāmatas izdošanu neatbalstīja, kā viņi par grāmatu izrādīja mazu interesi vispār.

Izpildot sabiedrības sociālo pasūtījumu, ne reti notiek kultūras jaunās formās konkurss. Var tikt radītas vairākas analoģiskas kultūras formas, kā arī konkursā var atļaut piedalīties no citām kultūrām pārņemtajām formām.

Tas, piemēram, Austrumeiropā mūsdienās plaši novērojams Rietumu masu kultūras invāzijas apstākļos.

Nākas secināt, ka masu kultūras straujās izplatības laikā ievērojami paātrinās kultūras formas devalvācijas temps. Kultūras formas kļūst triviālas, zūd sabiedrības interese par tām, un apstājās attiecīgās kultūras formas integrācija kultūras sistēmā.

Mūsdienās kultūru dialogs kā kultūras forma vairāk vai mazāk stabili ir integrēj usies daudzās kultūrās.

Kultūru dialogs tāpat kā citas kultūras formas kalpo kā shēma jeb paraugmodelis. Kultūru dialogs ir interkulturālās komunikācijas noteikta shēma jeb paraugmodelis, kas kļuvis aktuāls visjaunāko laiku sociāli politiskajos apstākļos un pilnā mērā ir piemērots daudzu zemju iedzīvotāju vitālo interešu realizācijā.

Kultūru dialogs organiski saplūst ar cilvēces jauno paradigmu, kura veidojas mūsu laikmetā, kad mazinās tādu konstrukciju sociokulturālās perspektīvas kā “es - citi”, “mēs - viņi”, “mūsējie - svešie”.

Būtiski ir tas, ka saskaņā ar jauno paradigmu radikāli izmainās attieksme pret daudzveidību. Daudzveidība vairs netiek uzskatīta par traucējošu faktoru. Nostiprinās viedoklis, ka jāpārtrauc izturēties pret to naidīgi un daudzveidība ir jāsaglabā.

Līdz šim cilvēces attīstībā liela loma bija noslēgtības tendencei, kad pret daudzveidību izturējās kā pret apdraudošu fantomu un daudzveidībā saskatīja ienaidnieku savai identitātei. Jaunās cilvēces kopdzīves apstākļos kultūru dialogs kļūst par optimālāko kultūras formu daudzveidības vispārējā atzīšanā un nostiprināšanā.

Lai kultūru dialogs kļūtu par globāli universālu kultūras formu, vienādā mērā varētu funkcionēt visās kultūrās un būtu skaidri redzama tā perspektīvā efektivitāte, nepieciešami ir zināmi nosacījumi.

Galvenokārt ir nepieciešamas universālas sociokulturālās vērtības un morāles standarti. Tie speciālisti, kuri pašlaik aktīvi interesējās par cilvēces nākotni, par tādām universālām sociokulturālām vērtībām un morāles standartiem uzskata grāmatas, ticību cilvēku veselajam saprātam, brīvībai, iecietībai, taisnībai, pašcieņai.

Dialogs starp kultūrām un civilizācijām var notikt un gūt panākumus tikai tad, ja tā dalībniekus kaut kas mentāli apvieno. Sastopams viedoklis, ka tāds mentāli apvienojošs faktors var būt pats kultūru dialogs kā kultūras forma. Tādējādi kultūru dialogs visiem vienādā mērā asociējās kā universiāla sociokulturālā vērtība un morāles standarts.

Ar kultūru dialoga palīdzību realizējas interkulturālā komunikācija. Kultūru dialogs tipoloģiski ietilpst tajā kultūras formu grupā, kura attiecas uz kultūras komunikācijas sfēru.

Kulturoloģijā ir labi zināms, ka kultūras komunikācijas sfēra ļoti būtiski ietekmē jebkuras kultūras dinamiku. Ja kultūrā komunikācijas procesi ir vāji attīstīti un izpaužas pašizolācija, tad tās attīstības temps ir niecīgs. Ja turpretī kultūra ir atvērta, tad tās attīstības temps var gūt respektējamus panākumus.

Produktīva kultūru dialoga rezultātā var izmainīties kultūras sociālās organizācijas formas un sociālās darbības modeļi, kā arī var tikt pārņemtas jaunas kultūras formas vispār.

Zinātne uzskata, ka tieši šajā ziņā izpaužas kultūru dialoga atšķirība no ekonomiskajiem, militārajiem, politiskajiem, profesionālajiem starpkulturālajiem sakariem individuālā vai grupu līmenī, kuru mērķis nav kardināli izmanīt kultūras sistēmu.

Kultūru daudzveidības teorētiskajā pamatojumā lielu ieguldījumu devis franču ebreju izcelsmes zinātnieks strukturālās antropoloģijas pamatlicējs Klods Levi-Stross. Pirms II Pasaules kara viņš piedalījās vairākās ekspedīcijās Brazīlijā, pētot indiāņu ciltis. Izmantojot savāktos lietišķos materiālus un ekspedīciju laikā rakstīto dienasgrāmatu, K.Levi-Stross pēc kara sacerēja vairākas antropoloģijā nozīmīgas grāmatas.

Izskaidrojot bez rakstības pastāvošo kultūru faktus, zinātnieka uzmanības centrā bija aborigēnu mitoloģija un simboliskā domāšana. Tās analīzē viņš izmantoja Z.Freida principus bezapziņas sfēras modelēšanā, kā arī R.Jākobsona dibinātās strukturālās lingvistikas metodoloģiju.

K.Levi-Strosa zinātniskajā pieej ā centrālā vietā atvēlēta tieksmei katru kultūras vēsturisko izmaiņu skatīt kultūras plašākā kontekstā, noskaidrojot izmaiņu iekšējo loģiku un saistību ar apkārtējo vidi. Rezultātā veidojās priekšstats par kultūras elementu struktūru un tās izmaiņu loģiskajiem nosacījumiem. Savu pieeju zinātnieks nosauca par strukturālo antropoloģiju, un laika gaitā viņa metodoloģiskie principi ieguva vispārēju atzinību.

Strukturālā antropoloģij a balstās uz trim principiem.

Pirmkārt, katra kultūras parādība tiek skatīta sabiedrības sinhronā šķērsgriezumā, ņemot vērā sabiedrības iekšējos un ārējos sakarus.

Otrkārt, katra kultūras izpausme tiek analizēta kā vienota daudzpakāpju parādība.

Treškārt, vienmēr tiek respektēta kultūras izpausmes variabilitāte -transformācija attiecīgajā kultūrā vai plašākā mērogā.

K.Levi-Strosa zinātniskajā pieejā īpaša vieta ir atvēlēta citas kultūras pārdzīvošanai jeb dialogam ar izpētes objektu, kad zinātnieks analizē ne tikai citas kultūras materiālu, bet arī nododas pašanalīzei un svešos avotus salīdzina ar savas kultūras pieredzi. Citu kultūru pārdzīvošana palīdz izprast un novērtēt savas kultūras stāvokli un perspektīvas. Dialogā abi partneri ir vienlīdzīgi, un vienlīdzīgās pozīcijās ir viņu pārstāvētās kultūras.

Franču zinātnieks bezrakstības kultūru izpēti atzina par ļoti svarīgu, kā viņš izsacījās, humanizācijas etapu cilvēces vēsturē.

Rietumu civilizācijā viņš saskatīja trīs humanizācijas etapus: Renesansi, Indijas un Ķīnas kultūru iepazīšanu un bezrakstības kultūru izpēti XIX un XX gadsimtā.

Savus ieskatus par kultūru daudzveidību K.Levi-Stross izklāstīja rakstā “Rase un vēsture”(1952). Raksts tika sagatavots, izpildot JUNESCO pasūtījumu.

Kulturoloģisko ideju vēstures pētnieki noskaidrojuši, ka K.Levi-Strosa rakstā kultūru daudzveidība pirmo reizi tiek pasludināta par mūsdienu cilvēces lielāko bagātību, un rakstam tādējādi kultūru plurālisma idejas ģenēzē ir principiāli svarīga loma.

K.Levi-Strosu faktiski nākas uzskatīt par kultūru plurālisma idejas pamatlicēju. Viņa raksts “Rase un kultūra” joprojām iekļauts daudzu universitāšu studiju kursu literatūras sarakstā, bet kultūru plurālisma ideja ir kļuvusi par ideoloģisko bāzi jebkuras kultūras savdabības tiesību aizstāvēšanā.

Darbā “Rase un kultūra” runa ir par cilvēces kultūru daudzveidību. Autors kategoriski noraida centienus kultūru intelektuālās un sociālās iezīmes vērtēt no rasu atšķirību viedokļa.

Viņš tāpat neatbalsta uzskatus, vienpusīgi traktējot kultūras progresu un vēsturisko evolūciju. Tamlīdzīgi uzskati visbiežāk stimulē rasismu un vēlēšanos akcentēt kādas rases kultūru pārākumu.

Franču zinātnieka ieskatā cilvēces kultūru daudzveidībai ir vairāki iemesli.

Pirmkārt, objektīvie iemesli. Piemēram, dabas specifiskie apstākļi un ģeogrāfiskais stāvoklis.

Otrkārt, subjektīvie iemesli. Piemēram, vēlēšanās atšķirties no saviem kaimiņiem, attīstot oriģinālu dzīves stilu. Katras kultūras oriģinalitātes pašaizsardzības funkciju realizē etnocentrisms, respektīvi, citas kultūras atstumšana, kura praktiski var izpausties visdažādākajā formā un tajā skaitā sevi pasludinot par cilvēkiem, bet citus par “barbariem” un “mežoņiem”.

K.Levi-Stross iesaka piesardzīgi izturēties pret evolucionismu. Viņaprāt evolucijas teorijā vienmēr maldīgi ir kultūru atšķirības izskaidrot, ņemot vērā to attīstības stadiju.

Evolūcijas teorijas popularizētāji jebkuru dažādību parasti vispirms vērtē no sasniegtā/nesasniegtā kultūras līmeņa. Tas, pirmkārt.

Otrkārt, evoluvionisms visas kultūras vērtē no vienas visiem kopēj ās evolūcijas un viena visiem kopējā mērķa viedokļa, un katra kultūra tiek interpretēta tikai no šīs universālās vadlīnijas un universālā mērķa pozīcijām it kā citi evolūcijas modeļi un mērķi nebūtu iespējami.

Tipisks piemērs tamlīdzīgu maldu ilustrācijai ir eiropiešu kultūru salīdzinājums ar indiāņu un citu t.s. pirmatnējo etnisko grupu kultūrām. Āfrikas, Latiņamerikas, Austrālijas aborigēnu kultūras tiek salīdzinātas ar to eiropiešu attīstības pakāpi, kādā eiropiešu kultūras atradās akmens laikmetā un cilvēces “bērnības” vecumā vispār. Tamlīdzīgos salīdzinājumos tātad akcentē to, ka aborigēnu kultūras pašlaik ievērojami atpaliek no eiropiešu kultūrām.

Kā paskaidro K.Levi-Stross, aborigēnu kultūras principiāli atšķiras no tehnoloģiski attīstītajām kultūrām nevis ar to, ka aborigēnu kultūras no to pirmsākuma līdz mūsdienām neattīstījās, bet gan ar to, ka būtiski atšķiras kultūras vispārējā ievirze.

Aborigēnu kultūras nav orientētas uz visdažādākajām tehnoloģiskajām inovācijām. Aborigēnu kultūras vienmēr visu savu enerģiju koncentrē, lai saglabātu cilvēku sākotnējos sakarus ar dabu. Viņu kultūrā galvenais ir cilvēku un dabas attiecības, bet nevis cilvēka uzvara pār dabu un “otrās dabas” (kultūras) radīšana un pašmērķīga uzlabošana.

K.Levi-Stross vadījās no atziņas, ka kultūru drīkst vērtēt tikai funkcionāli. Tātad drīkst vērtēt tikai pēc tā, cik lielā mērā kultūra ir spēj īga apmierināt savas sabiedrības prasības un nodrošināt sabiedrības esamību vispār, panākot esamības iekšējo sakārtotību un sniedzot esamībai noteiktu jēgu. Kultūras galvenais un vienīgais kritērij s ir kultūras funkcionālais potenciāls, un katras kultūras funkcionālais potenciāls organiski atbilst attiecīgās kultūras reprezentantu darbības, uzvedības un saskarsmes vitālajai nepieciešamībai un specifikai.

K.Levi-Stross rakstā “Rase un vēsture” norāda par maldīgo evolucionistisko priekšstatu ietekmi uz interkulturālās komunikācij as stratēģiju, kura arī ne reti formējās vienpusīgi.

Šajā ziņā ir izplatīta tendence cilvēces visas kultūras vērtēt saskaņā ar eiropeisko kultūru normām un eiropiešu filosofiskajām atziņām par progresu. Vēsture liecina, ka tamlīdzīgu uzskatu rezultātā eiropeiskais dzīves veids citu kontinentu iedzīvotāj iem tika uzspiests pat ar varu, kā tas ne reti notika koloniālisma laikmetā.

Kritizējot maldīgos ieskatus, franču zinātnieks skaidro savu izpratni par progresu. Pret cilvēces progresu nedrīkstot izturēties kā pret vienvirziena kāpšanu uz augšu pa kāpnēm. Progress var realizēties dažādos virzienos un ne tikai saistībā ar tehnoloģiskajiem sasniegumiem.

K.Levi-Stross piemērā aicina ņemt vērā, ka cilvēka ķermeņa un cilvēka ķermeņa psihisko un fizisko sakarību izpratnē Rietumi atpaliek no Austrumiem par vairākiem gadu tūkstošiem. Rietumi koncentrējās tehnoloģijas pilnveidošanai, Austrumi - cilvēka izziņai.

K.Levi-Stross atzīst, ka var konstatēt daudzām kultūrām kopējas cilvēciskās vērtības. Taču lielākā bagātība ir kultūru savdabība. Katras kultūras savdabību raksturo nevis pašas savdabības, bet gan tas, kādā veidā attiecīgās kultūras reāli izmanto šīs savdabības. Galvenais tātad ir savdabību realizācijas veids.

Franču zinātnieks ir formulējis savu viedokli par konceptu “pasaules civilizācija”. Viņa pārliecībā pasaules civilizācija var veidoties vienīgi no dažādu kultūru koalīcijas, kurā katra kultūra saglabā savu patstāvību un unikālo identitāti. Neviena civilizācija nevar pretendēt uz īpašu statusu, proti, nevienu civilizāciju nedrīkst atzīt par kodolu visām pārējām civilizācijām.

Kā domā K.Levi-Stross, interkulturālā komunikācija un tātad visdažādākie kultūru sakari gribot negribot var veicināt zināmu unifikāciju. Kultūru saskarsmes procesā formējas kaut kas kopīgs, kas var atsaukties uz katras kultūras turpmāko likteni, kultūrās ieviešot vienveidīgus elementus, kultūru “repertuārā” iekļaujot visiem viendabīgas kultūras formas.

Lai tas nenotiktu, K.Levi-Stross izsakās par atšķirību optimuma saglabāšanu. Viņš aicina saglabāt katras kultūras specifiskās atšķirības. Interkulturālās komunikācijas procesā katrai kultūrai ir jācenšas nezaudēt savu atšķirību optimumu.

Kultūru sakari veicina progresu un kultūru savstarpējo bagātināšanos, taču nav izlēgta arī vispārējās unifikācijas tendence un kultūras savdabības marginalizācij a.

K.Levi-Stross savā koncepcijā pilnīgi atsakās no jebkādas kultūru hierarhijas un kultūru iedalījumu kvalitātes aspektā. Franču zinātnieks līdzās nostāda un līdzvērtīgi izturās, piemēram, pret eskimosu kultūru un vismūsdienīgāko kultūru Rietumos.

Viņš raksta par to, ka neviena kultūra nav vientuļa savā ceļā un neiet pa savu ceļu vienatnē, bet gan kopā ar citām kultūrām un citu kultūru koalīcijā. Tieši tas palīdz katrai atsevišķajai kultūrai gūt panākumus.

Tātad panākumus nodrošina kultūras koeksistence zināmā kultūru kolektīvā, un kultūru saskarsme ir galvenais faktors katras atsevišķās kultūras dinamiskai esamībai.

Kultūru kumulatīvo saišu ilgums ir atkarīgs no koalīcijas noteikumiem. Kultūru koalīcijas enerģētika funkcionē tik ilgi, uz cik ilgu laiku ir parakstīta „savstarpējā vienošanās”, kas var būt pilnīgi apzināts process.

Piemērā K.Levi-Stross atsaucās uz labi izpētīto Amerikas kultūru mantojumu. Amerikas kolonizācijas straujo tempu nosacīja vietējo etnosu kultūru koalīcijas vājums, jo Meksikas, Peru kultūras (atcerēsimies, tāpat kā savā laikā baltu cilšu kultūras) nebija vienotas.

Zinātnieks izvirza globālu secinājumu: kultūru progress vienmēr ir kultūru saskarsmes rezultāts, un progress skar kultūru koalīcijas, bet nevis tikai atsevišķas kultūras.

Noslēgtas atsevišķas kultūras vienmēr visātrāk var pārvērsties stagnatīvos lielumos. Zinātnieks tātad akcentē, ka noslēgtība ir stagnācijas priekšvēstnesis, un kultūras dinamiku visvairāk apdraud pašizolācija.

K.Levi-Stross šajā sakarā lieto tādus apzīmējumus kā “sociālie superorganismi” (kultūru koalīcijas) un „izolētas sabiedrības”.

Taču zinātnieks apcerēs par kultūru koalīciju negāja, tā teikt, līdz galam un apstājās pusceļā. Viņš neabsolutizēja kultūru koalīcijas perspektīvas, kultūru koalīciju nepārvērta par nākotnes realitāti.

K.Levi-Strosa pārdomās kultūru koalīcija nepārvēršās par patstāvīgu kultūru. Zinātnieks tātad nevēlējās proponēt viedokli, ka kultūru koalīcija pati par sevi var pārvērsties par noturīgu parādību - kultūru.

Tādam risinājumam bija tālējoša jēga. Dotais risinājums bija atkarīgs no citas nostādnes - nostādnes par kultūru līdzvērtību. Tātad no nostādnes, ka nav labas un sliktas, augsti attīstītas un zemu attīstītas kultūras.

K.Levi-Stross negribēja pieļaut, ka saglabājās agrākais ieskats par kultūru kvalitatīvo hierarhiju. Reģionālās kultūru koalīcijas ir pastāvējušas jau senajos laikos. Ne reti kultūru koalīcijās dominēja noteikta struktūra (hierarhija).

Kultūru koalīcijā apvienojās atšķirīgas kultūras. Ja kultūru koalīciju uzskata par kultūru, tad rodas jautājums par koalīcijas struktūru (kāda pastāvēja, piemēram, Rietumu, Tuvo Austrumu, Dienvidāzijas civilizācijās) un speciālu analīzes veidu.

Speciālo analīzes veidu nevarēs piemērot to mūsdienu kultūru interpretācijai (piemēram, eskimosu, Latiņamerikas cilšu u.tml.), kuras vispār nepazina kultūru koalīciju. Analītiski metodiskās pieejas atšķirības radīs hierarhisku disonansi starp planētas kultūrām, un tas franču zinātniekam šķita evristiski bezperspektīvi.

Klods Levi-Stross centās pierādīt, ka uz mūsu planētas kultūru daudzveidībai ir viens sākotnējais modelis, no kura vēsturiski radušās visdažādākās modifikācijas. Tāpēc starp visām modifikācijām pastāv saistība, tās var s i s t e m at i z ē t u n k l as i fi c ē t.

Par sākotnējā modeļa izejas punktu slavenais zinātnieks uzskatīja cilvēka prāta vienotību.

Cilvēka apziņa un darbība ir pakļauta prāta loģikai. Cilvēkā dominē prāts, bet nevis emocijas un zemapziņa.

Katrā kultūras elementā ir ietverta noteikta loģiskā sistēma, loģiskā likumsakarība. Sastopamas loģiskās likumsakarības, kuras konstatējamas visās sociokulturālajās parādībās.

Kultūras fenomeniem pašiem par sevi nav jēgas. Jēga ir fenomenu kombinācijām, struktūrai. K.Levi-Stross šajā sakarā norādīja, ka t.s. pirmatnējās ciltis pat radnieciskās un laulību attiecības uzlūko kā sava veida tipoloģiskās kombinācij as starp indivīdiem un grupām.

Kultūru plurālisma teorētiskais pamatojums cilvēkos, domājams, nevar izraisīt pretrunīgu reakciju. Pret kultūru plurālismu acīmredzot visi izturās viennozīmīgi pozitīvi. Katrs lepojas ar savas kultūras savdabību, un katrs ir ieinteresēts to saglabāt.

Kultūru plurālisms nevar kavēt kultūru dialogu, jo visus dialoga dalībniekus vieno kaut vai kultūru plurālisma ideja,- kultūru dialoga dalībniekiem ir vienota idejiskā platforma. Citādāku iespaidu uz cilvēkiem, domājams, atstāj kultūru konverģence.

Pasaules problemātikas analīzē kultūru konverģences tematika pašlaik ieņem būtisku vietu, jo acīmredzama ir kultūras formu universalizācija un kultūru pazīmju pakāpeniska un atsevišķos segmentos pat strauja tuvināšanās.

Kultūru konverģenci nākas uzskatīt par kultūru plurālisma zināmu pretmetu. Ja kultūru plurālisms kopumā pozitīvi atsaucās uz sabiedrisko domu, tad kultūru konverģence izraisa pretrunīgu reakciju un var ne tikai veicināt kultūru dialogu, bet to traucēt un ignorēt.

Mūsdienu pasaulē kultūru konverģences stihija galvenokārt skar Rietumu zemes, kurās kultūru pazīmju strauju tuvināšanos veicina līdzvērtīgais iedzīvotāju augstais labklājības līmenis un visas tā sniegtās komunikatīvās priekšrocības, salīdzinot ar pasaules nabadzīgajām valstīm.

Ar industriālā progresa augļiem izlutinātajiem Rietumu cilvēkiem dialogu nevēlas uzsākt nabadzīgo valstu pārstāvji. Ja arī kultūru dialogs tomēr ir sācies, tad tas parasti neturpinās ilgi un visjaunākajā periodā draud pārvērsties civilizāciju konfliktā vispār.

Kultūru konverģencei ir daudzi iemesli. Kultūras konverģenci ietekmē gan globalizācijas, gan modernizācijas procesi, gan tie sociālās diferenciācijas procesi, par kuriem bija runa šīs grāmatas 2.daļā, apskatot kulturoloģisko prognozi par planētas iedzīvotāju grupēšanos divās sociālās (10%+90%) daļās.

Kultūru konverģencē vissvarīgais faktors ir tās sociokulturālās pārmaiņas, kuras izraisa planētas iedzīvotāju skaita milzīgais pieaugums un demogrāfisko procesu nevienmērīgā izplatība, kad vienā subekumēnē jau samazinās dzimstība un sabiedrība noveco, bet citās subekumēnēs turpinās iedzīvotāju skaita pieaugums, radot daudzas eksistenciāli antropoloģiskas problēmas arī visiem pārējiem planētas iedzīvotājiem.

Tā, piemēram, kulturoloģijā labi ir zināms, ka sabiedrības novecošanas laikā krasi pieaug hēdonisma noslieksmes kultūrā jeb (ja vēlamies var teikt citādāk) hēdonisma noslieksmes pieaugums uzskatāmi liecina par sabiedrības novecošanu.

Novecojoša sabiedrība vairāk tiecās baudīt, bet nevis radīt. Mūsdienās tas visvairāk attiecas uz Rietumu civilizāciju, kur sabiedrība katastrofāli noveco un visdziļāk ir pakļauta kultūru konverģences stihijai.

Vistuvākais piemērs ir novecojošā latviešu sabiedrība un tās masu komunikācijas līdzekļos nepārtraukti skanošais patriotiskais aicinājums baudīt kultūru, kad gandrīz jebkura kultūras “projekta” ideoloģiskais mērķis ir apmierināt tautiešu auditorijas baudkāri.

Intelektuālajās aprindās kultūru konverģenci parasti vērtē kritiski. Saprotams, kultūru konverģence spēj padarīt efektīvāku kultūru dialogu, jo abas puses, kultūru konverģence - kultūru dialogs, ir savstarpēji vienotas. Taču zaudējums ir lielāks -apdraudēta ir kultūru savdabība.

Kultūru pazīmju tuvināšanās var izpausties visdažādākajā veidā.

Piemēram, Rietumu civilizācijā kultūru konverģence tipiski atspoguļojās izglītības komercializācijā, kura ir sastopama ne tikai Rietumeiropā un Amerikā, bet tagad grandiozu vērienu sasniegusi arī bijušajās sociālisma zemēs un tajā skaitā Latvijā, kur prese lepni par miljonāriem ir izsludinājusi latviešu tautības mācību grāmatu izdevējus un augstskolu īpašniekus.

Izglītības komercializācija, izrādās, var būtiski bremzēt kultūru dialogu.

Izglītības komercializācijas finansiāli organizatoriskie varianti mēdz būt visdažādākie: privāto mācību iestāšu darbība, mācību maksas noteikšana vienai studentu daļai valsts finansētajās augstskolās (kā tas, piemēram, ir Latvijā), dažādu maksas izglītības pakalpojumu sniegšana (sagatavošanās kursi, kvalifikācijas paaugstināšanas kursi, ekspertīze, konsultācijas utt.), fakultatīvo nodarbību apmaksa valsts skolās u.tml.

Visnelabvēlīgākās sekas izraisa tie izglītības komercializācijas finansiāli organizatoriskie varianti, kuri ir saistīti ar papildienākumu ieguvi.

Papildienākumus var dažādi izmantot un to izmantošanai var būt pozitīvi rezultāti.

Piemēram, par papildienākumiem var remontēt telpas, iegādāties bibliotēkai grāmatas, papildināt auditorijas, laboratorijas, klases ar jaunāko tehniku.

Papildienākumu vislielākā priekšrocība ir tā, ka mācību iestādes administrācija līdzekļus var izmantot pēc sava ieskata un bez detalizētas saskaņošanas ar birokrātiskajām izglītības pārvaldēm.

Pozitīvi ir tas, ka maksas izglītība noteikti var stimulēt uzlabot mācību kvalitāti, izstrādāt jaunas studiju programmas, lekciju kursus, ieviest progresīvas audzināšanas un mācību metodiskās formas.

Izglītības komercializācija palielina konkurenci, un konkurence automātiski veicina zināmu dinamiku izglītības iestādēs un mazina rutīnu pedagogu eventuāli šabloniskajā darbībā.

Ja izglītības komercializācijas pozitīvos rezultātus var pierādīt ar labos pasākumos iztērētajām naudas summām, tad grūtāk vizuāli uzskatāmi ir argumentēt izglītības komercializācijas negatīvos momentus. Izglītības komercializācijas negatīvās sekas izpaužas galvenokārt morāli psiholoģiskās un profesionāli abstraktās kategorijās. Izglītības komercializācijas sliktajām izpausmēm pārsvarā nav materiālā ekvivalenta, un šīs izpausmes pieder abstrakto vērtību sfērai.

Izglītības komercializācija grauj izglītības idejiskos pamatus un izglītības sūtības jēgu, kā arī būtiski ietekmē citu kultūras segmentu attīstību. Taču lielā mērā tas ir filosofisks jautājums, kurš ne uz vienu tieši neattiecas un par kuru neviens nav konkrēti atbildīgs.

Izglītības komercializācijas pastāvēšana un izplatība tāpēc faktiski ir atkarīga no cilvēku kulturoloģiskās kompetences, morālā līmeņa, patriotisma, spējas un gribas iedziļināties izglītības stratēģijā visas valsts sociālās attīstības, kultūras kontekstā.

Acīmredzot vispirms nākas atcerēties, ka patiesi humānas izglītības mērķis ir palīdzēt saprast, ka cilvēku dzīvē ir daudz augstākas vērtības par naudu un nauda nav cilvēku dzīves galvenā jēga. Par naudu nevar nopirkt mīlestību, talantu, radošo iedvesmu, prāta spējas, autoritāti, reputāciju.

Izglītības komercializācijas negatīvās sekas iespējams klasificēt vairākās nosacītās grupās.

Atsevišķā grupā var apvienot tās sekas, kuras attiecas uz pedagoģisko kadru morāli profesionālo sfēru.

Piemēram, darbavietas kolektīvā negatīvi atbalsojās tie gadījumi, kad mācību iestādes administrācija paaugstina amatā tos darbiniekus, kuri veikli prot piesaistīt ārpusbudžeta līdzekļus un labi prot savai iestādei pelnīt naudu.

Tādai prasmei nav ne pedagoģiskā, ne zinātniskā, ne izglītojoši profesionālā vērtība. Gluži pretēji,- naudas pelnīšanas prasmes administratīva un ne reti arī materiāla (prēmiju, peļņas sadalīšanas veidā) atbalstīšana grauj attiecīgās mācību iestādes reputāciju un palielina kadru mainību, jo īsti pedagogi un zinātnieki nevēlas strādāt tamlīdzīgā vidē. Tāpat mazinās kolektīva morālais gars, jo tiek atklāti demonstrēta necieņa pret darba kvalitāti un priekšplānā izvirzās komerciāli kritēriji un tādas cilvēka īpašības, kuras nav orientētas profesionāli godīgi veikt savus pienākumus.

Atsevišķu grupu veido negatīvās sekas, kuras saistītas ar universitātēs koncentrētās zinātnes attīstību. Iespēja veikt pētījumus saskaņā ar privāto firmu un valsts resoru pasūtījumiem un saņemt par tiem papildienākumus, nekādā gadījumā neveicina zinātnes attīstību. Zinātnieki var sākt pievērsties tikai tām pētnieciskajām tēmām, par kurām ir lielākas izredzes saņemt papildienākumus. Tādējādi novārtā var palikt zinātniski svarīgas, bet finansiāli mazāk izdevīgas tēmas.

Tas, protams, kavē zinātnisko progresu. Izpildot pasūtījumus, zinātniekiem nākas ievērot slepenību un viņiem saskaņā ar līgumu visi zinātniskā darba rezultāti ir jānodot pasūtītājam. Tādējādi tiek traucēta zinātniskās informācijas komunikācija un no sabiedrības var slēpt dažādus izgudrojumus un pat vispārcilvēciski nozīmīgus atklājumus.

Komerciālo apsvērumu dēļ ievērotais slepenības princips var kavēt ne tikai zinātnisko, bet visas kultūras attīstību. Naudas dēļ respektētais slepenības princips var kavēt kultūru dialogu un devalvēt kultūru dialoga jēgu, jo tiek apzināti slēpta informācija un starp dialoga partneriem vairs nevalda savstarpējā uzticēšanās un atklātība.

Nonākot komercializācijas valgos, augstskolu zinātnieki vairs nevar brīvi apmainīties ar informāciju un kolēģu savstarpējās profesionālās attiecības sāk nomākt atsvešinātība. Zinātniskajos kolektīvos sāk valdīt materiālistisks noskaņojums, nenovīdība, konflikti par honorāra un peļņas sadalīšanu. Materiālā ieinteresētība spiež zinātniekus atsacīties no saviem profesionāli morālajiem principiem, cilvēkos rodas sirdsapziņas pārmetumi un citi psiholoģiskie kompleksi. Ja par pētījumiem ir solīta liela summa, rezultātu pārbaudei nepieciešamos eksperimentus zinātnieki var izpildīt mazāk rūpīgi, lai ātrāk saņemtu atalgojumu.

Komercializācija var sašķelt zinātniskās aprindas divās daļās, vienā apvienojot naudas pelnītājus, otrā - “nerentablos”.

Šajā sakarā uzskatāms incidents XXI gs. sākumā notika Latvijas Universitātē, kurā lāča pakalpojumu sniedza pats rektors, presē Filoloģijas fakultātei skaidri un nepārprotami pārmetot neprasmi iekļauties “tirgus” ekonomikā.

Universitāti kompromitējošie un apkaunojošie rektora pārmetumi nepalika bez atbildes, jo presē savu viedokli publicēja Filoloģijas fakultātes dekāne. Viņa bija spiesta publiski izskaidrot rektoram izglītības un zinātnes elementārās kulturoloģiskās funkcijas.

Minētais gadījums liecina, cik dziļi un kropli mūsdienu Latvijā ir iesakņojusies izglītības komercializācija, ja to visai pasaulei atklāti nebaidās propagandēt valsts lielākās universitātes galvenais administrators.

Izglītības komercializācija skar visu sabiedrību. Arī skolēnus, kuri zina par vecāku naudas maksājumiem skolas kasē. Vecāku naudas izlietojuma stingras kontroles trūkums var izraisīt visdažādākā rakstura konfliktus: starp skolotājiem un direktoru, starp direktoru un vecākiem, starp direktoru un valsts iestādēm, starp tiem bērniem, kuru vecāki maksā skolai, un tiem bērniem, kuru vecāki dažādu apsvēru dēļ nemaksā valsts un pašvaldības finansētajai skolai.

Amorāla gaisotne var izveidoties augstskolās, ja to pasniedzēji izmanto studentu darbaspēku, izpildot pasūtījumus un par to saņemot papildienākumus. Tas pats sakāms, ja augskolā ir iespējams diplomu vai grādu nopirkt par naudu, kas mūsdienu pasaulē kļuvis par “izglītības biznesa” samērā izplatītu variantu.

Tamlīdzīgos merkantilistiskos apstākļos tiek grauta ne tikai attiecīgā pasniedzēja autoritāte, bet visas mācību iestādes un valsts izglītības sistēmas reputācija. Sabiedrībā zūd ticība izglītības, zinātnes godīgumam, objektivitātei.

Visnepatīkamākais - sabiedrībā sāk nostiprināties cinisms pret kultūras vērtībām. Kultūru dialoga perspektīvajā kontekstā tiek kompromitēts valsts tēls, ko pirms kāda laika starptautiskā mērogā piedzīvoja arī latvieši par Latvijas Universitātes masveidā “izsniegtajiem” diplomiem Izraēlas iedzīvotājiem.

Izglītības komercializācija, kura ir kļuvusi par kultūru konverģences tipisku izpausmi, mūsdienās inspirē tādu jaunu problēmu kā nepieciešamību saglabāt humanitāro zinātņu speciālistu profesionālo pašcieņu un neatkarību.

Apstākļos, kuros gandrīz katrā cilvēciskās darbības jomā un tajā skaitā izglītībā un zinātnē valda “tirgus” ekonomika un visu nosaka “preces” pirktspēja, kā arī sabiedrībā ir minimāla interese par vēsturi un daiļliteratūru, vēsturniekiem un filologiem, bet latviešu sabiedrībā arī kulturologiem, zūd nākotnes perspektīvas un ļaudīs pieaug ciniska izturēšanās pret humanitārajām zinātnēm.

Stāvokli saasina tas, ka grāmata ir pārstājusi būt galvenais komunikācijas līdzeklis. Humanitārās zinātnes, grāmata vairs netiek uzlūkota par garīguma avotu. Garīguma audzināšana ne reti vairs neietilpst izglītības (augtākās profesionālās) stratēģijā, un studiju programmās netiek iekļauti priekšmeti, kuri pārsvarā ir tendēti attīstīt cilvēkā garīgumu.

Latvieši vienaldzīgi izturās arī pret savu kultūras vēsturi. Kulturoloģiskā nekompetence var novest pie tā, ka sabiedrībā ir minimāli priekštati par kultūru dialogu un interkulturālās komunikācijas potenciālajām iespējām dažādu kultūru un indivīdu saskarsmē.

Rietumu pasaulē krīze humanitāro zinātņu un garīgo vērtību vispārējā izpratnē un novērtēšanā iesākās jau XX gs. otrajā pusē. Minētā krīze tagad ir pārņēmusi arī bijušās sociālisma zemes. Tās, žēlabi lūdzot atļaut “atgriezties Eiropā”, neveica nekādu Rietumu kultūras analīzi, lai savlaicīgi izvairītos no tās pieļautajām kļudām un negatīvajām tendencēm.

Par kultūru konverģences tipisku izpausmi daudzi zinātnieki uzskata postmodernisma stilistiku un estētiku kā noteiktu parodisku pretstatu modernismam.

Modernisma lielākā bagātība kopš XIX gs. beigām līdz II Pasaules karam bija izteikti oriģinālu ideju daudzveidība, visdažādāko garīgo meklējumu patoss, individuālisma un subjektīvisma akcentācija, patstāvīgas mākslinieciskās pasaules radīšana.

Modernisma stilistika un estētika šķērsoja ģeogrāfiskās, etniskās, šķiriskās, reliģiskās, ideoloģiskās robežas un bija transkulturāli iedvesmojošs spēks. Taču tajā pašā laikā modernims nedeva nekādus impulsus kolektīvas identitātes un konverģences aizsākumiem. Katra modernisma izpausme vienmēr saglabāja savu patstāvību un nepārvērtās par unifikācijas placdarmu.

Ja modernismā primārais bija avangardistiska novitāte, tad postmodernismā primārais saskaņā ar daudzu zinātnieku analītiskajiem novērojumiem ir estētisks populisms un konverģence.

Postmodernismā tuvinās robežas starp t.s. augsto garīgo kultūru un masu kultūru. Postmodernisms aktīvi līdzdarbojas “kultūras industrijā”, palīdzot tiražēt unificētu “mākslas produkciju”, kura izplatās visā pasaulē un tādējādi visur cilvēkos nostiprina vienveidīgu estētiski garīgo informāciju.

Postmodernisms ļoti cieši ir saistīts ar mūsdienu “paraliteratūras” plūdiem, TV “ziepju seriāliem”, reklāmu. Respektīvi, postmodernisms ir ļoti cieši saistīts ar to, ko nemīlēja un neatzina modernisms.

Postmodernismu uzskata par globālā multinacionālā kapitālisma satelītu, par “televīzijas kultūru” un jaunās tehnikas dievināšanas kultūru, veidojot vienveidīgu “hipertelpu” konverģences ideoloģijas apdullinātajai ļaužu “hipermasai” (90%).

Kultūru dialoga teorētiskajā izpratnē noteikti nākas ņemt vērā attiecīgajā laikmetā dominējošos vispārējos priekšstatus par kultūru un tās funkcijām sabiedrībā. Tas tāpēc, ka šajos vispārējos priekšstatos parasti ietilpst izpratne par kultūru un civilizāciju savstarpējām attiecībām.

Katrā laikmetā cilvēki interkulturālajā komunikācijā vadās no zināmiem vispārējiem ieskatiem, stereotipiem, neformāli akceptētas kārtības. Katrā laikmetā izpaužas sava zināma specifika cita cilvēka un citas kultūras, cilvēku dzīves eksistenciālās sūtības un pasaules telpas uzlūkojumā. Šo specifiku nosaka filosofiski vispārējā attieksme pret kultūru un tās j ēgu.

Katrs kultūras laikmets eksistē saskaņā ar savu attīstības loģiku, un katrā kultūras laikmetā ir konstatējams tipoloģiski oriģināls materiāls, apliecinot sabiedrības kulturoloģisko orientāciju un stratēģiju.

Zinātnē šo tipoloģiski oriģinālo materiālu pieņemts dēvēt par paradigmu. Par paradigmu tradicionāli sauc konceptuālu pamatsistēmu, visdažādāko problēmu izvirzīšanas, formulēšanas un risināšanas modeli, kurš dominē noteiktā vēsturiskajā periodā.

Katrā laikmetā funkcionē noteikta kultūras paradigma. Tās saturā var ietilpt dažādas nostādnes, un tajā skaitā arī tādas nostādnes, kuras atspoguļo vispārējo pozīciju interkulturālajā komunikācijā.

Nākas konstatēt, ka eiropeiskajās kultūras paradigmās interkulturālās komunikācijas pozīcija kopš koloniālisma laikmeta vienmēr ir bijusi skaidri definēta. Eiropiešiem vienmēr šajā ziņā ir bijusi noteikta politika un stratēģija. Viņi vienmēr ir precīzi zinājuši, kā izturēties pret citām kultūrām un ko konkrēti vēlas panākt interkulturālās komunikācijas rezultātā.

Saprotams, eiropeiskā politika un stratēģija tika publiski fiksēta galvenokārt filosofiskajā diskursā, kontemplatīvi apcerot savas kultūras iezīmes un tendences. Ģeopolitiskie plāni bija valsts noslēpums, un šī informācija gandrīz nemaz neietekmēja sava laika kultūras paradigmu.

Tā tas bija arī aizvadītajā XX gs., kad kultūras paradigmas teorētiskajai komentēšanai pievērsās daudzi filosofi un bija spēcīgi attīstīta kultūras filosofija, kura kopā ar kultūras teoriju un kultūras vēsturi kļuva par vienu no trim kulturoloģijas pamatsastāvdaļām.

Kultūras filosofu apcerēs, piemēram, bija populāra tēma Rietumu un Austrumu pretstatījums, respektīvi, savas kultūras potenciāla analīze Austrumu kultūru kontekstā.

XX gs. filosofiskajās refleksijās Eiropa pārsvarā vienmēr tika dēvēta par cilvēces prāta un domāšanas epicentru. Eiropietis vispirms ir domātājs, un nekāds spēks nespēj viņu atraut no kaismīgās vēlēšanās nodoties radošajai domāšanai.

Eiropietis ir piedzīvojis domas un gudrības atklāsmi ne vairāk kā Austrumu cilvēks, taču tikai eiropietis ir pratis savas domas un gudrības atklāsmi pārvērst tehniskos jauninājumos, politiskos un sociālos risinājumos.

Eiropieša skats pastāvīgi ir pievērsts Austrumiem, un tas jau aizsākās senās Grieķijas kultūrā. Eiropeiskā kultūra vispār neprotot iztikt bez Austrumiem. Austrumi ir organisks Eiropas papildinājums.

Taču eiropietis ir tiecies uz Austrumiem ne tikai ar skatu, bet arī ar ieročiem rokās. XX gs. arī ar savu tehnoloģiju, sabiedrības ekonomiskās un politiskās organizācijas formām, demokrātisma un kultūru plurālisma principiem, modernizācijas un globalizācijas vilinājumiem.

Svarīgi ir tas, ka XX gs. eiropeiskās kultūras paradigmā priekšroku guva atsacīšanās ar militāru spēku ietiekties Austrumos. XX gs. eiropeiskajā kultūras paradigmā primārā kļuva pārliecība, ka spēks nevar būt galvenais arguments. XX gs. eiropieši atsacījās Austrumus pārveidot atbilstoši savas kultūras kanoniem.

Eiropieši nonāca līdz kultūru plurālisma idejai un “atļāva” Austrumiem saglabāt savu dzīves veidu. XX gs. Eiropas valstis izveda savu karaspēku no Āzijas un Āfrikas, tādējādi pozitīvi veicinot radikālas izmaiņas interkulturālajā komunikācijā visas pasaules mērogā.

XX gs. sabruka pasaules koloniālā sistēma. Eiropiešu bijušo koloniju vietā radās jaunas neatkarīgās valstis. Taču šajās valstīs saglabājās tipiski eiropeiskā struktūra izglītībā, ekonomiskajā ražošanā, varas orgānu darbībā, zinātnes un mākslas dzīvē.

Jauno valstu intelektuālā elite izglītību ir ieguvusi Eiropas universitātēs. Tas, saprotams, atsaucas uz interkulturālās komunikācijas perspektīvām. Vārdu sakot, Austrumi joprojām paliek Eiropas papildinājums.

Taču pēc atsacīšanās no kolonijām eiropeiskās kultūras paradigmā parādījās jauns komponents. Eiropieši savu kultūru sāka uzlūkot kā brīvības garantu. Eiropiešu pašapziņā parādījās jauns pašnovērtējums: viņi spēj aizsargāt citus un dot citiem brīvību!

Kā zināms, XX gs. otrajā pusē praktiski tas notika, dodot patvērumu politiskajiem un ekonomiskajiem bēgļiem no visas pasaules. Uz eiropiešu pašapziņu, protams, iespaidu atstāja tas, ka arī citi viņus uzlūkoja kā glābējus un brīvības garantu.

Piemēram, PSRS iedzīvotāju apziņā Rietumeiropa vispirms asociējās ar brīvību un tikai pēc tam ar pārpildītajiem veikalu plauktiem, kurus savā dzīvē bija redzējuši tikai nedaudzi laimīgie, kuriem atļāva (vai kurus speciāli sūtīja) izbraukt no padomju valsts.

Eiropiešu kultūras jaunā misija viņiem palīdzēja pārvarēt sociālās varmācības sekas, ar kurām bija “bagāts” XX gs., kad notika cilvēces vēsturē visasiņainākie boļševiku un fašistu apvērsumi un divi Pasaules kari.

Pasaules kari notika nacionālo interešu dēļ. II Pasaules karš pie tam saistīts ne tikai ar nacionālās suverenitātes principa aizsardzību, bet arī ar necilvēciskām rasu teorijām.

Pēc kara eiropieši prata izdarīt noteiktus secinājumus. Tie būtiski atsaucās uz cilvēku savstarpējām attiecībām un tajā skaitā arī uz interkulturālo komunikāciju.

Eiropieši saprata, ka etniskā un rases piederība turpmāk vairs nedrīkst būt arguments nevienā dzīves situācijā. Eiropieši sakrata, ka etniskās un rases piederības akcentēšana ir arhaiska izpausme, kura bija piedodama pirmatnējās kultūras laikmetā.

XX gs. eiropeiskās kultūras paradigmā par galveno vērtību kļuva indivīds un individuālā esamība. Vissvarīgākais tātad ir cilvēks, bet nevis nācija, valsts.

Turklāt individuālā esamība ir organiski vienota ar individuālo atbildību. Daudzi kultūras filosofi tāpēc uzskata, ka XX gs. ieguvums ne tik daudz ir indivīda prioritātes atzīšana, bet gan individuālās esamības papildināšana ar individuālo atbildību.

Cilvēka dzīve pilnā mērā ir atkarīga tikai no viņa paša. Tikai pats cilvēks ir atbildīgs par savu dzīvi. XX gs. sāka mācīt izturēties pret katru cilvēku kā pret unikālu fenomenu.

XX gs. filosofija pārstāja būt sinonīms absolūtajām zināšanām. Faktiski pati filosofja teorētiski secināja, ka nav absolūtās patiesības, kura spētu nodrošināt ideāli pilnvērtīgu dzīvi katram cilvēkam. Filosofi atzinās, ka viņiem nav zināma patiesība.

Monocentriskās pasaules ainas vietā XX gs. cilvēku pasaules uzskatā uzplauka policentrisms - dažādu viedokļu līdztiesīgas pastāvēšanas princips, kurš psiholoģiski labvēlīgi sāka ietekmēt cilvēku saskarsmi un interkulturālo komunikāciju.

Cilvēks var paļauties tikai uz savu prātu. Taču viena cilvēka prāts nav visspēcīgāks par citu cilvēku prātu. Viena cilvēka prāts nav ne labāks, ne sliktāks par pārējo cilvēku prātu.

XIX gs. viena no populārākajām kategorijām gan mākslinieciskajā, gan zinātniskajā, gan ekonomiskajā sfērā bija “vēstures progress”, arī - “kultūras progress”. Tolaik cilvēki ticēja vēstures, kultūras progresam. Viņiem par to ik uz soļa atgādināja zinātniski tehniskie panākumi, kuri Jaunajos laikos spilgti kontrastēja uz viduslaiku novatoriski rāmā un gandrīz nemainīgā fona.

XX gs. cilvēki pret vēsturisko un kultūras progresu sāka izturēties kritiski un pat skeptiski. Īpaši pēc II Pasaules kara kļuva skaidrs, ka nekāds morāli tikumiskais un intelektuālais progress nepastāv. Cilvēki prot vienīgi pilnveidot tehniku un radīt jaunu tehnoloģiju, - arī tādu jaunu tehnoloģiju, kura paredzēta citu cilvēku ātrākai un masveidīgākai iznīcināšanai. Taču tam nav nekāda sakara ar cilvēku dzīves progresu. Cilvēka prāts spēj ļoti daudz, taču ne viss prāta radītais kalpo cilvēka dzīves uzlabošanai.

Kriticisms un skepticisms attieksmē pret vēstures, kultūras progresu XX gs. vēl vairāk nostiprināja indivīda patstāvību. XX gs. filosofija māca, ka nepastāv visiem kopīga patiesība. Var būt tikai katram cilvēkam sava patiesība, kuru ir radījis viņa prāts un par kuru viņš ir pilnā mērā atbildīgs. Lai izstrādātu savu patiesību, cilvēkam ir nepieciešama saskarsme ar citu cilvēku, jo tikai cilvēku savstarpējā dialogā katrs var pārbaudīt savu atziņu patiesumu.

XX gs. mantojumā ietilpst sapratne, ka turpmāk cilvēku dzīvē visu izšķirs nevis prasme risināt materiālās problēmas, bet gan prasme risināt garīgās problēmas.

Individuālās esamības un individuālās atbildības realizācija patiesībā nav iespējama bez cilvēka garīgās darbības, kā arī bez cilvēku garīgās saskarsmes. Ja tikai pats cilvēks ir atbildīgs par savu dzīvi, tad tas nozīmē, ka viņš vispirms un galvenokārt pieliks savas garīgās spējas, lai nodrošinātu pilnvērtīgu esamību. Indivīda prioritāte tādējādi reizē ir arī garīguma prioritāte, un tas noteikti atspoguļojās kultūras paradigmā.

Faktiski mūsdienu pasaules visas galvenās problēmas ir kultūras (kultūru konfliktu) problēmas un tātad garīgās problēmas, no kuru risinājuma ir atkarīga cilvēces nākotne. Šīs problēmas izraisa kulturoloģiskā disharmonija, atsevišķu kultūru hegemonijas tieksmes, atsacīšanās respektēt kultūru plurālisma principu, kultūru vienlīdzības un līdztiesības principu.

Tas attiecas uz modernizāciju, globalizāciju, starptautisko terorismu, multikulturālismu, civilizāciju konfliktu, Eiropas Savienību, kuras turpmākās pastāvēšanas iespējamība noteikti būs atkarīga no dažādo nacionālo kultūru līdzāspastāvēšanas kompetences.

Ja XX gs. sākumā cilvēki pret valsti un valstu koalīcijām izturējās kā pret telpiski ģeogrāfisku un militāru fenomenu, tad XX gs. beigās cilvēku priekšstatos valsts un valstu koalīcijas kļuva par tehnoloģiski, industriāli, kulturoloģiski kvalitatīvu fenomenu. Valsts un valstu koalīcijas ir kļuvušas par intelektuāli garīgo simbolu.

2.1. Kultūru dialogs un PR

Tas, ko mūsdienās dēvē par sabiedriskajām attiecībām (angļu valodā Public Relations; turpmāk šajā apakšnodaļā - PRj, ir zinātne par sabiedriskās domas vadīšanu un veidojas no divām sākotnēm - intelektuālisma un mākslinieciskuma. Sabiedrisko attiecību speciālistam ir jābūt gan gudram, gan cilvēkam ar radošo izdomu.

Protams, tā tas bijis vienmēr, runājot par ideoloģiju jebkurā laikmetā un vietā. Nevienā valstī un nevienā gadsimtā ideoloģiju neveidoja aprobežoti un neapdāvināti cilvēki. Mūsdienās atšķirība vienīgi ir tā, ka XX gs. ideoloģiskā darbība kļuva par masveida profesiju.

PR profesijas attīstību nosacīja masu kultūras rašanās, kad galu galā arī paši masu apziņas vadītāji kļuva par masveida parādību ar visām no tā izrietošajām sekām.

Mūsdienās ar PR nodarbojas simtiem tūkstoši vairāk vai mazāk ideoloģiskajam darbam piemēroti cilvēki. Milzīgs skaits studentu universitātēs un koledžās gatavojas kļūt par “ideoloģiskās frontes kareivjiem”. Pat tādā mazā valstī kā Latvija XXI gs. sākumā jau bija vairāk kā 100 firmas, kuras sevi pieteica kā PR iestādes.

PR ir ideoloģiskā darbība, un ideoloģija nav iespējama bez intuīcijas, racionāla prāta un katrā ziņā arī bez kulturoloģiskās kompetences. Tas īpaši aktuāli ir mūsdienu plurālistiskajos apstākļos, kad tik svarīgs ir kļuvis kultūras koncepts un katram ir nepieciešamas elementāras zināšanas par savu un citām kultūrām, kā arī kultūras teorētiskajām nostādnēm.

Turklāt PR atšķirībā no reklāmas un propagandas vienmēr ir dialoģiska darbība. PR ne tikai vēlas uzrunāt sabiedrisko domu, bet vēlas arī sagaidīt sabiedrības konkrētu atbildi; respektīvi, sabiedrības mentālo reakciju, reāli apliecinot savu garīgo attieksmi pret PR izvirzīto tematiku. Reklāma aicina nopirkt preci, propaganda aicina garīgi pakļauties un pašiem nedomāt, PR aicina domāt un izstrādāt savu viedokli.

PR saistība ar garīgo kultūru šaubas nerada. Šaubas nerada arī PR saistība ar interkulturālo komunikāciju. PR šodien gandrīz visās pasaules valstīs un tajā skaitā Latvijā “strādā” ar multikulturālu sabiedrību, kura sastāv no dažādu etnosu un etnisko kultūru pārstāvjiem. Katram no viņiem piemīt sava mentalitāte, normu un vērtību specifika, un to nedrīkst ignorēt, ja PR vēlas sasniegt izvirzīto ideoloģisko mērķi.

Tas, kas viena etnosa reprezentantiem var likties pats par sevi saprotams, citu etnosu aprindās var izraisīt antipātijas.

Piemēram, ja latviešu jaunās paaudzes dzīves kredo ir nopelnīt pēc iespējas lielāku naudu, tad citu etnosu jauniešiem naudas pelnīšana var nebūt galvenais dzīves mērķis un ideoloģiskajā komunikācijā viņiem nākas piedāvāt citu vilinājumu.

Saskaņā ar amerikāņu teorētiķu priekšstatiem PR palīdz plurālistiskajai sabiedrībai pieņemt lēmumus un efektīvāk funkcionēt, starp cilvēku grupām un uzņēmumiem sasniedzot savstarpējo sapratni. Amerikāņu speciālisti jau pašā sākumā sabiedrību uzlūko kā daudzveidīgu formējumu un priekš viņu PR tā ir aksioma.

ASV lielu uzmanību pievērš minoritāšu pārstāvju līdzdalībai sabiedriskajās attiecībās. Amerikāņi rūpējas, lai sabiedrisko attiecību jomā strādātu pēc iespējas lielāks “krāsaino iedzīvotāju” skaits, palīdzot realizēt starptautisko komunikāciju ar citu valstu firmām, darbaspēku.

ASV mācību iestādes piedāvā zināmas privilēģijas (stipendijas u.c.) etnisko minoritāšu jauniešiem, lai stimulētu viņus apgūt PR programmas. ASV uzskata, ka globalizācijas apstākļos arvien vairāk un vairāk pieaugs visdažādākās etniskās izcelsmes PR speciālistu pieprasījums.

Labi ir zināms, ka mūsdienu sabiedrība lielā mērā ir atkarīga no komunikatīvās īstenības un tajā skaitā interkulturālās komunikācijas, kura polietniskās un multikulturālās valstīs ir jebkuras sociālās un ideoloģiskās darbības pamatelements un reizē arī pozitīvo rezultātu garants. Saprotams, arī PR nav iespējamas bez interkulturālās komunikācijas stratēģijas.

Šajā ziņā savdabīga aina izveidojusies Latvijā. Mūsu valsts ļaužu dzīve lielā mērā virzās divās relatīvi patstāvīgās informatīvajās telpās, kuru pastāvēšanu un specifiku nosaka valodas lietojums (latviešu vai krievu val.). Latvija ir stabila un klasiska divkopienu valsts, un katrai kopienai ir savas ikdienas dzīves rūpes, un abas kopienas maz interesējas viena par otru.

Savdabīgāk ir PR organizētajā komunikatīvajā sfērā, kura principā ne reti ir pievērsta abām kopienām - gan latviešiem, gan cittautiešiem.

PR savā stratēģijā un taktikā visbiežāk tiecas aptvert visus iedzīvotājus. Īpaši tā tas ir ekonomiskās ideoloģijas pasākumos. Mazāk politiskajās kampaņās, vismazāk -garīgajā kultūrā, jo etnisko kultūru ciešāka saskarsme galvenokārt pastāvēja tikai XX gs.90.gadu sākumā.

Visjaunākajā laikā, piemēram, ukraiņi, krievi, ebreji, latvieši gandrīz vieni paši svin savus tautas svētkus, it kā tie uz pārējiem nemaz neattiektos.

PR viens no svarīgākajiem ir auditorijas jēdziens. PR darbība visbiežāk netiek adresēta visai sabiedrībai, bet tikai zināmai tās daļai. Turklāt adresāts tiek rūpīgi izvēlēts, un attiecīgā PR pasākuma auditorija ir noteikta sabiedrības daļa.

PR darbībā svarīgi ir ne tikai rūpīgi izvēlēties auditoriju, bet arī savākt par to maksimāli daudz ziņu. Atsevišķām sociālajām, profesionālajām, teritoriālajām un cita tipa grupām parasti mēdz būt specifiskas intereses, savi kultūras simboli, termini, mentāli ideāli, garīgie līderi, komunikācijas formas un līdzekļi, informācijas pārraides kanāli.

Turklāt izvēlētajā auditorijā var ietilpt dažādas ticības un rases, etniskās un kultūras piederības pārstāvji. Respektīvi, PR profesionāļiem par attiecīgo auditoriju ir jāzina viss, lai nepieļautu etnoloģiska un antropoloģiska rakstura kļūdas, korekti ievērotu reliģiski psiholoģiskās nianses.

Mūsdienās PR auditorija ir arī sava kolektīva darbinieki. Ja kādā uzņēmumā, organizācijā, firmā, iestādē ir izveidota PR nodaļa, tad tās pienākumos var ietilpt arī ideoloģiskais darbs ar sava kolektīva locekļiem. Tādā gadījumā PR galvenais uzdevums parasti ir nodrošināt visu darbinieku patriotisku attieksmi pret savu institūciju, cilvēku labas savstarpējās attiecības un pēc iespējas lielāku katra kolektīva locekļa atdevi darbā.

Strādājot ar sava kolektīva auditoriju, PR organizatoriem ir jārespektē tās sastāva iezīmes. Iespējams, tāpat kā darbā ar ārējo auditoriju svarīgs būs interkulturālās komunikācijas aspekts, jo kolektīvā var strādāt dažādas tautības cilvēki.

Mūsdienu Latvijas apstākļos, piemēram, aktuālas var būt kolektīvā pastāvošās attiecības starp latviešiem un krieviem, latviešiem un cittautiešiem. PR speciālistiem noteikti vajadzēs ņemt vērā šo attiecību kontekstu attiecīgajā pilsētā, novadā un valstī kopumā.

Šī konteksta galvenās iezīmes acīmredzot būs, pirmkārt, nacionālā jautājuma fetišizēšana latviešu sabiedrībā, otrkārt, sabiedrības politizācijas augstais līmenis valstī.

Mūsdienās vairs nav retums, ka valstī darbojas dažādas citu valstu institūcijas, kuru vadošie administratori, speciālisti un īpašnieki ir ārzemnieki. PR darbība tādās institūcijās it kā automātiski iegūst jaunu papildfunkciju - nodrošināt institūcijas darbinieku labvēlīgu attieksmi pret svešzemnieku “kungiem” un “saimniekiem”.

Ne reti PR nākas izpildīt noteiktus uzdevumus, lai pret savu institūciju panāktu ārējās auditorijas labvēlīgu attieksmi. Tādā gadījumā PR nepieciešamās kulturoloģiskās informācijas un kompetences apjoms var palielināties, jo nākas operēt gan savas valsts, gan “kungu” un “saimnieku” valsts/valstu nacionālās kultūras mērogā.

Rietumos, Krievijā, Ukrainā PR speciālajā (arī mācību) literatūrā interkulturālās komunikācijas jautājumi netiek iztirzāti. Teorētiski metodiskajās analīzēs un rekomendācijās priekšroka ir dota atsevišķa indivīda un auditorijas tādiem kritērijiem un parametriem kā ģeogrāfiskajiem, demogrāfiskajiem, psiholoģiskajiem.

Novērtējot auditoriju, PR speciālistiem ieteikts ņemt vērā attiecīgo cilvēku dzīvesvietu, attiecīgās teritorijas robežas, dzimumu, vecumu, izglītību, ģimenes stāvokli, ienākumus, psiholoģisko tipizāciju.

Ne reti PR teorētiķi auditoriju iesaka dalīt pēc vecuma, profesijas un ienākumiem.

Speciālajā literatūrā sastopams auditorijas iedalījums, ņemot vērā cilvēku vispārējās orientācijas tipu. Tādā gadījumā atsevišķi izdala sekojošās grupas: 1) tradicionāli orientētas auditorijas, kurās dominē savas kultūras normas; 2) uz sevi orientētas auditorijas, kurās dominē orientācija uz sev līdzīgiem cilvēkiem; 3) uz ārieni orientētas auditorijas, kurās dominē kosmopolītisks skatījums uz pasauli.

PR savā terminoloģiskajā un metodoloģiskajā būtībā ir tipisks XX gs. izgudrojums, lai kontrolētu masas. Ja XX gs. nerastos un neprogresētu cilvēces vēsturē jaunais fatālais fenomens “masu kultūra”, tad sabiedriskajām attiecībām būtu cits raksturs un ideoloģiskā darbība tāpat kā iepriekšējos gadsimtos lielā mērā būtu orientēta uz atsevišķu indivīdu apziņu.

Mūsdienās tas vairs nav iespējams. Planētas iedzīvotāju skaits turpina strauji pieaugt, un mūsdienu PR galvenais objekts ir masas. Tādēļ arī PR teorētiķi tik maz vērības līdz šim ir veltījuši interkulturālajai komunikācijai. PR dominē masu psiholoģija, bet nevis etnopsiholoģija un tās atzars kroskulturālā psiholoģija.

PR saskarsmē ar cilvēkiem cenšas panākt, lai viņi kaut ko darītu vai nedarītu, kā arī labvēlīgi izturētos pret citu (proti, PR rekomendētās institūcijas) darbību.

PR savā būtībā ir kampaņveidīga darbība, zināmu laiku visu uzmanību koncentrējot vienai tēmai un vienai auditorijai.

No tā PR repertuāra, kurš vairāk vai mazāk bija saistīts ar interkulturālās komunikācijas aspektu, Latvijā aizvadītajos gados kampaņveidīgs raksturs bija valsts sabiedriskās integrācijas programmas apspriešanai, naturalizācijas paātrināšanas pasākumiem, aicinot pieņemt LR pilsonību.

Kultūru dialoga klātbūtne vistiešāk izpaužas starptautiskajās sabiedriskajās attiecībās, veidojot pozitīvu valsts tēlu, lai piesaistītu investīcijas, tūristus, izskaustu negatīvos stereotipus par valsti un tās iedzīvotājiem.

Daudzās zemēs valsts tēla veidošanai un popularizācijai ir nodibinātas speciālas iestādes. Tā tas ir arī Latvijā, kur ar valsts tēla veidošanu un popularizāciju ir jānodarbojās Latvijas Institūtam. Minētā iestāde šajā sakarā ir izdevusi tādas brošūras kā “Latvija- stārķu zeme”, “Latvijas priede” u.c.

2004.gada oktobrī Latvijas Valsts prezidente devās oficiālā vizītē uz Spāniju. Latvijā vizītes dienās, piemēram, TV parādījās informatīvi materiāli par Spāniju.

Latviešu auditorijai Spānija tika interpretēta kā tāla un eksotiska zeme. Žurnālisti neko nezināja teikt, ka Latvijā pašlaik vairākās augstskolās studē spāņu filoloģiju, daudzās vidusskolās mācās spāņu valodu, par kuru jau labu laiku pie mums ir plaša interese.

Valsts Prezidentes vizītes laikā latviešu žurnālisti strādāja arī Spānijā, piemēram, intervējot uz ielas cilvēkus. Žurnālisti spāņiem jautāja, ko viņi zina par Latviju un vai pazīst Latvijas valsts karogu (intervijas fonā tika rādīts plīvojošs Latvijas karogs kopā ar Spānijas karogu). Diemžēl atbildes bija tikai noliedzošas: spāņi neko nevarēja pateikt ne par Latviju, ne par tās karogu. Atcerēsimies, ka Spānija tāpat kā Latvija atrodas Eiropā un tāpat kā Latvija ir ES valsts.

Labi ir zināms, ka citu zemju labvēlīga attieksme spēcina pilsoņu psiholoģisko pašsajūtu.

Piemēram, daudzi ārvalstu žurnālisti ir ievērojuši baltkrievu zināmu mazvērtības kompleksu. To izraisa apziņa, ka Baltkrieviju pašlaik nevienā valstī neciena un Baltkrievija mūsdienu pasaulē asociējas ar diktatūru, personības kultu, antidemokrātiskumu un citām apkaunojošām īpašībām.

Vācija XX gs. 90.gadu vidū izsludināja konkursu “Kā popularizēt Vāciju”. No konkursa darbiem izveidoja albūmu “100 veidi Vācijas popularizācijā”.

Galvenais akcents tika likts atbildēs uz tādiem jautājumiem kā Vācijas loma pasaules ekonomikā, Vācijas loma Eiropas integrācijā, Vācijas spējas ietekmēt citu valstu attīstību, Vācijas tēls pasaulē.

XX gs. beigās plašu savas zemes reklāmas kampaņu visā pasaulē uzsāka Malaizija, kura vēlējās attīstīt starptautisko tūrismu. Tika uzņemtas videofilmas, malaiziešiem izdevās iesaistīties dažādās PR kampaņās kopā ar pasaulē labi pazīstamām firmām (piemēram, Coca-Cola), savus reklāmas materiālus iekļaut populārās TV programmās (piemēram, Eirosport), Malaizija regulāri aicināja ciemos ārzemju žurnālistus, kā arī māksliniekus (tajā skaitā arī no Latvijas) uzstāties viņu kurortos. Mailaiziešu paveiktais starptautiskajās sabiedriskajās attiecībās guva labus rezultātus, un mūsdienu pasaulē Malaizija ir plaši pazīstama zeme.

Savukārt tāda zeme kā ASV visjaunākajā laikā pēc iebrukuma Irakā tiecas nostiprināt par sevi pozitīvu priekšstatu arābu zemēs. Šajā sakarā tiek organizēta speciāla reklāmas kampaņa, kuru uzticēts vadīt ļoti augstai amatpersonai - Valsts sekretāra vietniekam.

Starptautiskajās sabiedriskajās attiecībās īpaši svarīgas ir zināšanas par tās zemes kultūru, ar kuru attiecīgajā laikā norit interkulturālā komunikācija. PR literatūrā populārs ir piemērs saistībā ar Velsas prinča viesošanos Kijevā.

Izkāpjot no lidmašīnas Ukrainas galvaspilsētā, sagaidītāji tūlīt ievēroja pie prinča uzvalka piesprausto sarkano magones ziedu. Ukraiņi zieda piespraušanu izskaidroja ar prinča vēlēšanos precēties. Taču faktiski magones zieds Lielbritānijā simbolizē sēras par kritušajiem karā, un tajā dienā visi angļi un arī Velsas princis tamlīdzīgi apliecināja savas sēras.

No grāmatas uz grāmatu ceļo cits piemērs par raksturīgu kļūdu, nezinot citas kultūras specifiku. Kāda Eiropas farmaceitiskā firma vēlējās savu pretsāpju preperātu pārdot arābu valstīs. Citās pasaules daļās preperātu labi pirka, un firma nolēma arī jaunajā tirgū izmantot to pašu reklāmas materiālu, kurš sevi bija attaisnojis agrāk.

Tas sastāvēja no teksta un trim ilustrācijām. Pirmajā ilustrācijā bija attēlota sāpēs kliedzoša sieviete. Otrajā - tā pati sieviete, lietojot preperātu, trešajā - sieviete bija mierīga, apmierināta.

Arābu zemēs preperātu neviens nepirka. Firma tekstu, protams, pārtulkoja arābu valodā, kurā visu lasa, salīdzinot ar eiropiešu tekstiem, no otra gala. Reklāmā attiecīgi vajadzēja izmainīt ilustrāciju secību, jo arābi arī vizuālo materiālu aplūko no otras puses, salīdzinot ar eiropiešiem.

Ideoloģiskā darba speciālisti un propagandas teorētiķi zina par stereotipu totālo spēku. Stereotipus praktiski nevar izmainīt vai izskaust ne ar kādiem speciālās kampaņās ieguldītajiem naudas līdzekļiem.

Cīņā pret stereotipiem visefektīvākais paņēmiens ir principiāli jaunu stereotipu apzināta inspirēšana. Starptautiskajās sabiedriskajās attiecībās to nākas ņemt vērā, veidojot valsts tēlu.

Mūsdienu pasaulē vislielākajā cieņā ir intelektuālās vērtības. Pret modernām tehnoloģijām un augsti attīstītu zinātni bijību izjūt ne tikai intelektuālās elites kontingents, bet arī visplašākās ļaužu masas.

Arī masu kultūras totālās varas apstākļos cilvēki tomēr vēl nav zaudējuši cieņu pret intelektuālajām vērtībām. Daudzas zemes tāpēc starptautisko sabiedrisko attiecību stratēģijā priekšroku dod sava intelektuālā potenciāla propagandai, kā to, piemēram, dara ASV, Krievija, Japāna, bet XX gs. sākumā Rainis ieteica darīt arī latviešiem.

Rainis, piemēram, runās Saeimā ne reti atgādināja, ka mazā latviešu tauta citu tautu vidū var kaut ko panākt tikai ar savu intelektuālo darbību un augsti attīstītu garīgo kultūru. Viņš teica, ka “radošais darbs katrā tautā ir tas augstākais darbs, kurš noteic tautas fizionomiju, kas dara tautu par tautu un dod ne tikai tagadni, bet arī nākotni, jo tautas fizionomija ir paliekoša, nevis viņas materiālais stāvoklis” (Rainis J. Runas un intervijas. R., “Zinātne”, 1993, 80.lpp).

Raiņa ieskatā notikumi Latvijā pēc valstiskās neatkarības saņemšanas visai drīz noklīduši uz ačgārna ceļa, jo visdažādāko valstisko jautājumu risināšanā priekšroka tiek dota “veikalnieku” grupu šaurām interesēm. Rainis sacīja: “Mēs piesavināmies no Eiropas taisni viņas ārējās parādības. Taisni ārējā tērpā mēs sekojam Eiropas kultūrai, bet iekšēji mēs esam vēl pa pusei aziāti” (Rainis J. Runas un intervijas, 79.lpp.).

Globalizācijas jēdziens mūsdienas ir ļoti populārs. To nakas lasīt gan zinātniskajos tekstos un laikrakstos, gan dzirdēt lekcijās un sarunās uz ielas. Turklāt jēdzienu lieto visdažādākajā nozīmē un kontekstā.

Piemēram, raksturojot mūsdienu pasaulē konstatējamos procesus finansu kapitāla koncentrācijā, transnacionālo korporāciju veidošanā, atsevišķu valstu ekonomiskās varenības pieaugumā un tendencē valdīt pār visu pasauli.

Globalizācijas jēdzienu lieto, pretstatot bagātas lielvalstis nabadzīgām valstīm, kā arī apzīmējot nabadzības vispārējo palielināšanos un gandrīz visu ienākumu saplūšanu nelielas iedzīvotāju daļas rīcībā.

Globalizācijas jēdzienu lieto modernizācijas, vesternizācijas, starptautiskā terorisma, iedzīvotāju migrācijas kontekstā.

Globalizācijas jēdziens palīdz daudziem autoriem uzskatāmāk atspoguļot masu kultūras invāziju, unifikācijas, nivelēšanas tendences kultūrā.

Kopumā nākas secināt, ka globalizācija ir pasaule bez robežām un jauna dzīves forma uz mūsu planētas.

Ne reti globalizācijas jēdzienu izmanto negatīvā nozīmē. Tādā gadījumā visbiežāk apgalvo, ka globalizācija mūsdienās terorizē politekonomiju. Globalizācijas rēgs zogās no viena kontinenta uz otru, no vienas valsts uz otru, lai izsūktu asinis no vietējās ekonomikas, sagrautu ražošanu, samazinātu darbavietas, apdraudētu valstu suverenitāti, aplaimotu planētas vienu daļu un izraisītu ekonomisko haosu planētas citās daļās.

Sastopams viedoklis, ka globalizācija principā nav jauna parādība un tāpēc nenopietni ir globalizāciju pasludināt par tipiski mūsdienīgu fenomenu. Jauns ir tikai pats jēdziens, taču ar to tiek apzīmētas sen pazīstamas izpausmes. Masu migrācija un kapitāla integrācija pastāvēja jau XIX un XX gs. sākumā.

Tiesa, aizvadītajos simts gados kardināli ir izmainījušās iespējas pārraidīt informāciju un nosūtīt naudu. To tagad var izdarīt skaņas ātrumā. Taču noteikti nākas atcerēties vēsturiski pirmās globalizācijas sekas - Pasaules karus un tirāniju Eiropā. Atsevišķu valstu tieksme uzkundzēties citiem un priekš sevis sagrābt pēc iespējas lielākas koloniālās teritorijas un bagātības sadūrās ar bruņotu pretestību.

XIX gs. komercijai tika pievērsta liela uzmanība. Gan lielās, gan mazās valstis respektēja privātā un valsts kapitāla intereses. XIX gs. komercijā tika ievērots zināms nerakstīts morālais kodekss. Finansisti izraisīja un atbalstīja karus. Taču viņi novērsa pasaules kara sākšanos. Lokālā kara apstākļos nekad nenacionalizēja, nekonfiscēja pretinieka preces, naudu, vērtspapīrus. XX gs. kara laikā attieksme radikāli izmainījās, jo pretiniekam atņēma visu, ko vien varēja atņemt.

Eiropā miera līdzsvars, kuru diktēja ekonomiskās intereses, izjuka 1904.gadā, kad Lielbritānija noslēdza vienošanos ar Franciju par Marokas un Ēģiptes likteni. Vācija sāka ap sevi grupēt spēkus, un Eiropā izveidojās divas konkurējošās valstu grupas. Tas galu galā noveda līdz I Pasaules karam.

Par mūsdienu globalizācijas procesa pamatkomponentiem atzīst cilvēkus, naudu un tehnoloģiju. Visu triju komponentu viena no galvenajām īpašībām ir mobilitāte. Cilvēku migrācija atsaucās uz dzīvokļu tirgu, darbaspēka resursu kapacitāti, ražošanas apjoma pieaugumu.

Par globalizācijas svarīgu faktoru atzīst attiecīgas infrastruktūras klātbūtni. Globalizācija ir iespējama, pateicoties augsti attīstītai infrastruktūrai (sakaru tīkliem, internetam, mobilajiem telefoniem, lidmašīnām). Tajās vietās, kur ir augsti attīstīta infrastruktūra, dzīves temps ir daudz straujāks.

Ja cilvēku pārvietošanās kopumā labvēlīgi atsaucās uz visām zemēm, tad naudas un tehnoloģijas pārvietošanās galvenokārt sekmē zināmu spriedzi un palielina plaisu starp bagātām un nabadzīgām valstīm, kā arī civilizācijām.

Nauda un tehnoloģija tiek novirzīta uz tām zemēm, kurās ir lēts darbaspēks. Tādējādi augsti kvalificēti un labi atalgoti strādnieki Rietumu valstīs paliek bez darba. Savukārt tā dēvētajās jaunattīstības valstīs Āzijā, Āfrikā, Eiropā nekvalificētiem strādniekiem nav nekādas izredzes izkļūt no nabadzības, jo lētā darbaspēka pastāvēšana nesekmē algu palielināšanos.

Finansu kapitāla tirgus globalizācija pozitīvi ietekmē sabiedrisko progresu tādējādi, ka tiek nodrošināta naudas līdzekļu brīva kustība. Katra valsts ir ieinteresēta piesaistīt investīcijas, un tāpēc savā likumdošanā izstrādā attiecīgās normas, lai panāktu vislabvēlīgākos apstākļus finansu kapitāla kustībai.

Pozitīvi nākas vērtēt arī to, ka globalizācijas rezultātā samazinās valsts loma tautsaimniecībā. Valsts vairs nevar tik lielā mērā iejaukties ekonomikā, un valsts vara šajā ziņā ievērojami samazinās.

Finansu kapitāla tirgus speciālisti min vairākus globalizācijas negatīvos momentus. Globalizācija izraisa ekonomiskās krīzes, palielina nevienlīdzību starp bagātajām un nabadzīgajām valstīm, palielina pretrunas resursu sadalījumā starp privātajām un valsts interesēm.

Taču globalizācijas priekšrocības vissliktāk funkcionē tajās zemēs, kurās ir vāja valsts pārvalde.

No valsts pārvaldes kompetences vislielākā mērā ir atkarīga attiecīgās zemes optimāla iesaistīšanās globalizācijas procesā. Speciālisti uzskata, ka uz mūsu planētas daudzās vietās nabadzību pārsvarā sekmē valsts varas nekompetence.

No finansu kapitāla tirgus globalizācijas vislielāko peļņu gūst tās valstis, kuras atrodas starptautiskās finansu sistēmas centrā. Šīs valsts pārstāvji tradicionāli ne tikai vada sistēmas darbību, bet gūst arī lielu materiālo labumu.

Starptautiskā finansu sistēma vispirms savāc visus līdzekļus un pārvieto tos uz centru, lai pēc tam novirzītu uz perifēriju.

Centra priekšrocība ir tā, ka tas gūst peļņu par šīs sistēmas apkalpošanu un dažādu pakalpojumu sniegšanu finansu kapitāla tirgus struktūrām, sākot no speciālistu apmācīšanas un beidzot ar viņu dzīvokļu un ofisu īrēšanu.

Daudzu globālo sistēmu centri atrodas ASV, kura no globalizācijas gūst vislielāko materiālo, kā arī morāli psiholoģisko labumu, stimulējot tās drosmi pasludināt sevi par pasaules valdnieku.

Kā zināms, bez saskaņošanas ar ASV arī Latvijā netiek pieņemts neviens vairāk vai mazāk svarīgs lēmums tāpat kā tas savā laikā netika darīts bez saskaņošanas ar Maskavu. Atšķirība ir vienīgi tā, ka Maskava Latviju pārvērta par vienu no ekonomiski un zinātniski visattīstītākajām republikām ar ļoti augstu garīgās un materiālās kultūras līmeni, bet ASV ir Latviju pārvērtusi par Eiropas visnabadzīgāko valsti, kuras pastāvēšanas galvenā misija ir paklausīgi kalpot kā ik dienu ecējamai robežjoslai starp diviem dzeloņstiepļu žogiem.

Filosofi domā, ka globalizācija ir guvusi noteiktus panākumus, taču vēl nav pilnīgi uzvarējusi. Pasaulē ir izvērsusies antiglobālistu kustība.

Zīmīgi, ka šajā kustībā var konstatēt ne tikai pretestību globalizācijas ekonomiskajām un politiskajām ambīcijām. Kā ievērojuši daudzi mūsdienu filosofi, antiglobālismā izpaužas arhaistiskas antipātijas pret sociokulturālo progresu vispār.

Antiglobālisti skeptiski izturās ne tikai pret globālajām organizatoriskajām institūcijām un tehnoloģisko bāzi, bet arī pret visu kultūru līdzvērtības un vienlīdzības mentālajām struktūrām.

Pasaules ekonomiskā integrācija veicina arī kultūru integrāciju - atšķirīgo kultūras parādību nivelēšanos. Uzskatāmi tas redzams arhitektūrā un tēlotājas mākslā, kurā stilistiskā integrācija vienmēr ir bijusi organiski saistīta ar transnacionālo mākslinieciski stilistisko virzienu attīstību.

Tomēr vienmēr nākas atcerēties, ka kultūru mijietekme nav summāra matemātiska darbība. Katra kultūra citas kultūras elementus pārstrādā un piemēro vietējiem apstākļiem un tradīcijām.

Antiglobālisti globalizācijā saskata reālus draudus, kuri vērsti pret etnisko un nacionālo kultūru savdabību. Tādējādi antiglobālisti rada it kā jauna tipa nacionālisma ideoloģiju. Tas ir tāda tipa nacionālisms, kuru var salīdzināt ar bēdīgi slaveno proletārisko internacionālismu, jo antiglobālisti vēlas savā aizsardzībā ņemt ne tikai savu, bet visas kultūras. Proletāriskais internacionālisms arī kalpoja visas planētas strādniecībai.

Mūsdienās priekšstats par visu kultūru līdzvērtību un vienlīdzību pasaules sabiedriskajā domā ir sasniedzis samērā stabilu vienprātības pakāpi un nekādā gadījumā nebūtu vēlams to likvidēt. Popūlistiska, arhaiska un pat teroristiska darbība, kura notiek antiglobālisma aizsegā, var vēl vairāk veicināt vardarbību, irracionālismu, etniskos, reliģiskos konfliktus.

Tagad nav iespējams noliegt divu pretēju un spēka ziņā vienādu tendenču pastāvēšanu pasaules vēsturiskajā procesā: no vienas puses visaptveroši kultūru kontakti, no otras puses etnisko un nacionālo kultūru eksaltēta pašaizsardzība un kolektīvas aizsardzības sistēmas funkcionēšana antiglobālisma formā.

Mūsdienu filosofija, saprotams, ir spiesta atzīt planetāri globālas ekonomiski orientētas kultūras rašanos. Tas ir process, kurš aizsākās kapitālisma jaunākajā periodā. Tajā veidojas hegemona transnacionālā kultūra, kurā dialogs var realizēties nevis starp kultūrām, bet starp šīs hegemonās kultūras iekšējām sastāvdaļām.

Šī transnacionālā globālā kapitālistiskā kultūra sastopas ar zināmu pretestību. Taču tās pārākums jau ir tik liels, ka tā droši var atsacīties no jebkāda dialoga ar pretestības spēkiem, kuri ir zaudējuši visas cerības uz izlīgumu un kuriem tāpēc atliek tikai viena iespēja - turpināt pretestību terorisma veidā.

Pašlaik terorismam ir pievērsta sabiedrisko zinātņu pastiprināta uzmanība. Terorisma analīzē izvēlās visdažādākās pieejas.

Par svarīgu uzdevumu tiek atzīta nepieciešamība terorismu precīzi saistīt ar noteiktu pētniecisko disciplīnu. Šajā ziņā priekšroka tiek dota sociālajai un kultūras antropoloģijai, jo terorismu ir nepieciešams aplūkot sociokulturālajā kontekstā.

Zinātne jau secinājusi, ka terorisma pastāvēšanā nebūt galvenie ir sociāli ekonomiskie faktori un reliģiskā doktrīna. Tāpat ne visai produktīvi ir terorismu saistīt ar Austrumu - Rietumu, islama un kristiānisma civilizācijas konfliktu, nabadzīgo un bagāto zemju pretrunām.

Fakti liecina, ka teroristi gatavo savus terora aktus, dzīvojot un mācoties visbagātākajās valstīs un izmantojot Rietumu zinātniski tehniskos sasniegumus. Terorisms nav iespējams bez prāviem naudas līdzekļiem, kuru izcelsme visbiežāk sākās ASV un citās Rietumu valstīs. Terorisms nevar pastāvēt bez bagātas zemes.

Visjaunāko laiku starptautiskais terorisms ir jauna sociokulturālā parādība, kura nav interpretējama ar tādiem jēdzieniem kā valsts, etniskā, kultūras, reliģiskā kopiena. Faktiski runa ir par koalīcijām jeb neformāliem tīkliem, kuri veidojas no visdažādākās izcelsmes pārstāvjiem un kurus apvieno kopīgā ideoloģija un kopīgie mērķi.

Tas skan dīvaini, taču starptautiskais terorisms apvieno valstis, veicina kultūru dialogu un visu valstu spēku koncentrāciju cīņai pret starptautisko terorismu. Starptautiskais terorisms katrai valstij liek aizmirst savas ambīcijas, politiskās

prioritātes, ģeopolitiskos mērķus, liek aizmirst starpvalstu nesaskaņas, pretrunas. Spilgts piemērs šajā ziņā ir ASV un Krievijas sadarbība cīņā pret starptautisko terorismu.

Pašlaik ir izveidojusies pretrunīga situācija. No vienas puses par kultūru/civilizāciju dialoga būtisku traucekli tiek atzītas reliģijas veicinātās atšķirības.

Piemēram, islams un kristiānisms stimulē krasi atšķirīgu pasaules uztveri un dzīves veidu, kas traucē musulmaņu un kristiešu komunikāciju.

No otras puses par kultūru/civilizāciju dialoga galveno garantu tiek pasludināta reliģija, kā to, piemēram, dara Irānas Islama Republikas prezitents Hatami.

Pretrunīga situācija izveidojusies arī Latvijā, kur etnisko kultūru saskarsmes problemātika tiek risināta sabiedrības integrācijas kontekstā. Kā liecina valdības apstiprinātā sabiedrības integrācijas programma, reliģija un baznīca nav ne pilnīgi aizmirsta, ne pilnā mērā ir novērtētas reliģijas un baznīcas iespējas. Sabiedrības integrācijas programmā baznīca ir nosaukta formāli, uzskaitot integrācijā iesaistītās sociālās grupas.

Kāpēc nav ņemta vērā baznīcas loma?

Uz šo jautājumu var būt vairākas atbildes.

Piemēram, var atcerēties to, ka Latvijas konstitūcijā baznīca ir atdalīta no valsts. Var atgādināt par mūsu ateistisko pagātni, kā arī pagānisma īpatsvaru latviešu kultūrā. Iespējams, kādam baznīca asociējās ar latviešiem kaitīgo multikulturālismu.

Nevienam nav noslēpums, ka baznīca nedala cilvēkus pēc viņu etniskās piederības, un kristīgā baznīca savā būtībā ir pārnacionāla izpausme. Kristīgā baznīca tāpat kā multikulturālisms visu tautu pārstāvjiem nodrošina vienādas tiesības. Baznīca tātad nodrošina to, ko latviešu iedzīvotāju viena daļa uzskata par nevajadzīgu un nevēlamu.

Apzināti vai neapzināti izvairoties no baznīcas klātbūtnes sabiedrības integrācijā, etnopolitikas izstrādātāji praktiski izvairās no efektīva instrumenta polietniskas vides morāli psiholoģiskajā saliedēšanā.

Kristīgā baznīca patiesībā var būt sabiedrības integrācijas, kultūru dialoga optimāls instruments, nodrošinot katra cilvēka etniskās identitātes saglabāšanos. Kristīgā baznīca ir spējīga nodrošināt integrācijas galveno mērķi - katra cilvēka etniskās identitātes saglabāšanos un katra cilvēka līdztiesību sabiedrībā.

Neskatoties uz to, vai baznīca ir vai nav ierakstīta “programmā”, tā realizē savu misiju. Kristīgā baznīca vienmēr ir apvienojusi cilvēkus, kurus vieno nevis valodas, garīgās kultūras, etniskā kopība, bet gan kopīga ticība, kura ietver sevī arī tādu komponentu kā kristiāniskais patriotisms, aicinot mīlēt savu zemi, rūpēties par savu tautu un valsti.

Speciālajā literatūrā ir sastopams viedoklis par baznīcas lomu Eiropas apvienošanās procesā. Uzskata, ka bez ētiskā konsensusa šis process ir pakļauts neveiksmei un zaudē jebkādu vērtību. Ne ekonomiskā apvienošanās, ne valūtas unifikācija nespēs izlabot stāvokli.

Eiropai trūkst sirds un dvēsele, - tā apgalvo kristīgās baznīcas pārstāvji, aicinot apvienošanās procesu balstīt uz humānistisku savienību, izmantot reliģijas un baznīcas iespējas radīt ētiski principiālu konsensusu, kā arī visiem cilvēkiem garantējot taisnīgumu.

Kristiānismā taisnīgums vispirms un galvenokārt nozīmē taisnīgu attieksmi pret citiem cilvēkiem, atzīstot tādas pašas citu cilvēku tiesības dzīvē, kādas pieder mums pašiem.

Pati kristīgā baznīca pilnā mērā atzīst savu gatavību iesaistīties jebkurā dialogā ētikas, kultūras, izglītības, politikas, ekonomikas sfērā, jo Eiropā savstarpēji samierināt tautas un kultūras prasa daudz spēka.

Eiropas austrumos pastāv bizantiski pareizticīgās baznīcas, bet Eiropas rietumos pastāv Romas katoļu un protestantu baznīcas. Eiropā liela ietekme vienmēr ir bijusi jūdaismam. Tagad migrācijas rezultātā pieaug arī islama konfesionālā darbība. Kristīgās baznīcas misija ir palīdzēt nodrošināt samierināšanos, brīvību, taisnīgumu. Garīdznieku aprindās pastāv vienprātība, ka baznīcām ir jāpiedalās diskusijā par Eiropas garīgajiem pamatiem.

Kristīgās baznīcas garīdznieku ieskatā svarīgi ir nepakļauties “tirgus” diktātam, kas visjaunākājā laikā realizējās globalizācijas aizsekā un maskējoties ar šo it kā cēlo un vēsturiski objektīvo jēdzienu. “Tirgus” nerēķinās ar cilvēku interesēm un visbiežāk izdevumus infrastruktūras iekārtošanā, dabas aizsardzībā noveļ uz sabiedrības pleciem.

Mūsdienās sastopama tendence reliģisko problemātiku analizēt laicīgā liberālisma ideoloģijas kontekstā. Liberālisma jēdziena pielietošana attieksmē pret reliģisko apziņu vienmēr ir nepateicīga lieta. Liberāļu kultūras dinamikas un brīvības patoss ātri nonāk pretrunā ar reliģisko konservatīvismu, par katru cenu vēloties saglabāt un aizstāvēt esošās vērtības. Laicīgā liberālisma pamatā vienmēr ir individuālisms, egalitārisms un kosmopolītisms, atzīstot reliģisko uzskatu un pasaules uzskata brīvību kā katra cilvēka privāto lietu - privātās apziņas izvēli.

Laicīgā liberālisma ietekme uz reliģiskajiem risinājumiem mūsdienās izpaužas tajos gadījumos, kad reliģiski konfesionālās tradīcijas saduras ar modernizācijas nepieciešamību. Latvijā par to liecina jaunākās idejiskās kolīzijas vecticībnieku aprindās, kad saduras liberāli modernistiski un reliģiski konservatoriski uzskati par vecticības perspektīvām mūsdienu sabiedrībā.

Faktiski tā ir saruna par kultūras segregācijas stratēģiju un kultūras atvērtības, respektīvi, kultūru dialoga sekmēšanu. Vēsturiski pārbaudīts ir tas, ka kultūra ir kaut ko vērta vienīgi tad, ja tā ir spējīga iedarboties uz ārējo pasauli - citām kultūrām.

Tātad kultūra ir kaut ko vērta tikai tad, ja tā ir spējīga paplašināt darbības diapazonu un apjomu jeb, citiem vārdiem sakot, spējīga realizēt kultūras ekspansijas politiku.

Kultūra, kura ir gatava tikai aizsargāties, ir nolemta zaudējumiem, kad novīst kultūras vitalitāte un pašorganizācijas spējas.

Tautas dzīvo tikai no stipriem iespaidiem, kurus gūst no savas pagātnes un saskarsmes ar citām kultūrām. Vecticībniekiem visu laiku ir bijis tikai viens stiprs iespaids - atmiņas par savu izturību un nepiekāpību pēc liktenīgā 1666.gada. Vecticībnieku kultūra sākās un turpinājās tikai kā aizsardzības kultūra. Viņu kultūra radās, lai aizsargātos, bet nevis izplatītu savu ietekmi.

No vēstures zinām par krievu pareizticīgās baznīcas reformēšanu 1666.gadā, kura izraisīja ticīgo sašķelšanos divās savstarpēji naidīgās grupās. Tos, kuri nepieņēma baznīcas vadības ierosinātās un laicīgās varas atbalstītās reformas, izdzina no baznīcas, nolādēja un sāka saukt par vecticībniekiem. Krievijā viņus sāka nežēlīgi vajāt un tāpēc vecticībnieki pārcēlās dzīvot uz nomaļām un reti apdzīvotām vietām Sibīrijā, Iekškrievijā, kā arī Polijai un Lietuvai piederošajām zemēm - tajā skaitā uz mūsdienu Latgalē ietilpstošo teritoriju. Latvijā joprojām dzīvo vislielākā vecticībnieku diaspora pasaulē.

Vecticībnieki apzināti izvēlējās kultūras segregācijas ceļu. Viņi faktiski atsacījās no dialoga ar jebkuru kultūru. Vecticībnieku segregācijas ideoloģija balstījās uz tēzi, ka pasaule ir kritusi grēkā un pasaulē valda antikrists, tāpēc jebkurš kontakts ar pasauli ir apgrēcīgs cilvēku dvēselei un miesai.

Segregācijas sekas galvenokārt atspoguļojās vecticībnieku izglītības līmenī. Krievijā vecticībniekus oficiāli pārstāja vajāt 1905.gadā, kad cars 17.apnlī parakstīja slaveno manifestu par dažādām brīvībām un tajā skaitā ticības brīvību.

Vecticībnieki sāka reģistrēt savas reliģiskās kopienas, dibināt skolas. Kad Jēkabpilī 1906.gadā dibināja kopienu, apmēram puse no tās dibinātājiem bija analfabēti, un viņu vietā policista klātbūtnē iesniegumu varas iestādēm parakstīja cits cilvēks.

Latvijā dzīvojošo vecticībnieku kultūras līmeni interesanti salīdzināt ar latviešu kultūras līmeni. Abas kultūras ir viena vecuma. XVII gs. sašķēlās krievu pareizticīgo baznīca un radās vecticībnieku kultūra (patiesībā subkultūra krievu kultūrā), XVII gs. konsolidējās latviešu tauta, kura pretstatā vecticībniekiem nerealizēja segregācijas stratēģiju.

Vecticībnieku vēstures pētnieki atzīst, ka t.s. Rietumu novadā vecticībnieku izglītības līmenis bija augsts tāpēc, ka vietējā vācu un poļu administrācija labvēlīgi izturējās pret vecticībnieku dzīves stilu (viņi nedzēra un nezaga, bija godīgi un strādīgi).

Taču kopumā vecticībnieku konsekventi stabilās garīgās dzīves saskarsmi ar apkārtējās pasaules infrastruktūru ietekmēja šīs infrastuktūras un tātad visas kultūras dinamika.

XVII- XVIII gs. kultūras dinamika nebija liela. Vecticībnieku apkārtējās pasaules dzīves temps straujāks kļuva kopš XIX gs. beigām, kad uzplauka rūpniecība, tirdzniecība, vispārējās izglītības sistēma. Kopš tā laika vecticībnieku ideoloģija ar vien vairāk un vairāk sadūrās ar sekularizācijas tendencēm, nepieciešamību pārņemt apkārtējās “svešās” kultūras normas un vērtības.

Vecticībnieku likteni radikāli ietekmēja padomju karojošais ateisms. XX gs. vecticībnieku dzīve izmainījās lielā mērā, kaut gan saglabājās arī zināmas segregācijas iezīmes. Tās, saprotams, visuzskatāmāk atspoguļojās reliģiskajos rituālos un pašas vecticībnieku baznīcas pastāvēšanā vispār.

Taču no kultūru dialoga vecticībniekiem vairs nav iespējams izvairīties, un viņi acīmredzot to vairs negrib darīt.

Multikulturālismu var uzskatīt par jaunu sabiedriskās apziņas veidu, kurš strauji izplatās un nostiprinās mūsdienu pasaulē kopš XX gs.otrās puses. Multikulturālisms jau tagad būtiski skar visas sabiedriskās apziņas formas - filosofiju, zinātni, morāli, reliģiju, mākslu, tiesisko un politisko apziņu. Katrā no šīm formām multikulturālisma jēdziens (koncepts) jau ieņemt stabilu stāvokli, jo bez tā objektīvi nav iespējams izprast un novērtēt visdažādākos procesus uz mūsu planētas.

Saprotams, multikulturālisma klātbūtne var psiholoģiski un produktīvi atsaukties uz interkulturālo komunikāciju. Mūsdienās palielinās starptautiskie sakari un dažāda rakstura starptautiskā integrācija. Savu lomu zaudē nacionālā valsts kā cilvēku kopdzīves vēsturiski organizatoriskā forma. Valsts - nācija, domājams, bija vēsturiski īslaicīgs pavērsiens cilvēces gaitā, - tā zaudē savu lomu un drīz izzudīs vispār. Polietniskums un kultūru daudzveidība kļūst par katras valsts galveno sastāvdaļu.

Multikulturālisms var palīdzēt valstīm organizēt dialogu starp civilizācijām šodienas apstākļos, kad priekšplānā izvirzās planetārais civilizāciju dialogs un nākas runāt par planetārās civilizācijas veidošanās iezīmēm.

Multikulturālisma pamatā ir princips par visu kultūru līdztiesību un vienlīdzību. Katrā sabiedriskās apziņas formā šis princips tiek iekļauts attiecīgajā saturiskajā kontekstā, rezultātā stimulējot jaunu pasaules uztveri un izpratni, metodoloģisko un metodisko pieeju, dzīves prakses taktiku un stratēģiju.

Citādāk sakot, multikulturālisma lakoniskais princips visam piešķir jaunu starojumu un visu aptver jaunā izgaismojumā. Multikulturālismu zinātnē ne reti mēdz dēvēt par jaunu metateoriju.

Multikulturālisma definīcijas pagaidām var izlasīt Rietumos izdotajā literatūrā.

Piemēram, pazīstamā socioloģijas vārdnīcā par multikulturālismu sauc kultūras plurālisma atzīšanu un akceptēšanu. Vārdnīcā teikts, ka multikulturālisms tiecas saglabāt kultūru daudzveidību. Piemēram, minoritāšu valodas (skat: The Harper Collins Dictionary of Sociology. London, 1991).

Pašlaik zinātniskā un sociāli politiskā izpratne par multikulturālismu turpina strauji papildināties ar jaunām atziņām, un pirms 10-15 gadiem Rietumos izdotajā literatūrā, protams, nevar atspoguļoties mūsdienu diskursa tematika un teorētiskie secinājumi.

Multikulturālisma jēdzienu pēdējā laikā visplašāk lieto sociokulturālās prakses trijās sfērās.

Pirmkārt, sabiedrības demogrāfiskajā reģistrācijā, kad ar multikulturālisma jēdzienu apzīmē statistiski krasi izteiktu polietnisku iedzīvotāju sastāvu.

Otrkārt, ideoloģiski politiskajā leksikā, kad ar multikulturālisma jēdzienu apzīmē noteiktu etnopolitisko pozīciju (proti, multikulturālismu), kuru ir nepieciešams realizēt, lai risinātu etniskās un kultūras problēmas valstī vai kādā tās reģionā. Multikulturālismu traktējot kā etnopolitisko pozīciju, priekšplānā tiek izvirzīta tā pamatprincipu ievērošana - visu kultūru vienlīdzības un līdztiesības nodrošināšana.

Treškārt, multikulturālisma jēdzienu lieto zinātniskajā literatūrā, ar to apriori apzīmējot gan attiecīgo parādību (proti, polietnisko, daudzkulturālo) kompleksu, gan instrumentālo (metodoloģisko/metodisko) pieeju šī kompleksa deskripcijā.

Visjaunākajā laikā zinātniskajās aprindās (piemēram, Krievijas) sastopama zināma polēmika par multikulturālisma jēdziena pielietojuma trešo sfēru. Respektīvi, nepastāv vienprātība par multikulturālisma metodoloģisko potenciālu un perspektīvām.

Šaubas rodas sakarā ar multikulturālisma satura nevienmērīgo izplatību un satura universāluma trūkumu. Iespējams, vietā ir atcerēties kādu psihologu novērojumu.

Viņuprāt cilvēkiem vieglāk ir konstatēt atšķirības nekā noteikt kopīgo, jo tas prasa zināmu intelektuālo piepūli.

Iebildumi ir vairāki. Multikulturālisms vienādā mērā neattiecas uz visiem sabiedrības locekļiem un ar multikulturālisma terminu var raksturot tikai vienu cilvēces daļu; to daļu, kura ir daudzkulturāla.

Multikulturālisms nav kultūras universāla izpausme, bet tikai viens atsevišķs kultūras aspekts. Multikulturālisms tāpēc var kalpot tikai kā regulējošs instruments attiecīgi piemērotā laikā un telpā.

Atsakoties multikulturālismu atzīt par metodoloģiju, oponenti tātad atsaucās uz multikulturālisma priekšmeta fragmentāro iedabu. Oponenti netieši it kā liek pagaidīt līdz tam laikam, kad planētas visas ekumenes kļūs vienmērīgi daudzkulturālas.

Jebkura metodoloģija tik tiešām balstās uz racionālas izziņas universāli vienotu priekšmetu un tiek fiksēta kā sociāli aprobētu gnozeoloģisko noteikumu sistēma, kura atbilst īstenības iezīmēm un likumībām.

Tik tiešām uz planētas vēl ir saglabājušās etniski viendabīgas ekumenes (piemēram, Islande). Multikulturālismu joprojām daudzi neatzīst ne kā metodoloģiju, ne kā etnopolitikas regulējošu instrumentu.

Tā tas, piemēram, ir mūsdienu Latvijas politiskā augšslāņa vienā daļā. Multikulturālims alerģiju izraisa arī citu zemju patoloģiski nacionālistiski noskaņotajos iedzīvotājos.

Par multikulturālisma dzimteni uzskata Kanādu un ASV, kur XX gs.70.gados sāka atmest priekšstatu par valsts sabiedrības etnisko un kultūras viendabību (par t.s. pārkausēšanas katla perspektīvām) un centās ieviest visu kultūru līdztiesības un vienlīdzības principu.

ASV visaktīvāk tam pievērsās universitātes (radot jaunus mācību kursus - „pasaules kultūru mozaīku”), prese un politiskā elite (radot jaunu etnisko un kulturoloģisko komplementārismu, kulturu plurālisma/dialoga retoriku).

Taču ASV multikulturālismam smagu triecienu deva tā saucamais reaktīvais multikulturālisms - identitātes (etniskās, kultūras, subkultūras, grupas, seksuālās, profesionālās, personīgo interešu, reliģisko u.c.) fetišizācija, kura XX gs. 80.gados pārņēma gandrīz visu ASV sabiedrību, jo savas identitātes meklēšanai/fiksācijai pievērsās gan valstsvīri, biznesmeņi, gan prostitūtas, geji, transvestīti, narkomāni, rokeri, klaidoņi u.c.

Šo procesu plaši atspoguļoja prese, analizēja publicisti. Savas identitātes patrioti multikulturālismā saskatīja reālu ienaidnieku, jo multikulturālisms varot pārvērsties par unificējošu līdzekli, kad visas identitātes nonāk zem viena multikulturālisma “jumta”.

ASV multikulturālisms nekļuva par valsts etnopolitikas sastāvdaļu galvenokārt tāpēc, ka šajā valstī vienmēr centrālā problēma ir bijusi rasu sociālā līdztiesība.

Amerikāņu tautu vienmēr nodarbināja jautājums par balto cilvēku un afroamerikāņu tiesību vienlīdzību darba, sociālās nodrošināšanas, dzīves apstākļu ziņā. Šajā jomā ASV ir gūti vērā ņemami panākumi, un afroamerikāņi jau strādā Baltajā namā, valdībā, komandē amerikāņu armiju, kļūst par ASV ārlietu ministru utt.

Amerikāņu sabiedrībā tāpat vienmēr ir dominējis individuālās brīvības un privātās iniciatīvas kults, un tāpēc multikulturālisms acīmredzot var maz palīdzēt, jo ir tendēts uz kolektīvo interešu prezentāciju un aizsardzību.

Kanādā pievērsties multikulturālismam piespieda pati dzīve. Kanāda vienmēr ir bijusi polietniska zeme. Tajā dzīvo divas lielas etniskās grupas (angļu un franču izcelsmes) un vietējās tautas (eskimosi, indiāņi), kā arī liels skaits emigrantu no visas pasaules.

Pēc II Pasaules kara Kanādā mājvietu atrada arī liels skaits latviešu emigrantu un viņu vidū LR Valsts prezidente V.Vīķe-Freiberga (dz.1937), kura multikulturālisma ģenēzi izjutusi uz saviem pleciem un tādēļ perfekti var novērtēt (protams, arī konkrēti īstenot dzīvē, izmantojot savu varu) tā piemērotību vai nepiemērotību Latvijas polietniskajā vidē.

XX gs. Kanādā ievērojami pieauga aborigēnu tautu un emigrantu īpatsvars kopējā iedzīvotāju kontingentā.

Piemēram, 1971.gadā 44 % bija britu izcelsmes, 28 % franču izcelsmes un 27% citas izcelsmes (minoritāšu) iedzīvotāji. Pirms simts gadiem šis procentuālais iedalījums bija pilnīgi savādāks.

Piemēram, 1871.gadā bija tikai 8 % citas izcelsmes iedzīvotāju.

No XX gs. 60.gadiem Kanādas minoritātes arvien kategoriskāk tiecās iegūt līdztiesīgu stāvokli. Kanādas valdība detalizēti izpētīja visus apstākļus un 1971.gada 8.oktobrī pieņēma lēmumu valsts etnopolitikā turpmāk balstīties uz multikulturālisma koncepciju. Kanādas valdība oficiāli pasludināja vēlēšanos radīt taisnīgu sabiedrību, garantējot vienādas iespējas visiem valsts pilsoņiem jebkurā dzīves sfērā.

Valdības izvēli neatbalstīja vienīgi Kvebekas franču izcelsmes iedzīvotāji. Viņi baidījās, ka multikulturālisma koncepcijas realizācija var pilnīgi likvidēt tradicionālo valsts iedzīvotāju grupējumu divās daļās (franču un angļu), kurš priekš viņiem bija visizdevīgākais variants. Franču izcelsmes iedzīvotāji baidījās zaudēt savas privilēģijas.

Kanādā multikulturālisma koncepcijas praktiskā izpilde balstījās uz sekojošām tēzēm.

Pirmkārt, valstī oficiāls raksturs ir divām valodām - angļu un franču valodai.

Otrkārt, tiek noraidīta franču un angļu kultūras hegemonija.

Treškārt, visi valsts pilsoņi neatkarīgi no etniskās un kultūras izcelsmes tiek uzskatīti par vienas kanādiešu nācijas pārstāvjiem.

Kanādā multikulturālisma koncepciju nolēma realizēt individuālo cilvēktiesību līmenī, katram cilvēkam garantējot vienlīdzīgas tiesības un iespējas neatkarīgi no viņa rases, dzimtes, etniskās, reliģiskās, kultūras piederības.

Kanādas etnopolitikā nav runa par minoritāšu kolektīvajām tiesībām, kaut gan minoritāšu organizācijām tiek regulāri sniegta prāva materiālā palīdzība savas valodas un kultūras tradīciju saglabāšanai. Ar to nodarbojas valsts multikulturālisma ministrija, kas tika izveidota 1972.gadā un kuras pārstāvji 90.gadu otrajā pusē apmeklēja arī Rīgu un iepazinās ar Latvijas etnopolitikas reālijām.

XX gs. beigās multikulturālisms plašu atsaucību guva Rietumeiropā, Āzijā, Austrālijā, kā arī tādās starptautiskajās struktūrās kā ANO, JUNESCO, ES, sekmējot attiecīgi jaunas tiesiskās un politiskās nostādnes dokumentos, piemēram, par cilvēktiesībām, kultūru, izglītību, diskrimināciju, rasismu, toleranci, etniskajām minoritātēm.

Rietumos faktiski jau labu laiku multikulturālisms ir kļuvis par tā dēvētā nacionālā jautājuma risināšanas galveno/vienīgo idejisko bāzi. Multikulturālisms kā visaptverošs politiskais instruments valsts oficiālajā līmenī pašlaik funkcionē ne tikai Kanādā, bet arī Austrālijā, kur darbojas attiecīgās ministrijas un citas valsts iestādes. Kanādas valdība 1988.gadā pieņēma „Kanādas multikulturālisma aktu”. Tajā ir nosacīta multikulturālisma principu realizācija visās dzīves sfērās gan valsts, gan federālajā līmenī.

Rietumeiropas zemēs multikulturālisms visreālāk tiek īstenots izglītībā (interkulturālajā izglītībā kā izglītības un pedagoģijas jaunā tipā). Rietumos multikulturālisms ir guvis plašu pielietojumu arī tādās sfērās kā biznesa organizācija, tūrisma izglītība.

No Eiropas zemēm multikulturālisma problemātikai vispusīgi pievēršās Vācijas zinātnieki, politiķi, publicisti, reliģisko un sabiedrisko organizāciju ideologi.

Vācijā jēdzienu “multikulturāla sabiedrība” pirmo reizi lietoja 1988.gadā. Vācijā pašlaik dzīvo 7 miljoni cittautiešu un 74 miljoni vāciešu. Turklāt valstī ir konstatējama vācu sabiedrības novecošana, tādēļ nākas domāt par darbaspēka problēmu. Vācijā 2040.gadā vienam pensionāram izmaksas nodrošinās tikai viens strādājošais cilvēks (pašlaik 3 cilvēki). Lai to nepieļautu, vajadzēs uzņemt viesstrādniekus.

Apcerot multikulturālās sabiedrības jautājumus Vācijā, tās politiķi pirmajā vietā izvirza konstitūcijas prasību ievērošanu, jo tikai uz tās bāzes būs iespējama polietniskās sabiedrības integrācija un komunikācija.

Ja, piemēram, kāds Vācijā dzīvojošais musulmanis neatzīst konstitūcijā fiksēto sieviešu un vīriešu līdztiesību, tad viņam nav ko darīt Vācijā. Vācu politiķu pārliecībā kultūras brīvība nenozīmē kultūras vērtību nosacītību. Multikulturālisma koncepcijas realizācija nenozīmē atsacīšanos no Rietumu vērtībām. Multikulturālisma koncepcijas realizācijas laikā saglabājās bāzes vērtības - brīvība, solidaritāte, taisnīgums, katra cilvēka pašcieņa neatkarīgi no etniskās piederības.

Vācijā atsevišķi politiķi uzskata, ka multikulturālisms nav jauna koncepcija. Faktiski mūsdienās tiekot turpināta Apgaismības ideoloģija, primāru vērtību piešķirot atsevišķam indivīdam, bet nevis kolektīvam.

Multikulturālisma vēsturiskās perspektīvas lielā mērā nosaka Rietumu sabiedrības novecošana, pamatiedzīvotāju skaita samazināšanās un darbaspēka importa nepieciešamība. Rietumu sabiedrībā nerodas lielas ģimenes, jo Rietumu kultūra arvien vairāk ieslīgst hedonismā. Mātes laimes izjušanai sievietei pietiek ar vienu vai diviem bērniem. Trešais bērns vecākiem jau var traucēt izbaudīt dzīves jaukumus.

Speciālajā literatūrā publicētā statistika nav iepriecinoša. No 20 pasaules valstīm, kurās pašlaik ir viszemākais dzimstības līmenis, 18 valstis atrodas Eiropā.

2050.gadā no Eiropas iedzīvotājiem viena trešā daļa būs vecāka par 60 gadiem. Lai saglabātu darbaspējīgo cilvēku skaitu šodienas līmenī, līdz 2050.gadam Eiropā būs jāļauj ieceļot 169 miljoniem cilvēku no citiem kontinentiem. Savukārt, lai saglabātu pašreizējo stāvokli, kad Eiropā uz vienu pensionāru vidēji ir 4,8 strādājošie, līdz 2050.gadam būs jāļauj ieceļot 1,4 miljardiem cilvēku.

Faktiski masu migrācija Eiropā jau sākusies. ES valstīs 1999.gadā nelegāli ieceļoja vairāk kā pusmiljons cilvēku. Tas ir 10 reizes vairāk nekā 1993.gadā.

Ņemot vērā dzimstības straujo samazināšanos, Rietumu baltās rases cilvēki 2050.gadā būs tikai 1/10 daļa no planētas iedzīvotājiem (1960.g. bija lA daļa).

PSRS un citās sociālisma zemēs multikulturālisms tika noklusēts, jo attiecīgā sociāli ekonomiskā formācija balstījās uz internacionālisma principiem.

Internacionālisms ir tikai vienas šķiras, proletariāta, politika un neaptver visu sabiedrību. Pie tam internacionālismā saglabājās proletariāta vadošā loma un proletariāta diktatūra kā varas realizācijas forma. Internacionālisms ir politiskās varas līdzeklis.

Pēc sociālisma sabrukuma Austrumeiropā multikulturālismam vieni no pirmajiem/ pirmie pievērsās Latvijas zinātnieki, 1993.gada aprīlī Daugavpilī izveidojot privātu zinātnisko iestādi IU „Multinacionālās kultūras centrs” (MKC, kopš 2002.g. - SIA „Multikulturālisma centrs”) un sadarbībā ar Rietumu speciālistiem Latvijā organizējot zinātniskos pasākumus un gatavojot publikācijas, kā arī veicinot multikulturālisma izplatību Igaunijā, Krievijā, Lietuvā.

MKC apgādā “A.K.A.” 1996.gadā 1000 eksemplāru lielā metienā tika izdota pirmā grāmata latviešu valodā par multikulturālismu (Krievijā pirmā grāmata izdota 2002.g. 300 eksemplāru lielā metienā).

MKC labus panākumus guva interkulturālajā izglītībā; Latvijā ar MKC sadarbojās divas valsts vidusskolas; kopš 1994.gada MKC ir Interkulturālās izglītības starptautiskās asociācijas biedrs.

1997.gadā MKC apmeklēja LR Valsts prezidents G.Ulmanis.

No latviešu zinātniekiem multikulturālisma vēsturē vispazīstamākais ir jau iepriekš minētais Juris Draguns (MKC Starptautiskās padomes loceklis), kurš ir pasaulē viena no lielākajām autoritātēm kroskultūras psiholoģijā.

Mūsdienās multikulturālisma attīstību un sabiedrības attieksmi pret to acīmredzot ne tik daudz ietekmē notikumi kādā atsevišķā valstī vai valstu grupā, kā sociālkulturālās problēmas un tendences visas planētas mērogā. Kad Ziemeļamerikā XX gs. 70.gados radās multikulturālisms, tā idejisko satvaru galvenokārt formēja reālie etnopolitiskie apstākļi ASV, Kanādā.

Tolaik savu maksimālo amplitūtu vēl nebija sasniegusi tā sauktā iedzīvotāju planetārā migrācija, kura 80.-90.gados lika daudzās zemēs pārskatīt vietējo likumdošanu migrācijas, izglītības, pilsoņtiesību jautājumos, lai optimizētu minoritāšu adaptāciju un integrāciju, kā ari ierobežotu migrāciju.

Tolaik pilnā mērā nebija izvērsusies ne globalizācija, ne antiglobalizācija, kura planētas iedzīvotāju apziņā saasināja jautājumu par valsts nacionālo, etnisko un kultūras identitāti, nacionālās suverenitātes un kultūru plurālisma apdraudētību, vienas pasaules daļas uzkundzēšanos pār visiem pārējiem.

Tolaik vēl pastāvēja aukstais karš starp divām sociāli ekonomiskajām formācijām un nebija sabrukusi sociālisma sistēma, kura mūsdienu pasaulē atdzīvināja nacionālisma un šovinisma instinktus, un cilvēce atkal sastapās ar genocīdu.

Tolaik starptautiskais terorisms vēl nebija “ikdienišķa” parādība, ko lielā mērā stimulē atsevišķu tautu vitālāko interešu ignorēšana un atsevišķu valstu ciniska uzdrošināšanās politiskos un ekonomiskos konfliktus risināt bruņotā veidā.

Tolaik neviens vēl neparedzēja civilizāciju konflikta iespējamību.

Var droši apgalvot, ka mūsdienās multikulturālisma principu realizācija sastopas ar daudz komplicētāku un nelabvēlīgāku sociālkulturālo kontektu nekā pirms 35-40 gadiem. Turklāt šim kontekstam piemīt planetāri globāla autoritāte, jo minētās tendences un problēmas aptver visas zemes un attiecas uz visiem zemeslodes iedzīvotājiem.

Minēto tendenču un problēmu eksplikācijā ir skaidri vērojams iekšējās spriedzes pieaugums, kad starp ieinteresētajām pusēm (piemēram, nacionālisma un multikulturālisma adeptiem) dominē nevis kompromisa un dialoga meklējumi, bet saasinās atklāta konfrontācija un demonstratīva nepiekāpība, atsakoties pat objektīvi novērtēt reālos apstākļus un politiskās stūrgalvības nodarītos zaudējumus sabiedrības konsolidācijā un valsts stabilitātes nodrošināšanā, kā tas izpaužās mūsdienu Latvijā.

Analizējot multikulturālisma lomu pasaulē, noteikti nākas ņemt vērā kultūras dinamiku. Kultūras formas ir mainījušās vienmēr, taču pašlaik tās mainās ļoti strauji.

Piemēram, internets funkcionē burtiski tikai dažus gadus, taču jau paspējis būtiski izmainīt miljoniem cilvēku dzīves stilu, darbu, vispārējo informētību, komunikācijas formas un saturu.

Kā noskaidrots, visas pasaules antiglobālistu galvenais saziņas līdzeklis ir internets.

Mūsdienās planētas iedzīvotāju komunikatīvā un sociokulturālā vienotība iegūst arvien totālāku raksturu. Būtiska loma šajā ziņā ir an masu kultūras industrijas invāzijai, aptverot ar saturiski un stilistiski maksimāli unificētu produkciju gandrīz visus iedzīvotāju slāņus un kardināli iejaucoties vietējās kultūras formu un tradīciju liktenī, mazinot tautu un atsevišķu indivīdu izvēles brīvību, kā arī mobilizējot sabiedrībā zināmus spēkus etnisko, nacionālo un kultūru plurālisma interešu aizsardzībai.

Ja mēs gribētu ieskicēt multikulturālisma piekritēja portretu, tad tajā vispirms nāktos izgaismot vienu aizspriedumu. Vispirms būtu runa par aizpriedumu, it kā multikulturālima piekritējs cenšas citiem uzspiest savu kultūru.

Tas ir maldīgs ieskats. Multikulturālisma piekritējs nekad necentīsies uzspiest citiem savas kultūras normas un vērtības. Multikulturālisma piekritējs centīsies iepazīties ar citu kultūru specifiskajām izpausmēm un cienīs arī citu velmi neuzspiest savu kultūru pārējiem.

Citiem vārdiem sakot, savas kultūras cieņa palīdz cienīt arī citas kultūras. Multikulturālisms nav iespējams bez savas kultūras cieņas. Tikai pilnā mērā cienot sevi, mēs pilnā mērā sākam cienīt arī citus. Kultūru līdztiesības un vienlīdzības principa realizācija pirmkārt un galvenokārt balstās uz cieņu, un multikulturālisms nekad nenozīmē vienas kultūras pārākumu pār citām kultūrām.

Dažkārt nākas sastapties arī ar otru aizspriedumu, velkot vienlīdzības zīmi starp multikulturālismu un kosmopolītismu. Tādai pieejai nav nekāda pamata. Kosmopolītisms ir universialitātes ideoloģija, ko nekādā gadījumā nevar teikt par multikulturālismu.

Cilvēka daba ir universāla. Taču tā ir dzīva un auglīga universalitāte. Šī universalitāte piemīt katram cilvēkam tik lielā mērā, cik lielā mērā viņam piemīt etniskā identitāte, reliģiskums, valoda, garīgā kultūra. Neviens cilvēks nevar būt abstrakti universiāls cilvēks, jo katrs cilvēks ir vienots ar savu izcelsmi, kultūru, valodu.

Kosmopolītisms ir bezdvēselisks un mākslīgs veidojums, jo nav sakņots nevienā tautā un eksistē bez tautas dvēseles. Kosmopolītisms ir abstrakts un neauglīgs, kā arī naidīgs patiesi dziļai un konstruktīvai universialitātei.

Piemēram, kosmopolītismam ir pilnīgi sveša tā universialitāte, kuru mākslinieks atklāj individuālajā. Visu laikmetu literāti un mākslinieki ir pievērsušies savas tautas, reliģijas, valodas, dzimtenes problemātikai, kura viņus garīgi baro, iedvesmo, bagātina iztēli, ierosina tēmas, sižetus.

Multikulturālisms netiecas panākt universialitāti un nivelēt visas kultūras saskaņā ar vienu mērauklu. Gluži pretēji: multikulturālisms vēlas saglabāt katras kultūras individualitāti, nodrošinot tai līdztiesīgu un vienlīdzīgu pastāvēšanu.

Bez šaubām, mūsu laikmetā valda divas tendences: universalizācijas un diferenciācijas tendence. Multikulturālisms attiecas uz otro tendenci, jo aizstāv kultūru daudzveidību un vēlās saglabāt katru kultūru.

Varētu pat teikt, ka multikulturālisms ir līderis diferenciācijas tendencē. Multikulturālisms nav vienots ar universializācijas tendenci. Gluži pretēji, tas tikai traucē tādiem procesiem kā globalizācija, tā dēvētās pasaules civilizācijas veidošanās.

2000.gada novembrī Baltijas Sociālo zinātņu institūts veica socioloģisko pētījumu “Ceļā uz pilsonisku sabiedrību”, vēloties noskaidrot iedzīvotāju viedokli par valsts nākotni. Tā rezultāti apliecina Latvijas iedzīvotāju attieksmi pret multikulturālismu.

Institūts aptaujāja 2009 cilvēkus saskaņā ar mūsdienu Latvijā klasiski iemīļoto cilvēku iedalījumu pilsoņos un nepilsoņos. Aptaujāja 1004 pilsoņus un 1005 nepilsoņus.

Latvijas socioloģijā pirmo reizi tika piedāvāti sekojošie izvēles varianti: 1) vienkopienas sabiedrība, 2) divkopienas sabiedrība un 3) kultūru daudzveidībai atvērta sabiedrība. Tātad faktiski runa ir par multikulturālu sabiedrību, jo zinātniekiem pietrūka drosmes lietot multikulturālisma jēdzienu.

Rezultāti bija negaidīti. Nākotnē vienkopienas sabiedrību atbalstīja 38 % pilsoņu un 13 % nepilsoņu, divkopienas sabiedrību atbalstīja 5 % pilsoņu un 14 % nepilsoņu, multikulturālu sabiedrību atbalstīja 44 % pilsoņu un 56 % nepilsoņu.

Tātad Latvijas iedzīvotāju lielākā daļa nākotnē savu zemi vēlas redzēt kā valsti ar multikulturālu sabiedrību. Tas attiecas arī uz pilsoņiem, kuru vairākums ir latvieši.

1999.gadā līdzīgs pētījums tika veikts Krievijā, lai noskaidrotu iedzīvotāju attieksmi pret savas valsts nākotni. No aptaujātajiem iedzīvotājiem 43 % Krieviju vēlas redzēt kā polietnisku valsti, 22 % - kā krievu tautas valsti.

Latvijā minētā pētījuma laikā uzdeva arī jautājumu par attieksmi pret migrāciju perspektīvā. Tas faktiski ir svarīgs jautājums, jo pēc iestāšanās ES Latvijā var ieceļot lielas iedzīvotāju masas no visas pasaules, kā arī Rietumeiropas valstis savus migrantus var novirzīt uz mūsu pusi. Tikai 6 % pilsoņu un 12 % nepilsoņu uzskata, ka būtu jāļauj Latvijā apmesties uz dzīvi ikvienam, kurš to vēlas.

Tātad Latvijas iedzīvotājiem nepatīk planetārā globālā migrācija un iespēja kādreiz dzīvot kopā ar kurdiem, turkiem, indiāņiem, āfrikāņiem un citiem ieceļotājiem no ES un pārējiem kontinentiem. Tātad Latvijas iedzīvotāji patiesībā nemaz neatbalsta mūsu drosmīgo sociologu fatālajās bailēs izkropļoto formulējumu “kultūru daudzveidībai atvērtu sabiedrību”.

Latvijas iedzīvotāji vēlas dzīvot tādā polietniskā sabiedrībā, kādā dzīvo pašlaik un neko vairāk. Viņi priekšroku dod, tā teikt, lokālajam multikulturālismam. Tas skan jocīgi, taču lokālā multikulturālisma piekritējiem efektīvākie sabiedrotie tādējādi pašlaik ir nacionālisti ar savu latviskās Latvijas lozungu, atbaidot migrantus no mūsu valsts.

Starp kultūru dialogu un atbildības problēmu pastāv noteiktas sakarības. Tām ir objektīvs iegansts.

Gandrīz katrā valstī ietilpst dažādas etniskās kultūras, un to skaitu regulē attiecīgās valsts iedzīvotāju polietniskais sastāvs. Jo etniski raibāks valsts iedzīvotāju kontingents, jo vairāk valstī etniskās kultūras.

Valsts tāpēc ir organiski vienota ar kultūru dialogu. Kultūru dialogs tāpēc ir viens no valsts funkcionēšanas instrumentiem. Arī tad, ja valsts kultūru dialogam nepiegriež nekādu vērību, kultūru dialoga klātbūtne saglabājās.

Nav noslēpums, ka valsti raksturo ne tik daudz tajā sastopamā kultūru daudzveidība, kā valsts attieksme pret kultūru daudzveidību. Svarīgākais tādējādi ir tas, vai valsts ignorē jeb neignorē etnisko kultūru daudzveidību, atbalsta jeb neatbalsta etnisko kultūru saglabāšanos.

Vārdu sakot, etnisko kultūru klātbūtne valsti sasaista ne tikai ar kultūru dialogu kā etnopolitikas instrumentu, bet arī ar atbildības problēmu. Valsts ir atbildīga par kultūru dialogu. Valsts ir atbildīga par kultūru dialogu arī tad, j a valsts pārraudzībā reāli nekāds kultūru dialogs nenotiek.

Tautai, kura organizējusi valsti, nav un nevar būt viegli. Pie tam, tas nav svarīgi, vai valsts organizēšanas tiesības izcīnītas godīgā cīņā jeb tās iegūtas citu valstu aizmuguriskās vienošanās rezultātā.

Arī tas nav svarīgi, vai valsts organizēšanas brīdī visa tauta bija vai nebija mājās un puse no tautas atradās bēgļu gaitās citās valstīs. Organizējot valsti, tauta uz saviem pleciem ir uzvēlusi ne tikai milzīgu atbildību, bet arī neērtu un pikantu problēmu, kura prasa delikātu attieksmi un risinājumu.

Neērtā un pikantā problēma ir tā, ka tautu turpmāk neviens neuzdrošināsies kritizēt un tauta gribot negribot var zaudēt paškritiskumu un atbildības apziņu vispār.

Tauta faktiski ir nonākusi zem tautas nekļūdīguma sloga - tauta nekad nav vainīga! Tā ir aksiomātiska devīze: tautu nedrīkst aiztikt! Un tas nekas, ka šī aksioma ne reti asociējās ar demagoģiju.

Katrs būs dzirdējis slavenās glaimīgās tēzes: nedrīkst negatīvi izturēties pret tautu; tauta nekad nekļūdās; tauta vienmēr zina, ko vēlas un savā izvēlē nekad nepieļauj kļūdu; visa tauta nekad nav vainīga, vainīga ir atsevišķa tautas daļa un atsevišķi tās pārstāvji.

Atgādinājums par to, ka vislielākās nelietības globālā vai lokālā mērogā vienmēr ir notikušas tautas interešu vārdā un demagoģiski slēpjoties tautas aizsegā, j au sen ir kļuvis par triviālu štampu. Labi zināms, ka dažkārt tautai var patikt izpildīt „aizsega” funkcijas un tauta ar pamudinošu smaidu var uzmundrināt demagogus.

Vēsturnieki uzskata, ka mitoloģiski sakrālajai bijībai pret jēdzienu „tauta” esot ļoti sena izcelsme. Nav precīzi nosakāms, kad radās priekšstats par tautas dievišķo autoritāti, tautas dievišķo aizgādniecību vai pat radniecību ar Dievu. Ļoti sena izcelsme ir sakāmvārdiem par tautas balss un Dieva balss identiskumu (citā variantā - tautas redzes un Dieva redzes).

Tautas atbildības problēma ir grūta un delikāta, ņemot vērā psiholoģisko zemtekstu. Atbildība ir viens no fundamentālākajiem elementiem cilvēka esamībā. Atbildība vienmēr ir saistīta ar psiholoģisko diskomfortu. Cilvēks ļoti j ūtīgi izturas pret saviem pienākumiem un atbildību, kā arī līdzdalību kolektīvajā atbildībā.

Neskatoties uz vispārzināmo komplicētību, tautas atbildības problēma acīmredzot ir tik pat sena, cik sena ir tāda cilvēku sociālās organizācijas forma kā valsts. Aksiomātiskā tautas apoloģētika var pāraugt analoģiskā pozīcijā pret valsti, kuru organizējusi attiecīgā tauta. Proti, tauta ir nekļūdīga, un nekļūdīga ir arī tautas organizētā valsts.

Uzskata, ka tautas atbildības tematika ir iespējama tikai tad, ja atsevišķas tautas daļas kļūdas attiecīgā tauta ir spējīga reducēt uz sevi. Tātad tauta ir spēj īga akceptēt tēzi, ka atsevišķiem cilvēkiem var būt tās pašas īpašības, kuras ir visai tautai.

Citiem vārdiem sakot, tautas atbildības tematika ir atkarīga no tautas paškritiskuma potenciāla.

Šajā ziņā valda novērojums: jo lielāka tauta, jo lielāks tās paškritiskums.

Bieži nākas novērot, ka visambiciozākās ir mazās tautas. Tajās paškritiskums nav populārs, un mazas tautas patmīlība savas dzīves izskaidrojumā labākajā gadījumā ir spējīga atļauties diplomātisko atrunu: tauta dzīvo tā, kā to pati ir pelnījusi.

Vārdi “tauta dzīvo tā, kā to pati ir pelnījusi”, protams, vērtē dzīvi tautas organizētajā valstī, kura ir tāda, kādu to ir pelnījusi tauta. Teiksim, ja valsts vienaldzīgi izturās pret kultūru dialogu, tad valsts iedzīvotāji to ir pelnījuši. Par valsts likteni un par dzīvi valstī atbild tauta, kura ir vienīgais atbildības subjekts.

Nav iespējams apšaubīt konstatējumu, ka tautas politiskais briedums tieši proporcionāli atsaucas uz valsts politisko briedumu. Tātad: cik lielā mērā politiski stipra ir tauta, tik lielā mērā stipra ir arī tās valsts.

Novērots, ka viszemākā autoritāte ir tām tautām, kuras savai bezspēcībai ir meklējušas attaisnojumu citos un citus pasludinājušas par vainīgajiem. Tās ir tautas, kuras XX gs. zinātnē sāka dēvēt par himēriskām tautām.

Tauta pati rada un nosaka savu esamību, un atbild par tās saturu un formu. Šajā ziņā tautu neviens nevar aizstāt, un naivi ir meklēt alibi. Stipras tautas to nekad nedara. Stiprām tautām ir augsta pašcieņa, neļaujot meklēt alibi savai neizdarībai.

Mūsdienu zinātnē ir aplūkoti atbildības (vainas) četri veidi: 1) politiskais, 2) kriminālais, 3) morālais un 4) metafiziskais (tautas atbildība Dievam).

Secināts, ka tauta nevar būt vainīga kriminālajos noziegumos, jo noziegumus izdara atsevišķi cilvēki. Tauta nevar būt amorāla. Toties vienmēr pastāv un saglabājās tautas politiskā atbildība.

Tautas politiskajai atbildībai ir totāls raksturs. Tā summējas no katra tautas pārstāvja atbildības. Katrs indivīds ir tieši saistīts ar savas valsts politisko varu, j o ir izvēlējies šīs varas pārstāvjus un arī pats ik dienas izjūt varas darbības ietekmi. Citādāk sakot, katrs valsts pilsonis ir atbildīgs par savu valsti.

Tādējādi totāls raksturs ir arī katra pilsoņa politiskajai atbildībai. To nosaka cilvēka esamības determinētība, proti, tas, ka cilvēks nevar eksistēt bez citiem -tautas, valsts.

Determinēto kārtību veicina sociālās dzīves organizācij as un funkcionēšanas pamatprincipi. Atsevišķs cilvēks no šīs kārtības nevar izvairīties. Var tikai demonstratīvi ignorēt un ārēji imitēt savu apolitiskumu un nepiederību tautai, valstij.

Noteikti nākas pievērst uzmanību tautas politiskās atbildības prezumpcijai. Tas nozīmē, ka tauta ir atbildīga kaut kā priekšā.

Piemēram, citu tautu priekšā, j a ir centusies tās iekarot, iznīcināt, ekspluatēt.

Mūsdienās aktuāla var būt arī atbildība citu tautu priekšā vienas valsts mērogā, j a kādai iedzīvotāju daļai voluntāri ir liegtas pilsoņtiesības, valstī valda “titulnācijas” etnokrātija, ignorējot citu etnosu minoritātes un nekādu vērību neveltot kultūru dialogam.

Iepriekš bija runa par Kanādu, kur valsts savā zemē ir galvenā kultūru dialoga organizētāja, pie reizes uzņemoties visu atbildību par kanādiešu nācijas starpetnisko komunikāciju un etnisko kultūru saglabāšanos.

Latvijas Republikā, kā labi zināms, šajā ziņā stāvoklis vienmēr ir bijis savādāks. Latvieši vienmēr ir tiekušies LR uzskatīt tikai par savu “nacionālo valsti”, un latvieši tādu pieeju vienmēr ir gaidījuši no valsts valdības. Lozungs agrāk un tagad vienmēr ir bijis lakonisks: “Latviju - latviešiem”.

Visi latvieši, nākas ticēt, ir informēti, ka jau no akmens laikmeta Latvijas teritorijā iedzīvotāju sastāvs vienmēr ir bijis polietnisks. Daudzi latvieši, protams, intelektuāli ir spējīgi attiecīgi novērtēt šo vēsturiski objektīvo faktu.

XX gs. 20.gados Latvijas valsts centās organizēt kultūru dialogu, un sākumā tas tai samērā labi padevās.

Latviešu tautas un Latvijas valsts atbildības problēmai savā laikā dedzīgi un konstruktīvi pievērsās Saeimas deputāts Tautas dzejnieks Rainis. Viņa gudrais un objektīvais viedoklis nav zaudējis aktualitāti arī tagad, jo tā laika etnopolitiskie (starp citu, arī valdošās kliķes realizētie morālie, ideālistiski patriotiskie) notikumi ir analoģiski etnopolitiskajām norisēm mūsdienu Latvijā.

Rainis ticēja tautai, un viņš latviešu mentalitātē nesaskatīja ksenofobiskas noslieksmes pret citiem etnosiem. Viņš latviešus aicināja uzņemties atbildību par visu cilvēku labklājību valstī, jo latvieši esot vairākumā un valsts pamatoti asociējās ar latviešu tautas vārdu.

Rainis ne vienmēr atbalstīja valsts politiku un atsevišķu valsts varas struktūru rīcību. Viņš nesaudzīgi kritizēja pieļautās kļūdas etnopolitikā. Rainis politiķus aicināja atcerēties, ka kļūdas etnopolitikā var nodarīt daudz lielāku ļaunumu valstij nekā aplamības saimnieciskajos lēmumos.

Lietojot mūsdienās tik populāro vārdu „tolerants”, Rainis latviešu tautu par „tolerantu tautu”, liekas, šīs tautas vēsturē pirmo reizi (un jācer ne pēdējo reizi) nosauca runā parlamentā 1925.gada 20.maijā, kritizējot latviešu valsts morālajā vēsturē apkaunojošo baltkrievu tiesāšanu Daugavpilī, kura veicināja ne mazāk apkaunojošo baltkrievu masveida atsacīšanos publiski atzīt savu tautību.

1920.gadā Latvijā dzīvoja 75 000, 1925.gadā - 38 000, 1935.gadā - 26 800 baltkrievu. Baltkrievu skaits statistiskajās atskaitēs ievērojami samazinājās tāpēc, ka viņi atsacījās no savas tautības un lika sevi “ierakstīt” citā tautībā.

Rainis kaunināja politiķus, jo viņi kompromitējot latviešu tautu, kura vispār iecietīgi izturās pret līdzās dzīvojošajām minoritātēm.

XX gs. beigās atjaunotajā LR valsts iesaistās kultūru dialoga organizēšanā un ir uzņēmusies atbildību par starpetnisko komunikāciju, solot nodrošināt iespējas saglabāties visām etniskajām kultūrām.

Valsts etnopolitika ir formulēta vairākos likumdošanas aktos, sabiedrības integrācijas valsts programmā, par kuras realizācijas gaitu ir divi galvenie viedokļi.

Nacionālistiski domājošie politiķi un ierēdņi, valsts angažētie žurnālisti, skolu direktori, profesori, akadēmiķi, sabiedrisko organizācij u funkcionāri sludina, ka visas sabiedrības integrācijas problēmas izbeigsies reizē ar “okupācij as seku” likvidēšanu un “okupantu” aizceļošanu.

Viņu oponenti savukārt apgalvo, ka Latvija ir pārvērtusies par etnokrātisku valsti, kurā integrācij as programma faktiski eksistē tikai uz papīra. Patiesībā sabiedrība ir sašķēlusies divās kopienās, katra no tām dzīvo savā informācijas telpā, nekāds etnisko kultūru dialogs nepastāv, etnisko minoritāšu kultūru saglabāšanai valsts nesniedz nekādu materiālo atbalstu, iedzīvotāju prāvas daļas valstiskās lojalitātes līmenis ir minimāls vai vispār neeksistē, vaina par visu ir jāuzņemās “titulnācijai”.

Dīvaini salīdzinājumi lasāmi E.Virzas (1883-1940) slavenajā poēmā “Straumēni”. Rakstnieks vecus un jaunus cilvēkus salīdzina ar vecām un jaunām tautām.

Veci vīri, strādājot kopā ar jauniešiem, palīdzot saglabāt darba tempu tāpat kā vecas tautas ar savu stabilitāti un gudrību tur pie kārtības jaunas un zaļoksnējas tautas.

Poēmā tautas salīdzinātas ar labi paēdušām un trekni nobarotām zosīm. Zosis tā pieēdušās, ka nespēj pacelties gaisā un lidot. Tā tas vienmēr notiekot pirms zosu kaušanas. Saimnieks dod tām bagātīgi ēst un pēc tam nokauj. Tāpat neizbēgams liktenis rīkojoties ar tautām, uzsūtīdams pirms bojā ejas lielu pārticību, jo liela pārticība vienmēr ir nelaimes priekšvēstnese.

Latvieši vienmēr ir dzīvojuši vecu un lielu tautu ielenkumā - ebreju, vācu, krievu, poļu, baltkrievu. Rainis to uzskatīja par latviešu laimi augt un pacelties līdzi pārējiem. Rainis nepārtraukti aicināja nepārēsties un saglabāt spēju garīgi lidot.

Rietumu publiskajā leksikā tādi jēdzieni kā tolerance, kultūru dialogs, multikulturālisms, interkulturālā izglītība ir pārvērtušies modernā žargonā. Minētie jēdzieni tik bieži sastopami, ka tagad daudzus atstāj vienaldzīgus. Jēdzieni sāk zaudēt semantisko nozīmību - kļūst semantiski apātiski.

Latvijā semantiski apātiski ir kļuvuši tādi jēdzieni kā integrācija, identitāte, pilsoniskā sabiedrība, politiskā nācija, divvalodība, bilingvālā izglītība, latviskums, migranti, migrācija, okupācija, deokupācija, pilsoņi, nepilsoņi, naturalizācija.

Rietumu pasaulē minētie populārie jēdzieni ietilpst zināmā morāles kodeksā, ko respektē katrs, izsakoties par sociālajām norisēm. Šie jēdzieni nodrošina, tā teikt, starptautisko laipnību. Morāles kodekss balstās uz nerakstītu likumu, ka nav korekti skeptiski izturēties pret citu tautu kultūras īpatnībām, etnisko identitāti, kultūru dialogu, etnisko saskaņu.

Rietumos diskursu regulē anonīma cenzūra; proti, žurnālistu, publicistu, sociologu, antropologu, filosofu un citu pašcenzūra. Diskurss ieguvis kulturoloģiskas normas varu, un tam piemīt noteikti korektuma kritēriji.

Rietumu intelektuālajā paradigmā etnocentriskumu un etnokrātiju ignorē kā sliktas gaumes, audzināšanas, morāles izpausmi.

Protams, sastopami arī zināmi trauksmes signāli. Rietumu aizraušanās ar dialoģiskuma filosofiju var veicināt pārspīlējumus. Dialoģiskuma filosofija atklāja, ka indivīda pašapziņā konstituējoša loma ir “cita” klātbūtnei. Tas sabiedrībā veicināja “cita” un “citādā” kultu, un jaunu stereotipu veidošanos.

Sajūsma par “citu” un “citādo” var ātri kļūt par modi, azartu un devalvēt dialoģiskuma dziļāko jēgu un sociālpolitiskās perspektīvas pasaules globālās migrācijas apstākļos.

Pašlaik dialoģiskuma filosofija stimulē ne tikai tolerances uzplaukumu, bet arī noteiktu atbildības apziņu par līdzās dzīvojošo “citu”. Šī atbildības fenomena rašanos var uzskatīt par cilvēces humanizācijas jaunu etapu, kurā lielā mērā izmainās “savējo - svešo” attiecību saturs.

Bez šaubām, pretstatījums “savējie - svešie” vienmēr caurvija jebkuru kultūru un ir viens no galvenajiem konceptiem jebkurā kultūrā. Konceptuāli skaidri un nepārprotami “sava” tauta tiek nošķirta no “svešām” tautām.

Pretstatījumā “savējie - svešie” vienmēr iezogas subjektīvas, mitoloģizētas, stereotipizētas konstrukcijas. “Savējie” ir tie, kuri atbilst noteiktam (“savējo”) uzvedības stereotipam. Daudzi kulturologi uzskata, ka šī atbilstība ir etnosa dinamiskākā pazīme.

Pretstatījums “savējie - svešie” nav stagnatīvs lielums un faktiski ir iesaistīts zināmā attīstības procesā, j o iekšējo un ārējo apstākļu ietekmē transformējas (kā tas spilgti vērojams Rietumu pasaulē) un atspoguļojas vēsturiski jaunā saturā.

Daži zinātnieki pretstatījuma “savējie - svešie” retrospektīvo atskatu sāk ar neandertāliešiem (Homo neandertalensis) un eiropiešiem (Homo sapiens), kuri dzīvoja Eiropā kā divi dažādi cilvēka tipi.

Apmēram 10 tūkstošus gadus abi tipi Eiropā dzīvoja līdzās un nesaplūda (“neintegrējās”). Tāpēc var izvirzīt hipotēzi, ka eiropeiskais cilvēks bija attīstītāks un izspieda neandertālieti, kuram nepiemita radošā aktivitāte, kurš neko jaunu neizgudroja, kuru pazudināja garīgā stagnācija un pašizolācija.

Heredots rakstīja par grieķu izbrīnu. Grieķi nevarēja saprast, kāpēc ēģiptiešu vīrieši čurā sēdus, bet sievietes, stāvot kājās.

Heredots rakstīja par kulturoloģisko tradīciju un normu radikālajām atšķirībām. Šodien līdzās var dzīvot grieķi, ēģiptieši, latvieši. Un, protams, atšķirības var pastāvēt ne tikai čurāšanas veidā. Galvenais ir tas, kā izturamies pret šīm “citu”, “svešo” atšķirībām.

Latvija pieder to valstu grupai, kurā reālo daudzveidību grib ignorēt, retušēt, politiski norakstīt ideoloģiskajos mītos.

Uzskata, ka nacionālisms un tā dažādie paveidi deformē un kompromitē tautas atbildības izpratni. Etniski homogēnas valsts radīšana, kad vara un kontrole ir voluntāri nodota viena etnosa rokās, neatbilst ne demokrātijas, ne pilsoniskās sabiedrības būtībai.

Mūsdienās nacionālisma (t.s. politiskā nacionālisma) uzplūdus izraisa neveiksmes ekonomikas modernizācij ā, valsts prestiža trūkums, intelektuālā un morālā impotence, tautas izviršana, genofonda pasliktināšanās.

Tautas atbildības izpratni var ietekmēt nepilnības un krīze sociokulturālajā organizācijā.

Kā zināms, kulturoloģijā ar šo jēdzienu apzīmē sabiedrības sociālās organizācijas aksioloģiski normatīvo kompleksu - cilvēku kolektīvu konsolidācijai, regulācijai, komunikācijai nosprausto idejisko bāzi. Šo bāzi veido mērķi un vērtības, kuras spēj stimulēt tautas kopību un vienotību.

Daudz izšķir sociokulturālās organizācijas mērķi. Tie var būt orientēti uz memoriālajām, aktuālajām un prognozējošajām vērtībām.

Drosmīgi mūsu valsts sociologi saka, ka latvieši (īpaši vecākā un vidējā paaudze) pašlaik galvenokārt interesējas par memoriālajām vērtībām -pagānismu, muzikālo folkloru, tautiskumu, pirmskara valsti un tās subkultūrām (ziņģēm, “labāko famīliju” mietpilsonisko dzīvesveidu).

Uzskatāmi izpaužas kultūras intimizācija: latvieši kā noslēgta ģimenīte ar saviem dieviņiem, tautasdziesmiņām, ziņģītēm, prievītēm, kādu muļķīti politiķi, kādu mēnessērdzīgu dzejnieciņu, pašmāju maestro, visi vienlīdz viduvēji prātīgi, gudri, latviski, vienā meldijā dziedoši un tautiski dancojoši.

Latvijā cittautiešus visvairāk interesē prognozējošās vērtības - izglītība, bizness, svešvalodas, ceļošana un dzīvesvietas izvēles brīvība. Viņus daudz neinteresē aktuālās vērtības un tas koncepts, kuru saucam par tautas atbildību.

Latvija ir divkopienas un etnokrātiska valsts, un cittautieši par to atbildību neizjūt, jo viņi ir atstumti no valsts dzīves. Latvijā tāpēc padziļinās sociokulturālā krīze, jo sociokulturālās sistēmas elementu sabalansētība kļūst ar vien vājāka.

J.F.Šillers (1759-1805) rūgti atzina, ka vispasaules vēsture ir vispasaules tiesa. Stāsta, ka šo vārdu ietekmē G.V.F.Hēgelis (1770-1831) esot izstrādājis koncepciju par tautas atbildību pasaules mērogā. Hēgeļa filosofijā tā instance, kura vērtēja tautas atbildību, bija ārpus tautas - transcendentālajā pasaules garā. Šodien par svarīgāko instanci kļūst staptautiskās organizācijas un visas planētas spriedums.

Literatūra latviešu valoda

Apine I. Baltkrievi Latvija. R., 1995.

Apine I., Volkovs V. Slavi Latvija. R., 1998.

Apsītis V. Pie nacionālās savdabības avotiem. R., 1999.

Atmiņa un vēsture. R., 1998.

Averincevs S. Cilvēks un vārds. R., 1998.

Ābele A. Latvietība vakar, šodien...un vai būs rītdien. R., 2000.

Blanks E. Latvju tautiskā kustība. R., 1994.

Berlins J. Starp filosofiju un ideju vēsturi. R., 1998.

Bīlenšteins A. Kāda laimīga dzīve. R., 1995.

Buceniece E. Saprāts un ilūzija. R., 1999.

Bula D. Dziedātājtauta. R., 2000.

Burdjē P. Praktiskā jēga. R., 2004.

Celms T. Tagadnes problēmas. R., 1935.

Celms T. Patiesība un šķitums. R., 1939.

Dribins L. Nacionālais jautājums Latvijā 1850-1940. R., 1997.

Dribins L. Ebreji Latvijā. R., 1996.

Dribins L., Spārītis O. Vācieši Latvijā. R., 2000.

Dunsdorfs E., Spekke A. Latvijas vēsture 1500-1600. Stokholma, 1964. Dāle P.Gara problēmas. R., 1939.

Dāle P. Vērojumi un pārdomas par cilvēku un gara kultūru. R., 1944. Eliade M. Mīta aspekti. R., 1999.

Eriksons H.E. Identitāte: jaunība un krīze. R., 1998.

Ezergailis A. Holokausts vācu okupētajā Latvijā.1941-1944. R., 1999. Freids Z. Psihoanalīzes nozīme un vēsture. R., 1994.

Freids Z. Īgnums kultūrā. R., 2000.

Gimbutiene M. Balti aizvēsturiskajos laikos. R., 1994.

Gīrcs K. Kultūru interpretācijas. R., 1998.

Guščins V. Etnokrātija: Latvijas variants. R., 2004.

Ideju vēsture Latvijā. R., 1995.

Indriķa hronika. R., 1993.

Ivanovs V. Pāris un nepāris. R., 1990.

Jēkabsons Ē. Poļi Latvijā. R., 1996.

Jēkabsons Ē. Lietuvieši Latvijā. R., 2003.

Johansons A. Latvijas kultūras vēsture.1710-1800. Stokholma, 1975. Jurevičs P. Nacionālās dzīves problēmas. R., 1936.

Jurevičs P. Dzīve un liktenis. Hopenhāgena, 1955.

Jurevičs P. Idejas un īstenība. Eslingena, 1946.

Jurevičs P. Variācijas par moderno cilvēku. Stokholma, 1956.

Jurevičs P. Kultūras sejas. Stokholma, 1960.

Kasīrers E. Apcerējumi par cilvēku. R., 1997.

Kultūra. Teksts. Zīme. R., 1993.

Latvija ceļā uz demokrātiju 1987-2003. R., 2004.

Latvija - Dzimtene kam? R., 1994.

Latvija 19.gadsimtā. R., 2000.

Latvija un Krievija. R., 1987.

Latvijas PSR arheoloģija. R., 1974.

Lācis V. Latviešu vēsture. R., 2001.

Lībieši. R., 1994.

Mauriņa Z. Pārdomas un ieceres. R., 1934.

Mauriņa Z. Prometēja gaismā. R., 1943.

Mauriņa Z. Kultūras saknes. R., 1944.

Mauriņa Z. Divas kultūras saknes. Hopenhāgena, 1961. Mazākumtautību vēsture Latvijā. R., 1998.

Merķelis G. Kultūrvēsturiski raksti. R., 1992. Multikulturālisms Latvijā: teorija un prakse. Daugavpils, 1996. Mūks R. Ceļā uz Rietumu Nirvānu - caur Latviju. R., 2000. Mūsdienu feministiskās teorijas. R., 2001.

Ortega-i-Gasets H. Mīlestība un gudrība. R., 1939.

Pilsoniskā apziņa. R., 1998.

Priedītis A. Latvijas kultūras vēsture. Daugavpils, 2000. Priedītis A. Ievads kulturoloģijā. Daugavpils, 2003.

Priedītis A. Himēriskumanesaulē.R., 2005.

Rainis J. Runas un intervijas. R., 1998.

Raudive K. Don Kichots un mūsdienu cilvēks. R., 1938. Raudive K. Dzīves kultūrai. R., 1942.

Raudive K. Personīgais un pārpersonīgais. R., 1943.

Raudive K. Laikmetu ārdītāji. Bruklīna, 1974.

Raudive K. Laikmeta atjaunotāji. Bruklīna, 1976.

Reliģija. Ateisms. Kultūra. R., 1990.

Reliģija. Vēsture. Dzīve. R., 1993.

Sedovs V. Balti senatnē. R., 1992.

Smits E.D. Nacionālā identitāte. R., 1997.

Sveika, Eiropa! R., 2003.

Šīmanis P.Eiropas problēma. R., 1999.

Šuvajevs I. Prelūdijas. R., 1998.

Šterns I. Latvijas vēsture 1290-1500. R., 1997.

Šterns I. Latvijas vēsture 1180-1290. R., 2002.

Švābe A. Latvijas vēsture 1800-1914. Stokholma, 1958. Unamuno M. Dzīves traģiskās izjūtas. R., 1935.

Veinbergs J. Piramīdu un zikurātu ēnā. R., 1988.

Volkovs V. Krievi Latvijā. R., 1996.

Zālīte P. Latviešu tautas dvēsele. R., 1923.

Alfonso XIII Apine I.

Apsītis V. Aršavskis V. Augustīns Sv. Averincevs S. Ābele A.

Personu rādītājs

Bahtins M. Bairons Dž.N.G. Baldunčiks J. Ballanšs P.S. Barts R. Beļinskis V. Bēkons F. Berdjajevs N. Berlins J. Biezbārdis K. Bīlenšteins A. Blanks E.

Bubers M. Buceniece E. Bula D.

Burdjē P.

Celms T. Cicerons Čaadajevs P. Čehovs A. Daņiļevskis N. Dāle P.

Derrida Ž. Dīriķis B. Dostojevskis F. Draguns J. Dribins L. Dunsdorfs E. Eihenbaums B. Eliade M. Engelss F. Eriksons H.E. Erns V.

Eshils

Ezergailis A. Fevrs L.

Forsters J.G.A. Franko F.

Freids Z.

Fuko M.P.

Gimbutiene M. Gizo F.P.G.

Gīrcs K.

Gogolis N. Gončarovs I. Guščins V. Haidegers M. Hantingtons S.F. Hatami H.

Hercens A.

Hēgelis G.V.F. Herders J.G. Hēredots Hipokrāts Homērs Humbolts V. Ivanovs V. Jasperss K. Jākobsons R. Jēkabsons Ē. Johansons A.

Jungs K.G. Jurevičs P.

Kalniņš K. Kangers K.

Kapica S.

Kasīrers E.

Kemps F.

Klucis G. Koperniks N. Kristeva J. Kronvalds A. Ksenofonts Kuks Dž.

Lakāns Ž.

Lācis V.

Levinas E. Levi-Stross K. Lotmans J. Ļihačovs D. Markss K.

Mauriņa Z.

Mengu Timurs Merķelis G.H. Monteskjē Š.

Mūks R. Napoleons Ortega-i-Gasets H. Ostvalds V.

Pēteris I

Platons

Plīnijs Jaunākais Plutarhs Priedītis A. Puškins A.

Rainis J.

Raudive K.

Russo Ž.-Ž.

Sartrs Ž.P.

Sedovs V.

Seneka

Servantess S.M. Smits E.D.

Sokrāts Spārītis O. Šekspīrs V. Šellings F.V. Šillers J.F. Šīmanis P. Šklovskis V. Šlēgelis F. Špenglers O.

Špets G.

Šterns I Šuvajevs I.

Švābe A.

Tacits Tailors E.B. Tiņanovs J. Todorovs C. Tolstojs Ļ. Tomsons R. Turgēņevs I. Unamuno M. Vaits L. Valdemārs K. Vaskonseloss H. Veinbergs J.

Viko Dž.

Virza E.

Vīķe-Freiberga V. Vīners N.

Volkovs V.

Zālīte P.

Saturs

PRIEKŠVĀRDS IEVADS. PROBLĒMAS NOSTĀDNE 1.DAĻA. Kultūra, dialogs, komunikācija IEVADS 1.DAĻAI

1.NODAĻA. Kultūras izpratne

1.1. Kultūras j ēdziens

1.2.Kultūras sistēmiskums

1.3.Kultūras funkcijas

1.4.Kultūras dinamika, modernizācija un globālistika

1.5.Kultūras identitāte

2.NODAĻA. Dialoga izpratne

2.1.Dialoga komunitatīvā būtība

2.2.Dialoga filosofija

2.3.Dialoga kulturoloģiskā prakse

3.NODAĻA. Komunikācijas etniskie un kulturoloģiskie aspekti

3.1. Komunikācij as būtība

3.2.Kultūras komunikatīvās īpašības

3.3.Kultūru komunikācijas veidi

3.4.Komunikācijas etniskie aspekti

2.DAĻA. Kultūru dialoga vēsturiskā pieredze IEVaDs 2.DAĻAI

1.NODAĻA. Etnosu saskarsmes mozaīka

1.1.Etniskās polaritātes ikdiena

1.2.Etniskās un kultūras koalīcijas

1.3.Viduslaiku interkulturālā loģika

2.NODAĻA. Modernizācijas un nacionālisma laikmets

2.1. Modernizācij as iespēj as

2.2.Eiropocentrisms un Eiropas ideja

2.3.Nacionālisms un kultūru dialogs

2.4.Asimilācijas dialoģiskums

3.NODAĻA. XX gadsimta spožums un posts

3.1.Etnisko procesu motīvi un variācijas

3.2.Austrumu pozīcija

3.3.Civilizāciju dialogs un klaustrofobija

3.4.Robežkultūru pašapziņa

3.5.Mentālās kartes jeb interkulturālās komunikācijas telpiskā izjūta

4.NODAĻA. Kultūru dialoga tagadne

4.1.Kulturoloģiskais konteksts 4.2.Starptautiskais etnopolitiskais diskurss 3.DAĻA. Teorētiskā programma IEVaDs 3.DAĻAI

1.NODAĻA. Konceptuālā bāze

1.1.Kultūru dialogs kā kultūras forma

1.2.Kultūru plurālisma pamatojums

1.3.Kultūru konverģences stihija

1.4.Kultūras paradigmu stratēģija

2.NODAĻA. Plurālisma un konverģences postulāti

2.1.Kultūru dialogs un PR

2.2.Kultūru dialogs un globalizācija

2.3.Kultūru dialogs un reliģija

2.4.Multikulturālisma reputācija

2.5.Kultūru dialogs un atbildības problēma LITERATŪRA LATVIEŠU VALODĀ PERSONU RĀDĪTĀJS

Content

Priedītis Artūrs Kultūru dialogs

Priekšvārds

IEVADS. PROBLĒMAS NOSTĀDNE

1.2. Kulturas sistemiskums

1.4. Kulturas dinamika, modernizācijā un globalistika

2.1. Dialoga komunikatīva būtība

3.NODAĻA. Komunikācijās etniskie un kulturoloģiskie aspekti

3.1. Komunikācijās būtība

3.3. Kulturu komunikācijās veidi

2.DALA

Kulturu dialoga vēsturiska pieredze

Teoretiska programma

IEVADS 3.DALAI