Priedītis Artūrs

Latvijas kultūras vesture

ARTURS PRIEDĪTIS

LATVIJAS KULTŪRAS VĒSTURE VIDUSSKOLAI

A.K.A

UDK 9 L Pr 51

Makets un vāka noformējums - Marina STOČKA

Prieditis A. Latvijas kulturas vesture vidusskolai. - Daugavpils: A.K.A., 2004.- ......lpp.

Mācību līdzeklis vidusskolēniem par Latvijas garīgās kultūras vesturi no vissenākajiem laikiem līdz mūsdienām, kā arī par kulturoloģijas pamatjautājumiem. Grāmata sagatavota saskaņā ar valsts standartu mācību priekšmetā “Kultūras vēsture”.

ISBN 9984-582-17-5

c A.K.A., 2004

Priekšvārds

Grāmata sagatavota, laipni izpildot latviešu skolotāju konkrētu priekšlikumu. Turklāt darbu veicu ar apziņu, ka acīmredzot skolotāju ierosinājums sasaucas ar daudzu latviešu vidusskolēnu velmi saņemt šādu grāmatu.

Aizvadītajos gados man bija lieliska izdevība uzklausīt domājošu un profesionāli aktīvu skolotāju un ministrijas darbinieku viedokli par šodienas līmeni kultūras vēstures mācīšanā (priekšmeta koncepciju, kadru sagatavošanu, mācību literatūru, programmas apjomu, eksāmenu biļetēm utt.). Ne reti izvērtās diskusija, - es pats vienmēr esmu uzskatījis, ka Latvijas kultūras vēsturei Latvijas vidusskolā ir jābūt obligātam mācību priekšmetam, un tas, ka jaunās paaudzes zināšanas par savu zemi un tautu ir virspusīgas un haotiskas, nav normāli.

Pēc tam, kad 2000.gadā laidām klajā pirmo grāmatu par Latvijas kultūras vēsturi, sāka dominēt skolotāju aicinājums priekš skolēniem izdot minētās grāmatas saīsināto variantu jeb “īso kursu”, kā to asprātīgi kāds kolēģis nosauca, atceroties arī latviešu aprindās kādreiz populāro tautu vadoņa šedevru.

Kā zināms, Eiropas Savienības potenciālās struktūrvienības Latvijas vidusskolā pašlaik tikai fakultatīvi piedāvā apgūt pasaules kultūru vēsturi, un dzimtās zemes kultūrai programmā ir atvēlēta niecīga daļa. 2000.gadā iespiestā 300 un vairāk lappušu biezā grāmata tāpēc skolēniem esot par plašu, un tā pārsvarā ieteicama studentiem, skolotājiem u.c.

Šajā saīsinātajā variantā izmantoju savas grāmatas “Latvijas kultūras vēsture. No vissenākajiem laikiem līdz mūsdienām” tekstu, ar papildinājumiem cenšoties to veidot saskaņā ar mācību priekšmeta “Kultūras vēsture” valsts standartā paredzēto obligāto saturu.

Valsts standartā mācību saturs (proti, pasaules kultūru vēsture) ir izkārtots tematiski, jo “saistīts ar sešām cilvēka apziņas un kultūras mijiedarbības formām”.

Šajā grāmatā ir saglabāts tas Latvijas kultūras materiāla hronoloģiskais un tematiskais izkārtojums, kas atbilst mūsu zemes vēsturiskajai specifikai un sastopams 2000.gada sējumā. Tādējādi, iespējams, mācoties pasaules kultūru vēsturi, lokālā viela pārskatāmāk iezīmēsies planetārajā kopskatā, un skolēni objektīvāk varēs novērtēt principiāli būtisko atziņu, ka latviešu etnoss un latviešu kultūra, Latvijas valsts un Latvijas kultūra ir ļoti jauni fenomeni pasaules tautu un kultūru tūkstošiem gadu ilgās vēstures kontekstā.

Grāmatas ievadā aplūkoju kulturoloģijas pamatjautājumus - kultūras teorijas jēdzienus un nostādnes,- pārsvarā to, kas saskaņā ar valsts standarta prasībām ir jāzina vidusskolēniem (plašāk skat.manā grāmatā “Kultūras teorija un kultūras vēsture”, 2003).

2003.gada 2.-14.decembri

AP.

Ievads. Kulturoloģijas pamatjautājumi

Kulturoloģijas rašanās. Kulturoloģija ir jauna zinātne, un tajā realizējās mūsdienu intelektuālās dzīves vajadzības. Kulturoloģija radās XX gs. otrajā pusē, un Latvijai kulturoloģijas attīstībā ir svarīga nozīme. Jaunās zinātnes nosaukumam terminu “kulturoloģija” pasaulē pirmais ieteica Latvijā dzimušais vācbaltu zinātnieks Nobela prēmijas laureāts Vilhelms Ostvalds 1915.gadā. Kulturoloģijas attīstībā fundamentālu ieguldījumu devuši tie zinātnieki, kuri ir piedalījušies zinātniskajās konferencēs “J.Tiņanova lasījumi” Rēzeknē kopš 1982.gada. Ņemot vērā to, ka turpmāk cilvēces liktenis lielā mērā būs atkarīgs no dažādu kultūru, civilizāciju, reliģiju līdzāspastāvēšanas, izplatīts ir viedoklis par kulturoloģijas milzīgajām perspektīvām XXI gadsimtā. Nostiprinās atziņa, ka mūsdienu pasaulē ikvienam cilvēkam ir jābūt kulturoloģiski kompetentam. Pašlaik tādās valstīs kā Krievija un Baltkrievija kulturoloģijas priekšmetu apgūst ikviens students, kā arī daudzi vidusskolēni.

Kultūras būtība, jēdziens un saturs. Attieksme pret kultūru ir vēsturiski mainījusies. Daudzus gadsimtus ar jēdzienu “kultūra” apzīmēja cilvēku izglītotības un audzināšanas pakāpi, intelektuālo un māksliniecisko jaunradi, sabiedriskās dzīves garīgo sfēru, sabiedrības vispārējās attīstības līmeni utt. Visjaunākajā periodā (no XX gs. beigām) kultūras būtību galvenokārt izskaidro visplašākajā mērogā: kultūra ir tas viss, kas sastopams starp cilvēkiem un dabu (ēkas, darba rīki, apģērbs, apavi, mēbeles, sadzīves priekšmeti, sociālās normas, mode, valsts iestādes, skolas, institūti, māksla, reliģija, idejas, koncepcijas, projekti, atklājumi utt.). Tā teikt, kultūra ir cilvēku apzināti radītā “otrā daba”, bez kuras viņi nevar eksistēt tāpat kā zivis nevar dzīvot bez ūdens. Zinātnē tāpēc ir sastopama sekojoša kultūras definīcija: kultūra ir cilvēciskās darbības, uzvedības un saskarsmes programmu sistēma, kas nodrošina sociālās dzīves pastāvēšanu un pilveidošanos. Kultūrā tātad ietilpst visa cilvēciskās esamības sfēra pretstatā dabai - bioloģiskajām sistēmām. Kultūra ir mākslīgi radīta, pateicoties cilvēku aktivitātei - darbībai, uzvedībai un saskarsmei. Kultūra cilvēkos neiedzimst, taču jau pirmajās minūtēs jaunpiedzimušais nonāk noteiktā kultūras vidē, kas var izpausties viņa barošanas, ievīstīšanas veidā un tamlīdzīgi. Kultūras apguvē ļoti būtiska loma ir audzināšanai ģimenē un mācībām skolā. Sabiedrība un tās kultūra mainās, un tas nepārtraukti atbalsojās arī katra cilvēka dzīvē. Piemēram, mūsdienās Latvijas kultūra radikāli sāka pārveidoties XX gs. 90.gados. Dzīves laikā cilvēks var apzināti mainīt savu kultūras piederību jeb identitāti, pārejot (asimilējoties) citā kultūrā. Tā, piemēram, daudzi latvieši vēlas panākt, lai Latvijā dzīvojošie krievi asimilētos.

Kultūru tipoloģija. Cilvēces vēsturē sastopamās kultūras atšķiras viena no otra. Taču lielākam vai mazākam kultūru skaitam var būt kopīgas iezīmes jeb tipoloģiskās pazīmes, kas sniedz iespēju zinātnē, mācību un citā procesā kultūras klasificēt zināmās grupās. Teiksim, vienā grupā apvienot kultūras, kurās noteicošā loma ir lauksaimniecībai, bet otrā grupā apvienot kultūras, kurās noteicošā loma ir industrializācijai. Piemēram, Latvijas kultūra īpaši līdz XX gs. vidum tika iekļauta t.s. agrāro kultūru grupā, ASV kultūra tradicionāli asociējas ar t.s.industriālo kultūru. Var klasificēt kultūras saturu un pēc tam to salīdzināt ar attiecīgajām izpausmēm citās kultūrās. Piemēram, satura ziņā kultūru kā vienotu sistēmu tradicionāli ir pieņemts dalīt divās lielās grupās - materiālā kultūra un garīgā kultūra. Šis dalījums ļoti bieži izpaužas mācību procesā, jo skolās un augstskolās galvenokārt tiek apgūta garīgās kultūras vēsture. Vēsturiski tā izveidojies, ka garīgā kultūra (māksla, zinātne, literatūra) tiek uzskatīta par primāro un augstāko izpausmi cilvēku darbībā, uzvedībā un saskarsmē, salīdzinot ar materiālo kultūru - cilvēku radītajiem materiālajiem priekšmetiem. Kultūru var tipoloģiski iedalīt, ņemot vērā kultūras autoru un patērētāju, satura un formas, funkcionēšanas vides specifiku. Šajā ziņā populārs ir iedalījums elitārajā un masu kultūrā. Katrā sabiedrībā pastāv īpašs slānis jeb elite, kam ir lieliskas garīgās spējas. Ar elites jēdzienu raksturojot cilvēkus, parasti runā par sabiedrības morāli cēlāko, estētiski un intelektuāli apdāvinātāko, darbīgāko, izglītotāko un produktīvāko daļu. Nostiprinājies uzskats, ka tieši šī cilvēku daļa jeb elite veicina sabiedrības progresu un tāpēc kultūrai ir jāorientējās saskaņā ar viņu vajadzībām, prasībām, gaumi, idejisko izpratni u.tml. Elitārās kultūras akcentēšana radās un turpinājās reizē ar sabiedrības sociālo noslāņošanos virsaišos un cilts locekļos, vergturos un vergos, feodāļos un vasaļos, aristokrātos un plēbejos, muižniekos un kalpos, kapitālistos un proletariātā. Elitārās kultūras pretstats ir masu j eb sabiedrības vairākuma kultūra, kuras uzdevums ir apmierināt visplašākās ļaužu daļas (strādnieku, zemnieku, amatnieku, tehniskās un ierēdnieciskās inteliģences) vajadzības. Mūsdienās totāla ietekme ir masu kultūras industrijai, kas savu produkciju (piemēram, muzikālo, vizuālo) izplata uz visas planētas. Kultūras var iedalīt arī etniskajās jeb tautas un nacionālajās kultūrās. Šī iedalījuma pamatā ir etniskās piederības un kopēj ās dzīves telpas kritērij i. Piemēram, mūsdienu Latvijas teritorijā ir sastopama latviešu, krievu, poļu, baltkrievu u.c.etniskā kultūra, kuras apvienojas Latvijas valsts nacionālajā kultūrā. Mūsdienu valstīs nacionālajā kultūrā parasti ietilpst vairākas etniskās kultūras, jo valstīs dzīvo dažādu tautu pārstāvji. Latviešu aprindās joprojām ir izplatīts zinātniski novecojis viedoklis, ka Latvijā tikai latvieši veido mūsu valsts nacionālo kultūru.

Kultūras sistēmiskums. Kultūra ir sistēmiska parādība, kurā starp visiem elementiem pastāv noteiktas sakarības. Ja izmainās viens kultūras elements, tad pēc relatīvi zināma laika izmanīsies arī citi kultūras elementi. Piemēram, izmaiņas audzināšanā un morālajās prasībās ātri atsaucās uz cilvēku disciplinētību darbā, uzvedību sabiedriskajās vietās, noziedzības līmeni, nepieciešamību valstī pieņemt bargākus likumus, celt j aunus cietumus utt. Katra kultūra ir vienots veselums. Kultūra izpaužas sabiedriskās dzīves visās j omās, un nav tādas sabiedriskās dzīves izpausmes, kas nebūtu saistīta ar kultūru. Cilvēku darbības, uzvedības un saskarsmes programmu sistēmisko vienotību un veselumu katrā kultūrā nodrošina pasaules uzskata kopība, priekšstati par cilvēka vietu un lomu pasaulē, sociālajām attiecībām, laiku, telpu, kustību, kvalitāti, kvantitāti, normām, vērtībām, saturu, formu, nepieciešamību, nejaušību, cēloni, sekām u.c.

Kultūras vērtības. Par kultūras vērtībām sauc parādības, kuras ir garīgi un materiāli nozīmīgas atsevišķam cilvēkam, sabiedrības grupai vai visai sabiedrībai. Par katras kultūras kodolu var uzskatīt noteiktā hierarhijā izkārtotu visas sabiedrības atzītu un cienītu vērtību kopumu. Kultūras vērtību hierarhij a sakārto un stabilizē cilvēku dzīves vidi un cilvēku darbību, uzvedību un saskarsmi. Kultūras vērtības palīdz orientēties apkārtējā pasaulē, jo tās atspoguļo gan pagātnē sasniegto, gan šodien panākto līmeni. Kultūras vērtības mainās reizē ar izmaiņām cilvēku priekšstatos par sevi un apkārtējo pasauli. Kultūras vērtības var kursēt no viena sociālā slāņa uz citu sociālo slāni, no viena sociālā līmeņa uz citu sociālo līmeni. Ja kultūras normas nākas ievērot, tad kultūras vērtības var izvēlēties. Katrs sabiedrības loceklis var patstāvīgi izvēlēties savas kultūras vērtības, kuras viņam kalpo kā ideāls un kritērijs, izšķiroties starp labo un slikto, godīgo un negodīgo, skaisto un neglīto, taisnību un netaisnību, būtisko un nebūtisko, pieļaujamo un nepieļaujamo u.tml. Kultūras vērtības var nosacīti sistematizēt morālajās, eksistenciālajās, reliģiskajās, estētiskajās, sociālajās, politiskajās vērtībās. Piemēram, mūsdienu Latvijā nostiprinās tādas politiskās vērtības kā multikulturālisms, pilsoniskā konsolidācija, kultūru plurālisms.

Kultūra kā zīmju, simbolu sistēma. Kulturoloģijā par simboliem dēvē pārnestā nozīmē uztvertas kultūras izpausmes j eb zīmes. Piemēram, ornamentālā svastikas zīme kultūrās var simbolizēt drosmi, varonību, laimi, mīlestību, uguni, sauli utt. Ceļa satiksmes zīme “Braukt aizliegts” (balts “ķieģelis” uz sarkana fona) ir zīme, aizliedzot veikt noteiktu darbību. Taču tad, ja šo zīmi cilvēkiem iesaka un cilvēki to akceptē kā j ebkuru aizliegumu sabiedrībā, šī zīme kļūst par visdažādāko aizliegumu simbolu. Zīme iegūst simbolisko jēgu tikai tad, kad cilvēki to uztver pārnestā nozīmē, bet nevis tieši kā kultūras izpausmi. Sastopams viedoklis, ka kultūras būtība ir cilvēku spēj a piešķirt simbolisko j ēgu domām, darbībai un priekšmetiem, kā arī cilvēku spēja uztvert simboliskās izpausmes. Simboliskā jēga var būt idejām, ticējumiem, attieksmei, jūtām, uzvedībai, paražām, tiesiskajām normām, mākslas tēliem, valodai, darba instrumentiem, tehnoloģiskajām iekārtām, ornamentiem, saimniecības priekšmetiem u.c. Saskaņā ar minēto viedokli, kultūrā ietilpst tas, kas ir atkarīgs no simbolizācijas - cilvēku garīgās apstrādes ar valodas palīdzību. Dzīves īstenība ir neierobežoti daudzveidīga. Valodas iespēj as turpretī ir ierobežotas. Valoda tāpēc ir spiesta izmantot simbolizāciju. Populārs ir teiciens, ka simbols ir kultūras parole un kultūra nav iespēj ama bez simbolizācij as kā šīs paroles instrumenta. Simbolizācija balstās uz valodas metaforisko iedabu. Piemēram, sakot “saule lēc”, doto saturu izsakām metaforiski, nedzīvās dabas procesu satuvinot ar dzīvo dabu. Simboli var funkcionēt visā kultūrā jeb tikai kādā tās daļā - subkultūrā (profesionālā, etniskā, valodiskā). Latvijas kultūrā propagandētie tādi simboli kā ornamentālā zīme “Auseklītis”, Brīvības piemineklis, Brāļu kapi, folkloras tēls Lāčplēsis pārsvarā funkcionē tikai latviešu aprindās, kaut gan polietniskās sabiedrības konsolidācijai vitāli svarīgi ir visiem etnosiem kopīgi simboli.

Kultūras stratifikācija. Kulturoloģijā termins “kultūras stratifikācija” ir svarīgs, apzīmējot sabiedrībā pastāvošās sociālās, profesionālās un cita veida grupas, kurās valda atšķirīgas vērtības, atšķirīga attieksme pret kultūras tradīcijām, mākslu, zinātni, politiku, reliģiju, sociālajiem ideāliem utt. Piemēram, mūsdienu Latvijā un citās bijušajās sociālisma zemēs kultūras stratifikācijā radās tādas īpatnas grupas kā “politiķi”, “jaunie krievi”, “biznesmeņi”.

Multikulturālisms. Par multikulturālismu dēvē kultūras attīstības koncepciju, kas radās XX gs. otrajā pusē cilvēku planetārās migrācijas rezultātā. Koncepcijas pamatā ir tēze par visu kultūru vienlīdzību un līdztiesību. Multikulturālisma koncepciju var izmantot valsts kultūras politikā, zinātnē, analizējot visdažādākās problēmas tādā tipiskā multietniskā un multikulturālā zemē kā, piemēram, Latvija.

1.nodaļa. Latvija līdz XIII gadsimtam

1.1. Informācija par vissenākajiem laikiem

Latvijas mūsdienu teritorijā cilvēki sāka dzīvot apmēram pirms 11 000 gadiem. Viņi agrāk te nevarēja dzīvot, jo zemi klāja ledājs. Tikai pēc ledāja atkāpšanās Latvijas teritorijā varēja eksistēt cilvēki.

Rakstītu ziņu par mūsu valsts teritoriju ir par aizvadītajiem 2000 gadiem. Antīkās kultūras vēsturnieki aprakstījuši arī ciltis pie Baltijas jūras.

Par baltu ciltīm pirmais rakstījis Hēredots 450.gadā pirms mūsu ēras sacerētajā darbā “Vēsture”, kurā minēti neuri. Speciālisti uzskata, ka Hēredots par neuriem dēvēja baltu ciltis, kuras tolaik dzīvojušas Okas, Dņepras un Volgas augšteces novados.

Romiešu vēsturnieka Tacita grāmatā “Ģermānija”(98.g.) aprakstīti Baltijas j ūras austrumu piekrastes iedzīvotāj i aesti. Speciālisti ir pārliecināti, ka Tacits minējis baltus. Vienīgi nav pilnīgi skaidrs, vai domāti tikai prūši jeb visas baltu ciltis. Nākas paskaidrot, ka etnonīms “balti” ir mākslīgi radīts tikai XIX gs.vidū.

Tacits pirmais ieskicējis aistu kultūras portretu. Viņš stāsta, ka aistu ciltis centīgāk par ģermāņiem audzē labību, jūrmalā vāc dzintaru, zobena vietā cīnās ar rungu, uz krūtīm nēsā meža cūkas attēlu un pielūdz dievieti Māti.

Par Latvijas iedzīvotājiem pirmie ievērības cienīgie teksti sacerēti tikai XVII gadsimtā, aprakstot valodu, kultūru, saimniecisko darbību.

Par seno cilvēku dzīvi un kultūru liecina arheoloģiskais materiāls, kas attiecībā uz Latviju tāpat kā uz citām senām zemēm grupējams divās lielās daļās: 1 )apmetnes un pilskalni, 2)senkapi. Apmetnēs un pilskalnos var atrast celtņu paliekas, sadzīves priekšmetus, darbarīkus, ieročus. Senkapos arī var gūt plašu informācij u, jo Latvijas teritorij ā dzīvojošie cilvēki tāpat kā citur ticēja aizkapa dzīvei. Viņi tādēļ mirušo sagatavoja aizkapa dzīvei, dodot līdzi kapā visu nepieciešamo. Tātad praktiski uz zemes lietotos priekšmetus.

Akmens laikmeta vissenākajā iedaļā paleolītā, kas mūsu zemē sākās pēc ledāja atkāpšanās pirms apmēram 11 000 gadiem, cilvēku klātbūtne konstatēta Salaspils apkārtnē. Tur arheologi Laukskolas apmetnē atraduši ap 1 000 krama priekšmetu. Tie piederēja Latvijas pirmajiem iedzīvotājiem. Uzskata, ka krama priekšmetu īpašnieki esot bijuši ziemeļbriežu mednieki. Latvijā tātad pirmā bija ziemeļbriežu mednieku krama kultūra.

Ziņas par vissenākajiem iedzīvotājiem arheologi ieguvuši arī Sēlpilī, pie Skrīveriem, Lubānas ezera un Dvietes upes krastos. Latvijas teritorijā ziemeļbriežu mednieki ieceļoja no dienvidrietumiem gar Baltijas ledus ezera krastu, kā arī virzoties gar Lielupi un Daugavu no dienvidaustrumiem.

Pirmo iedzīvotāju izcelsme bija dažāda. Vieni bija gara auguma ar masīvu galvu un izteikti profilētu seju, kurā spilgti izcēlās deguns. Šī tipa pārstāvji pieder eiropeīdajai rasei. Otrā tipa cilvēki bija ar mazu galvu un ieplacinātu seju. Viņi pieder laponoīdajai rasei.

No vidējā akmens laikmeta iedaļas mezeolīta (9.-4.g.t.p.m.ē.) atradumu vairāk, jo konstatētas apmetnes un kapulauki. Visplašākie ieguvumi Lubānas ezera apkārtnē, kur daudzās apmetnēs atrasti raga un kaula naži, harpūnas, no akmens izgatavoti priekšmeti.

Arheologi secinājuši, ka Latvijā cilvēki jau no paša sākuma vienā vietā dzīvojuši ļoti ilgi - simtiem un pat tūkstošiem gadu. Tā, piemēram, Zvidzes apmetnē pie Lubānas ezera cilvēki dzīvojuši apmēram 3 tūkstošus gadu. Tikpat ilgi cilvēki apglabāti kapulaukā pie Zvejnieku mājām Burtnieku ezera krastā. Zvejnieku kapulauks sniedz bagātu informāciju par apbedīšanas tradīcijām. Šeit atrasts vissenākais cilvēka apbedījums Austrumbaltijā - apmēram 25 gadus veca gara auguma vīrieša skelets ar eiropoīdas izcelsmes sejas veidolu.

Mezeolīta periodā mirušie pārsvarā rotāti ar piekariņiem. Tie izgatavoti no dzīvnieku zobiem un, domājams, kalpoja kā amuleti. No minētā perioda saglabājušies vissenākie ornamentētie priekšmeti, kad iegriezuma tehnikā veidots zināms rotājums. Ornamenta galvenie elementi ir līklocis, rombs, skujiņu raksts, krustojošos līniju kompozīcija.

Akmens laikmeta jaunākajā iedaļā neolītā (4.-2.g.t.p.m.ē.) Latvijas teritorijā iedzīvotāju skaits ievērojami pieauga. Par to liecina gandrīz 50 šodien zināmās apmetnes ezeru un upju krastos. Visbiežāk apdzīvota bijusi Lubānas ezera piekraste.

Neolīta periodā tāpat kā iepriekš cilvēki turpināja lietot kaula, raga, akmens priekšmetus. Taču bija arī daži jaunumi. Cilvēka dzīvē ienāca dzintara un keramikas izstrādājumi. Latvijas teritorijā māla traukus sāka lietot 5.gadu tūkstotī pirms mūsu ēras.

Akmens laikmeta sabiedrībā pirmais radikālais pavērsiens bija māla trauku izgatavošana. Iemācoties apstrādāt mālu, cilvēks būtiski izmainīja ne tikai ēšanas kultūru, uztura gatavošanas un glabāšanas iespējas, bet arī savas garīgās pasaules simbolizācijas formas. Māla trauku izgudrojums apliecina noteiktu intelektuālo progresu. No māla sāka veidot mākslinieciskus darbus - cilvēku un dzīvnieku figūriņas, sadzīves priekšmetu miniatūrus modeļus. Māla trauki tika bagātīgi ornamentēti ar ķemveida zobiņu vai bedrīšu ornamentu, tāpēc arheologi izsakās par atsevišķu kultūras tipu - ķemmes-bedrīšu keramikas kultūru, kurai bija svarīga loma Latvijas vēsturē.

Arheologi noskaidrojuši, ka minētās kultūras pārstāvji ir ienācēji Latvijas teritorijā. Lielā skaitā viņi ieceļoja no 3400. līdz 2300.g.pirms mūsu ēras. Šīs kultūras pārstāvji nodarbojās ar medniecību un zvejniecību. Viņi bija somugri, tātad lībiešu senči.

No neolīta perioda krāšņākie atradumi ir dzintara izstrādājumi. Tolaik gatavoja dažādas formas piekariņus, krelles, pogas, zosu, pīļu, gulbju skulptūriņas. Īpaša simboliskā jēga bija ūdensputniem. Tie varēja simbolizēt dzīvību, ūdeni, cilvēku uzturu.

Neolīta periodā par daiļrades objektu pirmo reizi kļuva cilvēks, jo atrasti cilvēka skulpturālie veidojumi.

Ap 2300.g.p.m.ē. Latvijas teritorijā nostiprinājās lopkopju un zemkopju kultūra, bet 2.g.t.p.m.ē. sākās metālu laikmets, kas turpinājās līdz mūsu ēras XII gadsimtam. Metālu laikmetu iedala bronzas (līdz I gs.) un dzelzs (I-XII gs.) laikmetā.

Latvijas teritorijā bronza bija pazīstama jau kopš 2.g.t.p.m.ē. Bronza mūsu zemē nonāca apmaiņas ceļā. Pret bronzu mainīja dzintaru.

Dzelzs izstrādājumi Latvijas teritorijā bija pazīstami vienlaicīgi kā citur Eiropā, kaut gan līdz mūsu ērai reti tika lietoti. Vispopulārākā bija bronza. No bronzas gatavoja rotaslietas, kuras baltu kultūras mantojumā ieņem ļoti svarīgu vietu.

Bronzas laikmetā Latvijā iekārtoja jauna tipa dzīvesvietas - pilskalnus. Zināmi kādi 1 00 bronzas laikmeta pilskalni.

Balti iemācījās iegūt dzelzi no purva rūdas, un dzelzs priekšmetu kalējus mēdz uzskatīt par pirmajiem amatniekiem, kalšanu - amatniecības pirmo nozari.

Dzelzs laikmetā baltiem bija plaši tirdznieciskie sakari, piemēram, ar Romas impēriju, kuras valdnieki mīlēja dzintaru. II gs. Romas impērijas kultūras ietekmē Latvijas teritorijā uzplauka jauns stils rotu dekorējumā. Tajā ietilpst tādi ornamentālie risinājumi kā svastika, aplī ieskauts krusts, ritenis, trīstūris.

1 .2. Migrācijas procesi

Latvijas kultūras vēsturē ļoti liela nozīme ir cilvēku migrācijas procesiem, kuri aizsākās jau akmens laikmetā. Migrācijas gaitā izmainījās iedzīvotāju etniskais sastāvs un kultūra. Tā tas turpinājies ļoti ilgi - līdz mūsu ēras pirmā gadu tūkstoša beigām, kad Latvijas teritorijā etniskā situācija nostabilizējās un radikāli nemainījās līdz XX gs. otrajai pusei, kad migrācija atkal tāpat kā citur uz zemeslodes j ūtami atsaucās uz mūsu valsts etnisko sastāvu. Migrāciju pamatoti nākas uzskatīt par Latvijas kultūras veidošanās faktoru un kultūras struktūras elementu vispār.

Baltu ciltis izjuta t.s. Lielās tautu staigāšanas sekas mūsu ēras sākumā, kad balti apdzīvoja krietni lielākus apgabalus nekā pašlaik aizņem Latvija un Lietuva. Zinātnieki uzskata, ka baltu apdzīvotā teritorija bija piecas sešas reizes lielāka. Piemēram, baltiskas izcelsmes upju nosaukumi sastopami Austrumeiropā no Berlīnes līdz Maskavai.

Arī baltu ciltis bija vairāk. Mūsu ēras sākumā pie baltu ciltīm piederēja, piemēram, tādas etniskās grupas kā budini, sudāvi, galindi, sembi, skalvji, jātvingi un citas. Migrācijas un tai sekojošās asimilācijas rezultātā daudzas etniskās grupas izzuda. Galvenokārt tas notika baltu apdzīvoto zemju perifērijā. Līdz mūsdienām no asimilācijas spēja izvairīties vienīgi baltu ģeogrāfiskais vidusslānis - tās ciltis, kuras vēlāk konsolidējās latviešu un lietuviešu tautā.

Mūsu ēras sākumā baltu cilšu nākotni ietekmēja huņņu, sarmātu sirojumi, ģermāņu, franku, alemanu, gotu, slāvu migrācija. Īpaši slāvu migrācija manāmi paātrināja baltu virzīšanos uz ziemeļiem un jaunas etniskās situācijas izveidošanos Latvijas teritorijā. Speciālisti uzskata, ka pastāv krasa atšķirība starp iedzīvotāju antropoloģisko sastāvu I-IV gs. un V-VIII gs. Tātad Lielās tautu staigāšanas rezultātā Latvijas teritorijā bija ienākušas jaunas etniskās grupas.

Aplūkojot vēstures posmu no V līdz VIII gadsimtam, Latvijas teritorijā pirmo reizi paveras iespēja runāt par kuršu, zemgaļu, sēļu, latgaļu ciltīm, no kurām

XVII gadsimtā izveidojās latviešu tauta. Minētajā vēstures posmā Latvijas teritorija nodalās konkrētos baltu novados: kuršu apdzīvotajā Kurzemē, zemgaļu un sēļu apdzīvotajā Zemgalē un Sēlijā, latgaļu apdzīvotajā Vidzemē un Latgalē. Latvijas teritorijā ap XIII gs. dzīvoja apmēram 150 000 cilvēku, no kuriem apmēram 20 000 bija lībieši.

1 . 3. Vikingi Latvijā

Latvijas teritorija pirmo reizi nonāk vienotā vēsturisko notikumu apritē kopā ar citām Eiropas zemēm vikingu laikmetā VII-X gadsimtā. Tas labi redzams Eiropas senajās kartēs, jo zemes Baltijas jūras austrumu piekrastē nav vairs balts laukums, kā tas bija agrāk. Gluži pretēji - baltu zemēm ir svarīga loma vikingu kontrolētajos novados.

Skandināvi vispār ir pirmie, kuri Latvijas teritorijā ieradušies kā iekarotāji un pārvaldījuši atsevišķus novadus ilgāku laiku pirms vikingiem. Par to liecina senās hronikas, un arheoloģiskie izrakumi apstiprina rakstītās ziņas. Skandināvu sāgās ir stāstīts par zviedru karagājieniem Baltijā un viņu karaļu valdīšanu Kursā un Igaunijā. Tāpat ir daudz liecību par Gotlandes iedzīvotāju iebrukumu Grobiņas novadā ap 500.gadu. Grobiņā atklāti 650.-850.g. zviedru apbedījumi.

Vikingu laikmets ilga trīs gadsimtus. Viņiem piederēja zināma teritorija Rīgas j ūras līča austrumu piekrastē, Grobiņas novadā. Vienā no sāgām aprakstīta vikinga Egīla Skallagrimsona atrašanās gūstā Kurzemē.

Vikingiem bija augstu attīstīta lietišķā māksla, kuras ietekmes sastopamas arī Latvijā. Daugavas un Gaujas lībiešu zemēs bija plaši izplatītas bruņurupuču saktas. To forma un stilistika ir pārņemta no vikingiem.

1.4. Tautas lietišķā māksla

Latviešu kultūrā tautas lietišķā māksla vienmēr ieņēmusi stabilu vietu. Senās rotaslietas, segas, villaines, ornamentētie sadzīves priekšmeti tiek uzskatīti par vienu no visdārgākajām kultūras mantojuma sastāvdaļām, pret ko latvieši parasti izturas ļoti emocionāli.

Latvijas teritorijā pirms XII gs. nav bijusi mūra arhitektūra, zinātne, filosofija, reliģija, daiļliteratūra, tēlotājas māksla, kas viss jau sen bija citās Eiropas zemēs. No baltu ciltīm esam mantoj uši arheologu atrastās rotas un tautas atmiņā glabāto folkloru.

Nostiprinājusies atziņa, ka Latvijā tautas lietišķā māksla kulmināciju sasniedza X-XII gs. pirms vāciešu kolonizācijas. Tolaik cilvēki dzīvoja nelielās viensētās, bija radies privātīpašums, bagātu ļaužu slānis, kuru rokās atradās politiskā vara. Hronikās minētas kuršu, latgaļu valstis, kuras pārvalda karaļi, virsaiši, kņazi.

Lībieši (arī līvi, lībji) apdzīvoja piecus novadus: Turaidas, Idumejas, Metsepoles, Daugavas un Ziemeļkurzemes novadu. Viņi savus mirušos tolaik apbedīja skeletkapos, kā arī mēdza tos sadedzināt.

Lībiešu sievietes rotu komplektā ietilpa gredzeni, aproces, krūšurotas un kaklarotas. Greznu iespaidu atstāj lībiešu sievietes krūšurotas. Tās sastāv no divām vikingu stilistikā atdarinātām bruņurupuču saktām, važturiem ar daudzām važiņu rindām un visdažādākajiem piekariņiem - miniatūriem sadzīves priekšmetiem, amuletiem, dzīvnieku figūriņām.

Lībiešu vīrieša rotu komplektā sastopama bronzas apkalumiem izdaiļota ādas josta ar greznu sprādzi. Jostā ik pēc gabala iestiprināti riņķi. Tajos iekāra zobenu, nazi, dzeramo ragu, maku. Lībiešu vīrieši nēsāja spirālgredzenus, apģērbu sasprauda ar pakavsaktām.

Kuršu lielākie pilskalni atradās Kuldīgā, Kazdangā, Vārtajā, Matkulē, Talsos, kur vāciešu iebrukuma laikā valdīja hronikās un dokumentos par karali dēvētais Lamekins.

Kuršu apģērbs un rotas daudz neatšķiras no Latvijas citu cilšu lietotā tērpa un rotājumiem. Kuršu apbedījumos visbiežāk ir sastopamas aproces un kaklariņķi, kurus nēsāja ne tikai sievietes, bet arī vīrieši. Apbedījumos krustiņi ir reti sastopami.

Zemgaļi apdzīvoja apmēram 10 pilskalnus Lielupes baseinā un Daugavas kreisajā krastā. Pazīstamākie pilskani atrodas Mežotnē un Tērvetē, kas ir īpaši slavena, j o tur XIII gs. sākumā atradās viens no zemgaļu centriem ar valdnieku Viestartu priekšgalā. XIII gs.otrajā pusē Tērvetē bija Zemgales karaļa Nameisa rezidence. Zemgaļi X-XIII gs. savus mirušos nemēdza sadedzināt, kā to darīja viņu kaimiņi kurši un lībieši.

No rotaslietām Zemgalē kaklariņķus bija iecienījušas galvenokārt sievietes. Zemgalē tipiskas bija krustadatas un riņķadatas, bronzas spirālgredzeni. Sastopamas arī saktas, reti atrastas aproces, kuras mīlēja kurši.

Latgaļi dzelzs laikmeta beigās Latvijas teritorijā aizņēma visplašāko daļu -gandrīz visu mūsdienu Vidzemi un Latgali. Seno latgaļu valstiskos veidojumus sauca par kņazistēm. Pazīstamas četras kņazistes: Jersikas, Kokneses, Tālavas un Atzeles. Populāra ir Jersikas kņaziste un tās karalis Visvaldis. Latgaļi nemēdza mirušos sadedzināt.

Latgaļu sievietes rotu komplektā ietilpa saktas, kaklariņķi, aproces, gredzeni. Viņas retāk izmantoja krelles un rotadatas. Viena no greznākajām latgaļu sievietes rotām bija bronzas spirāļu lentveida vainags ar piekariem aizmugurē.

Latgaļu vīriešu rotu komplektā iespaidīgas ir platās un smagās karavīru aproces, kuras nēsāja uz kreisās rokas. Seno latgaļu apbedījumos bieži atrasti dažādas formas krustiņi, kas ievesti no kaimiņu pareizticīgajām slāvu kņazistēm.

Sēļi galvenokārt dzīvoja Daugavas kreisajā krastā uz dienvidiem no Aizkraukles. Viņiem bija apmēram 30 pilskalni, un centrs atradās Sēlpilī. Sēļu apģērbs un rotas būtiski neatšķīrās no latgaļu tradīcijām šajā ziņā.

1.5.Ornaments un ornamentālā simbolika

Ornaments un no tā atvasinātā ornamentālā simbolika (ideoloģiski interpretētas ornamentālās zīmes un kompozīcijas) Latvijas tautību kultūrā ir viens no visstabilākajiem elementiem ar estētisko un idejiski psiholoģisko funkciju.

Somugru un baltu ciltis galvenokārt lietoja ģeometrisko ornamentu. Tā pamatelementi ir līnija, krusts, aplis, trīstūris, rombs, kvadrāts. No pamatelementiem veido ornamentālās kompozīcijas.

No rotām ornamentācijai vispiemērotākās bija aproces, rotadatas, saktas, sprādzes. Īpaši plašas iespējas ģeometrisko formu stilizācijā atklājās latgaļu un sēļu karavīru plato aproču apdarē. Populārākie ornamenta elementi bija slīpais krusts kombinācijā ar nelieliem aplīšiem un taisnās līnijās ieskauts līkloks.

Latviešu kultūrā svarīga loma ir ornamentālajai simbolikai, kad atsevišķiem ornamentālajiem veidojumiem tiek piedēvēta abstrakta jēga gan no pagānisma ticējumu viedokļa, gan no nacionālās politikas viedokļa, kā tas aizsākās XIX gs. un turpinājās XX gs. kopsolī ar Latvijas valstiskās neatkarības ideju.

Zemkopji un lopkopji pielūdza dabas spēkus: Sauli, Mēnesi, Zemi, Ūdeni, Pērkonu u.c. Radās šo dabas spēku kulti un ar tiem vienotā vizuālā simbolika, kas Latvijas teritorijā tāpat kā citur iemiesojusies ģeometriski ornamentālā formā. Piemēram, Saules ornamentālais simbols daudzām tautām bija aplis ar vidū iezīmetu punktiņu. Krusts var izteikt centra ideju, norādot galvenos virzienus no centra. Krusts var apliecināt atcelšanas, noliegšanas, izsvītrošanas ideju. Krusts aizsargā no ļauniem gariem, zibens, ugungrēka, krusas. Krusts var būt robežzīme starp dzīvo un mirušo pasauli.

Latvijas teritorijā bija plaši izplatīts ugunskrusts jeb svastika, kas kalpoja kā laimes, uguns, saules, pērkona simbols. Pazīstama ir arheologu atrastā Stāmerienes villaine, kurā no bronzas gredzentiņiem audumā iestrādāti 37 ugunskrusti 20 variācijās.

Latvijā ornamentālā simbolika vienmēr ieguvusi ideoloģiskās funkcijas nacionālisma uzplaukuma periodos. Tā, piemēram, XX gs. īpašu ievērību brīvības simbolizēšanā izpelnījusies ornamentālā zīmē ar nosaukumu “Zvaigznīte” (20.-30.g.) un “Auseklītis” (80.-90.g.).

1.6. Senlatviešu mitoloģija

Par senlatviešu mitoloģiju nākas dēvēt kuršu, zemgaļu, sēļu un latgaļu pagāniskos ticējumus, kas saglabājušies tautas atmiņā un aprakstīti dažādos tekstos arī pēc kristiānisma pieņemšanas un latviešu tautas izveidošanās XVII gs. Eiropā senlatvieši bija viena no pēdējām etniskajām grupām, kas saglabāja pagānismu un nebija pieņēmusi kristīgo ticību (Eiropā pēdējie kristīgo ticību pieņēma lietuvieši 1387.g.).

Senlatviešu mitoloģija liecina, ka tā bijusi zemnieka pasaules uztvere, kad zemnieks bija pārliecināts par pārdabisko spēku līdzdalību katrā viņa lauksaimnieka un lopkopja darba solī. No šiem spēkiem bija atkarīga viņa tīrumos iegūtā raža, lopu veselība, kā arī saticība un laime ģimenē.

Latvijā ar senlatviešu mitoloģiju saistītas kulta celtnes nav zināmas. Kulta celtnes aizvietoja dabas objekti - kalni, alas, svētās birzis, koki, akmeņi. Tāpat nav konstatējams dievu un mitoloģisko būtņu noteikts panteons, ko mūsdienās cenšas “restaurēt” romantiskās pagātnes patriotiski noskaņotie entuziasti.

Speciālisti uzskata, ka starp dieviem zināma hierarhija pastāvēja. Augstāko dievu grupā ietilpa Dievs, Pērkons, Dieva dēli, Saule, Mēness, Auseklis, Saules meita, Zemes māte.

Senlatviešu mitoloģij ā Dievs ir j auns un skaists vīrietis, kurš dzīvo debesīs, izskatā ir līdzīgs karalim, tērpies sudraba apmetnī, brauc lejā no debesīm, lai artu, sētu, izrautu nezāles, medītu, brūvētu alu.

Saules meita bija mājsaimniecības darbu darītāja. Auseklis jeb Rīta zvaigzne asociējās ar visa jaunā un labā sākumu, ar jaunas dienas sākumu. Mēness bija bagātības, laimes, skaistuma nodrošinātāj s, kā arī karavīru aizstāvis. Liela autoritāte bija Pērkonam, kas bezbailīgi un stingri vērsās pret ļaunumu, negodīgumu, iztīrīja un apaugļoja zemi. Zemes māte bija emocionālākā dievība senlatviešu uztverē. Par viņu vienmēr izsacījās ar dziļu cieņu un mīlestību. Zemes māte deva dzīvību, palīdzēj a iegūt labu ražu.

Atsevišķu grupu veidoja t.s.saimniecisko ciklu dievi. Piemēram, zirgu aizstāvis Ūsiņš. Citā grupā var iekļaut abstraktu parādību dievības. Piemēram, Laimi, kura bija liktens dieviete.

Senlatviešu mitoloģijā sastopams Velns, Ragana, Veļu māte, kura pārzināja mirušo pasauli. Ragana bija skaudības, nāves, izspiegošanas, ļaunuma dievība. Velns bija Dieva pretinieks, nepārtraukti apdraudēja cilvēku un dzīvnieku dzīvību.

No kultiem svarīgs bija Saules kults. Saule senlatviešiem bija gaismas, siltuma un dzīvības avots. Saules kulta centrālais notikums ir Līgo svētku svinēšana vasaras saulgriežos 23.-24.jūnijā.

4.nodaļa. Kultura nacionalas konsolidācijas laikmeta

4.1. Galvenas tendences

Eiropas vēsturē XIX gs.pamatoti uzskata par nacionālās atmodas laikmetu. Gadsimta pirmajā pusē nacionālās atmodas kustības plaši izvērtās, piemēram, Itālijā, Somijā, Īrijā, Norvēģijā, Lietuvā. Pa lielākajai daļai tās bija zemes, kuru tautas atradās kādas citas valsts pakļautībā, un šī pakļautība kavēja attiecīgās apspiestās tautas attīstību, kā tas bija arī Latvijā. Arī Latvijā XIX gs. viens no svarīgākajiem notikumiem ir nacionālās atmodas kustība, kas skāra ne tikai latviešus, bet arī pārējās etniskās grupas.

Ņemot vērā baltu cilšu un latviešu garīgās attīstības iespējas pēc XIII gs., nacionālās atmodas kustībā XIX gs. priekšplānā bija divi jautājumi: 1)nacionālā identitāte, 2)nacionālā kultUra. Nacionālās pašnoteikšanās (valstiskās neatkarības) jautājums latviešu sabiedriskajā domā pirmo reizi publiski atspoguļojās tikai XX gs.sākumā.

XIX gs. politiskā vara nemainījās, un Latvijas teritorija visu laiku ietilpa Krievijas impērijā. Reālā vara bija vācu muižniekiem, kuriem bija liela ietekme arī impērijas augstākās varas struktūrās. Vācbaltu muižniekiem izdevās panākt dzimtbūšanas atcelšanu Kurzemes guberņā 1817.g. un Vidzemes guberņā 1819.g. Latgalē dzimtbūšanu atcēla 1861.g. Tā rezultātā zemnieki ieguva personīgo brīvību un drīkstēj a pirkt zemi.

Par “arāju” likteni lielā mērā bija norūpējušies vācbalti, jo viņu ienākumi un dzīves līmenis bija atkarīgs no zemnieku izglītotības, darba kvalitātes un ražīguma. 1819.g. vācbalti organizēja plašu diskusiju par latviešu turpmāko likteni - veicināt vai neveicināt viņu pārvācošanos, kas pēc dzimtbūšanas atcelšanas varēja iegūt masveidīgu raksturu. Diskusijā pārsvaru guva viedoklis, ka latviešiem izglītība jāorganizē latviešu valodā, jāpalīdz latviešiem kļūt par kultūras tautu un viņu pārvācošanos nedrīkst pieļaut.

XIX gs.pirmajā pusē darbību uzsāka pirmie latviešu skolotāji, literāti, žurnālisti, kuri publicēja savus darbus baltvācu rediģētajos izdevumos. Piemēram, 1822.g. Lestenes luterāņu mācītājs Kārlis Frīdrihs Vatsons sāka izdot pirmo laikrakstu latviešu valodā “Latviešu Avīzes”.

XIX gs.60.-70.gados latviešu inteliģence jau pati izstrādāja nacionālās atmodas koncepciju un ideoloģiju. Tolaik latviešu sabiedrībā pirmo reizi radās atsevišķa idejiskā kustība - t.s. jaunlatviešu kustība. To organizēja Tērbatas Universitātes latviešu izcelsmes studenti, kuri vēlāk darbojās Pēterburgā, Maskavā. Jaunlatviešu kustība attīstījās bez vācbaltu palīdzības, jo tolaik latvieši paši jau izdeva savus laikrakstus, organizēja dažādus sabiedriskos pasākumus, dibināja biedrības.

XIX gs. beigās latviešu kultūrā aktuāli bija tā dēvētie kultūras modernizācijas jautājumi un cīņa pret pseidotautiskumu. XIX gs.90.gados radās t.s. Jaunās strāvas kustība, ko organizēja un vadīja Pēterburgas, Maskavas studenti un kas idejiski balstījās uz materiālismu un marksismu.

XIX gs.sākumā Vidzemes un Kurzemes guberņā dzīvoja apmēram 9 500 krievu. Viņu kultūras intereses tiecās atspoguļot un aizstāvēt laikraksts “Rižskij vestņik”, kas iznāca Rīgā no 1869.g. XIX gs. 60.gados Rīgā bija t.s. krievu banka, krievu klubs, dziedāšanas biedrība, tipogrāfija, bibliotēka, akcionāru sabiedrība. 1862.g. Latvijas krievu sabiedrība plaši svinēja Krievijas valsts dibināšanas 1000.gadadienu.

Latvijas krievu sabiedrībā dominēja slavofīlistika orientācija. Krievu ideologi centās atbalstīt latviešu tautas nacionālo atmodu, jo abām tautām bija viens mērķis - atbrīvoties no vācu hegemonijas Baltijā. Latvijā krievu stāvoklis kardināli izmainījās XIX gs.80.gadu vidū, kad impērijas vadība uzsāka rūpīgi izplānotu un vispusīgi aptverošu rusifikācijas politiku. XIX gs. beigās Latvijā j au dzīvoj a 1 71 000 krievu.

XIX gs. nacionālās atmodas kustībā iesaistījās arī Latvijā dzīvojošie poļi. Viņi tiecās palīdzēt atgūt Polijas valstisko neatkarību pēc nonākšanas Krievijas sastāvā. 1830.-1831.g., 1863.g. notika poļu sacelšanās, kurā aktīvi iesaistījās arī Latvijā dzīvojošie poļi. Latgalē viņus diemžēl latgalieši neatbalstīja un poļu vajāšanā sadarbojās ar carisko valdību. Cara valdība 1865.gadā aizliedza iespiest grāmatas ar latīņu (“poļu”) burtiem. No tā Latgalē cieta grāmatniecība latviešu valodā, jo t.s. drukas aizliegums pastāvēja līdz 1904.g.

Ebreju kultūras attīstību kavēja dažādi aizliegumi iegūt izglītību un ieņemt amatus, kā arī brīvi izvēlēties dzīves vietu. Ebreju bērni izglītību ieguva vācu valodā. XIX gs. vidū visvairāk ebreju bija Latgalē - apmēram 11 000 ebreju, 1897.g. - 64 239 ebreju. Rīgā 1897.g. dzīvoja 21 963 ebreji (8% no pilsētas iedzīvotājiem).

4.2. Klasicisms Latvijā

Latvijā XIX gs. izmainījās arhitektūras tematika. Ja līdz tam bija divi galvenie žanri - pilis un baznīcas, tad XIX gs. tos papildināja arī bibliotēkas, teātri, muzeji, slimnīcas, valsts administratīvās ēkas, mācību iestādes, daudzdzīvokļu nami, sabiedrisko organizāciju nami, vasarnīcas, dzelzceļa stacijas. XIX gs. ir laiks, kad arhitektūriskajos procesos aktīvi sāka iejaukties valsts, kura visvairāk spēja un centās ietekmēt būvniecību pilsētās. Valdība izdeva rīkojumus, projektu un zīmējumu krājumus par to, kādām jāizskatās namu fasādēm, sētām un vārtiem, kādos toņos tos jākrāso. Saskaņā ar Pēterburgā radītu un apstiprinātu plānu, piemēram, uzcelta Daugavpils.

Pēc vāciešu iebrukuma Latvijas lauku ainavā dominējošo vietu sāka ieņemt kolonizatoru uzceltās pilis ar saimniecisko ēku kompleksu, ko visu kopā mēdz dēvēt par muižu. Tās tika iekārtotas skaistākajās vietās un vietējā reljefa augstākajos punktos. Muižas struktūrā ietilpa arī parks, mākslīgas ūdenskrātuves, alejas gar ceļu malām. Arī mūsdienās, kad muižas XX gs. pirmajā pusē zaudēja sākotnējās sociālās, ekonomiskās, politiskās funkcijas, tām ir noteicošā loma Latvijas lauku ainavā, un daudzas pilis ir nozīmīgi kultūras pieminekļi. Viena daļa no tām uzceltas XIX gs.

XIX gs. pirmajā pusē arhitektūrā valdīja klasicisma stils, un šī stila attīstība Latvijā nav mazāk nozīmīga kā baroka stila virzība XVIII gs. Klasicisms ar savu formu stingrību un ārējo neuzbāzību apliecināja tā laika zināmas sabiedrības daļas noslieksmes uz lepnu vienkāršību un atturīgu varenību, kas izpaudās Latvijas muižniecības izglītotākajā un aristokrātiskākajā daļā. Priekš vācbaltiem svarīgi bija tas, ka klasicisms lielā cieņā bija Vācijā. Polijas un poļu ietekmes novadā Latgalē klasicisma piemēru ir mazāk. Latvijā visizcilākie klasicisma paraugi sastopami Kurzemes muižu arhitektūrā.

Visskaistākā klasicisma celtne bija Elejas pils, kas nodedzināta 1915.g. Tā būvēta pēc pazīstamā Pēterburgas itāļu izcelsmes arhitekta Džakomo Kvarengi projekta skices 1806.-1810.g. Elejas muižas ēku ansambļa plānošanā piedalījies arī ne mazāk slavens Berlīnes arhitekts Karls Frīdrihs Šinkels. Pils celtniecības idejas autors bija Elejas īpašnieks grāfs Žanno Mēdems - viena no interesantākajām personībām XIX gs. Latvijas muižniecībā. Elejas muižas ansamblī ļoti liela nozīme ir parkam, kas ar tajā izvietotajām celtnēm un pieminekļiem pats par sevi veido atsevišķu kompleksu. Dž.Kvarengi projekta skice tika izmantota arī piļu celtniecībā Mežotnē, Kazdangā, Blīdenē, Durbē, Jelgavā (Villa Medem).

Mežotnes pils celtniecības iniciatore bija Šarlote fon Līvēna, kura visu mūšu nodzīvoja Pēterburgā un Krievijas caru ģimenēs bija bērnu audzinātāja. Mežotnes pils interjera izveidošanā piedalījās krievu, vācu, itāļu meistari. Mežotnes parku uzskata par vienu no vislabākajiem ainavu parkiem Latvijā. Mežotnes muižas ansamblī nozīmīga vieta ir baznīcai un Līvēnu kapiem.

Klasicisma stilā celta arī Vandzenes, Pastendes, Svitenes, Laidu, Snēpeles, Iecavas pils. Klasicisma gara un tradīcij u vadīta vācbaltu sabiedrība (1897.g.Kurzemē dzīvoja 51 017, Vidzemē - 98 573 vāciešu) lielā mērā nodzīvoja līdz 1905.gada revolūcijai un Pirmajam Pasaules karam, pēc kura sākās pilnīgi jauns vēsturisks posms. Elejas pils nodedzināšana ne velti tiek uzlūkota par savdabīgu simbolu vācbaltu kultūras liktenī Baltijā.

4.3. Latviešu inteliģences rašanās

Latviskas izcelmes inteliģences pārstāvji sastopami j au pirms vispārējās nacionālās atmodas XIX gs. vidū. Tie bija cilvēki, kuriem laimējās ar vietējā muižnieka vai mācītāja atbalstu iegūt izglītību un kuri bija pārvācojušies, brīvprātīgi izvēloties vāciskus vārdus un uzvārdus, kā arī visbiežāk pilnīgi saraujot saites ar saviem tautiešiem - sabiedrības sociālajā hierarhijā viszemāko daļu. Viņi kaunējās atzīt savu izcelsmi.

Latviešu nacionālās inteliģences rašanās ir cieši vienota ar “arāju” šķirisko noslāņošanos un materiāli neatkarīga slāņa - buržuāzijas - veidošanos. Pēc dzimtbūšanas atcelšanas latviešu sabiedrībā radās muižu rentnieki, muižu pārvaldnieki, dzirnavu, krogu īpašnieki un rentnieki, tirgotāj i un amatnieki, vietējās pašvaldības amatpersonas, viensētu īpašnieki.

Latviešu bužuāzijas slānis sāka veidoties XIX gs.30.-50.gados, un no šī slāņa pamatā nāca pirmie inteliģences pārstāvji - garīgā darba veicēji un jaunu sabiedrisko attiecību organizētāj i. Latviešu inteliģences pirmās paaudzes galvenokārt nāca no laukiem un nezaudēja tiešu saskarsmi ar zemkopju darbu un viņu dzīves rūpēm. Visbiežāk pēc izglītības iegūšanas pirmie inteliģenti atgriezās savā dzimtajā pusē, lai kalpotu tautai, kā toreiz viņi mēdza deklarēt.

Latvijā XIX gs. tika sasniegts samērā augsts izglītības līmenis. 1897.g.statistiskās ziņas liecina, ka Vidzemē lasīt un rakstīt prata 77,7 %, bet Kurzemē - 70,9 % iedzīvotāju. Izglītības sistēma bija pieskaņota Krievijas skolu likumdošanai, kas paredzēja mācības draudzes skolās, pilsētas skolās, apriņķa skolās un guberņas skolās, respektīvi, ģimnāzijās. XIX gs.Latvijā universitātes nebija, un pa lielākai daļai gan vācbalti, gan latvieši un citu tautību jaunieši izvēlējās Tērbatas Universitāti, kurā no 1802.g. pastāvēja latviešu valodas lektora ārštata vienība. Ilgu laiku lektori bija vācieši, un tikai 1878.g. šo amatu sāka veikt latvietis Jēkabs Lautenbahs. 1860.g. Tērbatas Universitātē studēja 58 latvieši.

Pirmajā laikā latviešu inteliģences slānis bija neliels, un tas veidojās galvenokārt no skolotājiem, mācītājiem, ierēdņiem. Ar savu piemēru pašaizliecīgi kalpot tautai latviešu inteliģenti panāca ļoti augstu autoritāti skolotāja un literāta profesijai. Piemēram, skolotājs Latvijā bija viens no cienījamākajiem cilvēkiem jebkurā pagastā un pilsētā līdz pat XX gs.vidum.

Skolotājs parasti ap sevi veidoja zināmu mikrovidi, kultūras procesa telpu. Tāda loma XIX gs. bija, piemēram, J.Cimzem Valmierā, E.Dinsberģim Dundagā, J.Rātminderam Rīgā, A.Bergmanim Cīravā, K.Valdemāram Ēdolē. K.Valdemārs dibināja biedrību, bibliotēku, kori, pats sacerēja stāstus, sūtīja korespondences laikrakstiem.

Skolotāju darbības rezultātā latviešu kultūras attīstība XIX gs.60.gados sasniedza jaunu stadiju, izvirzot jautājumu par kultūras perspektīvām vispārnacionālā mērogā. Kultūra kļuva par nacionālās ideoloģijas un politikas stūrakmeni.

4.4. Jaunlatviešu kustība

XIX gs.vidū latviešu nacionālajā atmodā sākās radikāls pavērsiens, kas jau no paša sākuma ieguva apzīmējumu - jaunlatviešu kustība. Apzīmējumu “jaunlatviešu kustība” pirmie lietoja vācbalti, no latviešu sabiedrības nodalot jauna tipa latviešus jeb jaunlatviešus. Latviešu dzīvē jaunums bija viņu idejiskā patstāvība un drosme vērsties pret vācbaltiem. Latviešiem vācbaltu apzīmējums “jaunlatvieši” sākumā nepatika, taču to arī mūsdienās tradicionāli lieto Latvijas vēstures un kultūras attiecīgā perioda analīzē.

Jaunlatviešu kustība uzskatāma par latviešu inteliģences pirmo idejiski vienoto kustību ar savu ideoloģiju, darbības taktiku un stratēģiju. Savukārt vācbalti konstatēja, ka jaunlatviešu kustība izmainīja vāciešu garīgo misiju Latvijā un stimulēja vērīgāk iedziļināties etniskajās un sociālajās norisēs.

Jaunlatviešu kustībā progresīvākais bija tas, ka atklāti, precīzi un skaidri tika paziņota latviešu tautas vēlēšanās atbrīvoties no vācu kundzības visās dzīves jomās. Izglītība tika uzlūkota ne tikai kā tautas izglītošana, bet arī kā tautas nacionālās pašapziņas nostiprināšanās līdzeklis. Savukārt valoda, kultūra tika pasludināta par nacionālās identitātes principiāli svarīgākajiem komponentiem. Jaunlatvieši formulēja kultūras autonomijas ideju.

Jaunlatviešu kustībai nebija kaut kāds organizatoriskais centrs - biedrība, partija u.tml. Tā bija neformāla kustība, kurā emocionāli abstrakti iekļāvās cilvēki ar līdzīgiem uzskatiem, centieniem, mērķiem. Patiesībā to var dēvēt par visas latviešu tautas kustību. Par jaunlatviešiem sevi varēja saukt gan tie, kuri publicēja attiecīga satura darbus, gan šo darbu lasītāji, pilnā mērā solidarizējoties ar publikāciju autoriem.

Par jaunlatviešu kustības aizsākumu uzskata latviešu studentu vakarus Tērbatā 1856.g. Tērbatā latviešu studentu idejisko kodolu veidoja Krišjānis Valdemārs, Krišjānis Barons un Juris Alunāns. Par studentu vakaru iniciatoru un ideologu atzīst K.Valdemāru. Viņam tolaik jau bija noteikti uzskati par latviešu stāvokli, nākotnes perspektīvām. Viņš bija dedzīgs pārvācošanās pretinieks un nebaidījās izaicināt vācbaltus uz atklātu konfrontāciju. Vācbaltu polēmika ar K.Valdemāru presē turpinājās apmēram 30 gadus.

1862.g.K.Valdemārs kopā ar K.Baronu un J.Alunānu Pēterburgā sāka izdot laikrakstu latviešu valodā “Pēterburgas Avīzes”, kas uzskatāms par vienu no latviešu nozīmīgākajiem preses izdevumiem XIX gs. Laikraksts kļuva par jaunlatviešu kustības idejisko un organizatorisko centru. Neskatoties uz to, ka iznāca tikai līdz 1865.g., “Pēterburgas Avīzes” uz Latvijas sabiedrību atstāja dziļu iespaidu vēl daudzus gadu desmitus.

Jaunlatviešu kustība latviešu kultūrā ir nozīmīga ar to, ka veicināja folkloristikas attīstību, proti, tautasdziesmu un pasaku vākšanu, sistematizāciju un publicēšanu. Šis darbs noritēja galvenokārt Maskavā, kur dzīvoja daudzi jaunlatvieši ar K.Valdemāru un K.Baronu priekšgalā. Skolotāji, literāti un citi entuziasti Latvijā vāca tautasdziesmas un tekstus sūtīja uz Maskavu vispirms Fricim Brīvzemniekam, bet no 1878.g. K.Baronam. No 1894.g. līdz 1915.g. viņa sakārtojumā iznāca tautasdziesmu seši sējumi ar nosaukumu “Latvju dainas” -latviešu kultūras mantojuma viens no fundamentālākajiem izdevumiem, ko finansēja Krievijas valdība. Sējumos iekļautas 217 996 tautasdziesmas, bet to sastādītāja Krišjāņa Barona vārds latviešu apziņā kļuvis par sava veida kultūras simbolu. Jaunlatviešu ideju ietekmē XIX gs.80.gados latviešu pasakas un teikas sāka vākt Džūkstes skolotājs Ansis Lerhis-Puškaitis. XIX gs.tautas muzikālā mantojuma apzināšanai vispamatīgāk pievērsās komponists Andrejs Jurjāns.

Valda pamatots uzskats, ka jaunlatviešu kustība veicināja tādu nozīmīgu tradīcij u latviešu kultūrā kā dziesmu svētki. Pirmie dziesmu svētki notika atsevišķos novados: Dikļos 1864.g., Bauņu muižā pie Valmieras 1865.g. Ļoti dzīvu rezonansi Latvijas sabiedrībā atstāja latviešu pirmie Vispārējie dziesmu svētki Rīgā 1873.g.26.-29.jūnijā. XIX gs.Vispārējie dziesmu svētki notika Rīgā 1880. un 1888.g., Jelgavā - 1895.g.

XIX gs.otrajā pusē Latvijā dibināja daudzas un dažādas latviešu biedrības. To dibināšana kļuva par zināmu kultūras tendenci. Dibinātājus un vadītājus tautā sāka dēvēt par “runas vīriem”. 1868.g. savu darbību uzsāka Rīgas Latviešu biedrība , kura apvienoja patriotiski noskaņotos latviešu buržuāzijas pārstāvjus.

Jaunlatviešu kustības ideoloģija, taktika un stratēģija izrādījās pareiza, jo guva milzīgus panākumus. Pēc daudziem tumsas gadsimtiem “arāji” spēja konsolidēties un sevī attīstīt nacionālo pašapziņu. Kultūrā radās jaunas tendences, tradīcijas, interese par savas kultūras mantojumu un interese par citām kultūrām.

Jaunlatviešu ideoloģij as teorētiskā un praktiskā pilnveidošanās, kustības līderu un organizatorisko centru darbība un fundamentālie pasākumi risinājās ārpus Latvijas teritorijas. Arī šajā ziņā jaunlatvieši radīja savdabīgu tradīciju, jo arī vēlāk vērtīgākais latviešu kultūrā tiks radīts ārpus Latvijas.

4.5. Profesionalizācija mākslā un literatūrā

XIX gs. Latvijas kultūrā lielā mērā bija profesionalizācijas laiks, kad mākslā un literatūrā sāka darboties attiecīgi izglītoti cilvēki. Amatieru vai ārzemju speciālistu vietā kultūras procesā noteicošo vietu sāka ieņemt vietējās izcelsmes profesionāli izglītoti arhitekti, komponisti, gleznotāj i, tēlnieki, lietišķās mākslas speciālisti, aktieri. Kultūras norises sasniedza citu estētisko līmeni nekā tas bija agrāk, kad, piemēram, muižnieks, atbilstoši savai gaumei un zināšanām, pats zīmēj a plānu savas muižas ēkām, draudzes baznīcai, pats zīmēj a skices interjeram, pats sacerēja mūziku ģimenes svētkiem u.tml. XIX gs. amatierisms saglabājās, bet tas jau lielā mērā bija zaudējis agrāko nozīmi un asociējās ar diletantismu, zemu inteliģences pakāpi.

Profesionalizācija Latvijas iedzīvotāju lielākajai daļai bija jauna parādība. Latvijā ilgus gadsimtus galvenokārt pazina šeit dzīvojošo etnisko grupu tautas mākslu, kas izpaudās apģērba, rotu un sadzīves priekšmetu dekoratīvajā noformējumā. Vienīgi sabiedrības augstākie slāņi saskārās ar mākslu, literatūru un bija informēti par profesionālo kultūru citās zemēs.

XIX gs. vācbaltu, kā arī Latvijā dzīvojošo krievu aprindās profesionalizācija augstu līmeni sasniedza mūzikā. Rīgā veidojās simfonisko darbu atskaņošanas tradīcija. Rīgas publikai kļuva pazīstami V.A.Mocarta, J.Haidna, L.Bethovena, A.Saljeri darbi. 1837.-1839.g. Rīgas Pilsētas teātrī diriģēja R.Vāgners, Rīgā uzstājās H.Berliozs, F.Lists, A.un N.Rubinšteini, K.Šūmane. Tolaik Latvijā tika uzstādītas lielākās ērģeles pasaulē - Rīgas Doma baznīcā 1884.g., Liepājas Sv.Annas baznīcā 1886.g. Abu instrumentu uzstādīšana pozitīvi ietekmēja ērģeļmūzikas popularitāti Latvijā, kas nemazinājās līdz mūsdienām.

Latviešu profesionālās mūzikas attīstība sākās XIX gs. vidū, un to lielā mērā sekmēja vācu muzikālā dzīve, kā arī atsevišķu pedagogu un komponistu paraugs. Izcilākā loma šajā ziņā bija Vidzemes skolotāju semināra vadītājam Jānim Cimzem. Viņa audzēknis bija Kārlis Baumanis, kurš pirmais sacerēja un 1874.g. publicēja latviešu dziesmas korim un soloizpildījumam. Viņš sacerēja dziesmu “Dievs, svētī Latviju”, ko 1921.g. apstiprināja par Latvijas Republikas himnu. Pirmie latviešu tautības akadēmiski izglītotie komponisti bija Andrejs Jurjāns un Jāzeps Vītols. Viņi studēja Pēterburgas Konservatorijā.

Teatrālās dzīves centrs bija Rīgas Pilsētas vācu teātris, kurā notika arī krievu, poļu teātru viesizrādes. Piemēram, 1800., 1805., 1809., 1811.g. Rīgā viesojās Viļņas Poļu teātris. Latvijā pirmais krievu teātris dibināts Daugavpilī 1854.g. 1882.g.akciju sabiedrība “Uļeja” uzcēla Rīgā namu krievu organizācijām (mūsdienās - Krievu drāmas teātris). 1883.g. namā darbu sāka neliela aktieru trupa no Daugavpils J.Lavrova vadībā, ievadot stacionāra krievu teātra vēsturi Rīgā.

Uz Rīgas Pilsētas vācu teātra skatuves latviešu valoda pirmo reizi skanēja 1823.g.1.martā, kad latviešu tautas tērpā ģērbusies aktrise Frīderīke Federsene deklamēja vācbaltu dzejnieka Ulriha fon Šlipenbaha dzejoli “Kurzemes zemnieku meitene” vācu un latviešu valodā.

Par latviešu teātra aizsākumu uzskata 1868.g., kad Rīgā latviešu aktieri iestudēja dāņu dramaturga L.Holberga lugu “Žūpu Bērtulis”. Lugu latviešu valodā tulkoja un saturu lokalizēja vācbaltu mācītājs un literāts A.J.Stenders. 1870.g.Rīgas Latviešu biedrība uzcēla savu namu ar zāli, skatuvi (mūsdienās Rīgas Latviešu biedrības nams) un par teātra vadītāju pieņēma Ādolfu Alunānu, kurš darbojās kā aktieris, režisors, teātra kritiķis. 1869.g. viņš sacerēja un Rīgā iestudēja pirmo latviešu oriģināllugu - “Pašu audzināts”.

XIX gs.latviešu teātra attīstībā vislielākā problēma bija lugu trūkums. Iestudēja galvenokārt viegla satura lokalizējumus. Stāvoklis lugu izvēlē uzlabojās gadsimta beigās, kad latviešu literatūrā sāka darboties tādas izcilas personības kā Aspazija, Rūdolfs Blaumanis.

XIX gs.otrajā pusē nacionālo kultūru papildināja latviešu izcelsmes gleznotāji, kas arī priekš vietējiem pamatiedzīvotājiem bija nepierasti. XIX gs.50.-60.gados Pēterburgas Mākslas akadēmiju beidza pirmie latviešu izcelsmes gleznotāji J.Roze, K.Hūns, J.Feders. Viņi maz dzīvoja un strādāja Latvijā, darbu atrodot Krievijas mācību iestādēs. XIX gs. beigās Pēterburgā studēja tādi pazīstami latviešu mākslinieki kā Ā.Alksnis, J.Rozentāls, V.Purvītis, J.Valters, G.Šķilters, T.Zaļkans, J.Madernieks, R.Zariņš. Viņi uzskatīja, ka katram māksliniekam ir jābūt savas dzimtenes patriotam un aktīvi jāiesaistās latviešu tautas mākslinieciskajā audzināšanā.

XIX gs.otrajā pusē darbojās pirmie latviešu izcelsmes akadēmiski izglītotie arhitekti, no kuriem slavenākais ir Jānis Baumanis. Viņš arhitektūru studēja Berlīnē un Pēterburgā, patstāvīgo radošo darbību veica Rīgā. Kopš 1865.g. apmēram 30 gados J.Baumanis izstrādāja projektus apmēram 70 liela apjoma ēkām, no kurām pazīstamākās bija Vidzemes bruņniecības nams, Aleksandra ģimnāzija, Apgabaltiesas nams. J.Baumanis bija viens no aktīvākajiem Rīgas “runas vīriem” - Rīgas Latviešu biedrības dibinātājs un priekšsēdētājs (1872.-1875.g.), pirmo Vispārējo dziesmu svētku organizētājs, pirmo latviešu teātra izrāžu aktieris.

Par latviešu profesionālās literatūras aizsācēju var uzskatīt dzejnieku un vienu no jaunlatviešu kustības ideologiem Juri Alunānu. 1856.g.viņš publicēja krājumu “Dziesmas”, kurā ievietoti gan tulkojumi, gan oriģināldarbi. B ūti s kākai s i r tas , ka v i ņš p re t dz e j u i z turē j ās kā p re t māks l i n i e c i s ku p arādīb u. Grāmatas ievadā J.Alunāns akcentēja domu, ka arī latviešu valodā ir iespējama īsta dzeja un latviešu valoda nav tikai zemes arāju sarunvaloda. Vācbalti ar G.F.Stenderu priekšgalā nepārtraukti ironizēja par latviešu valodas primitivitāti un nespēju pacelties līdz mākslas dzejas augstumiem.

1879.g.iznāca pirmais latviešu romāns “Mērnieku laiki”. Tā autori ir brāļi Reinis un Matīss Kaudzīte. Abi ir tipiski tā laika inteliģenti. Īpaši Matīss Kaudzīte. Viņš uzauga zemnieku hernhūtiešu ģimenē, ieguva tautskolotāj a tiesības, dzīvoja un strādāja laukos, aktīvi iesaistījās dažādu biedrību dibināšanā, kora dziedāšanā, sūtīja korespondences Rīgas laikrakstiem, mūža beigās sarakstīja memuārus, tulkoja, lokalizēja, sacerēja ludziņas, stāstus, dzejoļus, lasīja referātus literatūrkritikā.

Viens no ievērojamākajiem latviešu prozaiķiem XIX gs. bija Apsīšu Jēkabs, kurš reālistiskā stilā sacerēja stāstus, akcentējot patriarhālā dzīves veida vitalitāti latviešu sabiedrībā.

1888.g.iznāca viens no izcilākajiem darbiem latviešu kultūrā Andreja Pumpura eposs “Lāčplēsis”, kurā izmantoti latviešu folkloras tēli un motīvi. A.Pumpurs ilgi dzīvoja un strādāja ārpus Latvijas. “Lāčplēsis” sacerēts tajā laikā, kad viņš uzturēj ās Tērbatā.

XIX gs.latviešu literatūras vēsturē stabilu vietu ieņem skolotājs un dzejnieks Auseklis (īstajā vārdā Miķelis Krogzemis). Viņš ir viens no pirmajiem latviešu literātiem, kurš izvēlas pseidonīmu. Auseklis bija jaunlatviešu ideoloģijas turpinātājs un neslēpa savu nacionālistisko pārliecību.

4.6. Pārejas laikmets

XIX gs.90.gados Eiropā sākās radikālas izmaiņas visās garīgās dzīves sfērās. Kultūrā radās j auna paradigma. Jaunās paradigmas tipiskākās iezīmes ir modernisma dominēšana, masu kultūras rašanās. Mūsdienās ir kļuvis skaidrs, ka jaunā paradigma bija valdošā visā XX gadsimtā.

Kultūras jaunas paradigmas rašanos izskaidro ar kapitālisma straujo attīstību, respektīvi, zinātniski tehnisko progresu, industrializāciju. Milzīga nozīme bija tā saucamajam demogrāfiskajam sprādzienam Eiropā XIX gs., kad neparasti strauji pieauga iedzīvotāju skaits un tāpēc radās jaunas sociālās un kulturoloģiskās parādības - “masu sabiedrība”, “masu kultūra”, “masu cilvēks”.

Masu kultūras rašanās uzskatāma par vienu no asākajiem pagriezieniem cilvēces vēsturē. Par masu kultūras tipiskākajām pazīmēm atzīst standartizāciju un individuālo vērtību ignorēšanu. Bailes no masu diktatūras izsauca noteiktu pretreakciju, kas kultūrā koncentrējās tajā atziņu un ideju kompleksā, ko pazīstam ar vārdu “modernisms”.

Par modernisma dzinējspēku uzskata principu “mākslu mākslai”, kad jaunrade atsakās kalpot kādai šķirai, varai, ideoloģijai, ticībai un visus radošos spēkus velta vienīgi estētisko mērķu sasniegšanai. Modernismā konstatējami atsevišķi stilistiskie virzieni, kuri izplatījās daudzās zemēs un ieguva transnacionālu raksturu. Modernisma stilistiskie virzieni ir impresionisms, simbolisms, jūgendstils, kubisms, futūrisms, abstrakcionisms, ekspresionisms, sirreālisms.

Modernismā milzīga loma ir avangardistiskām tendencēm. Avangardismu mēdz uzskatīt par atsevišķu strāvu XX gs.kultūrā.

XIX gs.beigās modernisms būtiski ietekmēja jauno latviešu kultūru, kurā sadūrās divas intereses - nacionālās atmodas no vienas puses un modernisma no otras puses. Sabiedrības modernizācijas un modernisma intereses mākslā aizstāvēja tā jaunās latviešu inteliģences daļa, kas XIX gs.90.gados apvienojās ap Rīgas laikrakstu “Dienas Lapa” un radīja t.s. Jaunās strāvas kustību. Jaunā strāva uzņēmās tautas lielākā un neaizsargātākā sociālā slāņa, proletariāta, aizstāvību, nodrošinot to ar Eiropā tolaik tradicionālas mācības - marksisma -palīdzību. Laikrakstā “Dienas Lapa” dominēja marksisms. Avīzes redaktori bija Pēterburgas Universitātes absolventi juristi Pēteris Stučka un Jānis Pliekšāns, kurš no 1895.g. sāka lietot pseidonīmu - Rainis. Jaunā strāva vērsās pret pseidotautiskām, arhaiskām un laikmeta prasībām neatbilstošām izpausmēm latviešu saimnieciskajā darbībā, kultūrā. Nesaudzīgi tika kritizēts latviešu literatūrā un kultūrā vispār valdošais sentimentālisms, didaktiskums, pseidolatviskums, provinciālisms. No Rietumeiropas un Krievijas Latvijā atgriezusies jaunā inteliģence ātri saskatīja pašapmierinātību un stagnāciju, kādā bija paspējusi nonākt latviešu sabiedrības viena daļa ar Rīgas “labākajām famīlijām” priekšgalā. Pret Jauno strāvu vērsās cara valdība un Rīgas Latviešu biedrības runas vīri. Jaunā strāva faktiski izjauca latviešu kultūras attīstības pēctecību, jo līdz tam kultūras virzība pamatā bāzējās, tā teikt, uz vietējo materiālu - mitoloģiju, folkloru, nacionālisma ideoloģiju, vācbaltu iedibināto didaktiskumu, sentimentalitāti. Jaunā strāva kultūras procesā pirmo reizi no ārzemēm ienesa “svešu” materiālu - marksismu, modernismu, informāciju par modernu lauksaimniecību, izglītību. Jaunā strāva latviešu kultūrā pirmo reizi veicināja konfliktu starp paaudzēm, tēviem un dēliem, kuri negribēja atzīt savu vecāku arhaiskos un nemodernos dzīves uzskatus un dzīves veidu.

5.nodaļa. Lielo parmaiņu gadsimts

5.1. Jūgendstila triumfs

Latvijas kultūras vēsturē viena no vislielākajām bagātībām ir jūgendstila mantojums. Tajā savukārt visizcilākā vērtība ir Rīgas arhitektūrai. Rīgu pamatoti uzskata par pasaules jūgendstila galvaspilsētu, jo nekur citur netika uzcelts tik daudz namu šajā stilā. Rīgā ir vairāk kā 500 jūgendstilā būvētu namu. Tie kompakti izvietoti pilsētas centrā, tādējādi veidojot unikālu pilsētbūvniecības ansambli, kas saglabājies līdz mūsdienām. Jūgendstils spilgti apliecina arī Latvijas kultūras polietnisko raksturu, jo Rīgas namu celtniecībā piedalījās visdažādāko tautību vietējās izcelsmes arhitekti - vācbaltu, latviešu, ebreju, krievu.

Jugendstils radās masu kultūras aizsākuma periodā un viens no pirmajiem vērsās pret masu kultūru - rūpnieciski izgatavoto priekšmetu vienveidību, kas tolaik sabiedrībā bija nepierasta parādība. Jūgendstila koncepcijā galvenais ir jauna estētiskā pieeja telpiskās vides iekārtošanā, kad vienā stilā veido gan nama ārējo fasādi, gan iekštelpu intejeru, mēbeles un nama saimnieces tērpu, rotas. Latvijā jūgendstils kļuva par jaunbagātnieku stilu, jo, piemēram, Rīgā daudzus namus cēla jūgendstilā pie turības nesen tikušie latvieši, krievi, ebreji. Jūgendstila mākslinieciskās stilizācijas metode ar savu īpatno lineārismu, līganā vijīgumā eleganti saausto līniju ritmu, asimetrisko kompozīciju var panākt tādu emocionālo kopskaņu, kas liek aizmirst standartizācijas un bezpersoniskuma klātbūtni.

No latviešu izcelsmes māksliniekiem jūgendstilā viena no spilgtākajām personībām ir Jūlijs Madernieks, kurš darbojās lietišķajā mākslā, grāmatu grafikā, glezniecībā, mākslas zinātnē, 1913.g.izdeva latviešu kultūrā pirmo grāmatu ornamentālistikā. Milzīgu popularitāti iemantoja J.Madernieka segu un paklāju meti, kurus faktiski izmanto gandrīz visi aušanas un rokdarbu mīļotāji līdz pat mūsdienām. J.Madernieka jūgendisko un ģeometrisko rakstu vidē savu mūžu ir aizvadījusi ne viena vien paaudze, un Latvijā tā ir savdabīga kultūras parādība.

Latviešu glezniecībā jūgendstils un simbolisms noteiktu vietu ieņem Jana Rozentāla darbos. Viņš izvēlējās mitoloģiskus, teiksmainus sižetus un to risinājumā iesaistīja jūgendisku kolorītu un faktūru. J.Rozentāls jūgendstilu izmantoja arī monumentāli dekoratīvās glezniecības darbos. Piemēram, Rīgas Latviešu biedrības nama fasādes krāsainā cementa un mozaīkas tehnikā izgatavotajās septiņās kompozīcijās “Rūpniecība”, “Zemkopība”, “Zinība”, “Māksla”, “Gudrība”, “Skaistums”, “Spēks”. Arī J.Rozentāla scenogrāfijā nākas sastapties ar jūgendstilu. Piemēram, skatuves priekškarā Aspazijas lugai “Vaidelote”, Raiņa lugai “Uguns un nakts”.

Rīgā vienu no pirmajiem namiem jūgendstilā uzcēla 1899.g.Audēju ielā 7. Arhitekti bija Alfrēds Ašenkampfs un Maksis Šervinskis.

Speciālisti Rīgas arhitektūrā konstatē vairākus jūgendstila virzienus. Piemēram, dekoratīvo virzienu, kuru spilgti pārstāv būvinženiera Mihaila Eizenšteina projektētie nami Alberta, Strēlnieku, Elizabetes ielā. Minētajam virzienam pieskaita arī arhitekta Rūdolfa Henriha Cirkvica, Henriha Kārļa Šēla, Fridriha Šefela, Jāņa Alkšņa projektētās ēkas. Racionālistiskā virziena tipisks pārstāvis ir latviešu izcelsmes arhitekts Konstantīns Pēkšēns, kurš izstrādājis apmēram 250 ēku projektus. Jūgendiski veiksmīgākie viņa projektētie nami atrodas Alberta, Strēlnieku, Smilšu, Tallinas ielā. Rīgas jūgendstila arhitektūrā plaši atspoguļojas nacionālā romantisma virziens, kad tipiski jūgendiskos izteiksmes līdzekļus papildina latviešu tautas lietišķās mākslas un celtniecības formas. Šajā virzienā darbojās latviešu izcelsmes arhitekti K.Pēkšēns, E.Laube, A.Vanags. Piemēram, Eižena Laubes projektētie nami Brīvības, K.Barona, Tērbatas, Alberta, Tallinas, K.Valdemāra ielā izteiksmīgi reprezentē minēto virzienu.

Latvijas kultūras vēsturē viena no izcilākajām personībām ir arhitekts un mākslas vēsturnieks Johans Vilhelms Kārlis Neimanis. Viņš savu radošo darbību uzsāka Daugavpilī, piedaloties pilsētas ģenerālplāna izpildē. 1900.g.viņa vadībā uzcēla vienu no interesantākajām jūgendstila celtnēm Rīga - namu Brīvības ielā 55. V.Neimanis jūgendstilā cēlis vairākas villas Mežaparkā. Nozīmīgākais viņa ieguldījums Latvijas arhitektūrā ir 1903.-1905.g. celtā Valsts mākslas muzeja ēka K. Valdemāra ielā 1 0.

Latvijā jūgendstila attīstībā zināms kulminācijas laiks bija 1901.gads, kad svinēja Rīgas dibināšanas 700 gadu jubileju. Jubilejas pasākumi bija noformēti j ūgendstilā, un j ūgendstila autoritāte sabiedrībā nostiprinājās vēl pamatīgāk.

Latvijas jūgendstila mantojuma izpētē un popularizācijā mūsdienās vislielāko ieguldījumu ir devis mākslas zinātnieks Jānis Krastiņš.

5.2. Modernisms

Latvijas kultūrā XX gs.sākumā notika neparastas pārmaiņas. Neparasti bija tas, ka Latvijā līdera pozīcijās strauji izvirzījās latviešu māksla un literatūra, kas profesionālaj ā izaugsmē un māksliniecisko sasniegumu ziņā nostāj ās vienā līmenī ar vācbaltu, krievu, ebreju un citu šeit dzīvojošo etnisko grupu radošās inteliģences devumu. Tas galvenokārt notika pateicoties labi izglītotu un izcilu personību ienākšanai latviešu kultūrā. Piemēram, XIX gs.60.gados dzimušie dzejnieki, dramaturgi, prozaiķi Rainis, Aspazija, R.Blaumanis, E.Veidenbaums, mākslinieki J.Rozentāls, V.Purvītis, J.Valters ar savu talantīgo daiļradi ievērojami kāpināja latviešu kultūras prestižu. XX gs. sākumā viņiem pievienojās vesela virkne XIX gs. 70.gados dzimušie spējīgie lieterāti A.Niedra, J.Jaunsudrabiņš, J.Akurāters, J.Poruks, K.Skalbe, A.Upīts, E.Virza, V.Eglītis, gleznotāji J.Kuga, V.Matvejs, R.Pērle, J.Tilbergs, V.Zeltiņš, komponisti E.Dārziņš, E.Melngailis, A.Kalniņš, J.Mediņš, arhitekti E.Laube, A.Vanags. Savukārt 10.un 20.gados latviešu kultūrā ienāca XIX gs.90.gados dzimusī paaudze. Šī paaudze īpaši izceļas ar savu talantu un radoši vitālo potenciālu.

Latviešu profesionālā kultūra lielā mērā radās un nostiprinājās modernisma atmosfērā, kuru visdziļāk izjuta tēlotājas mākslas pārstāvji. Viņi studēja Pēterburgā, Maskavā, Rietumeiropā. Viņu izglītībā parasti ietilpa tāds elements kā ārzemju ceļojumi, paverot iespēju operatīvi sekot līdzi visam jaunākajam un to iepazīt no pirmavotiem. Tas sekmēja pasaules skatījuma plašumu, uzskatu brīvību un neatkarību. Latviešu tēlotājas mākslai nav raksturīga provinciāli nacionāla šaurība un augstprātīga pašapmierinātība.

Latvijā līdz 1905.g. mākslas dzīves organizatori bija vācbalti. Viņi pasākumos iesaistīja arī citu tautību talantīgākos pārstāvjus. XIX un XX gs.mijā no vācbaltu māksliniekiem Latvijā pazīstamākie bija B.K.Borherts, E.M.Borherte,

E.Gētgenss, Z.Bīlenšteins.

Latviešu kultūrā modernismam līdz šim ir bijis traģisks liktenis. XX gs.latviešu sabiedrībā pārmaiņus dominēja divi sociāli ideoloģiskie virzieni: nacionālisms un sociālisms. Abi virzieni pret modernismu izturējās naidīgi un noraidoši. Tā rezultātā modernisma daiļrade nekad nav bijusi pa īstam vajadzīga latviešu auditorijai, un, piemēram, XX gs.otrajā pusē latviešu kultūra lielā mērā attīstījās bez modernisma vispāratzītas klātbūtnes. Traģiski ir tas, ka tādējādi noklusēti un malā atstumti patiesībā ļoti talantīgi mākslinieki un ļoti vērtīgs mākslinieciskais mantojums, kā arī vispārējā izglītībā nostiprinājusies nepilnīga informācija un sagrozīti priekšstati par Latvijas un tajā skaitā latviešu kultūras vēsturi. Latvijā vairākas paaudzes ieguvušas izglītību, neko neuzzinot par pasaulē slavenākajiem latviešu māksliniekiem. Likteņa ironija ir tā, ka tieši modernisma pārstāvji ir pasaulē vispazīstamākie mākslinieki un mākslas teorētiķi. Sociālismam un nacionālismam kalpojošo autoru daiļrade nav izraisījusi starptautisko rezonansi. Latviešu slavenākie modernisti visaugstākos panākumus guva, dzīvojot un strādājot ārpus Latvijas, jo arī XX gs. turpinājās iepriekš minētā savdabīgā latviešu kultūras tradīcija, kad vērtīgākais radīts citās zemēs.

Latviešu kultūrā modernismam tipiskā veidā cilvēka iekšējās pasaules atveidojumam viens no pirmajiem pievērsās dzejnieks un rakstnieks Jānis Poruks - viena no izcilākajām personībām latviešu literatūrā. Modernisms literatūrā visplašāko vērienu ieguva XX gs.pirmajos desmit gados un saistīts ar tādiem dzejniekiem un prozaiķiem kā Kārlis Skalbe, Viktors Eglītis, Jānis Akurāters, Jānis Jaunsudrabiņš, Edvarts Virza. Latviešu modernisti literatūrā mākslinieciski idejisko atbalstu guva franču un krievu simbolismā. Cieši radošie kontakti, piemēram, latviešu dzejniekiem V.Eglītim, K.Krūzam nodibinājās ar krievu jaunākās literatūras līderiem V.Brjusovu, A.Bloku, M.Gorkiju. 1916.g.Petrogradā V.Brjusova un M.Gorkija redakcijā iznāca “Latviešu literatūras krājums”. Grāmata bija nozīmīgs ieguldījums latviešu literatūras popularizēšanā Krievijā.

Latviešu kultūrā modernisma teorijai viens no pirmajiem pievērsās gleznotājs un mākslas teorētiķis Voldemārs Matvejs. Viņa pētnieciskie darbi joprojām ir pasaules mākslas teorētiķu un vēsturnieku uzmanības lokā. No latviešu kultūras V.Matvejs ir ārzemēs viena no vislabāk pazīstamajām personībām.

Latvijā modernisma vēsturē viena no izcilākajām parādībām ir keramikas darbnīcas “Baltars” māslinieku grupa. 20.gadu vidū tajā apvienojās R.Suta, A.Beļcova, S.Vidbergs.

Krievijā 20.gados viens no modernisma atzariem bija konstruktīvisms, ko pārstāvēja Gustavs Klucis - tagad pasaulē viens no visslavenākajiem latviešu māksliniekiem. No latviešu tēlotājas mākslas vienīgi G.Kluča četri darbi aplūkojami Ņujorkā Modernās mākslas muzejā. G.Klucis mācījās Pēterburgā un pēc Pirmā Pasaules kara palika dzīvot Maskavā. Viņš pasaulē pirmais pielietoja fotomontāžas paņēmienu plakātu izgatavošanā, grāmatu, žurnālu, ielu, laukumu, skatlogu noformējumā. 1922.g. G.Klucis pirmais radīja kinētiskos mākslas objektus.

Pasaules modernisma vēsturē slavenības ziņā kopā ar V.Matveju, G.Kluci stabilu vietu ieņem latviešu gleznotājs Aleksandrs Drēviņš, kurš arī dzīvoja Maskavā. Viņš pievērsās kubismam, abstraktajai mākslai.

1923.g.Berlīnē iznāca žurnāls “Laikmets” - pirmais un joprojām arī viens no interesantākajiem un nozīmīgākajiem latviešu mākslas žurnāliem. “Laikmeta” lielākā vērtība ir tā, ka tajā latviešu autoru T.Zaļkalna, A.Kurcija, R.Sutas, V.Matveja, L.Liberta, J.Madernieka, J.Kazaka darbi ir pārstāvēti kopā ar XX gadsimta kultūras tādu slavenību kā P.Pikaso, Ž.Braka, H.Grisa, A.Arhipenko, V.Šklovka, A.Belija, Č.Čaplina, F.Ležē publikācijām, kuras viņiem pasūtīja un saņēma žurnāla redakcija. Tas joprojām ir bezprecedenta gadījums, kad latviešu izdevumā publicējas pasaulē atzītas autoritātes kopā ar vietējiem autoriem.

30.gados Latvijas kultūrā ienāca XX gs.sākumā dzimusī paaudze, kas māksliniecisko izglītību ieguva 1919.g.dibinātajā Latvijas Mākslas akadēmijā, Latvijas Universitātē, Latvijas Konservatorijā. 30.gados, īpaši pēc valsts apvērsuma un autoritārā režīma nodibināšanās 1934.g., mākslā un literatūrā valda vispārēja noslieksme pievērsties Latvijas tematikai - cilvēkiem, dabai, darba un sadzīves sižetiem. Modernisma vietu ieņēma reālisms. Tas atsaucās gan uz latviešu maksliniekiem, gan uz cittautiešu autoriem. Piemēram, uz vācbaltu mākslinieci N.Cinku, krievu māksliniekiem E.Kļimovu, E.Gorski, ebreju māksliniekiem Ā.Naišlosu, I.Lihtenšteinu.

30.gados no modernisma tradīciju turpinātājiem spilgtākie latviešu mākslinieki bija J.Tīdemanis, K.Padegs, literāti A.Čaks, Ē.Ādamsons, A.Eglītis, K.Zariņš, E,Ķezbere.

Pēc Otrā Pasaules kara, kad Latvija ietilpa Padomju Savienības sastāvā, kultūrā drīkstēja pastāvēt tikai t.s.sociālistiskā reālisma metode, un padomju vara modernismu pasludināja par padomju ļaudīm kaitīgu parādību. Padomju Savienībā modernismu atzina par kapitālistiskās pasaules atribūtu, noklusēj ot pat to, ka padomju Krievija savā laikā bija pasaules avangarda mākslas dzimtene.

XX gs.beigās, kad Latvija atguva valstisko neatkarību un atkal sāka dominēt galējs nacionālisms, vispārējo nevērīgo attieksmi pret modernismu veicināja tas, ka latviešu mākslinieki bija saistīti ar krievu kolēģiem, dzīvoja Krievijā, nav darbojušies Latvijas teritorijā un kalpojuši latviešu nacionālajām interesēm.

5.3. Revolūciju, karu un brīvības simbolika

Daudzu zemju XX gs.kultūras simbolikā revolūcijas un kari ieņem stabilu vietu. To veicināja vēsturisko notikumu loģika, respektīvi, revolūciju un karu milzīgā nozīme cilvēku dzīvē, tautu un valstu liktenī. Arī Latvij as kultūrā revolūciju, karu un brīvības tematika nekad nav zaudējusi aktualitāti. Piemēram, 20.-30.gadu kultūrā šī tematika bija Latvijas Republikas valsts kultūras politikas centrā, viena no kultūras galvenajām tendencēm. Revolūcijas un kari atstāja ietekmi uz kultūras struktūru, kā arī uz mākslas un literatūras žanrisko hierarhiju. Piemēram, kara traģikas atveidojumam piemērotākie izrādījās tādi žanri kā balāde un poēma. Savukārt tēlotājas mākslā traģiskos periodos žanriskajā perifērijā atvirzījās citkārt populārais sadzīviskais žanrs un ainava, jo drūmos gados žanrisko prioritāti ieguva gleznu un grafiku tematiskie cikli.

Latvijas iedzīvotāji XX gs. vienmēr bija revolūciju un Pasaules karu epicentrā, un tāpēc viņi līdz mūsdienām revolūciju un karu sekas izjūt etniski un kultūrvēsturiski visdziļāk salīdzinājumā ar pārējām Eiropas tautām un valstīm. Tā, piemēram, vēsturnieki secinājuši, ka Pirmajā Pasaules karā Latvija zaudēja visvairāk dzīvā spēka salīdzinājumā ar citām karadarbībā ierautajām zemēm. Otrā Pasaules kara uzvarētāju ģeopolitikas rezultātā no Eiropas valstīm Latvijā pašlaik ir vismazākais (57 %) pamatiedzīvotāju skaits, un ļoti lēni virzās multietniskās sabiedrības konsolidācijas process.

1905.gada revolūcija latviešu apziņā nostiprinājusies kā sacelšanās pret apspiedējiem - vācbaltu muižniecību un cara valdību. Par 1905.gada revolūcijas spilgtiem simboliem kļuva sarkanais karogs un “melnā sotņa”, kā dēvēja cara armijas speciālās ekspedīcijas revolūcijas apspiešanai. 1905.gada revolūcijas noskaņas dzejā atspoguļojis notikumu aktīvs līdzdalībnieks Rainis tādos krājumos kā “Tālas noskaņas zilā vakarā”(1903), “Vētras sēja”(1905), “Klusā grāmata”(1909), kā arī “Epus 1905”(1906). 1905.gada revolūcijai veltītajā dzejiskajā klasikā kopā ar Raiņa grāmatām ietilpst Viļa Plūdoņa alegoriskā poēma “Uz saulaino tāli”(1912), Jāņa Akurātera dzejolis, teksts Latvijā ļoti populārai dziesmai, “Ar kaujas saucieniem uz lūpām”(1905). Tēlotājas mākslā 1905.gada revolūcijas tēma emocionāli risināta Jēkaba Kazaka, Ģederta Eliasa gleznās, Teodora Ūdera grafikā. Latvijas mākslā viņu sižeti un tēli kļuva par noteiktiem paraugiem 1905.gada revolūcijas tēmas gleznieciskajā interpretācijā. Prozā no 1905.gada revolūcijai veltītajiem darbiem uz lasītājiem lielu iespaidu atstāj E.Birznieka-Upīša stāstu krājums “Pelēkā akmens stāsti”(1914), Kārļa Zariņa romāns “Dzīvība un trīs nāves”(1921), Alberta Bela romāns “Saucēja balss”(1973).

Pirmā Pasaules kara sākums 1914.g.ievadīja lielu pārmaiņu laiku, kas Latvijā turpinājās līdz 1920.g. Latvijas vēsturē un kultūrā to mēdz dēvēt par heroisma posmu - ciešanu, cīņas un varonības laiku. Šajā posmā bija tādi svarīgi notikumi kā iedzīvotāj u masveida bēgšana uz Krieviju, latviešu strēlnieku bataljonu dibināšana un varonība frontē, Latvijas teritorijas nonākšana Vācijas karaspēka pakļautībā, buržuāziskā revolūcija un lielinieku apvērsums Krievijā, Latvijas valsts proklamēšana, padomju varas mēneši Latvij ā, atbrīvošanās kauj as pret lieliniekiem un vāciešiem (bermontiešiem).

Par latviešu bēgļu traģiku emocionāli izteiksmīgus gleznu un grafiku ciklus radīja Jāzeps Grosvalds, Konrāds Ubāns, Jēkabs Kazaks, Rūdolfs Pērle, Sigismunds Vidbergs. Literatūrā bēgļu drūmo likteni mākslinieciski iedarbīgi atspoguļoja Edvarts Virza tēlojumu krājumā “Zaļā Zemgale”(1923), Vilis Plūdonis dzejas krājumos “Via dolorosa”(1918), “No Nakts līdz Rītam”(1921).

Varonības un traģisma motīvi dominē latviešu strēlnieku liktenī. Neskatoties uz pretrunīgajām politiskajām simpātijām pret “sarkanajiem” un “baltajiem” strēlniekiem, Latvijas kultūrā paliekošu vietu ieņem patiesi augstvērtīgi mākslas darbi. Piemēram, Kārļa Baltgaiļa, Jāzepa Grosvalda, Niklāva Strunkes, Sigismunda Vidberga gleznu, zīmējumu un grafiku cikli. Savukārt daiļliteratūrā Aleksandra Grīna romāns “Dvēseļu putenis”(1933-1934), Aleksandra Čaka varoņeposs “Mūžības skartie”(1937-1939), Kārļa Štrāla romāns “Karš”(1922-1926), Kārļa Skalbes rakstu krājums “Mazās piezīmes”(1920), Jāņa Akurātera stāstu krājums “Sapņi un likteņi”( 1919) un romāns “Ugunīgi ziedi”(1925).

Par izteiksmīgāko strēlnieku vēstures un reizē arī tautas brīvības simbolu Latvijas iedzīvotāju uztverē ir kļuvuši Brāļu kapi Rīgā. Jau kara laikā radās ideja apglabāt visus kritušos strēlniekus vienā vietā. Grandiozais memoriālais ansamblis tika uzbūvēts no 1923. līdz 1930.g. Brāļu kapu projekta autors ir latviešu izcilais tēlnieks Kārlis Zāle.

Latvijas valsts galvaspilsētas varonīgā aizstāvēšana Daugavas krastos 1919.g.beigās kļuva par vienu no patriotiskākajiem notikumiem brīvības cīņu vēsturē, bet upe Daugava par brīvības simbolu. Daugavas simboliskā nozīme atspoguļojas Raiņa dzejoļu ciklā “Daugava”(1919).

Tikai pēc bermontiešu sakāves jaunā Latvijas valsts pilnā mērā varēja pievērsties kultūrai. Valsts ierosināto un subsidēto kultūras pasākumu virknē 20.-30.g.nozīmīgākais bija izcīnītās brīvības un cīņās kritušo piemiņas iemūžināšana. Kritušajiem strēlniekiem un iegūtās brīvības simboliskam apliecinājumam 20.-30.g. pieminekļus uzcēla Rīgā un arī provincē. Šo pasūtījumu izpildē aktīvi iesaistījās tēlnieks Kārlis Zemdega. Viņa izstrādātos pieminekļus uzstādīja Raunā, Džūkstē, Rūjienā, Dobelē, Tukumā. Tēlnieks Kārlis Jansons veidoja Atbrīvošanas pieminekli Jelgavā.

Latvijā par centrālo brīvības simbolu kļuvis 1935.g. atklātais Brīvības piemineklis Rīgā. Tā autors ir K.Zāle. Brīvības pieminekļa, Brāļu kapu un citu pieminekļu stilistika un poētika saskanēja ar 20.g.beigu un 30.g. kultūrā dominējošo tautiski nacionālo un cildeni patriotisko ideālismu. Tēlnieki vairāk vai mazāk apzināti palīdzēja Eiropas nelielai tautai radīt savu mitoloģiju, kuras centrā izvirzījās mīts par mazu, bet varonīgu Latvijas valsti.

Otrā Pasaules kara laikā Latvijā vispirms tika iznīcināta vācbaltu kultūra. Pakļaujoties Hitlera pavēlei, 1939.-1940.g. no Latvijas aizbrauca apmēram 56 000 vācbaltu. Līdz ar to Latvijas teritorijā no XIII gs. pastāvošā vācbaltu kultūra praktiski beidza eksistēt. Pēc vācbaltiem līdzīgu traģisku likteni piedzīvoja latviešu, krievu, poļu, ebreju kultūra Latvijā. Latvieši un cittautieši (īpaši inteliģence) tika deportēti uz Sibīriju, devās emigrācijā uz Rietumiem, gandrīz visi ebreji tika nogalināti. Nākas atzīt, ka apmēram līdz 1950.g. Latvijas Republikā nostiprinātā kultūra bija pilnīgi sagrauta, gāja bojā vai atstāja Latviju faktiski viss kultūras genofonds. Padomju Latvijā palika pilsētu un lauku proletariāts, kas sāka radīt savu t.s. sociālistisko kultūru. Padomju totalitārā un monostilistiskā kultūra Latvijas iedzīvotājiem uzspieda savas mitoloģiskās konstrukcij as un simboliku, no kuras vispazīstamākais un saprotamākais simbols bija sarkanais karogs.

Latvijā padomju gados monumentāli simboliskais materiāls veidojās divējādi, uzspiežot sociālistisko interpretāciju saglabātaj iem pieminekļiem (Brāļu kapiem, Brīvības piemineklim) un radot j aunus “sociālistiskā laikmeta” pieminekļus. Uz Latvijas sabiedrību zināmu ietekmi varēja atstāt tie pieminekļi, kuri bija saistīti ar Otro Pasaules karu. Piemēram, Salaspils memoriālais ansamblis fašistu koncentrācijas nometnes vietā (1967).

XX gs.beigās pēc valstiskās neatkarības atgūšanas sāka iemūžināt to cilvēku piemiņu, kas gāja bojā komunistiskā terora un holokausta laikā, kad cieta visas Latvijā dzīvoj ošās etniskās grupas. Daudzās vietās atklāja “piemiņas plāksnes”, “piemiņas akmeņus”, iekārtoja kapus holokausta, kara, terora upuriem un cīnītājiem pret padomju varu.

5.4. Latvijas lauku poētika

Daba nosaka tautas raksturu, temperamentu. Ar dabu ir cieši vienots cilvēku dzīves veids, darba tradīcijas, paražas, ēdiens, apģērbs, svētki. Ģeogrāfiskā vide un dabas apstākļi ietekmē kultūru attiecīgajā zemē.

Latviešu kultūras sakarības ar ģeogrāfisko vidi un dabu uzskatāmi atspoguļojas abās galvenajās kultūras vēsturiskajās fāzēs - etniskajā j eb tautas kultūrā un nacionālajā jeb profesionālajā mākslinieciskajā kultūrā, kurā dominē atsevišķa autora intīmi personiskā ģeogrāfiskās vides un dabas izjūta, kas atveidota mākslas un literatūras tēlos. Tautas kultūrā valda kolektīvā ģeogrāfiskās vides un dabas izjūta, un tā skaidri konstatējama folklorā. Latviešu folklorā ir samērā aktuāli tādi ģeogrāfiskie faktori kā, piemēram, Latvijas atrašanās pie Baltijas jūras, Daugavas.

Latviešu tautā aktuāla garīgā prasība ir saglabāt stabilu dzīves vietu gadsimtos ierastajā dzīves telpā - viensētas vidē un tai pieguļošajā dabas ainavā. Tādēļ arī latviešu profesionālaj ā kultūrā ir plaši izplatīti tādi vērtības ziņā konstanti jēdzieni kā “dzimtā zeme”, “dzimtā daba”, “zaļā zeme”, “savs kaktiņš”, “savs stūrītis”.

Pēc Pirmā Pasaules kara, kad sākās latviešu masveida pārcelšanās uz dzīvi pilsētās, saskarsme ar urbanizāciju stimulēja tādu jaunu kultūras tendenci kā lauku viensētas poetizācija un romantiski nostalģiskas ilgas pēc dzīves lauku viensētā, kur daudziem pilsētniekiem pagāja bērnība un jaunība. Daiļliteratūrā tas spilgti konstatējams E.Virzas darbā “Straumēni”(1933).

Taču faktiski Latvijas lauku poētikā atspoguļojas ne tikai romantiski nostalģiskais aspekts. 20.-30.g.kultūrā ir pazīstama tā sacamā “zaļās zemes” apoloģētika, kad runa ir par zemi kā tautas dzīvības un spēka avotu, zemes privātīpašumu kā sociālās un materiālās neatkarības garantu, cilvēku pārticības un bagātības priekšnosacījumu. Tipiski par to stāstīts Andreja Upīša romānā “Zaļā zeme”(1945).

Latvijas lauku ainavas mākslinieciskajā atveidošanā vienu no vislielākajiem ieguldījumiem ir devis V.Purvītis un viņa ainavu glezniecības skolas audzēkņi K.Melbārzdis, E.Kalniņs, A.Artums, J.Viļumainis, Ā.Skride, V.Kalnroze, A.Egle, J.Induss, N.Breikšs, V.Kalvāns, O.Saldavs. Latvijas lauku ainavu glezniecībā nozīmīgu vietu ieņem K.Ubāna daiļrade.

Tēlotājas mākslā lauku un zemniecības tēma vispopulārākā bija 30.gados, kad tai pievērsās tādi izcili mākslinieki kā K.Miesnieks, U.Skulme, A.Annus, J.Bīne, N.Strunke, J.Liepiņš, Ģ.Eliass, J.Kalmīte, J.Strazdiņš, Ā.Melnārs.

Lauku tematikai ir pievērsušies ne tikai latviešu mākslinieki, bet arī Latvijā dzīvojošie vācu gleznotāji N.Cinka, E.Metuzāls, ebreju gleznotāji Ā.Naišloss, M.Dembo, krievu gleznotāji S.Vinogradovs, A.Petrovs.

5.5. Monostilistiskās kultūras gūstā

Jau iepriekš bija minēts, ka apmēram līdz 1950.g. Latvijas Republikā pastāvošā kultūra tika sagrauta, un tās vietā tika mākslīgi uzspiesta padomju sociālistiskā kultūra. Tā balstījās uz marksisma-ļeņinisma mācību, kā arī uz tautiskuma, šķiriskuma, partijiskuma un citiem principiem. Tas nozīmēja, ka padomju iekārta un padomju kultūra kalpo tautas un tās pamatšķiras proletariāta interesēm. Šīs intereses ikdienas dzīvē aizstāv komunistiskā partija. Tādējādi padomju valstī par visu rūpējās komunistiskā partija tautas, proletariāta vārdā.

Pēc Latvijas iekļaušanas PSRS sastāvā notika voluntāri radikāls pavērsiens cilvēku dzīves visās jomās. Latvijā radās pilnīgi jauna sociāli ekonomiskā formācija. Latvijā tāpat kā parējā PSRS eksistēja sociālistiskās sistēmas normas un noteikumi, kurus neviens nedrīkstēja ignorēt un pārkāpt. Padomju vara panāca to, ka visiem kultūras elementiem (vērtībām, normām, idejām, uzskatiem utt.) piemīt iekšējā vienotība un šo vienotību akceptē visi sabiedrības locekļi. Kultūra tādējādi attīstījās viendabīgi jeb, citiem vārdiem sakot, monostilistiski. Kulturāli viendabīgas sabiedrības radīšana bija padomju iekārtas viens no galvenajiem mērķiem. Taču ar laiku tikai teorētiski padomju kultūra saglabājās viendabīga j eb monostilistiska, jo nespēj a izvairīties no zināmas kultūras diferenciācijas.

Padomju kultūras vēsturē var saskatīt vairākus atšķirīgus posmus. Latvijā pirmais posms bija 40.-50.gados, kad pastāvēja Staļina personības kults un kultūras viendabība bija visizteiktākā. Otrais posms sākās pēc Staļina nāves un personības kulta publiska nosodījuma, kad 1956.-1964.g. PSRS bija vērojama sabiedrības dzīves liberalizācija (populārs bija apzīmējums “atkusnis”). Trešais posms aptver laiku no 1965. līdz 1985.g., kad kultūras daudzveidība bija vislielākā. Ceturtajā posmā (1985.-1991.) padomju iekārta centās veikt radikālus pārkārtojumus (“perestroiku”), lai veidotu “sociālismu ar cilvēcisku seju”, taču cieta pilnīgu sakāvi un PSRS sabruka.

Latvijā visdrūmākais bija pirmais posms, kad iznīcināja iepriekšējo kultūru un padomju režīmā valdīja visdogmātiskākais un visunificētākais periods. PSRS vadība latviešiem lika pēc iespēj as ātrāk pārņemt sociālistiskā reālisma metodi mākslā un literatūrā. No Maskavas uz Latviju tāpēc nosūtīja kultūras administratorus. Viņi atveda māksliniekiem un literātiem tēmu un sižetu sarakstus, diktēja, kādas lugas teātros jāiestudē, kādas filmas jārāda, par ko jāraksta presē, kādas grāmatas jātulko un jāizdod u.tml. Tā, piemēram, māksliniekiem ieteica gleznot marksisma-ļeņinisma-staļinisma un padomju valsts vadoņu portretus, padomju strādnieku darbu rūpnīcās. Sociālistiskā reālisma mākslā un literatūrā pirmajā vietā bija jābūt tādām tēmām kā proletariāta revolucionārā cīņa pret buržuāzij u, sociālisma un komunisma celtniecība, padomju cilvēku kaujas un darba varonība. Pirmajā posmā bija ne mazums latviešu literātu un mākslinieku, kuri centīgi kalpoja padomju varai un izpelnījās tās atzinību (valsts prēmijas, ordeņus). Jau 40.-50.g.tika radīti darbi, kas pēc tam vienmēr ietilpa latviešu padomju kultūras klasikā. Tādi bija A.Upīša, V.Lāča, A.Sakses romāni, gleznotāja O.Skulmes Ļeņina tēmai veltītās gleznas.

Otrajā posmā t.s. sešdesmito gadu padomju paaudze tiecās liberalizēt sociālistisko iekārtu, bet nevis to likvidēt. Aktuāla bija ideja modernizēt padomju valsti paātrinātā tempā, lai panāktu un apdzītu ASV un citas Rietumu valstis. Padomju vara pieļāva rietumnieciskas kultūras parādības. Piemēram, “stilīgo” jauniešu kustību. Liberalizācijas ietekmē padomju Latvijas tēlotājas mākslā 60.g.ievērību guva t.s. skarbais stils, droši atsedzot “problēmas” un tādējādi palīdzot komunistiskajai partijai cīnīties pret dzīves trūkumiem. Komunistiskās partijas atzinību izpelnījās, piemēram, Dž.Skulmes, I.Zariņa,

E.Iltnera gleznas, kuras bija veltītas sarkano latviešu strēlnieku varoņdarbiem padomju Krievijā. Daiļliteratūrā arī drīkstēja brīvāk rakstīt par tām grūtībām, ar kurām nācās sastapties komunisma celtniecībā. Komunistiskās partijas aktuālākajām direktīvām kalpoja Ž.Grīvas, Z.Skujiņa, D.Zigmontes, I.Indrānes romāni un stāsti par strādniekiem, zvejniekiem, j auniešiem, Otro Pasaules karu. Latviešu padomju dzejnieku hierarhijas virsotnē bija A.Grigulis, J.Sudrabkalns, V.Lukss, M.Ķempe, V.Belševica, O.Vācietis, I.Ziedonis, I.Auziņš, ar kuru daiļradi komunistiskā partija bija visvairāk apmierināta un kurus nepārtraukti slavēja partijas presē.

Trešajā posmā 70.gados latviešu padomju mākslinieciskajā kultūrā bija konstatējams uzplaukums. Tas izpaudās ne tik daudz no komunistiskās partijas interešu viedokļa, bet gan no mākslas un mākslinieciskuma viedokļa. 70.gados tika radīti darbi ar augstu estētisko vērtību teātra mākslā, baletā, tēlotāj as mākslā, dekoratīvajā mākslā, fotomākslā, kino mākslā, scenogrāfijā, prozā. Šo darbu autori nebaidījās priekšplānā izvirzīt īstas un patiesas mākslas uzdevumus, bet nevis padomju masu kultūrai tradicionālo kalpošanu komunistiskajai partijai un tautai. 70.gados latvieši apmeklēja mākslas izstādes, pirka un lasīja grāmatas, un grāmatveikalos pircēju garas rindas bija ikdienišķa parādība gan Rīgā, gan provincē.

70.gadu izstādēs augstu mākslinieciskumu apliecināja, piemēram, B.Bērziņa, J.Pauļuka, R.Piņņa, O.Ābola, L.Āriņa, A.Artuma, L.Auzas, E.Kalniņa,

F.Pauļukas, V.Kalnrozes, K.Fridrihsona, O.Jaunarāja, B.Baumanes, M.Tabakas gleznas, K.Sūniņa, J.Spriņģa, R.Bēma akvareļi. Prozā mākslinieciski vērtīgākos darbus publicēja A.Bels, V.Kaijaks, M.Zariņš, V.Lāms, Ē.Vilks.

70.gados teātru apmeklēšana bija masveida parādība, pat tāda kā modes izpausme Rīgas inteliģences aprindās. Vispopulārākie bija galvaspilsētas teātri:

Dailes teātris, Drāmas teātris, Krievu drāmas teātris, Jaunatnes teātris, kuros iestudēja, piemēram, Raiņa, R.Blaumaņa, V.Šekspīra, H.Ibsena, M.Bulgakova, A.Čehova, Sofokla lugas. Skatītāju iemīļotākie aktieri bija V.Artmane, E.Radziņa, V.Līne, Ņ.Neznamova, L.Ozoliņa, O.Dreģe, L.Freimane, M.Ļebedevs, K.Sebris, Ē.Valters, A.Dimiters, H.Liepiņš, E.Pāvuls, U.Pūcītis, U.Dumpis, J.Strenga, G.Cilinskis, I.Kalniņš u.c. Ārzemēs lielu ievērību guva Rīgas Jaunatnes teātra režisora Ā.Šapiro formas ziņā oriģinālie iestudējumi.

Teātru popularitāte lielā mērā bija saistīta ar scenogrāfijas mākslinieciskajiem panākumiem. 70.gados scenogrāfijā valdīja tendence uz skatuves veidot dekorācijas ar filosofiski simbolisku zemtekstu. Tā tas bija, piemēram, I.Blumberga scenogrāfijā, kas guva ievērību arī ārzemēs.

60.un īpaši 70.g. padomju Latvijas kultūras pašapziņu kāpināja Rīgas baleta starptautiskie panākumi baletmeistara A.Lemberga vadībā. Skatītāji jūsmoja, piemēram, par baletdejotājiem Z.Ersu, H.Ritenbergu.

Kultūras pašapziņu kāpināja arī dokumentālā kino un fotomākslas starptautiskie panākumi. “Rīgas poētiskā kino skola” un tās spilgtākie pārstāvji kinodokumentālisti H.Franks, I.Seleckis, A.Epners bija pazīstami ne tikai PSRS. Ārzemju fotoizstādēs regulāri godalgas saņēma fotomākslinieki G.Binde, V.Mihailovskis, L.Balodis, L.Tugaļevs, G.Janaitis, J.Gleizds, H.Stankēvičs, V.Brauns, E.Spuris, A.Āķis, P.Korsaks u.c.

Padomju Latvijā 70.gados agrāk neredzētu vērienu sasniedza monumentālā glezniecība īpaši L.Mauriņa un L.Auzas sienu gleznojumos Rīgā, Talsos.

Par telpas un vides organisku sastāvdaļu 70.gados kļuva dekoratīvā keramika un tekstīlmāksla. Latvijas kultūras vēsturē keramiķi radīja jaunu parādību -mākslas keramiku. Ar viņu darbiem dekorēja kafejnīcas, kultūras namus, padomju iestādes. Latvijas keramiķu mākslu augstu vērtēja ārzemju izstādēs. Daudzas godalgas saņēma, piemēram, mākslinieks P. Mārtinsons, kas kļuva Eiropā par vienu no lielākajām autoritātēm mākslas keramikā.

70.gados uzplauka dārza keramika, ko sabiedrība ātri iemīļoja un kas kļuva par vides organizācijas māksliniecisko elementu Siguldā, Talsos, Jūrmalā, Daugavpilī, Rīgā u. c.

70.gados monumentāli dekoratīvās funkcijas strauji ieguva tekstilijas -gobelēni, aizkari, griestu rotājumi, sienu tapsējumi, pinumi, mezglojumi. Slaveni bija, piemēram, tekstilmākslinieki R.Heimrāts, R.Bogustova, E.Vīgnere, G.Barkāns.

Tolaik padomju Latviju sasniedza tipiski rietumnieciska kultūras parādība -dizains, kura attīstībā lielu ieguldījumu deva mākslas zinātnieks H.Dubins.

5.6. Latviešu kultūra emigrācijā

XX gs.vidū Latvijas kultūrā sākās katastrofa, kuras sekas būs jūtamas ilgi tāpēc, ka tika iznīcināta un izkliedēta tautas genofonda vērtīgākā daļa, apmēram pusgadsimtu pastāvēja kultūra, kuras orientācija principiāli atšķīrās no iepriekšējās kultūras un kultūras mantojuma vispār. Latvijas atstāšana Otrā Pasaules kara beigās jau 40.g.vidū kļuva par kultūras tēmu, kultūras organisku sastāvdaļu. Tautas garīgi vitālākās daļas došanos trimdā var salīdzināt ar traģiskajām bēgļu gaitām 1915.g., kad dzimto zemi atstāja tautas liela daļa.

Vēsturnieki konstatējuši, ka no 250 000 bēgļiem Rietumvalstis līdz 1944.g.beigām sasniedza apmēram 180 000 cilvēku. Pārējie kara apstākļos gāja bojā, tika notverti un izsūtīti uz Sibīriju. No tiem, kuri atradās Vācijā, daudzi gāja bojā arī 1945. g.

Kara beigās latviešu vislielākais skaits bija Vācijā, ko tāpēc sāka dēvēt par “Mazo Latviju”. 1946.-1949.g. Vācijas bēgļu nometnēs dzīvoja apmēram 125 000 cilvēku. No Kurzemes piekrastes Zviedrijā ar laivām nokļuva apmēram 5

000 cilvēku.

Vācij ā bēgļu nometnēs tūlīt sākās intensīva garīgā dzīve, ko nākas uzskatīt par savdabīgu kultūras fenomenu. Bēgļu noskaņojumā un rīcībā dominēja vēlēšanās turpināt okupācij as un kara pārtraukto darbu un pēc iespēj as pilnīgāk saglabāt sasniegto mākslinieciskās kultūras līmeni, kas viss noderēs pēc atgriešanās Latvijā. Pirmajā laikā daudzi ticēja, ka amerikāņi un angļi pieprasīs padomju armijas izvešanu no Baltijas valstīm.

1946./47.mācību gadā Vācijā darbojās 45 bērnudārzi, 122 pamatskolas, 57 vidusskolas, 12 arodskolas, 4 tautas augstskolas. 1946.-1949.g. Vācijā iznāca apmēram 800 grāmatas, kuras izdeva 25 izdevniecības.

40.g.beigās Vācijas bēgļu nometnes likvidēja, un Latvijas emigranti izklīda pa visu pasauli, un kultūras virzībā iestājās jauns posms. Šajā posmā priekšplānā izvirzījās sociālās problēmas, pašpārvaldes organizatoriskie jautājumi, nepieciešamība radīt materiālo bāzi kultūras darbam, uzturēt sakarus starp tautiešiem, bet galvenais - ticību Latvijas brīvībai. Pēc gadiem desmit piecpadsmit priekšplānā izvirzījās un kļuva aizvien akūti tādi jautājumi kā j aunās paaudzes asimilācij a, nacionālās identitātes saglabāšana, latviešu valodas apmācību, svētdienas skolu un vasaras nometņu organizēšana bērniem un jauniešiem. 80.gados latviešu emigrācija dzīvoja materiāli labi nodrošinātu dzīvi, daudziem bija augstākā izglītība, labs darbs. Respektējams bija emigrācij as intelektuālais, mākslinieciskais, organizatoriskais, politiskais potenciāls.

Kopš 1940.g. ārzemēs par Latvijas Republikas valstiskās suverenitātes oficiālo orgānu uzskatīja Latvijas diplomātu kolēģiju, kas līdz 1991.g. reprezentēja Latvijas valdību, aizstāvēja Latvijas pilsoņu intereses ārvalstīs. No 1955.g. pašpārvaldes galvenā organizācij a bija Pasaules brīvo latviešu apvienība (PBLA), kas organizēj a dziesmu svētkus, izdeva informatīvos biļetenus, žurnālu skolotājiem, piešķīra Tautas balvu (naudas prēmiju) gleznotājiem, literātiem, filosofiem, teologiem, zinātniekiem. 1972.g.dibināja PBLA Kultūras fondu, 1984.g. - Pasaules brīvo latviešu kultūras padomi. 1951.g.nodibināja vienu no lielākajām reģionālajām organizācijām - Amerikas latviešu apvienību (ALA).

80. g. par latviešu emigrācij as vienu no svarīgākaj ām vietām kļuva Rietumvācijas pilsēta Minstere, kur 1985.g.atklāja jaunu ēku Minsteres Latviešu centram. Jaunajā ēkā iekārtoja vidusskolu, biroja telpas dažādām organizācijām, bibliotēku, viesnīcu. Vidusskolā mācījās latviešu izcelsmes jaunieši no visas pasaules.

1991.g.21.augustā piepildījās emigrantu sapnis - Latvija atkal kļuva brīva, emigrācija, trimda kā politiska un kultūras parādība izbeidza pastāvēt, visi, kuri vēlējās, varēja atgriezties Dzimtenē.

Trimdas kultūras mantojums ir daudzpusīgs. Salīdzinot ar padomju Latvijas kultūru, emigrācijā unikāla parādība bija memuāristika. Trimdā ir izdoti simtiem memuāru. To autori ir Latvijas Republikas bijušie ministri, armijas virsnieki, politiķi, kara veterāni, zinātnieki, mākslinieki, rakstnieki, skolotāj i, mājsaimnieces u.c.

Unikāls raksturs ir trimdas devumam humanitārajās zinātnēs. Drīkst uzskatīt, ka filosofijas, vēstures, mākslas, reliģijas un kultūras izpētē trimdas zinātnieku paveiktais visbiežāk nav salīdzināms ar padomju Latvijas zinātniskajās iestādēs pētīto un publicēto materiālu. Piemēram, slavenie vēsturnieki E.Dunsdorfs,

A.Spekke, A.Johansons, Ā.Švābe, E.Andersons, Ā.Šilde, A.Aizsilnieks, I.Šterns izdeva fundamentālus darbus par Latvijas vēsturi.

Būtiska nozīme ir trimdas idejiski mentālajam mantojumam, kā nākas apzīmēt trimdinieku dzīves uztveri un tajā valdošo Latvijas brīvības ideju. Latviešu emigrantu apziņā 50 gadus patiesībā valdīja tikai viena ideja, savstarpējās komunikācijas un kopdarbības viena tēma - Latvijas brīvības atgūšana.

5.7. Pēcpadomju plurālisma gūstā

XX gs.beigās Latvijas kultūra atkal piedzīvoja kardinālas pārmaiņas. Reizē ar valstiskās neatkarības atjaunošanu 1991.g. kultūra oficiāli atbrīvojās no padomju monostilistiskuma gūsta un drīkstēja brīvi izvēlēties savu turpmāko nākotni. Latvija, formāli saņemot neatkarību, tika nodota Rietumu (ASV) ģeopolitiskās ietekmes varai. Jau no 90.g.sākuma Latvijas kultūras virzību nosacīja Rietumu kapitāls, amerikāņu politiskās, ekonomiskās, ideoloģiskās, militārās intereses.

Svarīgs periods bija no 80.g.vidus līdz 90.g.sākumam, kad PSRS tika realizēta “perestroikas” politika, tiecoties reorganizēt sociālistisko iekārtu. Komunistiskā partija par saviem tuvākajiem palīgiem šī uzdevuma veikšanai izvēlēj ās radošo inteliģenci. Partija zināja, kāda masu autoritāte mēdz būt estrādes māksliniekiem, dzejniekiem, rakstniekiem. Savukārt radošajai inteliģencei simpatizēja “perestroikas” liberālās idejas un glaimoja partijas un padomju tautas uzticība. Latvijā “perestroikas” organizatoriskajā vadībā un jaunu simbolisko stereotipu un sociālo mītu inspirēšanā tika iesaistīti tādi komunistiskās partijas un inteliģences pārstāvji kā A.Gorbunovs, I.Ķezbers, J.Peters, M.Vulfsons, A.Bels, I.Bišers, J.Bojārs, D.Īvāns, I.Ziedonis, R.Pauls, V.Dozorcevs un citi. Bija arī tādi inteliģences pārstāvji, kuri uzdrošinājās atsacīties piedalīties komunistiskās partijas kārtējā kampaņā. Piemēram, Jaunatnes teātra režisors Ā.Šapiro. 1988.g.rudenī radošā inteliģence izveidoja Latvijas Tautas fronti (LTF), kas pirmajā laikā bija galvenais politiskais spēks.

Latvijā periodu no 80.g.vidus līdz 90.g.sākumam var uzskatīt par iedzīvotāju garīgā un politiskā pacēluma (“atmodas”) kulminācijas laiku, pēc kura iestājās krasi pretēja reakcija - vilšanās, neticība, vienaldzība, neuzticība. Minētajā periodā dominēja latviešu nacionālās kultūras un valsts problemātika. Populārākais simbols bija sarkanbaltsarkanais karogs un ornamentālā zīme “Auseklītis”, ko nēsāja gan latvieši, gan cittautieši, kuri aktīvi atbalstīja sociālisma sistēmas gāšanu un latviešu centienus atgūt neatkarību. 90.gadu pirmajā pusē “Auseklīši” strauji izzuda. To vietā parādījās zelta un sudraba t.s. Nameja gredzeni. Tos nēsāja pie varas tikušie latvieši.

Neatkarības atgūšanā kalpoja tikai viens ierocis - mākslinieciskā kultūra (dziesmas, pirmskara un emigrācij as kultūras mantoj ums, kulturoloģiskas ievirzes akcijas un protesta formas). Pirmajā laikā varas (LTF) un kultūras vienotība ideoloģiski un psiholoģiski bija ļoti cieša. Dominēja ticība, ka šī vienotība saglabāsies arī pēc neatkarības atgūšanas. Taču pēc neatkarības atgūšanas vara kultūru ciniski atstūma malā un nepielaida pie varas dalīšanas. Tādējādi 90.g.sākumā iezīmējās pilnīgi pretēja aina tam, pie kā bija pieraduši padomju cilvēki un kas viņus garīgi iedvesmoja tautas atmodas periodā. Varas un kultūras vienotība organiski tuva bija arī ārzemju latviešiem, jo emigrācijas gados Latvijas neatkarības ideja vienmēr pastāvēja kultūras kontekstā, visus spēkus un enerģiju ieguldot nacionālās kultūras saglabāšanā. Bez nacionālās kultūras zuda jēga sapņot par valsts atjaunošanu. Arī padomju Latvijā dzīvojošie latvieši vienmēr apzinājās, ka tikai savu kultūru varam pretstatīt svešzemju iebrucējiem, totalitārajiem režīmiem, komunistiskās partijas diktatūrai. Tikko atjaunotajā Latvijas valstī vara gribēja iztikt bez kultūras. Jaunā vara (jaunās partijas pēc inteliģentu LTF “izšķīdināšanas”) sabiedrībai sāka uzspiest mītu par kultūras neatkarību un nepieciešamību pret kultūru izturēties tāpat kā pret citiem tirgus ekonomikas komponentiem.

Latvijā 90.gados garīgās kultūras komercializācija ieguva ļoti plašu vērienu. Vienai latviešu daļai tas bija negaidīti un nepatīkami. Otra latviešu daļa to apsveica, jo saskatīja priekš sevis jaunas garīgās un materiālās iespējas. Latvieši, piemēram, par finansiāli izdevīgu “biznesu” ātri pārvērta mācību literatūras izdošanu, augstskolas. Šī otrā sabiedrības daļa sāka runāt un rakstīt savā valodā un savā “pareizrakstībā”, kurā galvenokārt figurē “projekti, megaprojekti, pilotprojekti, mēdiji, audīti, kruizi, sammiti, paneļdiskusijas, menedžments, mārketings, dīleri, reitingi, imidži, topi, hiti, dīdžej i, šovi, fani un fanes, mākslas profesionālie baudītāji un mākslas baudītāji amatieri” u.tml. Latviešu kultūras vēsturē primitivizācij a, vulgarizācij a, garīgo vērtību devalvācija vispār vēl nekad nav sasniegusi tādus apmērus kā XX un XXI gs. mijā.

Kultūras komercializācijā aktīvi iesaistījās arī cittautieši. Piemēram, izveicīgi krievi sāka ievest no Krievijas visdažādākā veida lētu masu produkciju - masu literatūru, videofilmas utt. Citi izveicīgi krievi pievērsās “augstskolu biznesam”.

90.gados kultūras komercializācija nosacīti izpaudās divos veidos. Pirmais veids saistīts ar Rietumu masu kultūras invāziju - bulvārromāniem, detektīviem, seksu, erotiku, pornogrāfiju, kulināriju, okultismu, horoskopiem, videofilmām, sadzīves pamācību grāmatām, ilustratīvajiem žurnāliem, komiksiem, datorspēlēm, spēļu automātiem, rokmūziku, popmūziku utt. Masu kultūras produkcija sāka izjaukt un unificēt kultūras vērtību hierarhiju, jo visu nosaka nauda - “preces” cena. Sabiedrībā nostiprinās uzskats, j o “prece” dārgāka, jo tā vērtīgāka. Latvijā ātri nostiprinājās no Rietumiem ievazātā merkantīlistiskā attieksme pret kultūru, kas nekad nav bijusi raksturīga latviešu, krievu, ebreju, vācu kultūrai, bet ir amerikāņu jeb t.s. makdonaldiskās kultūras tipiska iezīme.

Kultūras komercializācijas otrais veids bija inteliģences aizbraukšana strādāt uz ārzemēm. Arī šīs parādības centrā ir nauda. 90.gados no Latvijas aizbrauca simtiem mākslinieku, vidējās un jaunākās paaudzes zinātnieku. Viņu masveida aizbraukšana ir salīdzināma ar 1944.-1945.g., kad Latviju atstāja tautas genofonda vērtīgākā daļa. 90.gados, piemēram, ārzemēs strādāja Latvijas talantīgākie komponisti P.Vasks, P.Plakidis, opermākslinieki I.Galante, I.Pētersons, I.Kalna, S.Vaice, E.Garanča, E.Siliņš, K.Norvelis, aktieris

I.Kalniņš, estrādes māksliniece L.Vaikule, kinozinātnieks J.Civjans, kulturologs V.Rudņevs, savu dzimteni atstāja pazīstamais literatūrzinātnieks R.Timenčiks.

90.g.vidū valdošā kliķe sāka formēt savu oficiālo kultūras politiku, mitoloģizēt savu piederību sabiedrības “smalkajām aprindām” un dažādām “elitēm”, sakralizēt atsevišķus kultūras objektus (operteātri, Rundāles pili) un kanonizēt hedonisko kultūras izmantošanas tipu. 90.g. vidū faktiski sākās varas un kultūras vienotības imitācija. Iedzīvotāju masveida vilšanos, neticību, vienaldzību, neuzticību, kas Latvijā izpaužas no 90.g. vidus, sekmē daudzi faktori: varas ciniskā izturēšanās pret kultūru, nabadzības pieaugšana, varas totālā atsvešinātība no sabiedrības, sociālā nenodrošinātība, bezdarbs u.c. 90.gados par latviešu nacionālo traģēdiju izvērtās korupcija, birokrātiskums, godīgu, gudru cilvēku, personību trūkums.

XX gs. nogalē arī Latviju tāpat kā citas Austrumeiropas zemes skāra nacionālisma renesanse. Tas bija saistīts ar valstiskās neatkarības atgūšanu, latviešu valodas nostiprināšanu, attieksmi pret cittautiešiem. Nacionālisma uzplūdi XX gs.beigās noteikti atstāja dziļu pozitīvu ietekmi uz latviešu tautas pašapziņu. Tauta savā vēsturē pirmo reizi dažādās vistautas masu manifestācijās pārliecinājās, kāds ir tās potenciālais kolektīvais spēks un kāda iedarbība var būt tautas kultūrai. Tāda pieredze, kad pret svešzemju varu atklāti un tieši nostājās visa tauta, latviešiem agrāk nebija.

Latvijā 1988.g. beigās cittautieši sāka organizēt nacionālās kultūras biedrības. Tās izveidoja krievi, baltkrievi, ebreji, poļi, ukraiņi, tatāri, igauņi, lietuvieši u.c. Nacionālās kultūras biedrības pa lielākajai daļai pievērsās tautas kultūras tradīcijām, kas sakņojas reliģiskajā, etnogrāfiskajā un folkloras mantojumā.

90.gados arī Latvijā arvien lielāku atbalstu guva priekšstats par multikulturālismu kā vienotu vērtību konceptu. Daugavpilī 1993.g. darbu uzsāka privāta zinātniskā iestāde “Multinacionālās kultūras centrs”, vēloties veicināt visu kultūru harmonisku līdzāspastāvēšanu un nacionālās pašapziņas saglabāšanos polietniskā sabiedrībā. 90.gadu sākumā multikulturālisms bija pilnīgi jauna parādība Latvijas kultūrā, un latviešu viena daļa to joprojām cenšas ignorēt un noklusēt, j o multikulturālisma koncepcijas realizācijā saskata draudus savām voluntāri iegūtajām privilēģijām.

Latvijas mākslinieciskās kultūras virzībā 80.g.beigās un 90.g.sākumā iesaistījās paaudze, kura profesionālo izglītību bija ieguvusi zināmas garīgās brīvības un plurālisma apstākļos, kas pavēra ceļu izvēlēties ne tikai ienesīgāko “projektu”, bet ļāva arī mākslai kalpot mākslai. XX gs.beigās tāpat kā gadsimta sākumā Latvijas kultūras noteiktā slānī sāka eksistēt mākslinieciskuma un profesionālisma prioritāte, vispārcilvēcisko un nacionālo vērtību dialektika. Var uzskatīt, ka šī makslas tendence ir viena no vērtīgākajām un optimistiskākajām parādībām Latvijas kultūrā XX gs. beigās un XXI gs. sākumā, kad savas pozīcijas saglabā arī tautas kultūra un tik milzīga ietekme latviešu sabiedrībā ir Rietumu un pašmāju komerciālajai masu kultūrai.

5.8. Biogrāfijas teleoloģija

Kultūra ir sociāla izpausme. Atsevišķs cilvēks socializācijas un inkulturācijas rezultātā pieder noteiktai kultūrai un piedalās tās attīstībā. Starp cilvēku un kultūru vienmēr pastāv dialogs. Šo dialogu un cilvēka personības attīstību nosaka kultūrā valdošā vērtību sistēma. Savukārt vērtību sistēmu ietekmē sociāli ekonomiskā formācija, politiskā iekārta, kultūras tipoloģiskā specifika.

Domājot par savu dzīvi, cilvēks tradicionāli dod priekšroku sabiedrībā akceptētām vērtībām. Visos laikos, piemēram, tas attiecas uz profesijas izvēli.

XX gs.sākumā cariskajā iekārtā Latvijā cieņā bija mācītāja, skolotāja, advokāta, ārsta profesija. 20.-30.gados šis uzskaitījums būtiski nemainījās. Padomju laikā daudzi vēlēj ās kļūt par inženieri, ekonomistu, zinātnieku, pasniedzēj u, agronomu. Zināms prestižs saglabājās skolotāja un ārsta profesijai. Turpretī par mācītāju kļuva tikai retais jaunietis. Padomju laikā bija iespējams izvēlēties komjaunatnes, partijas un padomju darbinieka karjeru. XX gs. beigās Latvijā profesiju “reitingā” priekšplānā izvirzījās politologi, advokāti, psihologi, datorspeciālisti, svešvalodu speciālisti, finansisti. Latviešu sabiedrībā skeptiski sāka izturēties pret skolotāja, pasniedzēja, zinātnieka, inženiera perspektīvām.

Katra kultūra izstrādā savus cilvēka biogrāfijas modeļus. Kultūrā biogrāfija vienmēr ir teleoloģiska (mērķtiecīga) parādība, j o pakļauta noteiktam iepriekšējam mērķim. Biogrāfija veidojas pēc iepriekš dota kanona un formas, sākot ar kadru anketas prasībām un beidzot ar reālajām dzīves iespējām.

Katra kultūra izstrādā arī zināmus standartus cilvēka biogrāfijas publiskajam atspoguļojumam grāmatās, presē, tādējādi kanonizējot biogrāfiju un ļaujot tai iegūt kulturoloģisko jēgu. Piemēram, padomju kultūrā kanoniskā jēga bija partijas un padomju darbinieku strukturāli vienveidīgajām biogrāfijām. Padomju laikā eksistēja “ievērojamu cilvēku” (zinātnieku, rakstnieku, mākslinieku u.c.) biogrāfij as standarti.

Latvijas prese 90.gadu beigās standartizēti atspoguļoja “smalko aprindu” biogrāfijas. “Smalko aprindu” cilvēka sociālajā izcelsmē dominē divi varianti: sportists vai komjaunatnes darbinieks. Viņi jaunībā mazliet pamācījušies ārzemēs kādā biznesa skolā, tautskolā, tādēļ Latvijā latviešu valodā runā “rietumnieciski pareizi”. Katram ir politiskā aizmugure (visbiežāk partija “Latvijas ceļš”), glīti safrizēta un apģērbta “tusošanās” moderna cilvēka reputācija un latvietim tipiska “pozitīva vērtību orientācija”. Katrs no viņiem kaut ko “oriģinālu” kolekcionē, viņu galvenais instinkts ir kolektīvisma, bara, “tusiņa”, “savējo” instinkts.

Biogrāfijā atspoguļojas cilvēka pašidentifikācija, kas var būt atkarīga no daudziem faktoriem un vienmēr uzskatāmi raksturo attiecīgā laikmeta kultūru. Piemēram, padomju valstī katra cilvēka dzīve bija stingri reglamentēta atbilstoši politiskā un ideoloģiskā kanona prasībām. Padomju iekārtas mērķis faktiski bija pašidentifikācijas iespēju nivelēšana, kuras rezultātā vajadzēja rasties “padomju cilvēkam”, iznīcinot atšķirības starp sociālajām grupām, slāņiem, šķirām. Padomju laikā cilvēks aizpildīja daudzas un dažādas veidlapas, anketas, rakstīja autobiogrāfiju. Dokumentos vajadzēja norādīt dzimšanas vietu un laiku, sociālo izcelsmi, tautību, partijas piederību, izglītību, darba vietas, ziņas par ievēlēšanu padomju amatos, braucieniem uz ārzemēm.

Latvijā arī 90.g. biogrāfiskajos dokumentos nostiprinājās zināms pozīciju komplekss un dokumentu formas, no kurām vispopulārākā kļuva “CV” -Curriculum Vitae, kā latīniski dēvē dzīves aprakstu jeb īsu autobiogrāfiju. “CV” pozīcijas var būt dažādas. Visbiežāk jāietver personīgā informācija (dzimšanas laiks, vieta, pilsonība, darba vietas un dzīves vietas adrese), ziņas par izglītību, darba pieredzi, piedalīšanos “projektos”, svešvalodu prasmi.

Pēcpadomju laikā viena no galvenajām pašidentifikācijas pozīcijām kļuva nacionālā piederība jeb tautība. Padomju laikā nacionālā piederība arī bija jānorāda, un tā varēja traucēt iegūt labu izglītību, strādāt savā profesijā, ieņemt amatu. Tādas tautības kā ebreji, latvieši to vienmēr izjuta.

90.gados Latvijā manāmi sāka atdalīties jaunā paaudze, kuras biogrāfijā un pašidentifikācijā atbalsojās ne tikai vietējās sabiedrības un kultūras ietekme, bet daudz plašāki iespaidi. Runa ir par jaunāko paaudzi, kura nevēlas dzīvot līdzīgi saviem vecākiem un vecvecākiem. Viņi savu biogrāfiju cenšas veidot atbilstoši rietumnieciskajiem standartiem un vērtību orientācijai. Viņi vēlas pasaulē daudz redzēt, gūt piedzīvojumus, sapņo par labu karjeru, strādājot daudzās zemēs. Viņu pārliecībā tādi jēdzieni kā ģimene, mājas, valsts ir nosacīti un atmirstoši jēdzieni. Liela vērtība nav arī laulībai, tikai vienas valsts pilsonībai, monoetniskai un vienvalodīgai valstij. Jaunajā paaudzē visdārgākās vērtības ir personiskā brīvība, iespēja būt “pasaules pilsonim” un dzīvot multikulturālā atmosfērā. Jaunākā paaudze ar nepacietību gaida Eiropas pilsonību.

5.9. Latvija pasaulē

Katras kultūras pašapziņu veicina visdažādākie faktori. Piemēram, informācija par cilvēkiem, kuri šajā zemē dzimuši, taču to atstājuši un izcilus panākumus guvuši citur. Attiecīgās zemes kultūras, proti, Latvijas pašapziņu tātad arī var ietekmēt vietējās izcelsmes personību panākumi pasaulē. Valda uzskats, ka šajā ziņā visjūtīgākās ir mazās tautas. Tās īpaši lepojas ar saviem slavenajiem tautiešiem arī tad, ja viņi nav dzīvojuši un strādājuši savā zemē. Pasaules kultūru vēsture liecina, ka ne reti tieši mazo tautu apdāvinātākajiem cilvēkiem ir bijis grūti kaut ko sasniegt savā dzimtenē un lielākos panākumus viņi guvuši pēc aizbraukšanas no savas zemes. Arī latviešu kultūrā, ņemot vērā latvietim raksturīgo nenovīdību un agresivitāti pret otra latvieša talantu, augsti sasniegumi gūti ārpus Latvijas teritorijas. Tā tas bija, kā redzējām iepriekš, XIX un XX gs. Tā tas turpinās arī XXI gs., jo mūsdienās no Latvijas aizbrauc vispējīgākie cilvēki un palikušie neko nedara, lai šo procesu ierobežotu un apturētu.

Latvijas kultūrā vācbalti vienmēr lepojās ar Baltij ā dzimušajiem zinātniekiem. Ebrej i vienmēr ir atcerējušies tās izcilās personības daudzās pasaules valstīs, kuru dzimtene ir Latvija. Savukārt latvieši ir centušies saprast, ka viņu slavenie tautieši var nest Latvijas vārdu tālās zemēs un sasaistīt latviešu kultūru ar citām kultūrām.

Latvijas sabiedrībā visās pastāvošajās valsts iekārtās vienmēr viens no populārākajiem bija vācbaltu izcelsmes Rīgā dzimušais ķīmiķis Vilhelms Ostvalds, kurš, kā zinām, pirmais iesacīja lietot jēdzienu “kulturoloģija”. 1887.g. V.Ostvalds pārcēlās uz Vāciju, 1909.g.saņēma Nobela prēmiju.

Latvijas sabiedrībā populārs bijis Rīgā dzimušais kinorežisors un mākslas teorētiķis Sergejs Eizenšteins, kurš mūža lielāko daļu pavadīja Krievijā.

Pēc Otrā Pasaules kara ārzemēs augstus panākumus guva Latvijā dzimušie mūziķi vijolnieks Gidons Krēmers, pianiste Ina Jofe, čellists Miša Maiskis, diriģenti Arvīds Jansons un Mariss Jansons, arhitekts Gunārs Birkerts, baletdejotājs Māris Liepa, māksliniece Valentīna Zeile.

Latvieši maz informēti par j au minētajiem pasaulslavenajiem māksliniekiem

G.Kluci, V.Matveju, A.Drēviņu, Rēzeknē dzimušo rakstnieku un literatūrzinātnieku Juriju Tiņanovu, aktieri Solomonu Mihoelsu, tēlnieku Naumu Āronsonu, gleznotāju Marku Rotko, dziedātāju Mihailu Aleksandroviču, filosofu Jesaju Berlinu, kurus citās zemēs pazīst un godā daudz plašāk nekā viņu dzimtajā Latvijā.

XX gs. ārzemēs pastāvēja vairāki centri, kuros nodarbojās ar Latvijas kultūras materiālu studijām. Tā, piemēram, Latvijas kultūras attīstībai vienmēr noteiktu uzmanību veltīja Krievijas (PSRS) Zinātņu akadēmija. XX gs. beigās speciālistu grupa koncentrējās Etnoloģijas un antropoloģijas institūtā, kura zinātniskie līdzstrādnieki Svetlana Rižakova, Regīna Grigorjeva, Jeļena Nazarova ir aizstāvējuši disertācijas par latviešu folkloru, etnogrāfiju, vēsturi. Savukārt tādi pasaulē pazīstami Krievijas zinātnieki kā Vjačeslavs Ivanovs un Vladimirs Toporovs ir publicējuši teorētiski dziļākos darbus par latviešu tautasdziesmām un mitoloģiju. Arī Vācijā un Zviedrijā ir centri, kuros nodarbojas ar Baltijas tematiku un vācbaltu kultūras vēsturi. XXI gs. sākumā baltistikas centrs sāka veidoties Pēterburgas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātē.

Kopsavilkums

Ak, Latvija, tu barbarisma un luksusa province, nezināšanu un samērotas gaumes trūkuma,

brīvības un verdzības province; cik daudz gan tevī darāms, lai sagrautu barbarismu, iznīdētu nezināšanu, izplatītu kultūru un brīvību.

J.G.Herders

Latvijas kultūras vēsturi nosacīti var iedalīt divos posmos. Pirmkārt, posmā, kad mūsu rīcībā ir tikai arheoloģiskais materiāls. Otrkārt, posmā, kad varam balstīties uz rakstiskajiem avotiem.

Latvijas kultūras vēsture divos posmos dalāma arī reliģiski garīgajā ziņā. Konstatējams pirmskristiānisma posms, kad kultūras virzību nosacīja pagānisms. Konstatējams posms, kad Latvijas kultūra no XII gs. ir nonākusi kristiānisma ietekmes zonā.

Latvijas kultūras vēsture divos posmos dalāma arī no pamatiedzīvotāj u etniskās attīstības viedokļa. Pirmajā hronoloģiskajā posmā nākas runāt par baltu un somugru ciltīm un to kultūru, bet otrajā posmā no XVII gs. par latviešu tautu un tās kultūru, kurā asimilācijas rezultātā ieplūda arī somugri. Latviešu tautas konsolidācijā noteikta loma ir vācbaltu ieguldījumam latviešu literārās valodas un literārās kultūras radīšanā, kā arī attiecīgās etnopolitikas izvēlē.

Latvijas kultūras vēsture liecina, ka tā ir polietniskas kultūras vēsture, kas aizsākās jau pēc pirmo cilvēku ienākšanas mūsu dzimtenes teritorijā. Latvijas kultūras vēsturē tāpēc viens no galvenajiem faktoriem ir migrācija, kas veicināja multikulturālas sabiedrības nostiprināšanos. Polietnisks raksturs ir arī Latvij as kultūras ieguldījumam pasaules kultūru vēsturē.

Latviešu nacionālā j eb profesionālā kultūra radās apmēram divus gadsimtus pēc baltu cilšu konsolidācijas latviešu etnosā, un latviešu profesionālā kultūra pastāv tikai kopš XIX gs.otrās puses. Latviešu kultūrā tāpēc joprojām vitāla loma ir etniskajai jeb tautas kultūrai, kā arī pagānismam. No XX gs. beigām latvieši aktīvi sāka pārņemt Rietumu masu kultūras industrijas produkciju.

Latviešu kultūrā nozīmīgas vērtības ir radītas ārpus Latvijas teritorijas. Ārzemēs pat tika iespiesta pirmā grāmata par Latvijas kultūras vēsturi no vissenākajiem laikiem līdz mūsdienām. 2000.g. to iespieda ar izdevniecības “Retorika-A” direktora Alekseja Žučkova atbalstu Krievijas pilsētā Tulā par daugavpilieša Valentīna Andrej eva un un citu krievu aizdoto naudu, j o dažādos fondos un organizācij ās strādājošie latvieši vienaldzīgi atsacījās atbalstīt grāmatas izdošanu.

Latviešu kultūra līdz šim ir veidojusies ciešā saistībā ar nacionālisma, sociālisma, kā arī modernisma ideoloģiju.

Latvijas teritorijā XX gs.vidū izbeidza pastāvēt vācbaltu kultūra, gadsimta beigās tādam pašam liktenim strauji sāka tuvoties ebreju un krievu kultūra.

Saturs

Priekšvārds.................................................................

Ievads. Kulturoloģijas pamatjautājumi.......................

1.nodaļa. Latvija līdz XIII gadsimtam.........................

1.1. Informācija par vissenākajiem laikiem...........

1.2. Migrācijas procesi.......................................

1.3. Vikingi Latvijā............................................

1.4. Tautas lietišķā māksla..................................

1.5. Ornaments un ornamentālā simbolika............

1.6. Senlatviešu mitoloģija.................................

2.nodaļa. Viduslaiki Latvijā. XIII-XVI gadsimts..........

2.1. Lībiešu un senlatviešu iekarošana.................

2.2. Dzīve jaunajos apstākļos.............................

2.3. Mūra arhitektūras attīstība...........................

2.4. Reformācija un kultūra................................

2.5. Grāmatniecības aizsākumi............................

2.6. Varas maiņa un jaunas robežas.....................

3.nodaļa. Kultūra XVII-XVIII gadsimtā......................

3.1. Iedzīvotāji un viņu intereses.......................

3.2. Grāmatniecība...........................................

3.3. Latviešu literārās kultūras aizsākumi...........

3.4. Latvijas pirmie mākslinieki.........................

3.5. Baroka pilis un baznīcas.............................

3.6. Pretošanās kustība......................................

3.7. Tautas garīgā pasaule.................................

4. nodaļa. Kultūra nacionālās konsolidācijas laikmetā.

4.1. Galvenās tendences....................................

4.2. Klasicisms Latvijā.....................................

4.3. Latviešu inteliģences rašanās......................

4.4. Jaunlatviešu kustība...................................

4.5. Profesionalizācija mākslā un literatūrā........

4.6. Pārejas laikmets........................................

5.nodaļa. Lielo pārmaiņu gadsimts..............................

5.1. Jūgendstila triumfs....................................

5.2. Modernisms..............................................

5.3. Revolūciju, karu un brīvības simbolika.......

5.4. Latvijas lauku poētika...............................

5.5. Monostilistiskās kultūras gūstā..................

5.6. Latviešu kultūra emigrācijā........................

5.7. Pēcpadomju plurālisma gūstā.....................

5.8. Biogrāfijas teleoloģija...............................

5.9. Latvijā pasaulē..........................................

Kopsavilkums.............................................................

Arturs Prieditis Latvijas kultūras vēsture vidusskolai

A.K.A., Daugavpils, 2004 Multikulturālisma centra apgāds Daugavpils, Parādes ielā 13-9 Tālr. 67 92822

Printed in Latvia ISBN 9984-582-17-5

2.nodaļa. Viduslaiki Latvija. XIII-XVI gadsimts

2.1. Lībiešu un senlatviešu iekarošana

XIII gs. Latvijas un Igaunijas teritoriju iekaroja vacu krustneši, un Romas katoļu baznīca kristīja vietējos iedzīvotājus. Lībiešu un baltu cilšu latgaļu, kuršu, sēļu un zemgaļu iekarošana un kristīšana ir globāli vēsturiskie notikumi, kas būtiski izmainīja vietējo iedzīvotāju kultūru un joprojām atsaucās uz lībiešu un latviešu mentalitāti. Latvijas iekarošana un pāreja kristīgajā ticībā vienmēr bijusi latviešu kultūras būtiska sastāvdaļa - tēma folklorā, zinātnē, lieratūrā, mākslā. Pēc XIII gs. lībiešu un latviešu pastāvēšana nav objektīvi izprotama bez šiem diviem vēstures fenomeniem - krustnešu iebrukuma un kristīšanas.

Svētās Romas impērijas kristiānisma baznīcas ekspansijā Austrumeiropā liela loma bija vāciešiem, kuri aktīvi iesaistījās arī Krusta karos pret Tuvajiem Austrumiem. Vācieši Jeruzalemē dibināja bruņinieku organizāciju Vācu jeb Teitoņu ordeni, kas piedalījās Baltijas iekarošanā no 1198.gada. No 1237.gada Latvijā un Igaunijā karoja Livonijas ordenis, ko uzskatīja par Vācu ordeņa filiāli. Livonijas ordenis savā īpašumā ieguva plašus apgabalus iekarotajās zemēs.

Vācu agresija Baltijā sākās ar katoļu misionāru darbību Daugavas lībiešu novadā. Misionāri tur ieradās kopā ar tirgotājiem un izveidoja atbalsta punktus Ikšķilē, Salaspilī, Rīgā. Misionāri pirms tam bija saņēmuši slāvu kņazistu atļauju uzsākt savu darbību.

Latvijas teritorijā pirmais misionārs bija Meinards. Viņa iesvētīšanas gadu -1186. - pieņem par katoļticības sākumu Latvijā. 1188.g. Meinards dibināja Ikšķiles bīskapiju, kas ietilpa Brēmenes arhibīskapijā. Ikšķiles bīskaps visai drīz ziņoja Romas pāvestam, ka vietējos iedzīvotājus pakļaut un pievērst kristietībai nebūs viegli. Pāvests Innocents III tāpēc 1199.g. oktobrī īpašā vēstījumā aicināja sākt Krusta karu pret Līvzemi, kā viņi nosauca lībiešu apdzīvotos novadus (pēcāk ieviesās nosaukums Livonija).

Latvijas iekarošana galvenokārt notika bīskapa Alberta valdīšanas periodā (1199.-1229.g.). No saviem atbalsta punktiem vācieši vispirms 1206.g. pakļāva Daugavas novada lībiešus.Turaidas un Metsepoles lībiešu novadus iekaroja 1207.g. 1208.g. vācu rokās nonāca latgaļi ap Cēsīm, Koknesi, Sēlpili. 1209.g. tika pakļauta Jersikas kņaziste. Tālavas un Atzeles latgaļu novadi krita 1224.g. 50.gados tika iekarota Sēlija, 1267.g.- kuršu novadi, 1272.g.- zemgaļu novadi, 1277.g.- mūsdienu Daugavpils novads. Zemgaļu pēdējais atbalsta punkts Sidrabe tika pakļauts 1290.g.

Latvijas un Igaunijas iekarošana ir aprakstīta “Indriķa hronikā”, kas ir viens no vērtīgākajiem ziņu avotiem par traģiskajiem notikumiem somugru un baltu cilšu dzīvē.

Vāciešu karagājieni galvenokārt notika ziemā. Speciālisti uzskata, ka karadarbības “sezonā” Livonijā karoja vidēji no 300 līdz 1000 krustnešu. Starp vietējām ciltīm nepastāvēja draudzīgas attiecības un saliedētība. Viena vai otra cilts bieži karoja kopā ar krustnešiem pret citu cilti. Latvijas un Igaunijas iekarošanā iesaistījās arī lietuvieši, krievi, dāņi, kuri tiecās nostiprināties, piemēram, Sāmsalā.

Latvijas teritorijas iedzīvotājiem kristīgā ticība bija pazīstama pirms vācu misionāru ierašanās. Latgaļu novados bija izplatīta pareizticība, jo latgaļi atradās Polockas, Pleskavas, Novgorodas slāvu kundzības zonā. Piemēram, krustnešu iebrukuma laikā Koknesē valdīja kņazs Vjačko, un viņš bija pakļauts Polockas kņazam.

Iekarotajās zemēs nenodibināja vienotu valsti. Zemi sadalīja starp katoļu baznīcas bīskapijām un Livonijas bruņinieku ordeni. Rezultātā radās mazu valstiņu savienība, kura tika nosaukta par Livoniju. Tajā ietilpa Livonijas ordeņvalsts, Rīgas virsbīskapija, Sāmsalas, Tērbatas un Kurzemes bīskapija.

2.2. Dzīve jaunajos apstākļos

Latvijas teritorijā XIII gs. iestājās pilnīgi jauna situācija. Vietējo iedzīvotāju organiski dabiskā un vēsturiskajā pēctecībā sakņotā kultūras attīstība tika varmācīgi pārtraukta, un kultūras turpmākā virzība notika politiski nebrīvā sabiedrībā, svešas varas un reliģijas ietekmē.

Visjaunākie vēsturiskie pētījumi liecina, ka Latvijas vietējie iedzīvotāji zaudēja politisko brīvību, taču lielā mērā saglabāja personisko un ekonomisko patstāvību. Katoļu baznīca un Livonijas ordenis vietējiem iedzīvotājiem izlēņoja zemi saskaņā ar tādiem pašiem juridiskajiem noteikumiem, kā svešzemju izcelsmes vasaļiem. Pie tam pirmajā laikā un īpaši XIII gs. visvairāk zemi saņēma t.s. iezemiešu kungi, ķēniņi, karaļi. Viņu pārvaldītajos novados lībiešu un senlatviešu kultūras tradīcijas varēja samērā netraucēti turpināties. Zināms pagrimums iestājās XV gs. Konkurencē ar vāciešiem vietējie vasaļi zaudēja savas ekonomiskās iespējas, viena daļa pārvācojās, pārcēlās uz dzīvi citās zemēs. Vietējo vasaļu stāvoklis pasliktinājās lielo nodevu dēļ. Laikā no XIII gs. līdz XV gs. nodevas palielinājās 20 reizes.

Materiālās neatkarības zaudēšana, vietējo iedzīvotāju sociālā virsslāņa sabrukšana pārauga tautas dziļākā krīzē, kas negatīvi atsaucās uz kultūras vispārējo līmeni. Nākas tāpēc uzskatīt, ka Latvijas teritorijā XV gs. noslēdzās baltu kultūras attīstības zināms posms vispār. Tas iesākās pēc jaunu cilšu ienākšanas V-VIII gs. un ilga apmēram tūkstoš gadus. Šajā posmā tautas mākslā uzplaukums tika sasniegts XI-XII gs., pēc kolonizācijas spējot agrāk sasniegto līmeni daudzmaz noturēt līdz XV gs. Pēc tam sekoja vairāki ļoti drūmi gadsimti līdz baltu cilšu konsolidācijai latviešu etnosā XVII gs. un šī jaunā etnosa tā saucamajai pirmajai nacionālajai atmodai XIX gs.vidū. Krīzi noteikti veicināja ne tikai politiskais un ekonomiskais, bet arī psiholoģiskais spiediens. Vācu kolonizatori vietējos iedzīvotājus neuzskatīja par pilnvērtīgiem cilvēkiem, kultūras tautu. Netika atzīts un cienīts vietējo iedzīvotāju kultūras mantojums, jo tas nebalstījās uz kristiānisma kultūras vērtībām.

Vietējo iedzīvotāju tautas kultūrai līdzās nostājās Rietumu profesionālā kultūra. Lībiešu un senlatviešu garīgās dzīves uzraudzību uzņēmās katoļu baznīca. Livonijā visdažādāko kultūras ietekmju rezultātā gadsimtu gaitā radās jauna vēsturiski autonoma parādība - vācbaltu kultūra. Vācijā Livonijas vācbalti pakāpeniski kļuva svešinieki, un vācieši uz vācbaltu provinciālo kultūras līmeni sāka lūkoties skeptiski.

Latvijas pamatiedzīvotāji arī viduslaikos vienmēr bija lauku iemītnieki. Pilsētās dzīvoja galvenokārt vācieši. Bīskapa rezidenci no Ikšķiles uz Rīgu pārcēla 1201.gadā, ko uzskata par Rīgas dibināšanas gadu. Rīga, izmantojot Rietumeiropas pieredzi, veidojās kā tipiska viduslaiku pilsēta. Tajā pastāvīgi dzīvoja ne tikai vācieši, bet arī krievi, dāņi, baltu cilšu pārstāvji, kuri veidoja pilsētas plebejisko slāni.

1457.g. bruņinieki, kuriem par piedalīšanos Baltijas iekarošanā bija iznomāta zeme, kļuva par šīs zemes īpašniekiem un sāka saukties par muižniekiem.

1494.g. agrāk baznīcai piederošajā teritorijā, 1552.g. agrāk Livonijas ordenim piederošajā teritorijā dzīvojošie zemnieki kļuva par muižnieku īpašumu, kas faktiski nozīmēja dzimtbūšanas ieviešanu. Vācbalti vietējos iedzīvotājus parasti nicinoši sauca par “arājiem”.

2.3. Mūra arhitektūras attīstība

Latvijas teritorijā pirms vāciešu iebrukuma visas celtnes un nocietinājumi bija būvēti tikai no koka. Mūra arhitektūra, kas, piemēram, XIII gs. Rietumeiropā demonstrēja savu izcilo meistarību gotiskajās katedrālēs, Latvijā nepastāvēja. Ne velti “Indriķa hronikā” stāstīts par zemgaļiem, kuri ar virvēm mēģināja Ikšķiles mūra pili ievilkt Daugavā...

Pirmās mūra celtnes uzbūvēja Ikšķilē XII gs.80.gadu vidū, kad tur vienā laikā cēla gan pili, gan baznīcu. Līdz mūsdienām no vissenākā perioda saglabājusies kolonna. Tā veidota romāņu stilā. Ikšķiles pili un baznīcu uzskata par vecākajām mūra celtnēm Baltijā. Arī Igaunijā un Lietuvā senās ciltis deva priekšroku kokmateriāliem, jo tur tāpat minētajā laikā nebija mūra celtnes.

Otra vecākā mūra cetne Baltijā ir Mārtiņsalas pils netālu no mūsdienu Salaspils. Pils celtniecība sākās 1186.g.

XIII gs. vācieši Latvijas teritorijā uzcēla apmēram 30 pilis. To celtniecība intensīvi turpinājās XIV gs., kad uzcēla apmēram 50 pilis. Pirmajā laikā pilis cēla stratēģiski svarīgās vietās: Rīgā, Aizkrauklē, Koknesē, Lielvārdē, Cēsīs, Turaidā, Siguldā, Valmierā. Latvijas rietumu daļā pirmo pili XIII gs.uzcēla Kuldīgā, pēcāk Sabilē, Ventspilī, Jelgavā, Grobiņā, Tukumā. XIII gs. pilis uzcēla ari Daugavpili, Gaujienā.

Kolonizācijas pirmajos gadsimtos celtajām pilīm bija niecīga mākslinieciskā vērtība, jo priekšplānā bija drošība nevis daiļums.

Rīgā pirmās nozīmīgākās mūra celtnes bija bīskapa un ordeņa mestra pilis, baznīcas, aizsardzības mūris ar torņiem un vārtiem. Valda uzskats, ka Rīgā atspoguļojas visdažādākie arhitektūras stili. Pie tam vienā celtnē var konstatēt vairākus stilus. Par tipiskāko piemēru šajā ziņā atzīst Doma baznīcu.

Arī laukos cēla mūra baznīcas. Provincē pirmās mūra baznīcas uzcēla Cēsīs, Valmierā.

2.4. Reformācija un kultūra

Eiropas vēsturē ļoti nozīmīgs ir XVI gs. Tolaik sākās reformācijas kustība un radās protestantisma baznīcas, kas kardināli ietekmēja ne tikai Romas katoļu baznīcas turpmāko likteni, bet sekmēja daudzu tautu kultūras uzplaukumu un sociālo progresu vispār. Viens no reformācijas mērķiem bija veidot t.s. nacionālās baznīcas un sludināt vietējo tautu valodā.

Vācijā radās luterisms un luterismu visai drīz sāka sludināt arī Livonijā, kur Rīga kļuva par reformācijas idejisko centru. Livonijā luterismu oficiāli atzina

1 5 5 5 . g.

Luterisma sludinātāji reformācijas kustībā iesaistīja senlatviešus, lai iegūtu lielāku piekritēju skaitu. Senlatviešu iesaistīšanās reformācijas kustībā uzskatāma par viņu pirmo respektējamāko sociālo aktivitāti vācu kolonizācijas gadsimtos.

Luterisma izplatība sakrita ar humānisma ideoloģijas popularitāti vācbaltu inteliģencē. Piemēram, XVI gs. otrajā pusē darbojās t.s. Rīgas humānistu grupa, kuras pārstāvji kritizēja vācbaltu kultūras zemo līmeni, vērsās pret senlatviešu paverdzināšanu.

2.5. Grāmatniecības aizsākumi

Livonijā humānisma pārstāvji organizēja skolas, pievērsās zinātnei, literatūrai, mākslai. Bet svarīgākais - viņi lika pamatus grāmatniecībai. Latvijas kultūrā grāmatniecība no XVI gs. uzskatāma par vienu no galvenajiem elementiem. Īpaši latviešu inteliģences vienai daļai grāmatniecība kļuva par dzīves veidu. Grāmatniecība pavēra plašas iespējas tautas izglītošanā, iepazīstināšanā ar pasaules kultūrām utt.

Ziņas par grāmatu tirdzniecību Rīgā saglabājušās no XV gs. Taču tolaik grāmatu klātbūtne līvoniešu dzīvē bija epizodiska un neliela. XVI gs. bibliotēkas veidojās skolās, klosteros, grāmatas krāja ārsti, mācītāji. 1524.g. sāka veidoties Rīgas pilsētas bibliotēka.

Rīgas pilsēta savām vajadzībām kalendārus un laicīgas grāmatas iespieda Rostokā, Karalaučos un citās Eiropas pilsētās. Livonijā pirmā tipogrāfija sāka darboties Rīgā 1588.g. Tas notika apmēram tajā pašā laikā, kad tipogrāfijas iekārtoja tādos Eiropā slavenos kultūras centros kā Kembridža un Oksforda. Livonijas citās lielākajās pilsētās Rēvelē un Tērbatā tipogrāfijas iekārtoja krietni vēlāk - XVII gs.30.gados. Toties Viļņā grāmatas iespieda jau no 1522.gada.

Rīgā pirmo tipogrāfiju organizēja Nikolauss Mollīns. Viņu uz Rīgu uzaicināja no Antverpenes, kas tolaik bija viens no Eiropas grāmatniecības centriem. Rīgā N.Mollīns nostrādāja gandrīz 40 gadus un izdeva ap 180 grāmatu latīņu, vācu, latviešu, zviedru, somu valodā.

1615.gadā N.Mollīns izdeva pirmās trīs grāmatas latviešu valodā. Tās tika iesietas un izplatītas vienā sēj umā un saucās “Psalmi un garīgas dziesmas”, “Enhiridijs. Mazais katehisms” un “Evanģēliji”. Izdevums bija iecerēts kā rokasgrāmata vācbaltu mācītāj iem, lai palīdzētu viņiem sludināt latviešu valodā.

N.Mollīns pārpublicēja agrāk ārpus Latvijas izdotos darbus latviešu valodā. Minētās grāmatas vispirms 1587.g. iespieda Karalaučos. Grāmatas tekstu latviešu valodā sagatavoja Rīgas Jēkaba baznīcas mācītājs Jānis Rīvijs. Jēkaba baznīcā izveidojās pirmā luterāņu latviešu draudze, kuras mācītāju proponēto latviešu valodu var uzskatīt par latviešu literārās valodas pamatu, rakstībā nostiprinot Rīgā un tās apkārtnē izplatīto vidusdialektu.

Vecākā šodien mūsu rīcībā esošā grāmata latviešu valodā izdota Viļņā 1585.gadā. Saglabājušās ziņas par 1525.g. Vācijā iespiestu grāmatu latviešu valodā, kaut gan pati grāmata nav atrasta.

Pēc reformācijas divu reliģisko konfesiju - katolicisma un luterisma -konfrontācija izvērtās savdabīgā sacensībā par ietekmes areāla paplašināšanu. Viens no šīs sacensības līdzekļiem bija reliģiskās literatūras izdošana “arājiem”. Ja kādai tautai, piemēram, topošajai latviešu tautai, nebija literārā valoda, tad to veidoja paši baznīcas kalpi, respektīvi, vācbaltu mācītāj i, kuru nopelni latviešu literārās valodas radīšanā ir nenoliedzami. Savukārt literārā valoda kļuva par tautas konsolidācijas svarīgu faktoru. Literārā valoda apvienoja dažādās ciltis, un starp literārās valodas lietotāj iem sāka nostiprināties noteikta etniskā kopība, j o etnoģenēzes procesā valodai vienmēr ir būtiska loma.

2.6. Varas maiņa un jaunas robežas

Kā redzējām iepriekš, XVI gs. Latvijas kultūras vēsturē ir nozīmīgs. Tolaik aizsakās vācbaltu profesionālā kultūra, Rīgā iekārtoja pirmo tipogrāfiju, konstatējami latviešu rakstu valodas aizsākumi, izdeva grāmatas latviešu valodā.

XVI gs. ir nozīmīgs arī tajā ziņā, ka sabruka Livonija un 1561.g. Latvijas teritorija nonāca Polijas un Lietuvas pakļautībā.

XIII gs. izveidojās spēcīga valsts - Lietuvas Lielkņaziste. Tajā ietilpa mūsdienu Lietuvas un Baltkrievijas teritorija. Lietuvas Lielkņaziste 1386.g. noslēdza ar Poliju personālūniju, bet 1569.g. Lietuvas Lielkņaziste un Polija apvienojās vienā valstī. Tā pastāvēja līdz XVIII gs.

1558.g. sākās Livonijas karš. Kara laikā Livonijas teritoriju centās iekarot Krievija, Zviedrija, Dānija, Lietuva un Polija. Karš beidzās 1583.g., un tā rezultātā Polija un Lietuva ieguva gandrīz visu Latvijas teritoriju un Dienvidigauniju. Zviedrija ieguva Ziemeļigauniju, bet Dānija ieguva Sāmsalu, Piltenes un Aizputes novadu Kurzemē. Krievij ai toreiz neizdevās iekarot j aunas zemes un pieeju Baltijas jūrai.

Livonijas ordeņa mestrs un arhibīskaps Lietuvai un Polijai faktiski padevās jau 1561.gadā. Daugavas kreisā krasta zemēs izveidoja Kurzemes un Zemgales hercogisti, bet labā krasta zemēs Pārdaugavas hercogisti.

Kurzemes un Zemgales hercogiste praktiski bija patstāvīga valsts un pastāvēja līdz XVIII gs. beigām. Pārdaugavas hercogiste bija viena no Lietuvas un Polijas guberņām. Tāds stāvoklis saglabājās līdz 1621.gadam, kad Zviedrijai izdevās poļiem atņemt Rīgu un Vidzemi līdz Aiviekstes upei.

1561.g. aizsākās mūsdienu Latgales noškirtība no pārējās Latvijas. Latgalē saglabājās katolicisms, un pat vācbalti pārpoļojās. Latgales nošķirtība turpinājās līdz XX gs. sākumam, kad 1918.g. izveidojās Latvijas Republika. Apzīmējums “Latgale” tika mākslīgi izdomāts un ieteikts XX gs.sākumā, kādēļ vēlāk izplatījās maldīgais uzskats it kā latgalieši vienmēr būtu dzīvojuši tikai Latgales teritorij ā, bet nevis arī gandrīz visā Vidzemē.

Varas maiņā un jauno robežu nospraušanā lībiešiem un senlatviešiem nebija nekāda loma. Varas un iekarojumu dalīšanā no Livonijas puses piedalījās tikai vācbalti.

3.nodaļa. Kultūra XVII-XVIII gadsimtā

3.1. Iedzīvotāji un viņu intereses

XVII gs. Latvijas iedzīvotāju etniskā un sociālā struktūra kļuva ievērojami daudzveidīgāka. Pirmiedzīvotāju baltu ciltis turpināja konsolidēties vienotā tautībā un tajā pašā laikā biežāk izvēlējās asimilācijas (pārvācošanās un pārpoļošanās) ceļu. Latviešu tautībā ieplūda lībiskā etnosa liela daļa. Palielinājās vācbaltu sociālā noslāņošanās. Latvijā īpašumus ieguva zviedru un poļu muižnieki. Latviju atkal skāra migrācija, jo uz tās teritoriju masveidā pārcēlās ebrej i un krievi no citām zemēm.

Latvijā XVII gs. un sevišķi XVIII gs. konstatējams kultūras uzplaukums. Tolaik radītas arhitektūras, tēlotājas mākslas, literatūras paliekošas vērtības. Pilīs bija bibliotēkas, gleznu galerijas, pilis ieskāva skaisti parki.

Baznīca turpināja cīnīties ar pamatiedzīvotāju pagānismu. Latvijas teritorijā pirmā ragana sadedzināta Grobiņā 1559.g. Burvju un raganu dedzināšana turpinājās arī XVII gs.

XVIII gs. Latvijā atkal mainījās vara, un Latvijas teritorija nonāca Krievijas impērijas sastāvā. 1710.gadā Krievija zviedriem atņēma Rīgu un Vidzemi, 1772.g. poļiem atņēma Latgali, 1795.g. poļiem atņēma Kurzemes un Zemgales hercogisti. Tika nodibināta Vidzemes guberņa un Kurzemes guberņa, bet Latgali iekļāva sākumā Pleskavas, pēcāk - Polockas guberņā, bet no 1820.g. Vitebskas guberņā. Apzīmējums “Latvija” oficiāli nepastāvēja, un Krievijas valdība pret tā lietošanu izturējās naidīgi. Populārs bija apzīmējums “Baltijas guberņas”.

Neskatoties uz valstiskās varas maiņu, vadošās pozīcijas saglabāja vācbalti un vācu valoda. Vācbaltu aprindās atsevišķu grupu veidoja amatnieki, tirgotāji, muižu pārvaldnieki, mežsargi, ārsti, mācītāji. Viņi nepiederēja muižnieku kārtai.

XVIII gs. vācbaltu aprindās sāka atgalīties jauna sociālā grupa - literāti. Par literātiem sauca cilvēkus ar augstāko izglītību, bet kuri nepiederēja muižnieku kārtai. Literāti pirmie sāka profesionāli interesēties par latviešu valodu, kultūru.

1782.g. Rīgā tika uzbūvēta teātra ēka ar 500 skatītāju vietām, 1773.g. Rīgas rāte nolēma dibināt pilsētas muzeju, 1760.g. nodibināja Rīgas Mūzikas biedrību.

Nozīmīgs kultūras centrs bija Jelgava - Kurzemes un Zemgales hercogistes galvaspilsēta. Jelgavā 1775.g. atvēra akadēmisko ģimnāziju, pilsētā darbojās teātris.

Latgalē par kultūras centriem kļuva katoļu klosteri Daugavpilī, Aglonā, Krāslavā, kur 1757.g. sāka darboties garīgais seminārs, ko mēdz dēvēt par pirmo augstskolu Latvijas teritorijā.

Latvieši vislabāk dzīvoja Rīgā. Viņi drīkstēja nodarboties ar atsevišķiem amatiem, apvienoties amatu brālībās. Daudzi no tiem latviešiem, kuriem izdevās iekārtoties Rīgā, centās pārvācoties.

XVII gs. beigās uz Latvijas austrumu daļu no Krievijas pārcēlās krievu vecticībnieki. Viņu ieceļošana turpinājās arī XVIII gs., kad Latgalē dzīvoja apmēram 4 000 vecticībnieku.

XVII gs. Latvijā sāka ieceļot ebreji. Pirmie ebreji Piltenes novadā ieradās jau 1585.g. no Polijas un Vācijas. Rīgā ebreji sāka dzīvot no 1638.gada. Daudzi apmetās Latgalē, kur 1772.g. bija apmēram 5 000 ebreju.

Ebreju ieceļošanai ir liela kulturoloģiskā nozīme, jo Latvijas teritorijā sāka dzīvot viena no vissenākajām tautām ar tūkstošiem gadu ilgu un augsti attīstītu reliģiju, valodu, izglītību, zinātni, literatūru, mākslu. Tāds kultūras mantojums nebija nevienai citai etniskajai grupai - ne latviešiem, ne krieviem, ne poļiem, ne vāciešiem.

3.2. Grāmatniecība

XVII-XVIII gs. grāmatniecības ietekme uz Latvijas kultūru manāmi palielinājās. Tolaik pieejamās grāmatas nosacīti var iedalīt divās daļās - ar vācbaltu kultūru saistītie izdevumi un izdevumi latviešu valodā.

Starp abām daļām pastāvēja atšķirības. Vācbaltu izdevumu mērķis bija fiksēt kultūras procesa kārtējos rezultātus daiļliteratūrā, filosofijā, zinātnē, izglītībā utt. Vācbalti izdeva savus un citās zemēs dzīvojošo autoru darbus. Turpretī izdevumus latviešu valodā negatavoja paši latvieši. Tos gatavoja vācbalti un poļi reliģisko apsvērumu vadīti, lai “arāju” valodā izveidotu baznīcas literatūras sistēmu un paaugstinātu viņu reliģiozitāti, iemācītu viņus lasīt un rakstīt.

Pirmie lasītpratēji latvieši dzīvoja Rīgā, kur XVII gs. priekš viņiem organizēja skolas. Minētā gadsimta beigās skolas sāka atvērt arī Vidzemē, kur tolaik bija apmēram 80 draudzesskolas.

Vissliktākais stāvoklis bija Kurzemē un Latgalē, kur muižnieki un mācītāji nerūpējās par “arāju” analfabētisma likvidēšanu.

Līdz XVIII gs. beigām latviešu valodā izdoto grāmatu skaits bija samērā liels -vairāki simti nosaukumu. Tematiski visizplatītākie izdevumi bija dziesmugrāmata, Bībele, ābece.

Vācbaltu literāti sagatavoja pirmās vārdnīcas. 1683.g. iznāca katoļu garīdznieka Jura Elgera poļu-latīņu-latviešu vārdnīca. Luterāņu mācītājs Georgs Mancelis 1638.g. izdeva vācu-latviešu vārdnīcu.

XVII gs. grāmatniecībā nozīmīgs notikums bija Bībeles publicēšana latviešu valodā. Tulkošanas darbu veica Alūksnes luterāņu mācītājs Ernests Gliks. Jaunā derība iznāca 1685.g., visa Bībele tika iespiesta 1694.g. Speciālisti uzskata, ka iespieda 1500 eks. Bībeles tulkošanu un iespiešanu finansēja Zviedrijas karalis Kārlis XI.

Latvijas kultūras vēsturē populārs ir Zemgales luterāņu mācītājs Gothards Frīdrihs Stenders. Viņš XVIII gs. sagatavoja daudzas grāmatas latviešu valodā. Piemēram, enciklopēdisko izdevumu “Augstas gudrības grāmata” par kosmosu, ģeogrāfiju, vēsturi, fiziku, ķīmiju utt., latviešu valodas gramatiku, latviešu-vācu, vācu-latviešu vārdnīcu, pasaku un stāstu grāmatas.

XVIII gs. beigās Jelgavā iznāca mūsdienu izpratnē pirmais žurnāls latviešu valodā. Tas saucās “Latviska Gada Grāmata”.

XVIII gs. iznāca pirmie kalendāri latviešiem. Vispirms 1758.g. Kurzemē, pēc tam 1782.g. Vidzemē. Latvieši ātri iemīlēja kalendārus, un latviešu lauku viensētās kalendārs ir kļuvis par vienu no galvenajiem informācijas avotiem. Kalendārs un Bībele bija un joprojām ir katrā mājā.

3.3. Latviešu literārās kultūras aizsākumi

Latviešu literatūras tapšanā viens no būtiskākajiem elementiem ir XVIII gs. latviešu zemnieku rokraksti (runas, dziesmas, autobiogrāfijas, tulkojumi), kas līdz mūsdienām saglabājušies arhīvos un bibliotēkās.

Pa lielākajai daļai šie rokraksti radušies pateicoties reliģiskajai hernhūtiešu kustībai Vidzemē un galvenokārt sacerēti Cēsu, Valmieras, Alūksnes novadā, no kurienes vēlāk nākuši daudzi latviešu dzejnieki un prozaiķi.

Hernhūtisma mērķis bija luterisma liberalizācija un katra ticīgā personiskās līdzdalības palielināšana reliģiskajos rituālos. Tas praktiski nozīmēja atsacīšanos no mācītājiem, baznīcām un draudzes locekļiem pašiem ceļot savus dievnamus, sacerējot runas, dziesmas, tulkojot svētos tekstus latviešu valodā.

Hernhūtiešu rokraksta tekstiem bija svarīga loma latviešu sabiedrībā, jo nostiprinājās vietējo iedzīvotāju literārā pašapziņa. Hernhūtisms veicināja rakstītprasmes pieaugumu. Vācbaltu dibinātajās latviešu skolās mācīja tikai lasīt. XIX gs., kad savu darbību sāka pirmie latviešu rakstnieki, lielākā daļa no viņiem bija dzimusi un augusi hernhūtiešu ģimenē.

3.4. Latvijas pirmie mākslinieki

Pirmie vizuālās mākslinieciskās informācijas avoti Latvijā bija arhitektūra, memoriālā tēlniecība, grāmatu grafika.

XVII-XVIII gs. Latvijā ar tēlotājas mākslu bija saistīta vācbaltu, poļu, krievu aristokrātija. Muižniekiem piederēja mākslas darbi, un no viņu aprindām XVIII gs. nāca pirmie profesionāli izglītotie mākslinieki. Latvieši tēlotājas mākslas darbu varēja apskatīt baznīcās un grāmatu ilustrācijās.

Latvijas kultūras norisēs pirmajā laikā dominēja no Rietumeiropas ievesti mākslas priekšmeti. Vislielākās mākslas vērtības piederēja Kurzemes hercogam. Mākslas darbu kolekcijas Kurzemē bija arī Dundagas, Jaunauces, Elejas, Kazdangas, Jaunpils muižnieku īpašumā. Vidzemē šajā ziņā nākas minēt Alūksnes, Gaujienas pils īpašniekus, bet Latgalē grāfu M.J.Borhu Varakļānos, grāfu Plāteru dzimtu Krāslavā.

Latvijā māksliniecisko izglītību nevarēja iegūt, tāpēc vācbaltu pirmie mākslinieki studēja Rietumeiropas mākslas augstskolās un Pēterburgas Mākslas akadēmijā. Pēc studijām lielākā daļa no viņiem Baltijas guberņās neatgriezās.

Vieni no pirmajiem vācbaltu māksliniekiem bija gleznotāji Johans Heinrihs Baumanis, Kārlis Gothards Grass, Johans Vilhelms Krauze.

Latvijas kultūrā lielu ieguldījumu devis novadpētnieks Johans Kristofs Broce, kurš dzimis Saksijā un Rīgā ieradās 1768.g. J.K.Broce strādāja Rīgas licejā un vāca materiālus par Livonijas vēsturi, pats zīmēja arhitektūras objektus, ainavas, iedzīvotājus.

3.5. Baroka pilis un baznīcas

XVII gs., bet īpaši XVIII gs. Kurzemē un Latgalē uzbūvētas celtnes, kuras joprojām nav zaudējušas arhitektūrisko vērtību un jau daudzas paaudzes priecē ar savu greznību un harmonisko iekļaušanos vietējā reljefā. Minētajos gadsimtos faktiski radītas vērtīgākās celtnes, kādas jebkad būvētas uz Latvijas zemes. Turklāt šīs celtnes vienotas ar vienu noteiktu laikmeta stilu - baroku. Baroks ir pirmais stils, kas Latvijā atspoguļojās visplašāk un konsekventāk, kalpojot gan ēku ārējo fasāžu, gan iekštelpu interjeru izveidē. Baroka stila pielietojumā Latvija pirmo reizi gāja kopsolī ar visas Eiropas stilistisko pamattendenci.

Latvijā baroka stila attīstība pirmajā laikā bija saistīta galvenokārt ar Kurzemes un Zemgales hercogisti un hercoga Jēkaba valdīšanas laiku 1642.-1682.g. Ventspilī būvēja kuģus, kurus koktēlnieki bagātīgi izrotāja ar skulpturāliem veidojumiem. Kad pārtrauca būvēt kuģus, koktēlnieki sāka veidot baznīcu interjērus. Kurzemē tolaik slaveni meistari bija Nikolass Sefrenss un viņa dēls Nikolass Sefrenss jaunākais, Mihaels Markvarts. Baroka stilā izveidoja baznīcas iekārtas Kuldīgā, Liepājā, Landzē, Lestenē, Ugālē, Kandavā, Apriķos.

Jauns baroka attīstības etaps sākās XVIII gs.30.gados, kad Kurzemes hercogs Ernsts Johans Bīrons sāka būvēt greznu vasaras rezidenci Rundāles pili un jaunu pili Jelgavā. Viņš abu celtņu projektēšanai un būvēšanai no Pēterburgas uzaicināja arhitektu Frančesko Bartolomeo Rastrelli.

Latgalē viens no ievērojamākajiem baroka stila centriem ir Krāslava, kur 1767.g. uzcēla Sv.Ludviga baznīcu, XVIII gs. vidū uzbūvēja bibliotēkas ēku, bet gadsimta beigās pili. Krāslavas īpašnieks grāfs K.L.Plāters celtniecības darbu veikšanai uzaicināja itāļu arhitektu A.Parako.

Latgalē baroka stilā uzcēla Uspenskas baznīcu Piedrujā, Jezuītu baznīcu Daugavpils cietoksnī, Aglonas baznīcu.

3.6. Pretošanās kustība

XVII-XVIII gs. Latvijas sabiedrībā nostiprinājās jauna parādība - “arāju” pretošanās svešzemju iekarotājiem. Pretošanās kustībai bija ne tikai sociāls un ekonomisks, bet arī nacionāls raksturs, un tāpēc tā skāra latviešu visdziļākās intereses. Pretošanās kustība atspoguļojās latviešu folklorā, rakstniecībā, reliģisko ticēj umu jomā un vēlāk tāpat profesionālajā literatūrā un mākslā. Pretošanās svešzemju iekarotājiem uzskatāma par latviešu kultūras būtisku elementu, nosakot gan visdažādāko kultūras parādību rašanās motīvus, gan saturu.

Ņemot vērā vietējo “arāju” analfabētismu, vācbalti tiecās slēpt un izkropļot vēsturi. Vācu kolonizācijas ideologi (īpaši mācītāji) vienmēr atklāti akcentēja to, ka latvieši nedrīkst zināt savu vēsturi un par brīvību, kādā viņi kādreiz dzīvojuši. Šī informācija varot viņos izraisīt naidu un pretestību, apdraudot vācu drošību. Pilnībā iznīdēt tautas vēsturisko atmiņu neizdevās. Latvijas pamatiedzīvotāji nekad neaizmirsa savu vēsturi, kaut gan vispārēja pretestība aizsākās tikai XX gs. Turklāt latviešiem savu vēsturi lielā mērā palīdzēja atcerēties vācbaltu inteliģence. Viens no slavenākajiem latviešu aizstāvjiem

XVIII gs. bija Garlībs Helvigs Merķelis. Viņš atklāti rakstīja par baltu cilšu iekarošanu un latviešu dzimtcilvēku drūmo dzīvi. Vispazīstamākā ir viņa grāmata “Latvieši”(1 796).

Bruņotu latviešu zemnieku nemieri visasāko raksturu ieguva XVIII gs.70.-80.gados Alūksnes, Cēsu, Valmieras novadā. Zemnieku galvenā prasība bija dzimtbūšanas atcelšana. Starp zemniekiem un cara karaspēku dažviet aizsākās kaujas ar kritušajiem kā vienā, tā otrā pusē.

3.7. Tautas garīgā pasaule

Latvijas teritorija viduslaikos nebija nomaļš un perifērijā izvietots apdzīvots novads, kur dzīve ritētu klusi un atrauti no pārējās pasaules. Latvijas teritorija bija sava veida krustceļš starp austrumiem un rietumiem, dienvidiem un ziemeļiem. Latvijas vārds parasti asociējās ar pazīstamo apzīmējumu “logs uz Eiropu”. Latvija pavēra ceļu uz Eiropu tiem, kuri nāca no Āzijas, no austrumiem. Savukārt daudziem eiropiešiem Latvija bija starpposms ceļā uz plašo iespēju zemi Krieviju.

Taču polietniskā garīgās kultūras dzīve Latvijā attīstījās galvenokārt tādās pilsētās kā Rīga, Jelgava, Liepāja, Krāslava un atsevišķās lauku muižās. Garīgās kultūras etniski raibā un vitālā rosība tikpat kā neskāra “arāj us”, kuri lauku viensētās savas dienas vadīja sentēvu iedibinātajā ritmā un saskaņā ar pašu diktētajām garīgajām prasībām. Tautas masu saskarsme ar citām kultūrām būtiskāk aizsākās pēc tam, kad publicēja grāmatas latviešu valodā un cilvēki iemācījās lasīt.

Uz tautas masu garīgo pasauli dziļu ietekmi atstāja garīdzniecības lietotās metodes, no kurām centrālajā vietā bija reliģiski didaktiskā pamācīšana, kas vēlāk lielā mērā atbalsojās arī pašu latviešu inteliģences darbībā. Apmēram simts gadus latviešu valodā izdotās grāmatas lietoja pārsvarā tikai vācbaltu mācītāji. Tautas masu patriarhāli folkloristisko dzīves uztveri reliģiskā satura literatūra maz izmainīja. “Arāju” garīgā pasaule citādāk ievirzījās pēc laicīga satura grāmatu lasīšanas, kaut gan joprojām latviešu viensētās dominēja folkloristiskums, darbība saskaņā ar gadskārtu ieražu ciklu, tautas lietišķā māksla, ģeometriskais ornaments.

Content

Priedītis Artūrs Latvijas kultūras vesture

UDK 9 L Pr 51

Makets un vāka noformējums - Marina STOČKA

Prieditis A. Latvijas kulturas vesture vidusskolai. - Daugavpils: A.K.A., 2004.- ......lpp.

Priekšvārds

Ievads. Kulturoloģijas pamatjautājumi

1.nodaļa. Latvija līdz XIII gadsimtam

1.1. Informācija par vissenākajiem laikiem

1 .2. Migrācijas procesi

1 . 3. Vikingi Latvijā

1.4. Tautas lietišķā māksla

1.5.Ornaments un ornamentālā simbolika

1.6. Senlatviešu mitoloģija

4.nodaļa. Kultura nacionalas konsolidācijas laikmeta

4.1. Galvenas tendences

4.2. Klasicisms Latvijā

4.3. Latviešu inteliģences rašanās

4.4. Jaunlatviešu kustība

4.5. Profesionalizācija mākslā un literatūrā

4.6. Pārejas laikmets

5.nodaļa. Lielo parmaiņu gadsimts

5.1. Jūgendstila triumfs

5.2. Modernisms

5.3. Revolūciju, karu un brīvības simbolika

5.4. Latvijas lauku poētika

5.5. Monostilistiskās kultūras gūstā

5.6. Latviešu kultūra emigrācijā

5.7. Pēcpadomju plurālisma gūstā

5.8. Biogrāfijas teleoloģija

5.9. Latvija pasaulē

Kopsavilkums

Saturs

2.nodaļa. Viduslaiki Latvija. XIII-XVI gadsimts

2.1. Lībiešu un senlatviešu iekarošana

2.2. Dzīve jaunajos apstākļos

2.3. Mūra arhitektūras attīstība

2.4. Reformācija un kultūra

2.5. Grāmatniecības aizsākumi

2.6. Varas maiņa un jaunas robežas

3.nodaļa. Kultūra XVII-XVIII gadsimtā

3.1. Iedzīvotāji un viņu intereses

3.2. Grāmatniecība

3.3. Latviešu literārās kultūras aizsākumi

3.4. Latvijas pirmie mākslinieki

3.5. Baroka pilis un baznīcas

3.6. Pretošanās kustība

3.7. Tautas garīgā pasaule