Priedītis Arturs

Sarkanā Dundaga

Arturs Priedītis

Sarkanā Dundaga

Priekšvārds

Šī grāmata tika sarakstīta aizvadītā gadsimta 70.gadu pirmajā pusē, kad no 1970.g. līdz 1977.g. strādāju Talsu Novadpētniecības un mākslas muzejā par galveno fondu glabātāju. Tolaik iepazinos ar Žani Zumbergu, kurš dzīvoja Rīgā un bija pievērsies 1905.gada revolūcijas notikumu atspoguļojumam viņa dzimtajā Dundagas pagastā. Viņš bija revolūcijas dalībnieks, tika notiesāts un līdz Februāra revolūcijai 10 gadus sodu izcieta Smoļenskas katorgas cietumā.

Žanis Zumbergs galvenokārt pievērsās atsevišķu revolucionāru biogrāfiskajiem aprakstiem, kurus viņš iesniedza publicēšanai presē, kā arī dāvināja mūsu muzejam.Viņš mani uzaicināja sagatavot pārskatu par revolucionāro notikumu gaitu Dundagas pagastā, ko centos veikt, izmantojot ne tikai Žaņa Zumberga, bet arī citus materiālus.

Grāmatas „Sarkanā Dundaga” manuskripts tika iesniegts izdevniecībā „Avots”, kur to zināmu laiku rediģēja un paredzēja izdot 1980.gadā. Tomēr grāmatas izdošana kavējās vairākus gadus, un, sākoties „perestroikai” un labi apzinoties, ka izdevniecība drīz tiks likvidēta, redaktore man atdeva izrediģēto manuskriptu, ko nolēmu nepārstrādātā veidā publicēt Internetā savā mājas lapā.

2010.gada 12.augustā

A.P.

Ievadam

Krievijā pirmā buržuāziski demokrātiskā revolūcija aptvēra plašus cariskās lielvalsts apgabalus un to vidū arī Latviju. Tā bija agrāk nepiedzīvota tautas sacelšanās imperiālisma laikmetā, tās galvenais virzītājspēks bija proletariāts, kura tuvākais sabiedrotais- zemniecība.

1905.- 1907. gada vētrainie notikumi dziļi iespaidojušies tautas atmiņā, jo bagāti plašām masu cīņām- streikiem, demonstrācijām, mītiņiem un partizāņu kaujām.

Revolūcijas process Latvijā, ekonomiskie un politiskie priekšnoteikumi, vēsturiski svarīgās kustības uzplūdu un atkāpšanās periods ilgstošu pētījumu rezultātā analizēts daudzos vērtīgos zinātniskos darbos un atspoguļots plašās dokumentu un revolucionāru atmiņu publikācijās. [1] grāmatas uzrakstītas arī par revolucionārajiem notikumiem Latgalē, Aizputē, Smiltenē, Alūksnē, Talsos un citur.

Revolūcijā lielu ieguldījumu deva gan pilsētu rūpniecības proletariāts, gan laukstrādnieki. Darbaļaužu masās apslēptais milzīgais spēks varenā cīņas sparā izvērsās Rīgā, Liepājā, Tukumā, Talsos, Aizputē, Lielvārdē, Vecpiebalgā un citās vietās.

Laukos sevišķi plaša un aktīva tautas kustība 1905. gadā attīstījās Dundagas pagastā, kas bija lielākais Latvijā. Savā grāmatā to vairākkārt uzsvēris akadēmiķis J. Krastiņš. Tā, piemēram, grāmatas „1905. gada revolūcija Latvijā” nodaļā par 1905. gada pirmo pusi viņš raksta: „Streiku laikā notika masu demonstrācijas. Sevišķi spēcīga bija laukstrādnieku kustība Dundagā, kur sapulcēs piedalījās arī zemnieki, prasīdami pazemināt rentes maksu.” [2] dundagas vārds minētajā pētījumā nosaukts vairākkārt, kad runa ir par dažādajiem cīņas posmiem.

Par revolucionārajiem notikumiem Dundagā un cīnītāju dzīvi daudz materiālu ir presē. Visvairāk Talsu rajona laikrakstā „Padomju Karogs.” Tā, piemēram, laikā no 1966. līdz 1976. gadam tajā publicēti gandrīz pussimts rakstu. Par septiņiem revolūcijas dalībniekiem no Dundagas plašākas ziņas ievietotas izdevumā „Latvijas revolucionāro cīnītāju piemiņas grāmata. 1. Sējums. 1. daļa” (R., Liesma, 1976, 334.lpp.).

Publikācijas „Sarkanā Dundaga” uzdevums sniegt kopēju pārskatu par revolucionāro notikumu gaitu Dundagas pagastā no pagājušā gadsimta beigām līdz 1907. gada nogalei. Pamatmateriāls smelts no Talsu Novadpētniecības un mākslas muzeja fondiem, galvenokārt no biogrāfiskiem aprakstiem par atsevišķiem cīnītājiem. Apraksti sagatavoti, izmantojot arhīvu dokumentus un revolucionāru atmiņas. Aprakstus sastādot, visvairāk faktu materiāls gūts LPSR Centrālajā valsts vēstures un LKP CK Partijas vēstures institūta Partijas arhīvā. Muzejā glabātie apraksti galvenokārt veltīti atsevišķu personu dzīves gājumam, taču tajos atrodami arī konkrēti datēti dažādu notikumu- streiku, mītiņu, proklamāciju izgatavošanas un izplatīšanas, pulciņu dibināšanas, arestu - apskati. Aprakstus noslēdz norādes par izmantotajiem avotiem. Lielāko daļu no aprakstiem sagatavojis revolūcijas dalībnieks un novadpētnieks Žanis Zumbergs (1890-1977), [3] kurš materiālus saviem pētījumiem sācis vākt jau revolūcijas laikā, taču visintensīvāko novadpētniecības darbu Žanis Zumbergs veica 60.-70. gados, kad republikas, Talsu un Ventspils rajona presē un dažādos citos izdevumos nopublicēti ap piecdesmit viņa rakstu.

Šis darbs iecerēts kā populārs stāstījums par revolucionāro kustību Dundagas pagastā un domāts visplašākajai lasītāju auditorijai.

Atsaucēs norādīti presē un grāmatās par atsevišķiem Dundagas cīnītājiem publicētie raksti, kā arī minēti avoti par dažiem svarīgākiem faktiem. Tekstā visi dati, atskaitot šī darba nobeigumu, minēti pēc vecā stila.

Ko, bāliņi darīsim?

Vaidi, bēdas šai zemē:

Pilni meži vilku, lāču,

Pilni lauki muižnieciņu.

Taisām jakti, bāleliņi,

Izšausim vilkus, lāčus!

Celsim karu, bāleliņi,

Izkausim muižnieciņus!

Latviešu cīņas dziesma [4]

Dundagas pagasts 19.gs. otrajā pusē un 20.gs. sākumā

Dundagas vārds pirmo reizi vēsturiskos dokumentos minēts 1247.gadā, kad to pievienoja Piltenes bīskapijai. 1249. gadā Dundagā uzcēla ordeņa pili. Gadsimtu gaitā tās iemītnieki vairakkārt mainījušies. Viņiem bieži vien nebija vīriešu kārtas mantinieki, tādēļ īpašumu nereti pārdeva gan par dālderiem, gan rubļiem. Piltenes bīskapu nomainīja Polijas slepenpadomnieks fon Bilovs. Pēc viņa nāca barons Maidels. 1711. gadā par Dundagas pils pārvaldītājiem kļuva baroni fon Osten-Sakeni (līdz 1921.g.). Ilgāku laiku galvenais noteicējs bija Kārlis fon Osten-Sakens. Viņš bija diezgan untumains, uzpūtīgs un neiecietīgs cilvēks. Sarunās ar zemniekiem mēdza uzkliegt. Pēc viņa nāves par Dundagas īpašnieku kļuva vecākais dēls Kristians fon Osten-Sakens. Jaunais barons (tautā saukts par Dižkrišu) bija korekts, bet vienlaikus arī ļoti stūrgalvīgs. 1905. gada revolūcijas atplūdu periodā viņš aktīvi sadarbojās ar soda ekspedīciju. 1919. gadā padomju vara viņam piesprieda nāves sodu un Tukumā to izpildīja.

Dundagas pagasta vēsturei un revolucionārajiem notikumiem atsevišķa grāmata līdz šim nav veltīta. Par Dundagas pagātni ir stāstīts Latvijas Mazajā enciklopēdijā, Latvijas Konversācijas vārdnīcā un citos izdevumos. Vairākas publikācijas atrodamas presē, bet to nav daudz, un praktiski tās ir vācu tautības ceļotāju piezīmes, kur sistemātiska un dokumentāri pamatota izklāsta vietā rodam tā vai cita šo darbu autora acumirklīgos iespaidus. Viņu sacerējumi iespiesti galvenokārt periodiskajos izdevumos un grāmatās Vācijā. [5]

Viens no plašākajiem rakstiem par Dundagu ir rakstnieka un žurnālista Māteru Jura (1845-1885) ceļojuma piezīmes. Tajās sniegti konkrēti dati par Dundagas pagasta ekonomisko stāvokli un kultūras dzīvi 19.gs. otrajā pusē. [6] Māteru Juris izmantojis pagasta valdes dokumentus un nav skopojies ar dažādu skaitļu iekļāvumu savā darbā. Viņš plašāk arī apraksta Dundagas pili, kāda tā bijusi pirms 1872. gada, kad cieta ugunsgrēkā. Māteru Juris pastāsta, ka ēkas mūri bijuši 51 pēdu augsti, „trīs kārtas logi, pie jumta sienās šaušanas caurumi.” Iekšējā pagalmā visapkārt vijusies senatnīga galerija, no kuras varēja nokļūt 52 dzīvojamās un 20 saimniecības telpās. Pilī bijis atsevišķs kambaris senu ieroču kolekcijai un liela zāle, kurā gar sienām izvietoti baronu dzimtas locekļu „nobildējumi.”

Lai nostiprinātu savas lielsaimniecības un rastu iespēju vēl vairāk ekspluatēt zemniekus, baroni 1817. gadā Kurzemes guberņā realizēja zemnieku „brīvlaišanu”, kas īstenībā zemes kopēju stāvokli neuzlaboja. Zemniekus pasludināja par atbrīvotiem no dzimtbūšanas un reizē ar to- no zemes. Viņu lauki pārgāja svešzemju kungu juridiskajā īpašumā. Ļaudis bija spiesti nomāt zemi pēc noteikumiem, kādus diktēja baroni. Muižnieki noteica augstas rentes maksas, bet daudzus zemniekus vispār padzina no viņu iekoptajiem tīrumiem uz purviem un nekultivētām platībām.

1802. gadā Dundagas pagasta teritorijai bija 619 zemnieku un zvejnieku saimniecības. Līdz 1882. gadam šis skaitlis bija ievērojami samazinājies, jo fon Osten-Sakeni zemniekiem bija atņēmuši 107 mājas. [7]

Dzimtbūšanas atcelšana lauku ļaudīm deva maz, jo visa vara joprojām palika muižnieku rokās. Zemniekiem bija vienalga, vai barons savam vagaram lika viņus nopērt tūlīt, vai tas notika it kā likumīgā kārtā pēc tam, kad muižas ieceltais skrīveris bija nolasījis nesaprotamajā vācu valodā sastādīto protokolu.

Pārmaiņas radīja 1866. gada likumi Baltijas guberņām. Iedzīvotāji tika nošķirti no muižas un nodibināta pagasta pašvaldība-pilnsapulce, vietnieku pulks, pagasta vecākā amats.

Dundagas pagastā pirmā vietnieku pulka sēde notika 1867. gada janvārī. Tajā piedalījās 24 cilvēki, starp kuriem bija 12 saimnieki, 4 māju kalpi, 4 vaļinieki un 4 no muižas saimes. Par pagasta vecāko ievēlēja Frici Adamoviču (1828-1912). Viņš bija cilvēks ar stingru raksturu un labām organizatora spējām. Fricis Adamovičs jaunībā bija strādājis Dundagas muižā par galdnieka mācekli. Adamovičs 1857. gadā apprecēja Līzi Baroni, kura kalpoja pilī par istabas meitu. Viņa bija pazīstamā latviešu tautas dziesmu krājēja un pētītāja Krišjāņa Barona māsa. Pēc kāzām jauno pāri pārcēla uz Dingu mājām par saimniekiem.

Ikviena pagasta dzīvē liela nozīme tolaik bija skrīverim. Tā tas iedibinājās arī Dundagā, kur šo amatu ilgus gadus pildīja Eduards Neilands (no 1855. līdz 1899.g.). Skrīveris saņēma samērā augstu atalgojumu. Turklāt toreizējos apstākļos, kad daudzi iedzīvotāji un pat atsevišķas pagasta amata personas neprata pienācīgi uzrakstīt savu uzvārdu, nerunājot jau par plašāku izglītību, skrīveris bija faktiskais noteicējs visos jautājumos. Ja vēl viņš prata iztapt baronam un tiešai priekšniecībai (muižas policijai un apriņķa tiesai), tad viņa stāvoklis bija nodrošināts. To saprata arī Dundagas pagasta vācu tautības skrīveris Neilands. Viņš uzturējās tikai muižas augstāko ierēdņu, muižnieku, mežkungu, melderu un ārstu sabiedrībā. Vienkāršos pagasta iedzīvotājus uzrunājis ar „tu”, bet nespējniekiem un citiem trūcīgajiem cilvēkiem vajadzējis skūpstīt viņam roku. Skrīvera pārvēlēšanas notika ik pēc trim gadiem, taču ar barona atbalstu Neilandam izdevās ilgi saglabāt ienesīgo amatu.

Pagājušā gadsimta 60.-70. gadi Latvijas laukos bija zemnieku māju pirkšanas posms. Iegādāties mājas viņus pamudināja rentnieku smagais un nedrošais stāvoklis, bet visvairāk tas, ka barons katrā laikā varēja izdzīt no saimniecības un izputināt. Muižniekiem zemju pārdošana savukārt bija izdevīgs darījums tāpēc, ka viņi, izmantojot lielo pieprasījumu, par zemi noteica augstas cenas un rezultātā ieņēma prāvas summas. Dundagas pagasta māju iepirkšana sākās 1881.gadā. [8] samērā īsā laikā- piecos gados- zemnieku īpašumā pārgāja ap 200 viensētu.

Tomēr pirms revolūcijas no pagasta teritorijas 70 procentus pārvaldīja muiža. Tās rīcībā bija labākā aramzeme. Arī mežu bagātības bija lielas. Slikti klājās tiem cilvēkiem, kas uzdrošinājās barona platībā nošaut kādu zvēru vai putnu. Pat žagarus uzlasīt bija aizliegts. Nedrīkstēja spert kāju arī pie pils iekoptajā parkā. Revolūcijas priekšvakarā fon Osten-Sakeniem piederēja 66 700 hektāru zemes. Tas bija viens no plašākajiem zemes privātīpašniekiem Kurzemē, kas Dundagas pils baroniem ļāva bieži rīkot greznas dzīres, turēt daudz kalpotāju.

Notikumiem bagāta ir kultūras dzīve, jo tautiskās atmodas laikmeta lielais saviļņojums 19.gs. otrajā pusē nepalika bez ietekmes arī Dundagas pagasta sabiedrībā. Sevišķi daudz piekritēju bija iemantojušas „Pēterburgas Avīzes” (pagastā abonēja 77 eks.). Laikrakstā publicējās dundadzniekiem labi pazīstamie Krišjānis Barons, Ernests Dinsberģis un Krišjānis Valdemārs. Viņi rakstīja par toreiz aktuālo zemes jautājumu. Laikraksts rosināja lielāku vērību pievērst izglītībai un dibināt skolas.

No 1832. gada skola darbojās Košraga ciema Žoku mājās, kur par skolotāju strādāja Heinrihs Jākobsons. 1838. gadā Ernesta Dinsberģa vadībā darbu uzsāka Kubeles skola. No 1851. gada Žocenes ciemā bērnus mācīja Krišs Štauers. Klašu telpas bija nepiemērotas. Skolotāji algu nesaņēma. Tās vietā viņi drīkstēja paturēt ienākumus no piešķirtā zemes gabala apsaimniekošanas.

1867. gada oktobrī Dundagas pagasta vietnieku pulks nolēma sūtīt trīs jaunekļus mācīties uz Irlavas skolotāju semināru. Par izglītības darbiniekiem vajadzēja kļūt Gustavam Traubergam, Jānim Karpovicam un Ansim Antmanim.

1870. gadā atvēra skolu Dundagas muižā. Pēc 4 gadiem to pārveidoja par draudzes skolu. Mācību iestāžu skaits pagastā pakāpeniski pieauga un 1905. gadā sniedzās pāri desmitam. Saimnieku bērni zināšanas turpināja iegūt Talsu un Ventspils pilsētas skolās, daži arī augstskolās.

Apmēram 70 km no Dundagas pagasta robežas gāja gar jūru, kuras piekrastē atradās 11 zvejnieku ciemi, kas visi ietilpa Dundagas pagastā. To iedzīvotāji pagājušā gadsimta vidū pasāka būvēt nelielus bureniekus piekrastes zvejai, malkas un kartupeļu vešanai uz Rīgas tirgiem. Tādēļ pagasta vietnieku pulks 1869. gada septembrī nolēma lūgt valdību ierīkot Ģipkā jūrskolu. Skolā mācības tika uzsāktas 1871. gadā Ernesta Rēvalda vadībā. Telpas tomēr izrādījās par šaurām un nācās uzbūvēt jaunu ēku Mazirbē. Uz turieni jūrskola pārcēlās 1893. gadā. 20. gadsimta sākumā Dundagā darbojās sagatavošanas jūrskolas klase.

1877. gada oktobrī pagasta vietnieku pulks pēc tā pārstāvja Jāņa Irbiņa izstrādātā projekta nolēma dibināt stipendiju fondu. Tā radās iespēja izsniegt aizdevumu trūcīgajiem un centīgākiem ģimnāziju un augstskolu audzēkņiem. Par fonda biedru varēja kļūt katrs, kas gadā iemaksāja 5 rubļus biedru naudas. Iedzīvotāji jauno pasākumu uzņēma ļoti atsaucīgi. Tam bija liela nozīme, jo pavērās iespēja trūcīgāku ģimeņu bērniem iegūt augstāku izglītību. 1905. gadā stipendiju fonds bija pārsniedzis 24 000 rubļu.

19.gs beigās sākās dažādu biedrību izveides laiks lauku pagastos. Dundagā 1874. gada jūlijā noorganizēja pirmo krājaizdevumu biedrību. Kurzemē pirms tam tāda bija vienīgi Kuldīgā (darbojās no 1873.g.). Dundagas krājaizdevumu biedrība visvairāk sevi attaisnoja māju iepirkumu reizēs, kad zemnieki asi izjuta naudas trūkumu. Taču kopumā tā tomēr maz varēja līdzēt, jo aizdevumi bija īstermiņa, un arī procenti par tiem lieli.

1890. gadā apstiprināja Dundagas dziedāšanas biedrības statūtus. Praktiski tā darbību uzsāka krietni agrāk. Koris uz mēģinājumiem Kubeles skolā sanāca jau no 1869. gada (diriģents skolotājs Gustavs Traubergs). Dziedātāji pulcējās no visai plašas apkārtnes. Vēlāk mēģinājumus pārcēla uz Dundagu, kur tos vadīja Jānis Dreibergs. Viņš publicējis novadpētniecībai svarīgas atmiņas. [9]

1892. gada janvārī nodibināja Dundagas patērētāju biedrību. Vēl jāpiebilst, ka 1875. gadā pagasta amatvīri nolēma ierīkot lasāmgaldu un atvēlēja telpas bibliotēkai, kuru vēlāk pārņēma patērētāju biedrība.

19. gs. otrā pusē un 20.gs. sākumā Dundagas pagasts ietilpa Ventspils apriņķī. Dundaga no Ventspils atradās 66 verstis, no Rīgas - 142 verstis (vienā verstī 1,0668 km). Līdz tuvākajām pilsētām Sasmakai (Valdemārpilij) un Talsiem bija attiecīgi 25 un 34 verstis. Tolaik vēl nebija tagadējā šoseja Kolka- Roja- Engure- Sloka. Arī šaursliežu dzelzceļu uzbūvēja tikai pirmā pasaules kara laikā. 1905. gadā tuvākā dzelzceļa stacija bija Ugāle. Pastu veda ar zirgiem no Talsiem. Tikai 1903. gadā Dundagā atvēra pasta kantori.

1905. gadā pagasts aizņēma 853 kvadrātkilometrus. Tajā bija 38 ciemi un 506 zemnieku saimniecības. Atskaitot lielo Dundagas muižu bija vēl 15 pusmuižas: Vecā, Ģibzdes, Kārļu, Klāras, Ķurbes, Valpenes, Jaunā, Slīteres, Kaļķu, Ģipkas, Sūdes, Āžu, Ezera, Kolkas un Lauku. No pagasta kopplatības 49 procentus aizņēma meži, tādēļ visa teritorija bija sadalīta Kaugu, Ķurbes un Ūķenes mežu novadā.

Pagastā bija 4 krogi: Raķu, Pāces, Ģipkas un Kolkas un trīs dzirnavas: Dundagas, Vīdales un Pāces.

1905. gadā Dundagas pagastā bija 10 170 iedzīvotāju.

Draugs draugam teic: klau`, brālīt, beidz

Priekš kungiem sviedrus liet,

Kur brīvi vīri darbu veic,

Tur kungs ir lieks, man šķiet.

1905. gada revolucionāru dziesma

Zemnieku nemieri un revolucionārās apziņas mošanās

Baltijas vācu muižnieki ilgus gadsimtus bija pakļāvuši latviešus necilvēciskai ekspluatācijai. Muižniekiem piederēja zeme, tāpat arī tiesiskā un politiskā vara. Pēc „brīvlaišanas” likuma izsludināšanas latviešu zemnieki no klaušām neatbrīvojās. Gluži otrādi, tām piemita tendence arvien palielināties. Likumos bija paredzēts, ka zemnieki iegūst tiesības brīvi izvēlēties dzīves vietu. Bet tā bija tikai likumos. Īstenībā viņi bez kungu atļaujas nevarēja pāriet uz citu lauku apvidu vai pilsētu. Arī tiesu vēlēšanu kārtība bija izveidota tā, lai tās pakļautu baronu kontrolei. Tā, piemēram, pagasta tiesā vajadzēja būt priekšsēdētājam un vismaz diviem piesēdētājiem. Katram no šiem amatiem izvēlēja kandidātus, kurus apstiprināja muižnieks. Ja muižniekam tie nepatika, viņš drīkstēja pieprasīt izraudzīties citus. Muižnieki vienmēr parūpējās un arī panāca, ka pagastu tiesās iekļuva viņiem uzticamas personas. Lauku ļaudis centās protestēt pret šādu stāvokli.

1819. gadā pagastu tiesas vēlēšanu laikā nemieri iesākās Dundagai kaimiņos- Ārlavas draudzē, kur zemnieki atteicās atzīt muižas izraudzītos kandidātus. Barona apstiprinātie pagasta tiesneši varēja stāties pie savu pienākumu izpildes tikai pēc zvēresta nodošanas baznīcā. Zemnieki šo apstākli izmantoja un sapulcējās pie dievnama lielā skaitā, lai neļautu notikt paredzētajai procesijai. Viņi bija bruņojušies ar bisēm, izkaptīm, mietiem un akmeņiem. Zemnieki sākumā guva uzvaru, taču nemieru apspiešanu vadīja pats Baltijas ģenerālgubernators Pauluči, kas nekavējoties ieradās Ārlavas muižā ar karaspēka vienību. Nedēļas laikā sacelšanos likvidēja, tomēr tā, saprotams, vēl ilgu laiku atstāja lielu iespaidu ne tikai un ārlavnieku, bet arī uz daudz plašākas apkārtnes iedzīvotāju apziņu.

1859. gadā Dundagas pagastā izcēlās tā saucamais lībiešu dumpis. Barons fon Osten-Stakens gribēja ar saviem zemniekiem noslēgt jaunus nomas līgumus. Tajos bija paaugstinātas nodevas. Jūrmalas ciemu lībieši atsacījās jaunos līgumus parakstīt un nosūtīja sūdzību Baltijas ģenerālgubernatoram kņazam Suvorovam. Viņš izvairījās uzklausīt prasību, aizbildinoties ar to, ka viņam neesot tiesības iejaukties muižnieku un zemnieku nomas attiecībās. Dundagas barona rīcību par likumīgu atzina arī Kurzemes gubernators Brēverns, kam bija uzdots izmeklēt zemnieku iesniegumu. Četrus aktīvākos lībiešu pārstāvjus izlika no mājām un arestēja. Pēc tam jūrmalas ciemu iedzīvotāji atkal rakstīja ģenerālgubernatoram:

„Mēs 77 līvnieku saimnieki kas mēs ar saviem brāļiem un māsām par visiem esam 1648 dvēsel jeb kāds vairāk jeb mazāk, mēs lūdzam pazemības un žēlastības lūgšan mūsu cienīgs Kungs mums 77 līvnieku saimniekiem ar vienu vārdu visiem uzteic pie pagasta tiesa, mēs nu nevaram zināt kur mēs nu varam palikt jeb rūmes vietu dabūt…” [10]

Lai galīgi salauztu zemnieku pretestību, Dundagas barons ķērās pie represijām. Viņš izsauca karaspēku, kas izdzina lībiešus no mājām un atņēma viņiem lopus. Šāds liktenis piemeklēja jaunā nomas līguma neparakstītājus. Dundadznieku vadoni Niku Šūbergu un vēl trīs vīrus aizveda uz Ventspili un nežēlīgi pēra ar rīkstēm. Pēc atbrīvošanas Niks Šūbergs brauca uz Pēterburgu, kur viņam izdevās iesniegt lūgumu caram Aleksandram II. Taču lūgums palika bez ievērības.

Par zemnieku nesaudzīgu ekspluatāciju liecina arī citas Dundagas pagasta iedzīvotāju 19. gadsimtā rakstītās sūdzības, kas līdz mūsdienām saglabājušās republikas arhīvos. Jāteic, ka Kurzemes gubernatora kancelejā zemnieku sūdzības 60. gados visvairāk pienāca no Ilūkstes un Dundagas apkārtnes. [11]

1862. gadā K. Valdemārs, K. Barons un J. Alunāns noorganizēja Pēterburgā laikraksta „Pēterburgas Avīzes” izdošanu. Tas iznāca reizi nedēļā 4000 eksemplāru lielā metienā un tika izplatīts starp latviešiem pilsētās un laukos. Jau iepriekš bija norādīts, ka krietnu eksemplāru skaitu abonēja arī dundadznieki.

„Pēterburgas Avīzes” bija tiem gadiem progresīvs izdevums. Tas pauda latviešu intereses, pierādot, ka viņi ir tāda pati tauta kā citas. Publicēto rakstu autori izteicās par lauku iedzīvotāju beztiesisko stāvokli, propagandēja māju iepirkšanu, skolu dibināšanu, prasīja, lai tajās mācības notiktu dzimtajā valodā.

Muižnieki „Pēterburgas Avīzes” vajāja jau kopš pirmās laikraksta iznākšanas dienas. Mācītāji no baznīcu kancelēm aģitēja pret avīzes abonēšanu. Viņi kopā ar baroniem atzina, ka tā esot tautai bīstama lapa, kuras galvenā tendence esot vērst uzmanību uz dažādiem trūkumiem, tā radot cilvēkos neuzticību un sašutumu pret muižniecību, garīdzniecību un arī valdību. Muižniecība centās izrēķināties ar katru, kas uzdrošinājās ar avīzi sadarboties.

„Pēterburgas Avīzēm” korespondences sūtīja Kubeles skolas skolotājs Ernests Dinsberģis. Viņš rakstīja par Dundagas zemnieku smago stāvokli. 1863. gadā Dinsberģi apsūdzēja par līdzdalību dumpīgajā Pēterburgas latviešu avīzē. Drīz skolotāju no Dundagas izsūtīja. Kad viņš pēc trim gadiem atgriezās, pagasta vietnieku pulks, solidarizējoties ar bijušo trimdinieku, tūlīt savā sēdē nosacīja skolotājam algu un nolēma pirmajā laikā viņu apgādāt ar pārtikas produktiem.

Pagājuša gadsimta beigās zemnieku neapmierinātība galvenokārt izpaudās tādē jādi, ka viņi tiesājās ar muižniekiem. Tādu stāvokli izraisīja cariskās valdības nodokļu politika un vācu muižniecības privilēģijas. Nodokļu un naturālās nodevas apjomu ar muižnieka akceptu starp iedzīvotājiem noteica pagasta tiesa un pagasta vecākie „pēc sirdsapziņas”. Tas pavēra plašas iespējas baronu un amatpersonu patvaļai nodokļu sadalē. Protams, Kurzemes juridiskās iestādes visnevainīgāko vienkāršā cilvēka lūgumu prata pārvērst par muižnieka apmelošanu, par nepaklausību un pretošanos varas iestādēm utt. Citādāku rezultātu varēja sasniegt vienīgi tad, ja tika panākta Pēterburgas varasvīru iejaukšanās.

Jau 1861. gadā Dundagas pagasta zemnieki K. Rogāns, F.Reinholds un F.Špicbergs ieradās pie gubernatora ar sūdzību par to, ka Ventspils apriņķa tiesa noraidījusi viņu lūgumu „atlaist neražas dēļ atbērumu pagasta magazīnā.” Minētā Dundagas pagasta zemnieku lieta dažādās tiesas instancēs turpinājās vairākus gadus. Prasību atzina par nepamatotu, bet zemnieki nesamierinājās. Izmantojot slepeni algotu advokātu (zemniekiem bija aizliegta juristu palīdzība), beigās tomēr izdevās sasniegt pareizu lietas ievirzi un to izskatīja Pēterburgā, no kurienes pienāca zemniekiem labvēlīgs imperatora rīkojums .

Kad Dundagā sāka organizēties sabiedriskā dzīve, barons fon Osten-Sakens latviešu rosību centās dažādi izjaukt. Tā, piemēram, kad nodibinājās patērētāju biedrība, viņš protestēja pret pagasta valdes lēmumu nodot tās rīcībā dažas ēkas. Tā kā tās bija celtas par pagasta līdzekļiem, muižnieka protestu tiesā noraidīja. Prāva ilga vairākus gadus, tomēr barons piedzīvoja zaudējumu.

Lielu saviļņojumu tautā izraisīja cara sūtītā senatora Manaseina revīzija. Tā tika veikta 1882.- 1883. gadā, un tai vajadzēja iepazīties ar Baltijas guberņu politisko, ekonomisko un kultūras stāvokli, kā arī pārbaudīt vietējo pārvaldes orgānu darbību. Jau pirmajos mēnešos igauņu un latviešu zemnieki Manaseinam iesniedza vairāk nekā 10 tūkstoši lūgumu un sūdzību.

Uz revīziju lielas cerības lika arī dundadznieki. Pagasta vietnieku pulks savā sēdē ievēlēja speciālu komisiju sešu cilvēku sastāvā. Tai vajadzēja sagatavot iesniegumu cara pārstāvjiem. Komisija sastādīja plaši motivētu rakstu, ko nosūtīja senatoram Manaseinam. Atsevišķas vēstules dundadznieki veltīja barona aizliegumam atvērt Dundagā ministrijas skolu. Visam šim darbam panākumu, protams, nebija.

19.gs. otrajā pusē zemnieku kārta vairs nebija viengabalaina, bet sašķēlusies šķirās. Turīgākās zemniecības slāņa veidošanos veicināja tas, ka muižnieki zemi parasti iznomāja vai pārdeva nevis pa sīkiem gabaliņiem, bet pa lielām platībām. Par to īpašniekiem kļuva tikai ļoti maza ļaužu daļa- lielākoties bijušie nomnieki, kuru rīcībā bija prāvāki naudas līdzekļi. Pārējie zemnieku kārtas iedzīvotāji- kalpi, vaļinieki, atvaļinātie zaldāti un citi- tapa par darbaspēka avotu lauksaimniecībai, veidojot lauku proletariāta armiju. Līdz ar to saīsinājās pretešķības pašā zemniecībā. Taču gadsimtu mijā tās atvirzīja otrā vietā naids pret kopējo ienaidnieku- vācu muižniekiem, kuru privilēģijas un dzimtbūšanas paliekas ietekmēja visus kopēji. Neapmierināti bija saimnieki, kurus māca augstā noma un zemes cenas. Vēl neapmierinātāki bija bezzemnieki, kuriem nebija izredzes iegūt zemi un kuriem trūka politisko tiesību.

1905. gada revolūcijas priekšvakarā Dundagas pagastā no visām 506 saimniecībām tikai 110 bija mazākas par 30 hektāriem. Lauku buržuāzijai- budžiem- tātad piederēja zemes lielākā daļa. Pagastā turīgās mājas bija Dižveidi, Bukulti, Dravnieki, Rīgzemes un Kalēji. Tajās izkalpināja divus trīs un vairāk laukstrādniekus. Lielajiem budžiem bija prāvs ganāmpulks, zirgi un arī lauksaimniecības mašīnas.

Latviešu buržuāzija, kuru pilsētās veidoja namīpašnieki, tirgotāji, bet laukos bagātākie saimnieki, daži mazo muižu, krogu un dzirnavu nomnieki, reformas gribēja saņemt no cara valdības rokām bez jeb kādas cīņas. Tā slavināja pat rusifikācijas pasākumus pagājušā gadsimta beigās, kad latviešu tautu nomāca divkāršs nacionālais jūgs, jo vācu baronu šovinistiskajām tendencēm pievienojās cara patvaldības nacionālās apspiešanas politika. Tās rezultātā dokumenti valdības iestādēm bija jāraksta tikai krievu valodā. Propagandēja pāriešanu pareizticībā un sodīja latviešu garīdzniekus par šī procesa apzinīgu kavēšanu. Skolā visi priekšmeti, atskaitot ticības mācību un dziedāšanu, bija jāpasniedz krievu valodā. Latviešu buržuāzija tajā pašā laikā zemojās cara valdības priekšā, stādīja carismu par paraugu citām valstīm. Tās darbība pakāpeniski pārveidojās par nacionālšovinistisku kustību, pret kuru cīņu uzsāka latviešu demokrātiskā inteliģence, kas izveidojās pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu sākumā. Tās pārstāvji P.Stučka, Rainis, P.Dauge, J.Jansons, F.Roziņš, E.Veidenbaums u.c. studēja krievu revolucionāro demokrātu darbus, iepazinās ar marksismu. 1886. gadā viņi sāka izdot laikrakstu „Dienas Lapa”, kurā arī iespieda K.Marksa un F.Engelsa sacerējumus. Tā rezultātā marksisma propaganda sāka aptvert arvien plašākas masas.

Lielākajās Latvijas pilsētās izveidojās nelegāli pulciņi. To biedri pašmācības ceļā iepazinās ar zinātniskā sociālisma literatūru, rīkoja jautājumu izskaidrošanas vakarus. Tajos sabiedriskās problēmas aplūkoja no vēsturiskā materiālisma viedokļa, sprieda par šķiru cīņas nepieciešamību, noraidīja ideālistisko pasaules uzskatu.

Revolucionārā noskaņojuma izplatību sekmēja arī skolotāju semināra audzēkņi. Baltijas skolotāju seminārā Kuldīgā nelegāls pulciņš nodibinājās 1896. gadā. Tā biedri aktīvi piedalījās pilsētas sabiedriskajā dzīvē. Viens no šī pulciņa pārstāvjiem- Pauls Liepiņš- pēc semināra pabeigšanas kļuva par sociāldemokrātiskās kustības dibinātāju un vadītāju Dundagas pagastā.

Pauls Liepiņš (1875-1908) dzimis Rīgas apriņķī sīkzemnieka ģimenē. [12] no sešu gadu vecuma viņš ganīja saimnieka lopus, pēc tam kļuva par puspuisi, vēlāk strādājis par matrozi uz vācu tvaikoņa. 1894. gadā P.Liepiņš beidz Dundagas divklasīgo ministrijas skolu, kur viņa brālis Andrejs Liepiņš (1858-1937) bija pārzinis.

Baltijas skolotāju seminārā Pauls Liepiņš sadraudzējās ar vecāko klašu progresīvi noskaņotajiem jauniešiem. Viņi Paulam Liepiņam ieteica lasīt krievu revolucionāro demokrātu Beļinska, Hercena, Černiševska, Dobroļubova rakstus. Drīz P.Liepiņš ar segvārdu Stepis piedalījās Kuldīgā marksistu pulciņa pasākumos.

Pēc semināra beigšanas atgriezies Dundagā, pirmajā laikā viņš apmetās pie brāļa. Bija vasaras brīvlaiks, un Pauls Liepiņš satikās ar Talsu pilsētas skolas absolventiem Eduardu Klusbergu (1881-1921) [13] , Valteru Upīti (1880-1962), Jāni Roviču (1880-1937) un Ernestu Irbiņu (1880-1938). Viņi kļuva par Paula Liepiņa pirmajiem domubiedriem Dundagā. Puiši ar sajūsmu uzņēma nākoša skolotāja izklāstīto Marksa mācību. Caurām dienām viņi lasīja nelegālo literatūru, kura bija atvesta no Kuldīgas. Grāmatu un brošūru saturu pārrunāja, tiekoties tā vai cita jaunieša vecāku mājās. Pauls Liepiņš daudz stāstīja par nelegālo darbu skolotāju seminārā. Atcerējās arī to, kā viņi kopā ar Vili Dērmani (1875-1938) mācību laikā (1896.g. martā) tulkojuši latviešu valodā vāciski izdoto „Komunistiskās partijas manifestu”. Šo grāmatu agrāk Liepiņam bija uzdāvinājis kāds vācu matrozis. [14] Vēlāk viņš to paņēma līdzi uz semināru un pārtulkoja, lai to varētu izlasīt un no tā mācīties arī strādnieki.

Minētās pārrunas notika 1898. gada vasarā. Paulam Liepiņam tad bija 23 gadi, puišiem- septiņpadsmit, astoņpadsmit.

Rudenī Pauls Liepiņš kļuva par Ģipkas skolas otro skolotāju. Eduards Klusbergs, Jānis Rovičs un Ernests Irbiņš aizbrauca mācīties uz Arhangeļskas tehnisko skolu. Jāuzsver, ka viņi tur drīz nodibināja nelegālo skolēnu grupu.

1898. gada vasarā Paula Liepiņa izveidotā jauniešu kopa uzskatāma par pirmo sociāldemokrātisko pulciņu Dundagas pagastā. Nedaudz vēlāk (1900.g.) tam tika dots nosaukums „Cīņa”. Pauls Liepiņš par galveno uzdevumu sākumā izvirzīja nepieciešamību apmācīt labus propagandistus un jaunu pulciņu dibinātājus. Ar iecerēto viņš tika galā veiksmīgi. Tā, piemēram, Eduards Klusbergs iepazīstināja ar sociālisma atziņām arī savu vecāko brāli Jāni un tēva mājas kalpus. Līdzīgi rīkojās pārējie pirmā pulciņa dalībnieki. Kad daži no viņiem devās mācīties uz Arhangeļsku, pie P.Liepiņa jau nāca arī citi jaunieši.

1899. gadā Latvijā sākās straujš sociāldemokrātisko pulciņu dibināšanas process. Tie darbojās Rīgā, Liepājā, Jelgavā un Ventspilī. Sociāldemokrātiskie pulciņi un grupas tāpat radās laukos. Bijušie Jaunās strāvas darbinieki tās organizēja arī ārzemēs, kur izdeva žurnālus. Ar dzimtajiem novadiem sakarus nodibināja Krievijas augstskolu nelegālo pulciņu dalībnieki.

1899. gada martā Pauls Liepiņš saņēma no Ventspils apriņķī dzimušā Pēterburgas universitātes studenta Žaņa Buševica (1874-1941) nelegālās literatūras sūtījumu. Tur bija K.Marksa, V.I.Ļeņina, K.Kautska grāmatas vācu un krievu valodā, kā arī vairāki vācu sociāldemokrātu žurnāli. Dundagā tāpat nonāca Tērbatas studentu pulciņa „Pūrs” burtnīcas, ASV izdotā žurnāla „Auseklis” numuri.

Saņemtās grāmatas un žurnālus iztirzāja pulciņa sanāksmēs. Tās tajā laikā notika Dundagas muižā kādā kalpu istabā. Pauls Liepiņš lasīja referātus. Viņa revolucionārā jūsma, spars un enerģija bija lielisks piemērs pārējiem.

Pulciņa biedru skaits pakāpeniski pieauga. Kad visi vairs nevarēja saiet vienā telpā, pulciņa vadītājs nolēma prāvo grupu sadalīt. 1900. gada maijā no „Cīņas” atdalījās Pāces un Vecās muižas biedri, kuri izveidoja savu pulciņu un nosauca to par „Dzirksteli”. Jaunā pulciņa vadību uzņēmās Teodors Niegliņš (1883-1922). Tā sanāksmes turpmāk notika drēbnieka Teodora Laufera (1870-1921) mājā Pācē.

Ar marksistisko mācību dundadznieki iepazinās ne tikai ar Paula Liepiņa un viņa sagatavoto propagandistu palīdzību. Bija vēl citi ceļi. Viens no tiem saistīts ar Jaunās strāvas izdoto laikrakstu „Dienas Lapa”, kurā marksisma jautājumi tika apskatīti plaši. Avīzes darbinieki, lai maldinātu cenzūru, pārdrukāja, neminot autorus, latviešu valodā tulkotus fragmentus no K.Marksa „Kapitāla” un F.Engelsa darba „Ludvigs Feierbahs un vācu klasiskās filozofijas gals”. Ar šīm publikācijām, piemēram, patstāvīgi bija iepazinies Dundagas revolucionāru vecākās paaudzes pārstāvis Kārlis Balmanis (1862-1907), kurš pirms tam dažus kursus mācījās Tērbatas universitātes medicīnas fakultātē. [15] Augstskolā Kārļa Balmaņa redzesloks bija kļuvis plašāks. Viņš tur lasīja krievu revolucionāro demokrātu darbus, tāpēc „Latviešu Avīzes”, kas pauda vācu baronu un latviešu buržuāzijas uzskatus, viņu vairs neapmierināja. No 1886. gada rudens viņš regulāri lasīja progresīvo laikrakstu „Dienas Lapa”. Pēc avīzes revolucionāro līdzstrādnieku aresta izdevumu slēdza. Kārlis Balmanis tolaik bija atgriezies Dundagā un strādāja muižā par dīķu sargu. Kāds viņa kaimiņš, tīkodams pēc šī amata, paziņoja baronam, ka Balmanis abonējis revolucionāro „Dienas Lapu”. Kārlim Balmanim bija jāmeklē cita vieta, un bijušais medicīnas students, kas prata vācu, franču un angļu valodu, salīga par kalpu Vecajā muižā.

„Dienas Lapā” izlasītie materiāli bija atstājuši dziļas pēdas Balmaņa uzskatos, jo gadsimtu mijā viņš jau bija viens no aktīvākajiem marksisma propagandētājiem un ir minams starp varonīgākajiem Dundagas revolucionāriem.

Citā ceļā marksismu iepazina Kārlis Purlīdums (1872-1919), kurš 1892. gadā bija devies darbā uz Kalugas guberņu un strādāja kādas muižas spirta dedzinātavā. [16]

Redzot žūpību uz laukiem, Kārlim Purlīdumam pakāpeniski radās pārliecība, ka viņš, strādājot spirta dedzinātavā, ar savu darbu veicina tautas masu postu. Lai apgūtu jauno arodu, viņš pārcēlās dzīvot uz Kalugu un kļuva mūrnieka meistara māceklis. Pilsētā viņš iepazinās ar gados vecāku narodņiku kustības dalībnieku, kas bieži stāstīja par narodņiku darbību Krievijā. Dzirdētais Kārli Purlīdumu rosināja uz nopietnām pārdomām. Viņš pazina nabadzības un garīgās tumsības nomākto Kalugas apkārtnes trūcīgo zemniecību. Viņš bija izjutis Kalugas pilsētas strādnieku smagos apstākļus. Kārlim Purlīdumam nebūt nebija svešs dzimtenes laukstrādnieku grūtais stāvoklis. Bet izeju no tā Kārlis vēl nezināja. Tikai trīs gadus vēlāk viņam Pēterburgā izdevās iepazīties ar cilvēkiem, kas pastāstīja par strādnieku revolucionārajiem pulciņiem un deva lasīt nelegālo literatūru. Pēterburgā viņam radās iespēja izlasīt hektografēto Ļeņina darbu „Kas tie tādi ”tautas draugi” un kā viņi karo pret sociāldemokrātiem?” un Pļehanova ārzemēs dibinātās „Darba atbrīvošanas grupas” izdotās brošūras.

1900. gadā Kārlis Purlīdums atgriezās Dundagas pagastā un apmetās Pāces ciemā. Tur viņš puišiem, ko labāk pazina, ieminējās par dzirdēto un redzēto valsts galvaspilsētā. Liels bija viņa pārsteigums, kad Teodors Laufers savukārt pastāstīja par 1900. gada janvārī Pācē dibināto pulciņu „Dzirkstelīte”. Apsveicamā ziņa rosināja uz vēl lielāku aktivitāti.

Kārlis Purlīdums vēlāk noorganizēja vairākus sociāldemokrātiskos pulciņus un piedalījās visos revolucionārajos notikumos Dundagas pagastā.

Kārļa Balmaņa un Kārļa Purlīduma nostāšanās uz marksisma ceļa varbūt ir tikai spilgtākie piemēri par tiem avotiem, no kuriem Dundagas revolucionāri smēlās pirmos priekšstatus par šo mācību un Krievijas sociāldemokrātiskās kustības nozīmi un mērķiem. Gadsimtu mijā Dundagas pagastā jau bija vairāki desmiti cilvēku, kuru marksistiskā pārliecība sakņojās zināmā teorētiskā sagatavotībā, kas reizēs spēja jaunās ziņas izskaidrot citiem, organizēt un vadīt nelegālistu pulciņus.

Viņi bija galvenokārt dzimuši pagājušā gadsimta 70. un 80. gados. Viņu dzīves laikā šķiru pretrunas sevišķi saasināja pastāvošās feodālisma paliekas, pret kurām pirmām kārtām arī vērsās 1905. gada revolūcija. Muižnieku zemes īpašumi turpināja pastāvēt gandrīz neskarti, bet zemnieku vairākums bija bez zemes. Baronu feodālās privilēģijas kavēja visu sabiedrisko attīstību, tādēļ to likvidēšanā bija ieinteresēti visi Latvijas darbaļaudis.

Sacelšanās stunda vēl nav situsi,

Bet tā vairs nav tālu. Visas pasaules

strādnieki ar aizturētu elpu

tagad raugās uz varonīgo Krievijas

proletariātu, kas nesis neskaitāmus

upurus brīvības labā.

V.I.Ļeņins

Revolucionārās kustības attīstība līdz 1905.gadam

Gadsimta sākumā pagastā tātad bija divi nelegālie sociāldemokrātiskie pulciņi- Dundagā ar nosaukumu „Cīņa”, Pācē - „Dzirkstele”.

1900. gada maijā Paula Liepiņa vadībā tika sarakstīta pirmā Dundagas sociāldemokrātu proklamācija „Muižas kalpi”. Tajā bija teikts:

„No agra rīta līdz vēlam vakaram jūs lejat sviedrus barona darbā. Bez tam vēl jūsu sievām vasarā jānostrādā baronam 6 nedēļas pilnīgi bez algas. Un par visu to jums vecuma dienās vai nu jāstaigā no mājas uz māju ubagodami, vai arī jāaizvelkas uz pagasta nabagu māju. Bet barons, kas pat pirkstu nepieliek pie darba, dzīvo pārpilnībā un greznībā. Vai tas ir taisnīgi? Nē! Un tas nedrīkst mūžīgi tā turpināties!”

Tālāk proklamācijā raksturots proletariāta cīņas stāvoklis, tas, ka strādnieki Rīgā un Liepājā apvienojās nelegālos pulciņos:

„Tagad strādnieki pamodušies visā plašajā Krievijā. Strādnieku slepenie pulciņi Krievijā apvienojušies savā partijā, kura saucas „Krievijas sociāldemokrātiskā partija.”

Proklamācijā izteikts aicinājums :

„Arī jums, Dundagas barona kalpiem, pienācis laiks iestāties slepenā sociāldemokrātu pulciņā, kāds nodibināts Dundagā. Tādiem pulciņiem jābūt visās Dundagas barona muižās.”

Proklamācija rakstīta ar roku nelielas lapas vienā pusē. Teksta apakšā datums- „Maijs 1900. gadā” un paraksts „Dundagas sociāldemokrātu pulciņš” (līdz šim nav publicēta). [17] tā pavairota, pārrakstot ar roku.

Ja pirms tam nelegālo literatūru saņēma Žaņa Buševica un Paula Liepiņa tikšanās reizēs, tad, sākot ar 1900. gada maiju, Dundagā tā nonāca regulāri. Piegādes pirmajā posmā dundadznieki joprojām uzturēja sakarus ar brāļiem Žani Buševicu un Ansi Buševicu (1878-1943). Viņi tolaik dzīvoja Rīgā. [18] abi brāļi bija uzauguši Lonastes pusmuižā Popes pagastā. Tēva rentētā zeme deva pietiekamus ienākumus, lai dēli varētu mācīties. Ar marksismu viņi iepazinās studiju gados Pēterburgā. Arī pārējie viņu brāļi un māsas, kā redzēsim vēlāk, nostājās uz revolucionārā cīņas ceļa.

No Rīgas literatūru līdz Dundagai nogādāja Marija Buševica (1876-1958), kuru nelegālisti dēvēja par pastnieci (līdz 1905. gadam Dundagas pagastā bija trīs nelegālās literatūras piegādātājas- trīs pastnieces). [19]

No 1900. gada maija līdz tā paša gada beigām Marija Buševica valdības aizliegtos izdevumus veda tikai Dundagas pulciņiem, pēc tam arī Ventspils biedriem. Ar viņas palīdzību Dundagā nokļuva D. Bundžas izdotā žurnāla „Auseklis” burtnīcas, Vakareiropas Latviešu Sociāldemokrātu savienības žurnāla „Latviešu Strādnieks” numuri. Marija Buševica nodeva vajadzīgajās rokās arī brošūras „Ko krievu cari dara priekš tautas,” „Spiegs,” „Katra strādnieka ievērībai” u.c. 1901. gada ziemas mēnešos, tāpat arī nākošajā gadā „Iskra,” „Sociāldemokrāts” un „Sociāldemokrāta Bibliotēka” Ventspilī dažreiz pienāca ar ārzemju tvaikoņiem. Marija Baševica turpināja uz Dundagu braukt līdz 1903. gadam.

1901. gada jūnijā Pernītes māju saimnieka dēli Eduards Klusbergs un Jānis Klusbergs (1876-1909) nodibināja trešo pulciņu „Jaunais laiks”. Pauls Liepiņš un viņa tuvākie palīgi nolēma tādēļ izveidot vienotu centru visu pulciņu darbības koordinēšanai un vadībai. Jūnijā viņi speciālā sanāksmē noorganizēja Dundagas centru, kuram turpmāk vajadzēja virzīt nelegālo darbu visā pagastā. Tā sastāvā ietilpa pieci cilvēki: Pauls Liepiņš (vadītājs), Eduards Klusbergs (vadītāja palīgs), Teodors Niegliņš, Kārlis Pūpols (1882-1966), (literatūras pārzinis un kasieris), Fricis Sīpols (1882-1909). [20]

1902. gadā sociāldemokrātiskās organizācijas jau bija Rīgā, Liepājā, Ventspilī un Talsos. Tās minētā gada aprīlī apvienojās un nodibināja Baltijas latviešu sociāldemokrātisko strādnieku organizāciju (BLSDSO). Tā veica plašu partijas masu darbu. Tika izlaisti daudzi uzsaukumi. Ventspils organizācijas sastāvā ietilpa Dundagas centrs.

1902. gada pavasarī pagastā turpinājās pulciņu izveides un izaugsmes process. Aprīlī Fricis Sīpols noorganizēja Dīriņu mājās 4. pulciņu „Jaunā dzīve”. Jūnijā pulciņi noorganizējās Kolkā, Ģipkā, Vecajā muižā. Līdz gada beigām Dundagas centrs jau apvienoja septiņus pulciņus.

Turpinājās proklamāciju izplatīšana. Lai to sagatavošana veiktos ātrāk, 1902. gada janvārī Teodors Laufers uztaisīja hektogrāfu un nodeva to Dundagas centra rīcībā. Turpmāk visi izdevumi bija hektogrāfēti.

Gada beigās Marija Buševica uz Dundagu aizveda 500 eksemplārus BLSDSO proklamāciju „Miers virs zemes!”. Centra vadība nolēma to izkaisīt pie visām pagasta luterāņu baznīcām vai arī – atkarībā no apstākļiem- dievkalpojuma laikā. Uzdevumu izpildīja dažās dienās- no 24. līdz 26. decembrim, kad svinēja ziemassvētkus. Dundagas baznīcā proklamācijas dievkalpojuma laikā izsvieda Teodors Niegliņš. Ģipkā lapiņas no ēkas iznākušajiem cilvēkiem izdalīja Fricis Sīpols un Prēdiks Oders (1870-1955) [21] , pie Kolkas un Mazirbes baznīcām- Gustavs Rovičs (1883-1947) un Eduards Klusbergs. Tas bija pirmais masveidīgākais proklamāciju izplatīšanas vilnis Dundagas pagastā.

Ļaudīs izlasītais atstāja dziļu iespaidu. Tā, piemēram, lapiņā uzzinātais pamudināja izvēlēties revolucionāra gaitas Teodoru Tīfenbergu (1871-1908). Pirmais viņa rokās nonāca jau minētais nosaukums „Miers virs zemes!”. Kalpu puisim bija jāatzīst, ka proklamācijā izteikta dziļa patiesība. Nevar taču būt miers virs zemes, ja pilīs un greznās mājās dzīvo pārpilnībā, bet strādniekiem viņu nabadzīgajos mitekļos nav pat maizes. Tos, kas prasa paaugstināt algas, sauc par dumpiniekiem, ieslogo cietumos vai izsūta uz Sibīrijas trimdu. Drīz Teodors Tīfenbergs sāka apmeklēt meža sapulces, bet 1905. gada martā jau pats bija starp uzsaukumu izplatītājiem.

1903. gadā nodibinājās vēl trīs pulciņi. Maijā tie izveidojās Mazirbē (vadīja Rūdolfs Vestbergs, 1887-1963) un Saunagā (vadīja Kārlis Folmans, 1888-1951). Decembrī noorganizējās otrs pulciņš Dundagas muižā, ko pārstāvēja Žanis Karlsbergs (1886-1908).

1903. gada pavasarī Dundagas centrs pārgāja no marksisma izskaidrošanas nelegālajos pulciņos uz masu politisko aģitāciju, t.i., sāka sistemātiski izvērst sociālisma ideju propagandu laukstrādnieku, barona kalpu, sīkzemnieku un zvejnieku masās.

4. maijā notika pirmā masu sapulce, uz kuru katram pulciņa biedram atļāva vest līdzi divus cilvēkus, kas pagaidām pulciņā neiekļāvās (revolucionāri tos sauca par nebiedriem). Sapulcē vajadzēja ierasties BLSDSO referentam Ansim Buševicam, taču viņa vietā uzstājās profesionālais revolucionārs un lieliskais propagandists Jānis Luters (1883-1938). Viņu dundadznieki pazina ar segvārdu Kurzemnieks. No Rīgas viņš atbrauca ar vilcienu līdz Stendei, kur to sagaidīja kāds no Dundagas sociāldemokrātiem un pajūgā atveda uz sapulci. Tādā ceļā Dundagu vēlāk sasniedza visi no Rīgas sūtītie propagandisti.

Sapulci atklāja Teodors Niegliņš. Pavisam bija ieradušies 64 biedri un 63 nebiedri, galvenokārt laukstrādnieki un kalpi, kā arī lauku amatnieki. Sapulcē pacēla sarkano karogu, ko bija atvedis J.Luters. Uz tā bija uzraksti „Nost cara patvaldību! Lai dzīvo astoņu stundu darba diena!”. Vārdu pirmajam deva Jānim Luteram. Viņš vispirms paskaidroja, ka Maija svētki notiek mēneša pirmajā dienā. [22]

Luters sapulcē izskaidroja darbaļaužu solidaritātes svētku nozīmi un vēsturi Eiropā un Krievijā. Tālāk runātājs sevišķi plaši skaidroja to, kāpēc strādniekiem un darba zemniecībai jācīnās ne tikai par 8 stundu darba dienu, bet arī par politiskām brīvībām. Vispirms jānogāž no troņa cars, kurš ar savu armiju un policiju aizstāv fabrikantus un muižniekus, neatļauj strādniekiem rīkot streikus un prasīt algas paaugstinājumu.

Jānis Luters runāja par vienkāršo ļaužu smagajiem dzīves apstākļiem. Viņš visiem atgādināja gada sākumā Dundagas centrā hektografēto uzsaukumu, kurā sacīts, ka trūkuma nomāktais laukstrādnieks un kalps var izkļūt no posta un nabadzības tikai pa vienu ceļu- pa revolucionārās cīņas ceļu. Visiem tādēļ jāiesaistās sociāldemokrātiskajos pulciņos, lai kopīgi izcīnītu uzvaru.

Jānis Luters prata runāt lauku ļaudīm labi saprotamā valodā un saistoši, tādēļ sapulces dalībnieki sekoja katram viņa vārdam. Viņš atstāstīja svarīgākās epizodes no Rīgas varonīgo strādnieku kustības, kas klausītājos izraisīja sevišķu sajūsmu.

Sapulce noslēdzās ar kopīgi nodziedātām dziesmām: „Draugs draugam teica: klau, brālīt, beidz priekš kungiem sviedrus liet” un „Kas paši staigā driskās un zīdu vērpj un auž”. Pirms sapulces bija izdalīta hektografēta dziesmu teksta lapiņa.

Nākošā meža sapulce, kurā Jānis Luters uzstājās ar referātu, notika 22. jūnijā. Tajā piedalījās ap 140 cilvēku. Pauls Liepiņš vispirms paziņoja, ka būs svinīgs karoga pasniegšanas brīdis. Pāces ciemā un Vecās muižas pulciņi „Dzirkstele” un „Liesma” bija nolēmuši izgatavot Dundagas centra karogu. Darbu uzticēja drēbniekam Teodoram Lauferam. Labā audeklā viņš ar zīda diegiem bija izšuvis tekstu: „Visu zemju proletārieši, savienojieties! BLSDSO Dundagas centrs!” Karoga otrā pusē bija lasāmi vārdi: „Lai dzīvo sociālisms!” Sapulcē Dundagas centra vārdā Fricis Sīpols saņēma karogu no Teodora Niegliņa un Kārļa Balmaņa. Tas noritēja ļoti svinīgi, Fricis Sīpols solīja dārgo centra īpašumu vienmēr sargāt.

Pēc karoga svinīgās pasniegšanas Jānis Luters savu runu turpināja ar vārdu „Visu zemju proletārieši, savienojieties!” rašanās vēstures izklāstu. Viņš pastāstīja, ka tos pirmie formulējuši Kārlis Markss un Frīdrihs Engelss 1848. gadā. Tālāk J. Luters iepazīstināja klausītājus ar „Komunistiskās partijas manifestu”. Viņš no galvas citēja vairākus fragmentus, kurus pēc tam visiem saprotami izskaidroja. Savu referātu viņš noslēdza ar citātu no manifesta: „Komunisti tur par nicināmu lietu slēpt savus uzskatus un nolūkus. Viņi atklāti pasaka, ka viņu mērķi sasniedzami, tikai ar varu gāžot visu līdzšinējo sabiedrisko iekārtu. Lai dreb valdošās šķiras Komunistiskās Revolūcijas priekšā. Proletāriešiem nav tajā nekā ko zaudēt kā tikai savas važas. Bet iegūs viņi visu pasauli.”

Pēc neilga laika, 27. jūlijā, Jānis Luters atkal ieradās Dundagā, lai piedalītos sapulcē. Pauls Liepiņš ievadvārdos paziņoja, ka referāts būs par tagadējām sabiedrības šķirām un šķiru cīņu.

Jānis Luters sāka ar plašāku vēsturisku atskatu. Viņš raksturoja pirmatnējās kopienas izcelšanos un tās sairšanas cēloņus. Tālāk runāja par verdzības iekārtu, feodālismu, kuru nomainīja kapitālistiskā sabiedrība. Viņš uzskatāmi ļaudīm parādīja, ka jau no seniem laikiem sabiedrība sadalījusies šķirās un to starpā risinājusies cīņa. Plaši Jānis Luters stāstīja par kapitālistisko iekārtu, tuvāk analizējot abas lielās naidīgās nometnes- buržuāziju un proletariātu.

Beigās runātājs pievērsās lauku dzīves apstākļiem un uzsvēra, ka šeit kapitālisms dziļi iespiedies. Izzudušas agrākās tēvišķīgās attiecības starp saimniekiem un gājējiem. Laukstrādnieki sapratuši, ka viņu ekspluatācijai jādara gals un neierobežotais darba laiks jāsaīsina.

Sapulces dalībnieki kā parasti noslēgumā nodziedāja dažas revolucionāras dziesmas.

28. septembrī atkal notika lielā meža sapulce. Ieradušies bija ap 170 cilvēku. Jāņa Dūčes (1887-1945) vadībā bija atbraukuši pat 12 vīri no Popes pagasta Ances ciema. Galvenais runātājs arī šoreiz bija Jānis Luters. Viņš stāstīja par sociāldemokrātu uzdevumiem. Šādu tematu dundadznieki iepriekš bija vēlējušies. Pēc viņa runas Pauls Liepiņš nodiriģēja divas dziesmas. Kad tās bija izskanējušas, pie Rīgas propagandista piegāja prāvs pulciņš sieviešu. Lizete Sīpola (1883-1948) no Dīriņiem aplika Jānim Luteram ap kaklu skaistu vilnas šalli un pasniedza adītus raibus cimdus. Pateikdamies viņš savukārt uzdāvināja trīs hektografētas lapiņas ar jaunām dziesmām.

1903. gadā sapulces notika bieži. No maija sākuma līdz septembra beigām pavisam divdesmit četras. Ar referātiem tajās uzstājās ne tikai no Rīgas atsūtītie propagandisti Jānis Luters, Jānis Jansons- Brauns (1872-1917) un Jānis Priedītis (1876-1908). [23] Sapulcēs runāja arī vietējie izglītotākie un politiski labāk sagatavotie revolucionāri Oskars Priediņš (1883-1940), Kārlis Balmanis, Vilis Lēmanis (1879-1921), Pauls Liepiņš.

Par labu propagandistu izveidojās Oskars Priediņš. [24] Viņš dzimis Dundagas pagasta Ostes ciema Brusu mājās. Pēc Dundagas divklasīgās ministrijas skolas beigšanas viņš mācības turpināja Kuldīgā Baltijas skolotāju seminārā. 1903. gada vasarā viņš atgriezās dzimtajā pagastā un iestājās pulciņā „Cīņa.” Dundagas centra literatūras pārzinis Kārlis Pūpols iedeva Oskaram Priediņam V.I.Ļeņina darbu „Trūcīgiem lauku ļaudīm” krievu valodā un uzdeva sagatavot referātu par tajā iztirzātajiem jautājumiem. Jaunais propagandists referēja vairākās meža sapulcēs. Reiz kādā no tām uzstājās arī J. Jansons- Brauns, kurš uzaicināja O.Priediņu kļūt par Ventspils organizācijas propagandistu (Jānis Jansons- Brauns organizāciju vadīja no 1903.g. jūlija). Oskars Priediņš uzdevumu apņēmās pildīt un no augusta, kad sāka strādāt Puzes skolā par pārzini, to veica labi.

Kolkas ciema nelegālā pulciņa „Bāka” vadītājs Jānis Burnevics (1884-1941) lūdza Dundagas centra vadību organizēt meža sapulces par ateistiskiem jautājumiem. [25] Tās notika jūnijā un jūlijā Kolkas tuvumā. Sapulcēs Jānis Priedītis nolasīja referātus „Reliģijas izcelšanās” un „Kā radušies dievi.” [26] Dundagas pagastā vispār bija 4 luterāņu baznīcas, pareizticīgo draudzēm bija 2 baznīcas un 2 lūgšanu nami, baptistiem 2 baznīcas un 2 lūgšanu nami. Sevišķi reliģiozi bija jūrmalas iedzīvotāji, jo nomaļajos ciemos liela ietekme bija baptisma sludinātājiem.

1903. gada janvārī Pauls Liepiņš devās uz Rīgu, lai atrisinātu nelegālās literatūras un proklamāciju piegādes jautājumus. Viņš tikās ar BLSDSO Centrālās Komitejas locekli Jēkabu Treimani (1875-1924), kurš pārzināja nelegālās literatūras apgādi. Sākot ar februāri, Dundagā pienāca J.Treimaņa sūtītās pakas ar vērtīgo un vajadzīgo saturu. Līdzekļu dzelzceļa izdevumiem Dundagas centram nebija. Pauls Liepiņš pārvarēja arī šīs grūtības. Viņš aizņēmās no pagasta stipendiju fonda 200 rubļus it kā studijām un ar tiem sedza literatūras piegādes izdevumus.

No 1903. gada februāra līdz 1904. gada oktobrim literatūru Dundagā nogādāja Līna Kiršteine (1884-1943). Pēc skolas beigšanas viņa izmācījās par šuvēju un palika dzīvot pie vecākiem Pernītēs. Nelegālo iespieddarbu piegāde Līnai Kiršteinei nebija viegls uzdevums. Sagatavotos saiņus viņa saņēma Talsos no skolotāja Jūlija Kažmera (1874-1927). Ja tie bija smagi, no Dundagas uz Talsiem brauca speciāls pajūgs. Parasti tas devās ceļā tirgus dienās. Ziņa par kārtējo sūtījumu pienāca Dundagas patērētāju biedrībā, kurā par revīzijas komisijas priekšsēdētāju strādāja Eduards Klusbergs. Kad 1903. gada augustā J.Kažmers pārcēlās uz Rīgu, literatūras saiņi Kiršteinei bija jāsaņem Jāņa Lindes (1870-1942) grāmatu veikalā.

Sevišķi daudz proklamācijas izplatīja 1903. gada rudenī. 11. novembrī Dundagā bija paredzēts gadatirgus, kam gatavojās ne tikai lauksaimnieki ar savu pārdodamo produkciju, bet šo dienu gaidīja arī revolucionāri. Tādās reizēs kopā sapulcējās daudz cilvēku. Revolucionāriem viss bija savlaicīgi un rūpīgi izplānots. Ventspils organizācijas komiteja atsūtīja 300 eksemplāros uzsaukumu „Laukstrādnieki, mostaties!”. No Rīgas atveda 200 eksemplārus lapiņas „Nost ar patvaldību!”. Dundagas centrs savukārt izlaida 600 eksemplāros proklamāciju „Nost ar patvaldību un muižniekiem!”.

Visu šo literatūru sāka izplatīt jau naktī uz ceļiem, pa kuriem no rīta uz Dundagu vajadzēja plūst cilvēku straumei. Ansis Redviņš (1856-1906) kopā ar dēlu Kārli (1883-1934), piemēram, Dundagas centra izdotos uzsaukumus izkaisīja uz Ģipkas- Dundagas ceļa. Līdzīgi daudzās citās vietās rīkojās pārējie revolucionāri.

Tirgus laukumā proklamāciju izplatīšana bija jāveic Pāces pulciņa „Dzirkstele” biedriem. Šo darbu vadīja Teodors Niegliņš. Pulciņa biedri sadalījās četrās grupās. Iepriekš norunātajā laikā lapiņas uzlidoja gaisā vienā vietā, pēc divām minūtēm tās izsvieda otrajā vietā, vēl pēc divām minūtēm- trešajā vietā un tad atkal pēc tik ilga laika- ceturtajā vietā. Uradņiks Celms nepaguva pacelt nevienu uzsaukumu, taču vēlāk viņš atņēma to kādam iereibušam tirdziniekam. Jāpiebilst, ka lapiņas tika izsviestas ar speciāli izgatavotu ierīci. To uztaisīja Kārlis Pūpols 1902. gada beigās, kad plānoja proklamāciju izkaisīšanu baznīcās. Ar minētās ierīces palīdzību lapiņas uzlidoja ļoti augstu un, krītot lejā, izplatījās lielā laukumā.

Uz ziemassvētkiem atkal no Rīgas atsūtīja antireliģiska satura proklamācijas. Dundagā nonāca 500 eksemplāri uzsaukuma „Baznīca un sociālisms”. Pusi no saņemtā sūtījuma nolēma izsviest Dundagas baznīcā vakara dievkalpojumā, kad zālē bija puskrēsla.

Kā jau svētku reizē, savā ložā atradās arī Osten-Sakenu ģimene, kuras tuvumā grozījās uradņiks Celms. Tikko baznīcēni sāka virzīties uz izeju, Teodors Niegliņš izmeta gaisā lapiņas. Barons, stumdams savu ģimeni uz ģērbkambari, kliedzis: „To laptu neker!”

28. decembrī no Ventspils ieradās divi žandarmi, lai noskaidrotu pretvalstisko atgadījumu baznīcā. Baronam, protams, aptuveni bija zināms par revolucionāro kustību pagastā. Viņš bija pacenties savervēt ziņu pienesējus, taču panākumu nebija.

Atbraukušie žandarmi neko neuzzināja. Lapiņas Teodors Niegliņš izsvieda no balkona, kur atradās skolēnu koris un skolotājs Andrejs Liepiņš. Pratināja arī pērminderi, tomēr nesekmīgi.

Revolucionāri jau bija zināmā mērā apguvuši konspirācijas iemaņas. 1903. gadā Ventspils organizācija izdeva Ernesta Buševica (1871-1919) un Jāņa Jansona-Brauna sarakstīto „Revolucionāru ABC”, kurā bija dotas vajadzīgās zināšanas katram nelegālistam. Runātāji sapulcēs un proklamāciju izplatītāji tirgos, baznīcās vienmēr bija nogrimēti. Parasti tika pielīmēta kupla bārda.

1903. gadā Dundagas centrs izlaida uzsaukumus arī par vairākām citām tēmām. Jūlija sākumā Pauls Liepiņš un Eduards Klusbergs uzrakstīja skrejlapu „Žūpība- darbaļaužu lāsts”. Tajā bija paskaidrots, ka laukos trūkumā un nabadzībā dzīvo prāvs skaits bezzemnieku. Šiem cilvēkiem jāsaprot, ka reibinošie dzērieni, kurus tie daudzkārt lieto, lai kaut īsu laiku aizmirstu savas rūpes, iegrūž viņus vēl lielākā postā. Skrejlapas autori vērsās pret krogiem un citām dzertuvēm, kuras pārzināja galvenokārt valsts. Minēto lapiņu pa pastu nosūtīja pagasta vecākajam Kārlim Lēmanim, valdes locekļiem un visiem 24 vietnieku pulka vīriem, kā arī izplatīja starp iedzīvotājiem. Šī pasākuma sekas bija tādas, ka augusta beigās vietnieku pulks savā sēdē nolēma slēgt visus krogus pagasta teritorijā. Barons Kliheners, kam bija uzdots izskatīt pagasta vietnieku pulka pieņemto dokumentu, lēmumu atcēla. Pie tam, pratināja visus vietnieka pulka locekļus, apsūdzot viņus pretvalstiskā rīcībā. Kliheners nebija beidzis iztaujāšanu, kad Dundagā 10. septembrī ieradās Kurzemes gubernators Sverbejevs ar savu kancelejas direktoru Mauringu, lai uzsāktu pagasta valdes darbvedības revīziju. Gubernators ciemojās pie Osten-Sakena pilī, bet naktī uz 21. septembri revolucionāri atkal izplatīja Ventspils organizācijas hektografēto aicinājumu „Nost ar žūpību!” un Dundagas centra izgatavoto uzsaukumu „Baroni- darba tautas aplaupītāji!”. Gubernators no jauna pavēlēja pratināt pagasta vietnieku pulka locekļus. Viņš uzskatīja, ka tie pieņēmuši lēmumu par krogu slēgšanu pēc tieša sociāldemokrātu ierosinājuma.

1903. gada septembrī Ventspils organizācija izlaida uzsaukumu „Pagasta amata vīriem!”. Tajā pagastu amata personas tika aicinātas nepildīt viņiem uzliktos policista un spiega pienākumus. Arī šis uzsaukums galvenokārt tika izplatīts pa pastu.

1903. gadā atsevišķi tematiski uzsaukumi bija veltīti skolotājiem, jauniesaucamajiem cara armijā, laukstrādniekiem, kas slēdza gada beigās jaunus līgumus ar baronu.

1904. gadā bija vairāki svarīgi notikumi, kas ietekmēja Latvijas sociāldemokrātijas tālāko darbību un revolucionāro kustību. 1904. gada 7.-9. jūnijā sanāca latviešu sociāldemokrātisko organizāciju I kongress, kas nodibināja Latviešu sociāldemokrātisko strādnieku partiju (LSDSP). Tajā apsprieda partijas programmas projektu, pieņēma statūtus, ievēlēja Centrālo Komiteju.

No Ventspils organizācijas kongresā piedalījās Ansis un Žanis Buševics, skolotājs un propagandists Oskars Priediņš. [27] ansi Buševicu ievēlēja par Centrālās Komitejas locekli.

Kongresa norisi Dundagas pagastā plaši atreferēja visiem partijas biedriem. Jūnijā sapulce notika mežā aiz Pāces ciema. Uz šo sapulci bija ieradušies ap 200 cilvēku. Galveno ziņojumu sniedza Jānis Jansons-Brauns. Viņš vispirms pastāstīja par sociāldemokrātu politisko cīņu pret marksisma ienaidniekiem un nacionālistiem, kuri traucēja izveidot vienotu partiju, sasaukt kongresu. Tālāk dundadznieki uzzināja par kongresa gaitu. J.Jansosns-Brauns pastāstīja, ka tajā piedalījušies 11 delegāti ar lēmēj-balsstiesībām un 9 delegāti ar padomdevēja balsstiesībām, kuri pārstāvēja Rīgas, Liepājas, Ventspils, Talsu organizāciju komitejas un Kurzemes grupu. Vispirms kongresā noklausījās organizāciju pārstāvju ziņojumus, kas atspoguļoja iepriecinošu ainu par biedru skaita pieaugumu un organizāciju nostiprināšanos. Marksisma propaganda aptvērusi ne tikai fabrīkas, bet arī lauku darbaļaudis. Tālāk runātājs pieskārās kongresā apspriestajai partijas programmai un statūtiem. J.Jansons-Brauns uzsvēra, ka to pirmais pants skan:

„Par organizētu partijas biedru tiek skaitīts tikai tas, kas kārtīgi apmeklē pulciņa sapulces, maksā noteikto mēneša naudu un katrā brīdī gatavs padoties organizācijas kopējam lēmumam.”

Pēc referāta Eduards Lapovics (1887-1906) jautāja J.Jansonam-Braunam, vai partijas programmas projektā ir atsevišķs punkts par proletariāta diktatūru un vai kongress pietiekami asi nosodījis Kurzemes grupas šķeltniecisko darbību, kas kavēja izveidot partiju. Referents paskaidroja, ka programmas projektā tieši proletariāta diktatūra nav minēta, bet kongresā apspriestais programmas projekts devis pavisam noteiktu norādījumu par politiskās varas iekarošanu. Par Kurzemes grupas nostāju kongresā runāts esot bieži.

Daudzi nelegālo pulciņu dalībnieki marksistisko literatūru lasīja jau no gadsimta sākuma. Viņi pietiekami labi orientējās politikā un pārzināja aktuālākos cīņas jautājumus, lai uzstādītu līdzīgus jautājumus tiem, kādus uzdeva minētais Eduards Lapovics. Atsevišķu pulciņu un kopējo meža sapulču laikā iztirzātās problēmas revolucionāri atcerējās vēl ilgi, tā kā vēlāk Dundagas novadpētniekiem no viņu atmiņām izdevās apzināt konkrētu sapulču saturu.

Sapulcē pēc tam savas domas, kas reizē bija Dundagas centra viedoklis, izteica Pauls Liepiņš. Pirms kongresa BLSDSO bija apsolījusi Dundagas centram atļaut izvirzīt vienu delegātu kā Ventspils komitejas pārstāvi, jo Dundagas centra biedru skaits bija lielāks nekā pārējai Ventspils organizācijai. 1904. gada maijā Dundagā ieradās Ansis Buševics. Viņš veda sarunas ar Dundagas centra vadītājiem, lai viņi atteiktos no tiesībām izvirzīt uz partijas pirmo kongresu vienu delegātu. Ansis Buševics gribēja uz to doties kā Ventspils organizācijas pārstāvis kopā ar savu brāli Žani Buševicu. Dundagas centrs tam piekrita ar noteikumu, ka viņi kongresā aizstāvēs agrārjautājumu un apvienošanos ar Krievijas sociāldemokrātisko strādnieku partiju (KSDSP). Taču abi delegāti solījumu neizpildīja. Viņi nebalsoja ne par revolucionāru programmu, kas paredzēja muižas, kroņa un baznīcas zemes konfiskāciju, ne par apvienošanos ar KSDSP. Pauls Liepiņš minēja, ka Dundagas centrs aizsūtījis partijas Centrālajai Komitejai rakstu par iebildumiem pret kongresā pieļautajiem trūkumiem.

1904. gada 15. augustā notika sapulce mežā aiz Vecās muižas. Tajā ieradās ap 200 cilvēku. Kā parasti, Dundagas centrs bija sūtījis uz Rīgu pieprasījumu, lai uz paredzamo sapulci norīkotu propagandistu. Jānis Jansons-Brauns tolaik darbojās kā Centrālās Komitejas pārstāvis Liepājā. Viņš bija iebraucis Rīgā tieši tajā reizē, kad saņēma no Dundagas vēstuli. Tā kā cita propagandista tobrīd nebija, uz Dundagas sapulci atkal devās J.Jansosns-Brauns. Viņa referāta saturu nav izdevies noskaidrot. Zināma vienīgi tēma. Pulciņu biedri bija aicināti tādēļ, ka Pāces meldera Dundagas barona galvenā spiega Jēgera dēls kopā ar kādu citu baltvācu studentu organizējuši vairākās muižās laukstrādnieku sapulces, kurās vērsušies pret sociāldemokrātiem. Viņi ieteikuši dibināt izglītības biedrības, kurās kalpi mācītos pieklājīgi uzvesties saskarsmē ar dzimtkungu un viņa ierēdņiem. J.Jansosns-Brauns sapulcē vērsies pret baltvācu sludinātāju maldiem. Sapulce bija nozīmīga, jo J.Jansons-Brauns apsolīja Dundagas centram piegādāt nelegālo literatūru no Liepājas.

Jūrmalas ciemos meža sapulcēs arī 1904. gadā turpināja iztirzāt antireliģiskus jautājumus. Jūnijā Mazirbē Kārlis Balmanis nolasīja referātu „Kas ir Bībele un nostāsti par Jēzu Kristu?”. Oktobrī tas pats referents mežā pie Saunaga sapulcē runāja par tēmu „Kam kalpo reliģija?”.

Meža sapulces notika jau gandrīz katrā lielākā muižā un daudzos ciemos. Dundagas centra propagandisti izskaidroja Ļeņina darbu „Trūcīgajiem lauku ļaudīm”, pulciņos studēja tautsaimniecības pamatus pēc A.Bogdanova grāmatas „Ekonomiskās zinātnes īsais kurss”.

Arī 1904. gadā atzīmēja 1.Maiju. Prēdiks Oders atkal uzvilka Dundagas pils parkā sarkano karogu. Svētkiem veltīta meža sapulce notika 2.maijā. Tajā vairāki pulciņi ieradās ar saviem karogiem. Tā, piemēram, Kārlis Īviņš (1884-1962) no pulciņa „Brīvais darbs” Anstrupu ciemā bija uzšuvis sarkano karogu, uz kura bija uzraksts „Lai dzīvo sociālisms!”. Tas saglabājās līdz 1915.gada jūlijam, kad vācu armijas vienības ienāca Dundagā. Pirmā pasaules kara laikā karogs gāja bojā.

1904. gadā masveidīgākā proklamāciju izplatīšana atkal notika Dundagas gadatirgū. Te ļaudis pulcējās 15. septembrī. Par šo dienu revolucionāri jau domāja savlaicīgi. Jāteic, ka par to domāja arī apriņķa priekšniecība, pēc kuras rīkojuma Dundagā ieradās uradņiki no vairākiem pagastiem. Un tomēr Ventspils organizācijas un Dundagas centra sagatavotās skrejlapas tirgus laukumā uzlidoja gaisā trijās vietās un neviens no nelegālistiem netika notverts. Lapiņas izsvieda T.Niegliņš kopā ar sava pulciņa biedriem. Citā vietā to darīja P.Oders un J.Burnevics.

1904. gadā sākās Krievijas un Japānas karš. Pagastā tādēļ vairākkārt izplatīja pretkara proklamācijas. Tajās bija uzsvērts darba tautas sašutums pret patvaldību, kas nodarīja iedzīvotājiem lielu postu, nāvē sūtot desmitiem tūkstošu cilvēku. Cīņu pret karu vadīja sociāldemokrāti, kuru rindas strauji pieauga.

1904. gadā Dundagas pagastā nodibinājās 16 pulciņi. Tie radās Kaugā, Ģibzdes muižā, Nevejā, Lauku muižā, Pitragā, Ģipkā, Valpenes muižā, Slīteres muižā, Kaļķos, Nevejas skolā, Sūdes muižā, Anstrupos, Dundagas patērētāju biedrībā, Āžu muižā, Dundagas muižā un Ķurbē. Dundagas centrā turpmāk ietilpa 26 pulciņi.

Tik varena revolucionārā cīņa, kāda

1905. gadā norisinājās Krievijas rūpniecības

rajonos, arī Latvijā, bija iespējama

tikai tāpēc, ka tās priekšgalā

bija proletariāts un revolucionārā

sociāldemokrātija, boļševiki.

Akadēmiķis J.Krastiņš

Revolucionāro notikumu izvēršanās 1905. gadā

Proletariāta cīņa pret cara patvaldību pieauga, un 1905. gada janvārī Krievijas impēriju pāršalca plašs politisko streiku vilnis. Pirmie uz ielām izgāja Pēterburgas rūpnīcu strādnieki. Viņi izvirzīja revolucionārās prasības par astoņu stundu darba dienu, par vārda un sapulču brīvību, par muižnieku zemes atdošanu zemniekiem. Taču cars strādnieku noteikumus nepieņēma un karaspēkam pavēlēja atklāt uz demonstrantiem uguni.

Arī Latvijas darbaļaudis, protestējot pret janvāra asiņainajiem notikumiem Pēterburgā, sarīkoja demonstrācijas. LSDSP Centrālā Komiteja nolēma 12. janvārī izsludināt Rīgā vispārēju politisko streiku. 13. janvārī Rīgā notika plaša demonstrācija, uz kuru Daugavas krastmalā šāva karaspēks. Tika nogalināti apmēram 70 un smagi ievainoti ap 200 cilvēku.

Nežēlīgā izrēķināšanās ar neapbruņotajiem cilvēkiem tautā radīja ārkārtīgi lielu naidu. Latvijas pilsētās un laukos organizēja protesta demonstrācijas un streikus.

Marta sākumā Ventspils, Grobiņas un Aizputes apriņķos baronu muižu kalpi izsludināja streiku, prasīdami paaugstināt algu un uzlabot darba apstākļus. Laukstrādnieku streikus ierosināja sociāldemokrāti, un tie notika viņu vadībā.

Dundagas pagastā sociāldemokrātisko pulciņu centrs mītiņu paredzēja 6. martā pēc dievkalpojuma baznīcā. Pirms tā sagatavoja speciālu uzsaukumu „Uz tautas sapulci!”, kurā bija teikts:

„Šo svētdien (6.martā) Dundagā ir tautas sapulce; runās par patvaldību un muižniecību, par drīz gaidāmo mobilizāciju un revolūciju; pēc runas gājiens ar sarkano karogu un dziesmām.

Biedri! Iesim mēs visi uz šito sapulci, ņemsim līdzi sievas un bērnus, radus un pazīstamus!” [28]

Uzsaukumu savlaicīgi izplatīja iedzīvotāju vidū un naktī uz ceļa, pa kuru uz Dundagas baznīcu no rīta vajadzēja doties cilvēkiem.

Dievkalpojuma laikā zāle bija ļaužu pilna, visi pat nevarēja plašajā telpā ietikt. Aizņemtas bija iebūvētās 550 sēdvietas, daudzi stāvēja ejās.

Kad mācītājs Moltrehts sāka aizlūgt par caru, kāds no klausītāju vidus uzsauca: „Baznīcēni salasījušies, lai dzirdētu mācību par kristīgo mīlestību, bet jūs aizlūdzat par strādnieku slepkavu. Nost ar caru!”

Saucējs bija LSDSP Centrālās Komitejas propagandists Jūlijs Daniševskis (1884-1938). Viņš Dundagā bija ieradies kopā ventspilnieku Žani Kārkliņu (1886-1905). Pēc Jūlija Daniševska vārdiem Līna Kiršteine, kura stāvēja viņam līdzās, pacēla sarkano karogu un kopā ar viņu sāka virzīties uz izeju. Tika uzsākta dziesma „Mostaties, jūs darba ļaudis!”. To dziedāja pēc pazīstamās baznīcas korāļa melodijas, lai visi varētu piebalsot.

Ļaudis sapulcējās laukumā pie baznīcas. Mītiņu atklāja Jūlijs Daniševskis. Viņš paskaidroja, ka tas nav vērsts pret baznīcas apmeklētājiem, bet gan pret baronu un viņa ielikteni mācītāju. Tālāk viņš pastāstīja par janvāra asiņainajiem notikumiem, par laukstrādnieku un zemnieku streika mērķiem, par tuvāko kopējo uzdevumu- gāzt patvaldību.

Centrālās Komitejas propagandists pie baznīcas nenoturēja plašu runu. Viņš tikai paziņoja, ka mītiņš turpināsies pie vecā pagasta nama un visiem tūlīt jākārtojas gājienam uz turieni. Kad J.Daniševskis bija to paziņojis, no pils tuvojās Ventspils apriņķa priekšnieka palīgs Dāvids Šmits. Viņš pavēlēja visiem izklīst. Lielais ļaužu pūlis pat nepakustējās. Tad Šmits izšāva gaisā, kam tūlīt sekoja vairāki šāvieni demonstrantu pusē. Šmits bija spiests atgriezties pilī, neko nepanācis.

Pēc dažām minūtēm sākās gājiens. Kad ļaudis bija nonākuši iepretim pilij, viņi sauca: „Nost ar muižniekiem!”

Demonstrācija noslēdzās pie vecā pagasta nama, kur Jūlijs Daniševskis teica runu. Par to partijas centrālais orgāns „Cīņā” vēlāk rakstīja:

„Visievērojamākā lauku sapulce zem Ventspils komitejas notikās Dundagā 6. martā, pie kuras piedalījās pāri par tūkstoš cilvēku”. [29]

Dundagā otrā dienā no Ventspils ieradās žandarms Volkovs kopā ar kādu pristavu. Vispirms sakarā ar mītiņu viņi nopratināja visus pagasta valdes darbiniekus, pie kam pagasta vecākā palīgu un skrīveri arestēja uz 7 dienām.

Ģipkā apcietināja Ansi Treilību (1871-1906), Žani Cēbergu (1877-1941) un Ansi Rēdviņu. Viņus apsūdzēja par piedalīšanos pretvalstiskā mītiņā Dundagā. Kaut gan visi trīs bija pulciņa biedri un mītiņā, protams, piedalījās, pēc mēneša pierādījumu trūkuma dēļ cara ierēdņiem nācās viņus no apcietinājuma atbrīvot.

Janvāra asiņaino represiju izraisītā streiku kustība un demonstrācijas martā sasniedza kulmināciju. Laukos starp neapmierinātajiem bija galvenokārt muižu kalpi un baronu zemju sīkie rentnieki. Lauku proletariāts pieprasīja palielināt darba algu, saīsināt strādājamo stundu skaitu. Muižniecība atteicās apmierināt laukstrādnieku prasības un aicināja sūtīt karaspēku.

Vācu baroniem izdevās panākt, ka ar 1905. gada 15. martu Latvijā izsludināja pastiprinātas apsardzības stāvokli.

10. martā Dundagā ieveda 120 kareivjus un dragūnus. Revolucionāri karaspēku sagaidīja pienācīgi. 13. martā nodega kūts, kurā atradās dragūnu zirgi. Tos dragūni izglāba, taču segli un lopbarība sadega. Tikai vēlāk Dundagas centra vadība uzzināja, ka tas ir Prēdika Odena un Žaņa Karlsberga darbs.

Aprīlī Dundagas centra vadība jau veica aģitāciju tieši ievestajā karaspēkā. Šim nolūkam pat tika izveidots atsevišķs aģitatoru pulciņš, kuru vadīja Eduards Lapovics. Tajā pirmkārt iesaistīja sievietes, kuras prata krievu valodu. Tās bija Marta Sīpola (1885-1922), Lizete Sīpola, Lizete Pūpola (1886-1967), Anna Trauberga (1890-1967). Viņas izdalīja kareivjiem un dragūniem hektografētos uzsaukumus un Rīgā izdoto laikrakstu „Golos Soldata”.

Pastiprinātās apsardzības stāvoklis un kaujas gatavībā turētais karaspēks nespēja iebaidīt ļaudis un atturēt svinēt tradicionālos 1. Maija svētkus.

Dundagas pagastā 1. maijā sarkanie karogi plīvoja vairākos ciemos. Prēdiks Oders, kā parasti, to uzvilka pie Dundagas pils. Šoreiz tas bija uz saliņas parkā netālu no barona citadeles. Kārlis Teibe (1887-1918) izkāra sarkano karogu kokā pie Pāces dzirnavām un kādā no liepām Dundagas baznīcas tuvumā. [30] Ernests Grenenbergs (1882-1938) nostiprināja karogu augstā eglē pie Šķepiņu mājām. [31] Kokam viņš bija nocirtis visus zarus. Tā kā Maija svētki bija svētdienā, uradņiks Celms nevarēja pierunāt nevienu zemnieku egli nozāģēt, jo citādi karogam nespēja piekļūt. Tikai vēlā pēcpusdienā koku nogāza.

Maijā, kartupeļu stādīšanas laikā, Dundagas centrs nolēma rīkot laukstrādnieku streiku. Aģitācijas darbu uzticēja Fricim Jēgurim (1881-1915), Kārlim Karlsbergam (1880-1906) un Ernestam Grenenbergam. Nerēķinoties ar karaspēka klātbūtni, īslaicīgs streiks notika Dundagas lielajā muižā un Kārļu muižā.

1905. gada pirmajā pusē revolucionārie notikumi Latvijas laukos vērsās plašumā un aptvēra lielas ļaužu masas. Sociāldemokrātiskās organizācijas sasauca zemnieku sapulces, kurās izvirzīja jautājumu nepieciešamību atteikties pildīt klaušas, maksāt muižniekiem renti. Sociāldemokrātu rindas papildinājās ar jauniem biedriem.

Līdz 1905. gada augustam Dundagas pagastā bija nodibinājušies 35 sociāldemokrātiskie pulciņi. Revolūcijas gadā tie izveidojās Sabdaga, Ģipkas, Pāces un Kaļķu ciemā. Pie kam citi pulciņi tur jau pastāvēja agrāk. Tie organizējās arī pie lielākajām mājām, piemēram, Būkaltos, Piparos, Īvniekos, Dižupēs un Cēģos. Vairākus pulciņus izveidoja un ievadīja darbā Prēdiks Oders un Fricis Sīpols, kuri bija kļuvuši par talantīgiem partijas darba organizatoriem.

Pēc partijas I kongresa Dundagas centrs bija izdarījis interesantu aptauju. Pulciņa vadītāji apstaigāja sava iecirkņa laukstrādniekus un trūcīgos zemniekus, kopskaitā ap 300 cilvēku, kas lasīja partijas literatūru un apmeklēja sapulces, bet vēl nebija pulciņa biedri. Visiem uzdeva trīs jautājumus:

1.      Vai viņi ir par barona, mācītāja un kroņa zemes konfiskāciju,

2.      Vai viņi ir par šīs konfiscētās zemes sadalīšanu sīksaimniecībās,

3.      Vai viņi ir par lielām sociālistiskām saimniecībām?

Aptaujas rezultāti liecināja, ka visi vēlas ienīsto muižnieku un viņu ielikteņu zemes konfiskāciju un ir gatavi par to cīnīties. Vairums priekšroku deva lielsaimniecību organizēšanai, jo tā vieglāk varēšot paši saimniekot. Tas saprotams, jo kapitālisma iezīmes tolaik jūtami ielauzās lauksaimniecībā un nelielās viensētas bija ekonomiski nestabilas. Tās ātri nokļuva zem ūtrupes āmura. Cilvēki tāpēc uzskatīja, ka jaunajos apstākļos pēc muižnieku zemes konfiskācijas ražošanas pamatvienībām katrā ziņā jāveidojas par prāviem, spēcīgiem kolektīviem.

Revolucionārās kustības aktivizācijas laikā bija ļoti svarīgi uzskatāmi izskaidrot laukstrādniekiem un zemniekiem cīņas mērķus, izvirzīt konkrētas prasības un uzdevumus. Šajā jomā liela nozīme bija izplatītajai partijas literatūrai un proklamācijām.

1905. gadā Dundagas centrs nelegālo literatūru turpināja saņemt no Rīgas un dažreiz arī no Liepājas. Viens piegādes ceļa starpposms joprojām bija Talsos. Te pakas no Rīgas tika atvestas uz Jāņa Lindes grāmatu veikalu. Nelegālās literatūras pastnieces uzdevumu no 1904. gada oktobra pildīja Olga Reimartuse (1884-1971). No 1905. gada janvāra iespieddarbu saiņus no Talsiem uz Dundagu veda Andrejs Mitlers (1863-1928). Viņš regulāri brauca pēc pasta. Aprīlī uradņiks Celms ievēroja, ka Mitlers, atgriezies no Talsiem, nedodas tūlīt uz pagasta namu Jaundundagā, bet gan vispirms vienu saini ienes patērētāju biedrībā. Nākošajā dienā uradņiks jautāja:

-Vai tu tikai nepiegādā mūsu sociālistiem proklamācijas no Talsu sociālistiem?

Andrejs Mitlers sev raksturīgā lēnā garā paskaidroja, ka viņam gandrīz ar katru braucienu kaut kas jāatved patērētāju biedrībai, vai nu skolēnu burtnīcas un dažādas rakstāmlietas, vai raugs un citas mantas. [32]

LSDSP Centrālās Komitejas proklamācijām bija liela ietekme. Tajās uzskatāmi un skaidri bija atspoguļots laukstrādnieku beztiesiskais stāvoklis, minot konkrētus datus gan par niecīgajām algām, gan par sliktajiem dzīvokļiem, bērnu un sieviešu pārmērīgo izkalpināšanu un vēl daudziem citiem aktuāliem jautājumiem, kas nodarbināja vienkāršos darba darītājus. Lapiņās bija norādīts cīņas pamatmērķis- sociālisms. Taču netika slēpts arī tas, ka šo mērķi sasniegt būs ļoti grūti.

Pirmās buržuāziski demokrātiskās revolūcijas laikā viena no raksturīgākajām cīņas formām Latvijas laukos bija baznīcu demonstrācijas. Ievērojamu vietu šajā ziņā ieņem Dundagas pagasts, kurā baznīcu demonstrācijas bija bieža parādība. 115 iedzīvotāji, piemēram, piedalījās mītiņā pie Dundagas baznīcas 5. jūnijā. Partijas laikraksts „Cīņa” (1905.g. 18.VI) par demonstrāciju rakstīja, ka tajā runāts par šķiru cīņu uz laukiem un par bezzemnieku grūto stāvokli. Mītiņa laikā vākti līdzekļi sociāldemokrātu kasei.

Masu aģitācijai tika izmantoti ne tikai dievkalpojumi baznīcās un cilvēku pulcēšanās tirgus dienās. Sociāldemokrāti centās nepalaist garām nevienu iespēju, lai uzrunātu tautu. Tā, piemēram, 1905. gada jūnijā masu politiskā aģitācija tika turpināta pat Līgo svētkos. Nevejas ciema pulciņa „Vienība” vadītājs Kārlis Šēnvalds (1866-1931) 23. jūnija vakarā organizēja Jaunās muižas laukstrādnieku gājienu uz Slīteres muižu, lai tur noturētu mītiņu. Tajā uzstājās Ģipkas skolotājs Vilis Lēmanis.

24. jūnijā nošāva Ventspils apriņķa priekšnieka palīgu Šmitu. Tas notika uz Dundagas-Slīteres ceļa. Šmitu sodīja Nevejas skolotājs Fricis Dancīgers (1858-1943). Viņš dzimis Kuldīgas apriņķī Zvārdes pagastā zemkopju ģimenē. 1880. gadā beidza Irlavas skolotāju semināru, pēc tam kādu laiku strādāja Slīteres skolā. 1882. gadā viņu ievēlēja par pārzini jaunieceltajā Nevejas skolā. 1904. gadā viņš bija pulciņa „Vienība” biedrs.

Šmita kanceleja atradās Dundagā. Slīteres muižā viņš bija ieradies pratināt kalpus sakarā ar nesen nodedzinātajiem siena šķūņiem un kūtīm. Atpakaļceļā uz Dundagu no meža Fricis Dancīgers viņu nošāva. [33]

Dundagas barons fon Osten-Sakens uzskatīja par drošāku kopā ar ģimeni atstāt Dundagu. Pēc Šmita nošaušanas baroni nākošajā dienā aizbrauca uz Vāciju. Par Dundagas muižas pārvaldnieku atstāja G. Abašatu, kurš nekavējoties organizēja pils apsardzi. Saziņā ar uradņiku Celmu viņš par naktssargu norīkoja Prēdiku Oderu. Viņi, saprotams, nezināja par tā revolucionāro darbību.

1905. gada 11.-13. jūnijā Rīgā sanāca LSDSP II kongress. Tajā kā viesis no Ventspils organizācijas piedalījās Oskars Priediņš.

1905. gada vasarā revolucionārā kustība pieauga un guva arvien asāku politisku raksturu. Pieauga jauns streiku vilnis. Streiku kustība Latvijas pilsētās stipri atbalsojās laukos. LSDSP II kongress ieteica arī uz laukiem lietot streiku kā vienu no šķiru cīņas veidiem. Jūlija vidū laukstrādnieki streikoja Vidzemē. Kurzemē tajā pašā laikā sākās vispārējais streiks.

Pirms tam sociāldemokrāti veica zināmu sagatavošanās darbu. Dundagā ieradās Jānis Luters, lai palīdzētu organizēt streiku. Luters nosūtīja uz Rīgu Andreju Ventu (1880-1954), lai viņš KSDSP Rīgas komitejas tipogrāfijā lūgtu iespiest divas Dundagas centra proklamācijas: krievu valodā priekš izplatīšanas karaspēkā, latviešu valodā- barona kalpiem un laukstrādniekiem. [34] 19. jūlijā A. Mitlers atveda A.Ventu no Talsiem ar lielu saini uzsaukumu. Tos izplatīja visās pagasta muižās. Šo darbu pamatā veica jau minētais Eduarda Lapovica vadītais aģitatoru pulciņš. Bez tam vēl notika meža sapulce, kurā Jānis Luters pastāstīja par LSDSP II kongresu un lauksaimnieku uzdevumiem streikā.

16. jūlijā streiku uzsāka divas muižas, bet nākošajās dienās tām pievienojās laukstrādnieki pārējās pagasta lielsaimniecībās. Kalpu galvenās prasības bija paaugstināt darba algu, ievest 10 stundu darba dienu, uzlabot dzīvokļu apstākļus. Streikotāji atsacījās piedalīties siena pļaujā, vēlāk labības novākšanā. Visplašāk streiks iedegās jūlija beigās, kad sākās rudzu pļauja. Pirmais izpildīja laukstrādnieku prasības Ģibzdes muižas nomnieks Šteinbahs, un otrajā streika dienā viņi atjaunoja darbu.

Dundagas lielās muižas pārvaldnieks darbiem salīga kareivjus, tādējādi viņi kļuva par streiklaužiem. Marta Sīpola un pārējās aģitatores nekavējoties uzsāka ar viņiem pārrunas. Kareivji gan darbu nepārtrauca, taču strādāja gausi un no viņu veikuma liela labuma nebija.

Ļaudis streikoja vienprātīgi. Dundagas centra vadība tomēr bija izveidojusi katram gadījumam speciālas partijas biedru grupas. Tām vajadzēja sekot, lai darbā neaizietu neviens cilvēks. Tā, piemēram, Būkaltu māju saimnieks Darkevics (divi viņa dēli Artūrs (1881-1976) un Alfrēds (1885-1969) bija aktīvi revolucionāri) atbrīvoja pat uz veselu nedēļu savu algādzi Kārli Šenkeru (1885-1917), lai viņš varētu piedalīties grupā, kuras uzdevums bija vērsties pret varbūtējiem streiklaužiem Sūdes un Āžu muižā.

Dažās vietās streikotāji guva pilnīgu uzvaru, citur viņu prasības izpildīja daļēji.

Streika dienās un arī vēlāk vairākās pagasta daļās sākās muižu saimniecības ēku un barona mežu masveidīga dedzināšana. Revolucionāri pielaida uguni siena šķūnim Lauku muižā. Līdzīga ēka nodega Kārļu muižā. Streikotāji mēdza aizdzīt muižas lopus. Tā tas bija Valpenes un Vecajā muižā.

Laukstrādnieku streiks aptvēra gandrīz visus Kurzemes apriņķus. Lauku iedzīvotāji izdemolēja dažus krogus un degvīna tirgotavas. Notika bruņotas sadursmes ar karaspēku un muižniekiem, kurās tika nošauti baroni, armijas virsnieki, un kareivji. Vācu kungi laukstrādnieku streika dēļ sacēla milzīgu brēku un pieprasīja valdībai, lai sūta papildspēkus. Viņi panāca, ka 6. augustā Kurzemē izsludināja karastāvokli, par ģenerālgubernātoru iecēla fon Bekmani.

Visu augustu Dundagas pagastā liesmoja ugunsgrēki. Visbiežāk uguni pielaida siena šķūņiem, vienalga, vai tie atradās nomaļās meža pļavās vai tuvu pie dzīvojamām ēkām. Visādā ziņā netika aizmirsti arī izkalpīgākie muižnieka ierēdņi, sevišķi mežziņi un mežsargi, kuri parasti nosūdzēja baronam katru zaķu mednieku vai žagaru lasītāju. Jau jūnijā nodega mežziņa Krīgera zirgu stallis. Jūlijā tika nodedzinātas mežziņa Heinsberga siena šķūnis. Augustā uguni pielaida Ušas apgaitas mežsarga Gleitnera lopu kūtij un nodega Tūles apgaitas mežsarga Drafena lauku šķūnis ar labību un arī rija. Un tas nebūt nav viss, jo ienīsto mežkungu un ierēdņu īpašumu dedzināšana turpinājās septembrī un oktobrī.

Vislielākais naids dundadzniekiem bija pret Pāces dzirnavu rentnieku Hermani Jēgeru, kas bija pagastā pazīstams spiegs. Kādā jūlija naktī revolucionāri nolēma viņam atmaksāt. Vienā reizē nodedzināja zirgu stalli, lopu kūti un šķūni. Bojā gāja visi lopi. Septembrī liesmu varai nodeva savukārt dzirnavnieka siena šķūni un saimniecības ēku, kurā atradās gada raža.

Augusta pirmajās dienās Dundagas centra vadība paredzēja atņemt ieročus visām barona ieceltajām amata personām: muižu pārvaldniekiem, mežsargiem, mežziņiem u.c. Ieroču konfiskācija bija rūpīgi izplānota, tādēļ noritēja organizēti un ar labiem rezultātiem. Revolucionāri, piemēram, no barona meža uzraugiem ieguva vairāk nekā desmit šautenes un medību bises.

22. augustā Dundagas pagastā bija izsludināta mobilizācija. Partijas Dundagas centrs pavairoja un izplatīja speciālu uzsaukumu. Tajā rezervistus aicināja neierasties pieņemšanas punktā, kas atradās pagasta valdes telpās. Lai tomēr izkalpīgākie nenokļūtu Dundagā, sociāldemokrātu vadība organizēja ceļu apsardzes grupas. Nākošajā dienā rezervisti devās uz pagasta namu, taču ceļā viņus apturēja bruņoti revolucionāri un sūtīja atpakaļ uz mājām.

Pagasta namā varasvīri jau sāka nervozēt, kad beidzot, slapstoties pa krūmiem un apejot ceļus, iesaukšanas punktā ieradās četri cilvēki. Atnācēji pastāstīja par ceļā novēroto. Ventspils apriņķa priekšnieka jaunākais palīgs Iļja Jukmenčuks saprata, ka vēl kādus nav ko gaidīt, tādēļ pavēlēja atnākušos četrus puišus vest uz Ventspili. Grabu saimnieks Pēteris Valdreihts apņēmās to izdarīt. Rezervistiem līdzi brauca pagasta vecākais K.Lēmanis. Apmēram divus kilometrus aiz Dundagas mežā pie ceļa kāds izšāva un sauca, lai braucēji griežoties atpakaļ. Šķūtnieks Valdreihts nepaklausīja. Tad no meža iznāca Jānis Cela (1856-1930), viņš bija pielīmējis lielu bārdu, un nošāva vienu zirgu. [35] braucēji bija spiesti kājām atgriezties Dundagā. Visa tā rezultātā no pagasta neviens rezervists netika mobilizēts.

28. augustā Dundagā ieradās Kurzemes pagaidu ģenerālgubernators barons Bekmanis, Krievijas iekšlietu ministrijas sevišķu uzdevumu ierēdnis barons Grotuss, Kurzemes gubernators Sverbejevs, Ventspils apriņķa priekšnieks Brauns, zemnieku lietu komisārs barons Kliheners. Viņus apsargāja 40 dragūni. Augstā priekšniecība vēlējās noskaidrot rezervistu neierašanās cēloņus.

Vispirms pie pagasta nama barons Bekmanis krievu valodā uzrunāja saaicinātos cilvēkus. Viņa teikto pārtulkoja barons Grotuss, taču ļoti spiedzošā balsī. To visu dzirdot, Lecnieku māju gados vecais saimnieks K. Tālbergs turpat uz laukuma nomira ar sirdstrieku.

Nākošajā dienā sākās aresti. Tos vadīja barons Grotuss, kas bija Dundagas barona svainis. Pēc iepriekš sagatavota saraksta arestēja visus tos, kurus turēja aizdomās par malu medniecību. Citu pieturas punktu viņu rīcībā toreiz nebija.

Vēlāk baronam Bekmanim parādīja Dundagas centra iespiesto proklamāciju sakarā ar laukstrādnieku streiku jūlijā. Viņš uzdeva Grotusam atrast tipogrāfiju, tādēļ katra arestētā dzīvoklī rūpīgi izdarīja kratīšanu. Drīz Bekmanim paziņoja, ka tipogrāfija uzieta Nevejas skolotāja Dancīgera dzīvoklī. Taču „tipogrāfija” izskatījās neparasta. No Ventspils nekavējoties atsauca kā ekspertu tipogrāfijas īpašnieku Antmani. Viņš paskaidrojis, ka bijis Zviedrijā, Vācijā, bet nekur tādu „tipogrāfiju” neesot redzējis. Tikai vēlāk kāds zināja teikt, ka Dancīgeram atņemtā ierīce ir bišu šūnu spiede. Piemuļķotais ģenerālgubernātors izsūtīja Dancīgeru no Kurzemes.

Arestētos iedzīvotājus aizveda uz Ventspili, bet izmeklēšana nedeva nekādus rezultātus, tādēļ visus drīz atbrīvoja.

Tomēr Dundagas centra vadība nolēma būt piesardzīga. Pauls Liepiņš, Eduards Klusbergs un Fricis Jēgeris atstāja mājas, lai apmestos mežā vai slepeni dzīvotu pie uzticamiem cilvēkiem. Viņi bija pirmie Dundagas meža brāļi.

Rudenī uz laukiem turpinājās revolucionārās literatūras izplatīšana un sociāldemokrātiskā propaganda. Masveidīgākā skrejlapu izdale, kā jau tas Dundagas sociāldemokrātu vidū bija pieņemts, notika tirgus dienā. 1905. gada 8. septembrī, kad pagasta ļaudis bija saplūduši Dundagā uz Mazmāras gadatirgu, revolucionāri izkaisīja lapiņas. Tāpat kā agrāk tirdzinieki vispirms tās atrada jau no rīta uz ceļiem. Proklamācijas bija pielīmētas pie tiltu margām. Tās bija ātri ieraugāmas un braucēji varēja izlasīt, neizkāpjot no ratiem. Tā, piemēram, uz Ģipkas-Dundagas lielceļa nelegālie iespieddarbi bija gandrīz uz katra tilta. Tos pielīmēja Ģipkas pulciņa „Zvejnieks” biedri.

Tas tautā nostiprināja pārliecību, ka baroniem drīz vajadzēs aiziet pavisam un ka tautas dzīvē tuvojas lielu pārmaiņu brīdis. Cilvēki juta, ka līdzās darbojas varens spēks, kas uzņēmies visas cīņas smagumu un ka uz šiem drosminiekiem- sociāldemokrātiem- var paļauties. Mobilizācijas izjaukšana, mītiņi pie baznīcām un mežos, panākumi jūlija streikā, tas viss parādīja, ka zemniekiem jābūt vēl drošākiem cīņā par savām tiesībām, jāprotestē un nekādā gadījumā nav akli jāpakļaujas. Dundagas pagastā aizvien biežāk laukstrādnieki revolucionārās atmosfēras ietekmē nepildīja vadības prasības. Jānis Burnevics, piemēram, septembrī neieradās Ventspilī jaunkareivju iesaukšanas komisijā un sāka slēpties mežā. Līdzīgi rīkojās arī citi pagasta jaunieši, jo vispārējo mobilizāciju Dundagā sabotēja arī turpmāk.

Vienlaikus ar revolucionārās cīņas tālākiem uzplūdiem pastiprinājās cara valdības un baronu terors. Dundagas pagastā pēc tam, kad tur 28.augustā bija ieradusies speciāla izmeklēšanas grupa, aresti turpinājās arī septembrī. Piemēram, apcietināja Jaunās muižas kalpu Teodoru Mauriņu (1877-1919), no Slīteres muižas- Kārli Šēnvaldu un Frici Apškrūmu (1879-1931). Viņus apsūdzēja par piedalīšanos mītiņā 23. jūnijā Slīterē. Taču pierādījumu nebija un pratinātājs Ventspils žandarmērijas pulkvedis Volkovs nolēma apcietinātos atbrīvot. Pret to protestēja Iekšlietu ministrijas sevišķu uzdevumu ierēdnis apakšpulkvedis barons Grotuss, kas bija īpaši naidīgi noskaņots pret latviešiem. Viņš pats uzņēmās pratināšanu, taču revolucionāri turpināja klusēt un otrā dienā Mauriņu atbrīvoja. Abus pārējos tomēr aizveda uz Ventspils cietumu, no kurienes tie izkļuva oktobrī.

Septembrī apcietināja vienu no Ventspils sociāldemokrātiskās organizācijas dibinātājiem Ernestu Buševicu. [36] Viņš marksismu bija iepazinis studiju gados Tērbatā. 1901. gada sākumā E. Buševics ieguva ārsta diplomu un devās uz Ventspili. Janvārī viņš tur nodibināja pirmo pilsētas sociāldemokrātisko pulciņu „Cīņa”, bet decembrī- „Spēks”. 1902. gada jūlijā Ernests Buševics lika pamatus pulciņam „Liesma”, bet tā paša gada nogalē- strādnieku palīdzības biedrībai, kas centās atjaunot jaunstrāvnieku tradīcijas jautājumu un atbilžu vakaru rīkošanā. Trīs gadus, no 1901. gada pavasara līdz 1904. gada rudenim, ārsta dzīvoklī rīkoja Ventspils sociāldemokrātiskās organizācijas komitejas sēdes. Ernests Buševics izlaida pirmos hektogrāfētos uzsaukumus Ventspilī (1902), organizēja pagrīdes literatūras izplatīšanu, kopā ar brāli Ansi Buševicu uzstājās meža sapulcēs. 1903. gadā dažus mēnešus pie viņa uzturējās Jānis Jansons-Brauns, kura idejiskā ietekme sekmēja tālāku Buševica uzskatu izaugsmi. Jāpiemin, ka šajā laikā viņi kopīgi sarakstīja „Revolucionāro ABC”, tajā sniedzot konkrētus norādījumus aktīvistiem nelegālajā partijas darbā.

1904. gada septembrī Dundagas pagasta valde aicināja Ernestu Buševicu par ārstu. Plašais Dundagas pagasts bija viena no ienesīgākajām ārsta vietām Kurzemē. Tīkotāju pēc tās netrūka, tādēļ varēja izvēlēties pašu labāko speciālistu. Ar pagasta valdes lēmumu nebija mierā barons fon Osten-Sakens. Viņš zināja par Buševica darbību legālās sabiedriskās organizācijās apriņķa centrā. Barons atteicās dot dzīvokli, un Buševics apmetās divus kilometrus no Dundagas Mazmeļķos. Kaut arī darba slodze bija liela, ārsts rada iespēju piedalīties vietējo sociāldemokrātu kustībā. Reizes trīs viņš nolasīja referātu meža sapulcēs, bieži Dundagas centra sēdes notika viņa dzīvoklī.

Buševicu 1905. gada septembrī apcietināja un vēlāk izsūtīja no Kurzemes. Tā viņam neizdevās savā dzimtajā pusē piedzīvot revolūcijas kulminācijas laiku, kam bija veltīta visa viņa līdzšinējā darbība.

Revolucionārā kustība 1905. gada rudenī sasniedza vēl nepieredzētus apmērus. 18. oktobrī Latvijā uzzināja, ka Krievijas vispārējais streiks piespiedis caru 17. oktobrī parakstīt manifestu. Tajā bija apsolīti tautai „pilsoniskās brīvības nesatricināmie pamati”. Manifesta izsludināšana bija patiešām liela revolūcijas uzvara. Strādnieki ar savu varonīgo cīņu bija iekarojuši tautai kaut uz neilgu laiku Krievijā vēl neredzētas brīvības- vārda, preses, biedrošanās un citas. Pirmo reizi legāli sāka iznākt revolucionārās avīzes. Taču ar manifesta izdošanu valdība atkāpās uz laiku, ar solījumiem cenzdamās gūt iespēju mobilizēt kontrrevolucionāros spēkus. Cara parakstītajam dokumentam galvenokārt vajadzēja nomierināt, maldināt tautu. Cēlos vārdos garantētās brīvības un tiesības praktiski tika ignorētas jau nākošajās dienās.

Oktobra dienās uz laukiem daudzi jau ticēja, ka ar baroniem ir beigas un sāksies daudz labāka dzīve. Revolucionārajai kustībai simpatizēja gandrīz visi Dundagas pagasta iedzīvotāji. Grūti bija atrast tādu, kas izturētos vienaldzīgi. Vienīgi starp pašiem izkalpīgākajiem barona un pagasta ierēdņiem, vācu tautības cilvēkiem kāds atradās.

Oktobra dienās stipri pieauga sociāldemokrātiskās partijas autoritāte. Ventspils sociāldemokrāti pēc manifesta pasludināšanas 20.oktobrī sarīkoja plašu mītiņu, kura ietekme sakarā ar Dundagas pagastu. Minētajā dienā uz tirgus laukuma sapulcējās ap 2 tūkstoši iedzīvotāju un virzījās uz cietumu ar kategorisku prasību atbrīvot politiskos ieslodzītos. Mītiņa dalībnieki panāca 11 cilvēku atbrīvošanu, starp kuriem trīs bija no Dundagas pagasta: Fricis Blumbergs (1880-1906), Kārlis Šēnvalds, Fricis Apškrūms. Ventspils biedri tūlīt savāca naudu un sarunāja važoni, kas bijušos cietumniekus nogādāja mājās.

No cietuma atbrīvotie Dundagā iebrauca 21. oktobrī ap pusdienas laiku. Ratos plīvoja sarkanais karogs. Braucēji apstājās pie patērētāju biedrības veikala. Pie viņiem pirmais piegāja veikala pārdevējs Žanis Karlbergs. Pienāca arī tiesas rakstveža palīgs Fricis Ošmežs (1883-1906) un ārsta kučieris Ernests Pētersons (1884-1906). Visi viņi bija partijas biedri. Sarunas laikā pēkšņi piesteidzās pristava palīgs Rudkovskis ar sešiem kareivjiem un arestēja Karlbergu, Ošmežu un Pētersonu. Rudkovskis pavēlēja atdot karogu, taču Blumbergs paskaidroja, ka karogs ir Ventspils biedru dāvana un rīt būs vajadzīgs mītiņā, kas notiks Jaundundagā.

Arestētos aizveda uz pils pagrabiem. Kad par to uzzināja Dundagas centra locekļi Kārlis Pūpols un Fricis Sīpols, viņi nolēma pieprasīt apriņķa priekšnieka palīgam Jukmenčukam, lai arestētos nekavējoties atbrīvo. Pie Jukmenčuka devās Sīpols un patērētāju biedrības veikalvedis. Sīpols paskaidroja cara ierēdnim, ka nākošajā dienā Jaundundagā notiks pagasta iedzīvotāju mītiņš un minēto trīs biedru arests ir policijas provokācija. Jukmenčuks apsolīja apspriesties ar Rudkovski un stundas laikā jautājumu izlēma. Apcietinātos atbrīvoja.

Kā jau minēts, dundadznieki gatavojās lielam mītiņam. Tam vajadzēja notikt 22. oktobrī Jaundundagā. Tā ir apdzīvota vieta dažus kilometrus no pils pa Dundagas-Mazirbes ceļu. 19. gs. vidū tur bija neapgūta zeme, ko barons sāka iemērīt saviem bijušajiem kalpiem. Kad pagasta valde nolēma būvēt jaunu namu savām dienesta telpām, zemi viņi ieguva Jaundundagā. Mūsdienās te ir vairāk nekā pārdesmit mājas, kuras ietilpst Dundagas pilsētciemata teritorijā. Bijušajā pagasta namā atrodas slimnīca.

Mītiņam gatavojās rūpīgi un ar sajūsmu. Tas taču bija pirmais legālais mītiņš, uz kuru varēja nāk visi iedzīvotāji, jauni un veci, sievietes un vīrieši, kalpi un saimnieki.

Sievietes šuva karogus, pārskatīja savas labākās drānas. Vīri viensētās kārtoja pajūgus, jo no rīta uz Dundagu brauks visa saime. Tā, piemēram, Vīdales ciema Dižkalnu mājas iemītnieki uz mītiņu devās divjūga ratos. Virs tiem plīvoja sarkanais karogs, ko augstu paceltu turēja partijas biedrs Kārlis Freibergs (1875-1906).

22. oktobris. Diena bija apmākusies, kā jau rudenī. Jaundundagā aiz pagasta nama uz jūrmalas pusi palielajā laukumā ļaudis sāka pulcēties jau no paša rīta. Nāca kājām, brauca ratos pa visiem ceļiem. Plīvoja sarkanie karogi. Vairāku māju saimes sagāja vienviet, lai uz mītiņu dotos kopā. No Dundagas netālo Piparu māju pagalms pienāca pilns ar ļaudīm, kas skaļi un priecīgi savā starpā sasaucās.

Jau labu laiku pirms mītiņa atklāšanas spēlēja divi pūtēju orķestri. Plašajā laukumā viļņoja neredzēta ļaužu jūra. Nostāk no cilvēkiem stāvēja atsieti vairāki desmiti pajūgu. Un vēl arvien bija redzami jaunpienācēji.

Pulksten 11 mūzika apklusa. Pēc brīža atskanēja marša tempā „Varšavjanka”, tad sāka spēlēt „Ienaida negaisi pāri mums krājās”. Diriģēja Dundagas centra vadītājs un skolotājs Pauls Liepiņš. Orķestra aizsākto dziesmu pārņēma ļaudis, kuri dziedāja ar lielu aizrautību.

Vēl vienmēr nāca klāt jauni cilvēku pulciņi ar karogiem. Pauls Liepiņš diriģēja „Biedri, uz cīņu nu celieties kājās”, pēc tam „Draugs draugam teic: klau, brālīt, beidz priekš kungiem sviedrus liet!”. Dziesmai vēl skanot, tribīnei tuvojās LSDSP Centrālās Komitejas atsūtītais propagandists ar segvārdu Melnbārdis (viņa īsto uzvārdu nav izdevies noskaidrot).

Dziesma apklusa. Runātājs no tribīnes vispirms paziņoja, ka apriņķa priekšnieka palīgs Jukmenčuks vēl neesot no apcietinājuma atbrīvojis Andreju Ventu, kas Dundagas pils pagrabos atrodoties astoto dienu. Vents bija arestēts sakarā ar laukstrādnieku streiku jūlijā. Propagandists tālāk paskaidroja, ka vairāku tūkstošu mītiņa dalībnieku vārdā pie Jukmenčuka nosūtīti trīs delegāti- Fricis Ošmežs, Ernests Pētersons un Žanis Karlbergs. Viņiem jāpaziņo kopējā prasība nekavējoties atbrīvot Ventu.

Andrejs Vents mītiņā ieradās brīdī, kad Ventspils organizācijas komitejas loceklis Roberts Birznieks (1883-1905) bija tikko sācis runu. Vents savās atmiņās raksta: „Pils pagrabus apsargāja parasti 4 kareivji, bet 1905. gada 22. oktobrī no rīta atnāca 30 sardzes kareivji, kuram katram bija izsniegtas vairākas paciņas patronu. Jukmenčuks pasacīja Rudkovskim: „Ja ierodas kādi delegāti ar prasību atbrīvot Ventu, tu neatbrīvo.” Jukmečuks pats aizgāja uz savu dzīvokli pilī. Es nebiju paguvis izstrēbt pusdienā atnesto kāpostu zupu, kad kareivji sauca: „Streb ātrāk kāpostus, tavējie jau nāk pēc tevis.” Pils pagalmā patiešām ienāca trīs vīri ar platām sarkanām lentēm ap roku. Pēc dažām minūtēm pie pagraba durvīm, kas nebija aizvērtas, pienāca Rudkovskis un uzsauca: „Vent, jūs gaida trīs biedri, variet iet tiem līdzi uz mītiņu!”

Uz mītiņu no Talsiem bija ieradies fotogrāfs T.Šteinbergs. [37] Viņa gatavotie uzņēmumi saglabājušies un publicēti daudzos darbos par 1905. gada revolūciju Latvijā. [38]

Pēc 22. oktobra dundadznieki piedalījās arī citos mītiņos. Liela sapulce, piemēram, oktobrī notika Ventspilī. Tajā runāja Dundagas centra propagandists un skolotājs Oskars Priediņš. Viņš uzstājās arī mītiņā, kas notika Puzes pagasta nama pagalmā.

Tautas kustība oktobra dienās bija tik varena, ka vairākās Krievijas pilsētās strādnieku masas sāka organizēt pasaulē līdz tam neredzētas politiskās organizācijas- Strādnieku deputātu padomes. Zemnieku komitejas, kas tāpat bija jaunas politiskas organizācijas, savukārt radās oktobra vidū Saratovas guberņā. Arī Latvijā 1905. gada oktobra beigās zemniecība dibināja līdzīgas komitejas, kas iezīmēja tautas kustības pāriešanu vēl aktīvākā formā. LSDSP Centrālā Komiteja izlaida uzsaukumu „Visiem zemniekiem!”, kurā ieteica pagasta valžu vietā radīt jaunus pašvaldības orgānus. Sociāldemokrātu vadībā pagastos notika plašas sapulces, kurās nolēma agrākās valdības iestādes likvidēt un to vietā ievēlēt zemnieku izpildkomitejas jeb tā sauktās rīcības komitejas un tautas tiesas. Tāpat pieņēma lēmumu par milicijas organizēšanu. Pirmā rīcības komiteja Latvijā izveidota Kokneses pagastā 23. oktobrī. Otrā rīcības komiteja piecu cilvēku sastāvā tautas sapulcē ievēlēta Dundagas pagastā 26. oktobrī. [39]

Par Dundagas pagasta rīcības komitejas priekšsēdētāju izraudzīja Frici Sīpolu. Par tautas tiesas priekšsēdētāju- Kārli Balmani, par milicijas priekšnieku- Frici Jēguru. Visi viņi bija LSDSP biedri.

Savā pirmajā sēdē Dundagas pagasta rīcības komiteja izskatīja jautājumus par dažādu nodokļu atcelšanu, par iespēju brīvi zvejot un medīt, par aizliegumu muižniekiem pārdot kokmateriālus, par karastāvokļa atcelšanu. Pie tam sēdē nolēma zemniekiem paziņot par rīcības komitejas aizliegumu pārdot kareivjiem pārtiku un lopbarību dragūnu zirgiem. Arī to, ka pagastā jāslēdz visi krogi, barona alus un degvīna brūzis.

Rīcības komitejas locekļi bija stingri sadalījuši savus pienākumus. Pauls Liepiņš, piemēram, bija izglītības lietu pārzinis. Eduards Lapovics vadīja aģitācijas darbu, Kārlis Purlīdums pārzināja mežu lietas, ceļu labošanu un nespējnieku apgādi. Atsevišķi pienākumi bija arī piektajam rīcības komitejas biedram Jānim Petrovskim (1878-1931).

Tautas tiesas sastāvā ietilpa trīs cilvēki: Kārlis Balmanis, Agnēze Upīte (1879-1964) un Krišjānis Ludvigs (1880-1952). Viņi sekoja, lai visi ievērotu rīcības komitejas norādījumus.

Tautas milicijas priekšnieka Friča Jēgura, kurš bija partijas biedrs kopš 1904. gada, vadībā galvenokārt vāca ieročus, rekvizējot šautenes un medību bises barona mežsargiem un muižu nomātājiem. Aktīvi šajā darbā piedalījās Ernests Grenenbergs, Teodors Tīfenbergs un citi partijas biedri. Ieročus saņēma arī no partijas vadības Rīgā. Novembrī pasta transportētājs sociāldemokrāts Andrejs Mitlers Dundagā atveda vienu kasti ar šautenēm. To no Rīgas līdz Stendei ar vilcienu bija nogādājuši E. Klusbergs un F. Jēguris.

Pagasta iedzīvotāji rīcības komitejas rīkojumus izpildīja. Visvairāk tas atsaucās uz karaspēka darbību. 11. novembrī Dundagā izvietotā 49. dragūnu Arhangeļskas pulka 3. eskadrona komandieris rotmistrs Bolesto ziņoja savai priekšniecībai: „Es trešo reizi sūtu 20 dragūnus pie iedzīvotājiem siena iegādei, bet viņu lielākā daļa naidīgi izturas pret karaspēku un sienu nevēlas pārdot. Viņi saka: „Griezieties pie baroniem, kuriem jūs jāēdina.” Dundagas latvieši pieprasa nekavējoties aizvest karaspēku. Ja to nedarīs, tad viņi uzbruks Dundagas pilij un iznīcinās karaspēku, kaut arī pašiem nāktos izliet daudz asiņu. Mežu cirst neļauj un dažos iecirkņos apbruņoti zemnieki izdzen no tā muižnieka strādniekus, jo nolēmuši mežu un zemi sadalīt savā starpā. Tā esot viņu zeme, kuru pirms 700 gadiem atņēmis Livonijas ordenis, bet vietējos latviešu iedzīvotājus baroni pārvērtuši par vergiem.” [40]

Arī barons Bekmanis gada beigās starp revolucionārākajām vietām Kurzemes laukos ir minējis Dundagas pagastu. To viņš izskaidro ar pagasta ģeogrāfisko stāvokli, jo tas atrodoties mežainā un nomaļā apvidū. [41]

Dundagas pagasta tautas rīcības komitejai jauno un nepierasto pienākumu izpildē palīdzēja Jāņa Lutera atsūtītais Liepājas organizācijas komitejas loceklis Jānis Lancmanis (1881-1939). Pēc viņa norādījumiem speciālā sanāksmē organizēja laukstrādnieku arodbiedrību, kuras darbā visaktīvāk iekļāvās LSDSP biedrs Kārlis Lapovics (1884-1919).

Atsevišķā sanāksmē 1. novembrī kopā sapulcējās pagasta saimnieki. Viņi nolēma atteikties braukt šķūtīs un karaspēkam piegādāt pārtiku un lopbarību.

Novembrī revolucionārā cīņa stipri saasinājās un kļuva vēl sasprindzinātāka. Sapulces sociāldemokrātu vadībā notika atsevišķos ciemos. Partijas biedri Rūdolfs Vestbergs un Jānis Burnevics mītiņu noorganizēja Mazirbē un dažas dienas vēlāk Kolkā. Ļaudis nolēma boikotēt valdības iestādēs, nemaksāt nodokļus, nepildīt klaušas u.c. Viņi atbalstīja rīcības komiteju.

10. novembrī Rīgā sanāca Latvijas skolotāju kongress. Apmēram 1000 delegātu vidū bija arī Ģipkas skolotājs un pagasta rīcības komitejas loceklis Pauls Liepiņš. Pēc kongresa viņš Dundagā pagasta skolotāju apspriedē pastāstīja par izglītības darbinieku uzdevumiem revolūcijas apstākļos darbā ar jaunatni.

Drīz pēc skolotāju plašās apspriedes pulcējās Latvijas pagastu rīcības komiteju pārstāvju kongress. Uz to Rīgā ieradās arī Dundagas delegāti Fricis Sīpols un Kārlis Lapovics.

Notikumiem bagātas dienas bija gada pēdējā mēnesī. 1. decembrī no rīta Dundagu atstāja karaspēks, kas devās uz Ventspili. Dundagas centra vadība un rīcības komiteja pieņēma lēmumu nodedzināt baronu midzeni. Tā rīkojās operatīvi. Karavīri jau bija pirms dažām dienām izpļāpājušies, ka saņemta pavēle atstāt Dundagu. Pulciņu biedri tādēļ bija gatavībā.

Pils pēc karaspēka aiziešanas palika tukša. Tomēr rīcības komiteja nolēma vispirms arestēt uradņiku Celmu. Pils naktssargs partijas biedrs Prēdiks Oders 1. decembra vakarā pilī ielaida revolucionārus. Drīz pēc tam pils uzliesmoja. Pavisam zināmi trīsdesmit trīs pils dedzinātāju vārdi: Kārlis Šēnvalds, Ansis Redviņš, Jānis Klusbergs, Gustavs Rovičs, Teodors Šlēgers (1884-1920), Jānis Upīte (1886-1977) [42] , Ernests Pētersons, Jānis Lankovskis (1877-1948), Kārlis Freibergs, Fricis Blumbergs, Kārlis Īviņš, Fricis Ošmežs, Kārlis Ivans (1874-1919) [43] un citi. Lai liesmas ātrāk pārņemtu ēku, Kārlis Šenkers, Žanis Cēbergs, Ansis Redviņš un Aleksandrs Neliuss (1882-1908) no veikala atnesa petroleju. No aptiekas to paņēma Jānis Upīte, bet tad jau pie pils logiem laukā šāvās liesmu mēles. Ugunsgrēka vietā sapulcējās gandrīz visi dundadznieki. Saglābt vairs nevarēja neko un neviens jau arī īpaši netiecās to darīt. Pils iekštelpas, griezti, grīdas izdega pilnīgi.

Dundagā pienāca ziņa par gaidāmo bruņoto sacelšanos Talsos. Rīcības komiteja nolēma sūtīt uz kaimiņu apriņķa centru 46 cilvēku lielu tautas milicijas vienību Friča Jēgura vadībā. Tā sadalījās divās grupās, ceļā devās 3. decembrī pusdienas laikā un vakarā. Vispirms no Dundagas izbrauca 32 vīri, pēcāk viņiem sekoja pārējie. No viņiem 18 cilvēku vārdi noskaidroti: Kārlis Karlbergs, Valters Šēnvalds (1888-1919), Kārlis Šēnvalds, Jānis Petrovics (1884-1906), Kārlis Freibergs, Kristjānis Balmanis (1887-1942), Kārlis Grīvāns (1880-1919), Ernests Grenenbergs un citi. [44]

Talsu bruņotās sacelšanās laikā Dundagas tautas milicijas vienība piedalījās cietuma ieņemšanā. Tas tika darīts ar sevišķu sajūsmu, jo cietumā atradās arī dundadznieks Žanis Karlbergs. Vienība cietumu ieņēma un atbrīvoja visus politieslodzītos.

1905. gada decembrī revolūcija Krievijā sasniedza visaugstākos uzplūdus. V.I.Ļeņins sakarā ar to rakstīja: „Decembris bija dabisks un neizbēgams noslēgums masu sadursmēm un kaujām, kas visās zemes malās bija augušas 12 mēnešus.” [45] Latvijas laukos decembrī vara faktiski pārgāja revolucionārās tautas rokās. Cīņa noritēja partijas organizāciju un pulciņu tiešā vadībā. Galvenā daļa no tiem pagastu iedzīvotājiem, kas aktīvi iesaistījās vēsturiskajā kustībā, bija lauku proletariāts.

Decembrī vadīja ļoti sasprindzināta revolucionārā situācija. Visā Latvijā pavērās iespēja sākt bruņoto sacelšanos. Tomēr cīņu gaitā atklājās centralizētās vadības trūkums. Stipri traucēja oportūnisti, atturot proletariātu no bruņotās sacelšanās lielākajās rūpniecības pilsētās. Mēneša otrajā pusē sākt sacelšanos jau bija daudz grūtāk, jo Baltijai uzbruka lielas soda ekspedīcijas nodaļas, kuru apbruņojumā ietilpa pat artilērija.

1905. gada decembra beigās Latvijā sākās revolūcijas atkāpšanās posms. Arī Dundagas pagastā notikumi ievirzījās jaunā gultnē, jo atkal ieradās karaspēks, kas nesaudzīgi izrēķinājās ar revolucionāriem un tiem, kas simpatizēja tautas kustībai.

Pirms soda ekspedīcijas vardarbībām Dundagas sociāldemokrāti nebija daudz cietuši. Aresti no ierindas uz laiku izrāva tikai atsevišķus biedrus. Pie tam pārsvarā viņi visi ātri izkļuva no cietuma. No 1905. gada decembra sākās daudz lielāki pārbaudījumi, kuri prasīja pat daudziem cilvēkiem dzīvību.

Partizāņu cīņa ir nenovēršama

cīņas forma tādā laikā, kad masu kustība

īstenībā jau sasniegusi sacelšanās

pakāpi un kad pilsoņu karā iestājas

lielāki vai mazāki „lielo kauju”

starpbrīži.

V.I.Ļeņins

Soda ekspedīcijas terors un aizstāvēšanās cīņas

Baltijas baroni nemitīgi pieprasīja, lai cara valdība sūtītu karaspēku revolūcijas apspiešanai. Decembrī patvaldības ierēdņi bija spiesti šim vācu muižnieku spiedienam pakļauties un drīz darbaļaužu sacelšanās rajoniem tuvojās speciāli saformētas soda ekspedīcijas. 1906. gada janvārī ar tām jau bija pārpludināta visa Latvija. Virzīdamās pa ceļiem uz priekšu, labi apbruņotās armijas kaujas vienības masveidā apcietināja un slepkavoja cilvēkus, kas bija darbojušies tautas rīcības komitejās vai milicijā, bijuši aktīvi sociāldemokrātisko pulciņu biedri. Taču bieži vien pietika ar vietējā barona norādījumu, ka kāds kalps ir revolucionārs, lai viņu uz vietas nošautu, kā rezultātā tika noslepkavoti desmitiem cilvēku. Baronu pilīs spīdzināja, pēra pat sirmgalvjus un sievietes. Karaspēks uz priekšu virzījās samērā ātri, jo bruņotu pretspēku sastapa reti. Tikai atsevišķos pagastos miliči pretojās uzbrucējiem.

Gada pirmajās dienās Dundagas pagasta rīcības komiteja vēl paguva sarīkot divas tautas sapulces.

6. janvārī rīcības komitejas priekšsēdētājs Fricis Sīpols atskaitījās par tautas ievēlētā pārvaldes orgāna darbu novembrī un decembrī.

Soda ekspedīcija gāja pa Latviju kā pa ienaidnieka zemi, vispirms apšaudot ar lielgabaliem pilsētas un pat atsevišķas lauku viensētas. 26. decembrī nogalināja vairākus cilvēkus Zlēku pagastā. Slepkavības tāpat notika citur Ventspils apriņķī, un soda ekspedīcija kuru katru dienu varēja parādīties arī Dundagā. Tādēļ pagasta rīcības komiteja 25. janvārī izziņoja tautas sapulci, kurā revolūcijas vadītāji aicināja ļaudis uz gaidāmo cīņu pret sacelšanās apspiedējiem.

31. janvārī Dundagā ieradās soda ekspedīcija pulkveža Soloņina vadībā. Uz Dundagu pa trim ceļiem virzījās kopskaitā ap 300 dragūnu. Viņu apbruņojumā ietilpa 4 lielgabali un 8 ložmetēji. Kopā ar karaspēku atbrauca Ventspils apriņķa priekšnieks Dimitrijs Brauns, jo šis pagasts viņam sagādāja vislielākās rūpes.

Dažas dienas pirms tam bijušais Dundagas pagasta vecākais Lēmanis bija iesniedzis Braunam sarakstu „130 galvenie pagasta dumpinieki.” Nodevēja pakalpojums palīdzēja soda ekspedīcijai izrēķināties ar revolucionāriem.

Soda ekspedīcijas komandierus ar līdzīgiem sarakstiem diemžēl apgādāja arī citur. Parasti soda ekspedīcijas, ierodoties attiecīgajā pilsētā vai pagasta centrā, vispirms apcietināja sarakstos uzrādītās personas, sasauca iedzīvotājus un prasīja, lai viņi izdod nemierniekus un nodod ieročus. Cilvēkus, ko baroni vai arī mācītāji atzina kā sevišķi bīstamus, tūlīt bez tiesas nošāva un viņu mājas nodedzināja. Dragūnu terora pirmajās dienās pie pilīm notika masveidīga iedzīvotāju pēršana.

Pulkvedis Soloņins vispirms pavēlēja Dundagā sapulcēties visiem 16-60 gadu veciem vīriešiem. Pēc tam Soloņins aicināja viņus nodot armijai ieročus un nosaukt dumpiniekus vārdā. Tanī pašā dienā ap 30 cilvēku nopēra. Starp tiem atradās vairāki partijas biedri, kas nebija atstājuši pagastu, jo no 31. janvāra daudzi uzsāka nelegālu dzīvi. Starp nopērtajiem, piemēram, bija sociāldemokrāti Kārlis Balmanis un Teodors Niegliņš.

2. februāra vakarā apcietināja Dižantes saimnieku Ernestu Vītolu un nodedzināja viņa mājas. Dragūni pēc tam devās uz Dižkalniem, kur arestēja Kārli Freibergu. Abus aizveda kādu kilometru pa ceļu un tur lika izkāpt no ratiem. Tālāk sekoja pavēle nostāties ar muguru pret kareivjiem. Viņi izšāva, bet pirmajā reizē nevienam netrāpīja. Dragūni bija piedzērušies. Šāva atkal. Rokā ievainoja Vītolu, bet Freibergs naktī no 4. uz 5. februāri no nāvīgā ievainojuma vēderā nomira. Dundagas pagasta toreizējais ārsts Štāks atsacījās sniegt palīdzību.

Soda ekspedīcijas vienībai ar to nebija diezgan. Atstājuši uz lauka guļam Vītolu un Freibergu, tā devās uz Ģipkas ciema Ziepāniem, kur apcietināja Ansi Redviņu. Pēc tam brauca atpakaļ uz Kaļķu ciema Popniekiem, kur lika saģērbties un doties līdzi Ansim Popmanim. Viņu kopā ar Redviņu izveda turpat Kaļķu muižas laukā. Tur Ansi Popmani un Ansi Redviņu nošāva. Slepkavas arestēja abus Popmaņa dēlus un meitu. Viņus aizveda uz Dundagu. Bet pirms tam karavīri Popniekiem pielaida uguni. Nodega ne tikai dzīvojamā māja, bet arī citas ēkas. Cilvēkiem neko neatļāva iznest laukā, lopus aizdzina uz Dundagu. Karavīri aizbrauca tikai pēc tam, kad viss bija nodedzis līdz pamatiem. Popmaņa meitu atbrīvoja pēc četrām dienām, dēlus- pēc desmit. Ne tēvs, ne bērni revolucionārajā kustībā patiesībā nebija piedalījušies. Ansis Popmanis pirms 13 gadiem bija bijis pagasta vecākais. Toreiz barons nepiekrita valdes lēmumam nodot patērētāju biedrības rīcībā dažas ēkas Dundagā. Notika tiesas prāva, kurā uzvarēja pagasta vecākais. Kā redzams, fon Osten-Sakens to nespēja aizmirst un kā vienu no pirmajiem soda ekspedīcijai norādīja nošaut Ansi Popmani.

Minētajās akcijās 2. februārī piedalījās 15. Šliselburgas kājnieku pulka vienība apakšpulkveža Vengržanovska un tā dēvētā goda policista Zantes barona Heikinga vadībā.

Soda ekspedīcijas spēki bija pietiekami, lai organizētu iebrukumus revolucionāru mājās vairākās pagasta vietās vienlaikus. Tā paša 2. februāra vakarā atsevišķa grupa barona Grotusa vadībā devās izrēķināties ar Dundagas pagasta rīcības komitejas priekšsēdētāju Frici Sīpolu. Viņš tobrīd mājās nebija. Barona Grotusa naids vai arī bailes bija tik lielas, ka, braucot uz Sīpolu dzīves vietu Dīriņiem, viņš bija pavēlējis ņemt līdzi pat lielgabalus. Uz māju divas reizes izšāva. Granātas trāpīja dzīvojamā mājā, kas aizdegās. Ugunsgrēkā gāja bojā arī citas ēkas.

2. februāra vakarā barona Drakenfelda komandētā soda ekspedīcijas vienība nodedzināja Piparu mājas dažus kilometrus no Dundagas. Piparos dzīvoja revolūcijas aktīvisti māsas un brāļi Upīši. Taču viņi bija savlaicīgi atstājuši mājas. Tā kā cīnītājus neizdevās aizturēt, arestēja viņu vecākus. Lopus aizdzina uz Dundagu. Piparu saimnieku Kārli Upīti (1842-1936) izsūtīja uz Sibīriju.

2. februārī arestēja Frici Ošmežu, kas nebija paguvis paslēpties Dundagas mežos, kā to izdarīja daudzi viņa biedri. Ošmežu pazina Jukmenčuks, jo viņš bija viens no trim vīriem, kas 1905. gada 22. oktobrī ieradās atbrīvot no pils cietuma Ventu.

Tas viss, saprotams, bija zināms arī Ventspils apriņķa priekšniekam Braunam, kas pilī vadīja pratināšanu. Ošmežs klusēja un atteicās sniegt ziņas par citiem revolucionāriem. Sākās drausmīga spīdzināšana, kas tāpat nedeva rezultātus. Frici Ošmežu nošāva 6. februārī kopā ar Ernestu Pētersonu Jaundundagā. Viņi apglabāti Ildzeres kapos pie Jaundundagas.

3. februārī arestēja Prēdiku Oderu. Viņš, nodzīvojis deviņas dienas mežā, 3. februāra vakarā bija ienācis mājās, lai paņemtu siltākas drēbes. Viņš vēl nebija paspējis pārģērbties, kad uradņiks Celms kopā ar dieviem dragūniem viņu arestēja. Pie mājas bija slēpnis, citādi nevarēja būt, jo Oderu vajadzēja apcietināt par katru cenu, ja gribēja tikt skaidrībā par konkrētajiem pils dedzinātājiem. Viņš taču bija naktssargs, kad nodedzināja pili. Tātad cilvēks, kuram noteikti vajadzēja dedzinātājus redzēt un pazīt.

Otrajā dienā Oderu pratināja Brauns. Jautājums bija viens. Kas nodedzināja pili? Oders noliedza, ka dedzinātājus pazinis, jo koridoros bijuši bruņoti nogrimēti vīri, kas nav ļāvuši viņam ieiet baronu istabās. Revolucionāru sāka zvēriski spīdzināt. Apdzirdītie karavīri apcietināto sita ar nagaikām, līdz viņš zaudēja samaņu. Odera krekls mirka asinīs. Spīdzināšana turpinājās sešas dienas un vēlāk to atsāka Ventspils cietumā. Tur tā ilga septiņas dienas. Prēdiks Oders klusēja. Tas izšķīra daudzu revolucionāru likteni, kurus gan arestēja, bet pret viņiem nevarēja izvirzīt konkrētu apsūdzību, kaut patiesībā viņi bija piedalījušies gan pils dedzināšanā, gan Talsu kaujā un citos notikumos. Tā, piemēram, bija ar Jāni Burnevicu, kuru apcietināja 3. februārī. Tikai vēlāk no citiem avotiem soda ekspedīcijai kļuva zināms, ka viņš piedalījās pils dedzināšanā. Bet tad jau Burnevics bija pierādījumu trūkuma dēļ atbrīvots un emigrējis.

4. februārī atkal Dundagas pagastā rībēja šāvieni, tika izpostītas mājas. Nodedzināja Jāņa Celas saimniecību Mazkalējus. Pats viņš decembra beigās bija emigrējis. Bagāto saimnieku naids pret drošsirdīgo revolucionāru bija liels. Tas nebija aizmirsts pat pēc pieciem gadiem, kas 1910. gada oktobrī Jānis Cela atgriezās Dundagā. Viņu arestēja, jo apsūdzēja trīs lielsaimnieki: K. Lēmanis no Īvniekiem, P. Valdreihts no Grabām un E. Kurcenbaums no Pūcēm. Pirmie divi no minētajiem atradās ratos, kad 1905. gada augustā no meža iznāca Jānis Cela un apturēja armijas rezervistu vedējus uz Ventspili. 1911. gadā viņu notiesāja uz nometināšanu Sibīrijā.

4. februārī Pāces ciema Čiekuru mājas laukā nošāva Jāni Petrovicu. Viņš bija aktīvs partijas biedrs, piedalījās visos svarīgākajos revolucionārajos notikumos. Viņu soda ekspedīcijai nodeva Pāces dzirnavu īpašnieks Jēgers. Viņš žēlojās Braunam, ka Jānis Petrovics kūdot tautu uz nemieru un noteikti būs piedalījies arī Ventspils apriņķa priekšnieka palīga Šmita nošaušanā, kas, protams, nebija patiesība.

4. februārī bez tiesas sprieduma nošāva Frici Blumbergu. Šo puisi apriņķa ierēdņi labi atcerējās. 1905. gada augustā viņš nebija pacēlis cepuri, kad garām brauca Kurzemes ģenerālgubernators barons Bekmanis un citi augsti amatvīri. Fricis Blumbergs bija arī viens no trim dundadzniekiem, kurus Ventspilī no cietuma atbrīvoja pēc tautas pieprasījuma.

Kad Dundagai tuvojās soda ekspedīcija, Blumbergs paslēpās tā sauktajā Cielavu klajuma pļavā, kur sastapās ar brāļiem Jāni Upīti un Verneru Upīti (1889). [46] Viņš bija vienojies ar tēvu, ka tas atbrauks un pastāstīs, kas notiek Dundagā. Tēvam diemžēl izdevās dēlu pierunāt atgriezties mājās: viņu soda ekspedīcija nemeklējot. Tomēr 4. februāra naktī Dundagas muižas kalpu dzīvoklī Mežvistās iebruka dragūni un turpat pie ēkas grāvī Frici Blumbergu nošāva.

5. februārī atsevišķa soda ekspedīcijas grupa barona Grotusa vadībā devās uz jūrmalas ciemiem. Brauciens sākās no Ģipkas, kur ar 30 nagaiku cirtieniem sodīja trīs vīriešus. Pēc tam virzījās uz Kolku. Tur nopēra divus cilvēkus. Grotusa mērķis bija iebaidīt iedzīvotājus. Barons arī šoreiz veda līdzi divus lielgabalus.

Todien svarīgākais soda ekspedīcijai bija gaidāms aiz Kolkas nelielā jūrmalas ciemā Pitragā. Bija zināms, ka tur dzīvo viens no lielākajiem nemierniekiem Ansis Treilībs. Uz viņa māju Jaunsumbriem vispirms izšāva ar lielgabaliem. Ēka jau bija aizdegusies, kad tai tuvojās dragūni. Ansis Treilībs nepaspēja paslēpties. Viņu arestēja un pie batistu baznīcas nošāva.

Vēlāk noskaidroja, ka Treilību nosūdzējis apriņķa priekšnieka palīgam Jukmenčukam kāds ļoti reliģiozs Pitraga iedzīvotājs. Treilībs esot noorganizējis mežā „bezdievju” sapulci, kurā jūrmalnieki kūdīti pret pastāvošo iekārtu.

5. februārī apcietināja tautas tiesas priekšsēdētāju Kārli Balmani, kas soda ekspedīcijas pirmajās dienās jau bija izcietis 30 nagaikas cirtienus. Pēc aresta no dzīvokļa nekavējoties izlika Balmaņa ģimeni. Tomēr cara kalpiem nebija pietiekošas ziņas par Balmaņa nelegālo darbību, citādi viņš būtu uz vietas nošauts.

Kārli Balmani nosūtīja uz Jelgavas cietumu, no kurienes viņš izkļuva pēc Dundagas muižas vagara Reiņa Veilanda galvojuma Ventspils apriņķa priekšniekam Braunam. Tas liecina, ka Kārlis Balmanis bija ļoti labs konspirators un, kā redzēsim vēlāk, revolucionāro darbību nepārtrauca, kaut arī viņam vajadzēja reizi nedēļā ierasties pie uradņika reģistrēties.

Cilvēku nošaušana un aresti turpinājās 6. februārī. Jau zinām, ka tajā dienā nošāva Frici Ošmežu un Ernestu Pētersonu.

Ernests Pētersons bija jau agrāk izsūtītā pagasta ārsta Ernesta Buševica kučieris. Viņš bija izveidojies par labu aģitatoru. Sevišķi pašaizliedzīgi Pētersons darbojās 1905. gadā. Viņš pa naktīm izplatīja proklamācijas, pagrīdes darbā iesaistīja savus bijušos skolas biedrus, apsargāja ceļu, pa kuru Dundagā vajadzēja nokļūt armijas rezervistiem. Augustā uz aizdomu pamata viņu uz kādu laiku arestēja. Kad Pētersons atgriezās Dundagā, izrādījās, ka apcietināts bija arī ārsts Buševics. Ernests Pētersons vairs nemeklēja darbu, bet kļuva par profesionālu revolucionāru. Viņš palīdzēja biedriem mežsargu un muižu rentnieku atbruņošanā, 1. decembrī piedalījās pils dedzināšanā, brauca uz Talsu kauju.

Pētersonam nebija vajadzīgās naudas summas, lai varētu emigrēt. Tas, liekas, viņu noveda izmisumā, jo citādi nav izskaidrojama viņa tālākā rīcība. Dundagā drīz ieradās soda ekspedīcija. Tās komandieris melīgi paziņoja, ka tos nemierniekus, kas brīvprātīgi viņam piesacīsies, apžēlos. Baroni un oficieri cerēja ar šādu melīgu solījumu palīdzību dabūt savās rokās revolūcijas aktīvistus, jo parasti savus vārdus nepildīja un visus tāpat nošāva. Sociāldemokrātu vadītāji centās pulciņu dalībniekiem izskaidrot šo nelietīgo viltību, taču ne vienmēr tas pilnā mērā izdevās. 2. februārī Ernests Pētersons devās uz Dundagas pili un brīvprātīgi piesacījās. Viņu tūlīt arestēja, jo Jukmenčuks taču atcerējās, ka redzējis viņu starp trim Andreja Venta atbrīvotājiem lielā mītiņa dienā. Brauns jau pirmajā naktī pēc aresta sāka pratināt Pētersonu. Taču Pētersons atsacījās paskaidrot, kur slēpjas citi revolucionāri. Viņu spīdzināja vairākas dienas, bet 6. februārī kopā ar Frici Ošmežu aizveda līdz Jaundundagai un pie Mazmeļķiem nošāva.

6. februārī apcietināja daudzus dundadzniekus. Arestēja Kārli (1884-1950) un Ernestu Grenenbergu, Kārli Teibi, Kārli Īviņu, Teodoru Mauriņu, Kārli Māguru (1884-1951) un citus. Februārī aizturētos pagasta iedzīvotājus nogādāja Jelgavā, no kurienes vēlāk tos nosūtīja uz Smoļenskas un citiem cietumiem.

Soda ekspedīcija kopā ar vietējiem cara patvaldības pārstāvjiem gribēja „neuzticamas” personas izsūtīt no Latvijas. Pie tam to izdarīt tā, lai pasākumam piešķirtu sabiedrisku raksturu. Tādēļ tika sasauktas pagastu kopsapulces, kurās visiem vajadzēja nobalsot par uzrādīto personu izsūtīšanu. Arī Dundagā apriņķa priekšnieks Brauns sasauca zemes īpašnieku sanāksmi, kurā saimnieki nolēma izsūtīt dumpīgākos iedzīvotājus. Izsūtāmo sarakstu sastādīja pagasta vecākais Lēmanis. Par 130 dundadznieku izsūtīšanu bija rakstīts „Cīņā” 1906. gada 18. marta numurā.

Lai dotu pretsparu soda ekspedīcijām, LSDSP Centrālā Komiteja uzaicināja sākt partizāņu cīņu, kas kļuva pazīstama kā mežabrāļu kustība. Mežabrāļos aizgāja galvenokārt tautas rīcības komitejas, tiesas un milicijas darbinieki. Viņi veidoja kaujas grupas, kas uzturēja sakarus ar LSDSP Centrālo Komiteju Rīgā, no turienes ieguva ieročus un organizatorisku palīdzību, tā turpinot cīņu pret vācu baroniem un cara patvaldību uzbrūkošās kontrrevolūcijas apstākļos.

Dundagas pagastā, kā jau tas iepriekš bija minēts, uz nelegālu dzīvi pirmie 1905. gada augustā pārgāja Pauls Liepiņš, Eduards Klusbergs un Fricis Jēguris. 1906. gada janvārī viņiem pievienojās citi revolucionāri.

Sākumā visas kustības koordinēšanas centrs un mežabrāļu apmešanās vieta atradās Kaugu meža masīvā uzceltajā būdā. Kaugu iecirkņa mežzinis Ēvarts Lapovics (1847-1916) to uzslēja jau 1905. gada novembrī. Viņš saprata, ka revolūcijai nāksies atkāpties soda ekspedīcijas pārspēka priekšā, kura tolaik jau trakoja Vidzemē. Meža biezoknī, nevienam nezinot, viņš bija savedis dēļus un uzcēlis mājokli, kas bija pietiekoši izturīgs pret ziemas salu. Būda atradās gravas malā. Tuvumā bija avots. Tā bija paredzēta sešiem cilvēkiem, vidū varēja sakurt ugunskuru.

Pirmie tās iedzīvotāji bija Ēvarta Lapovica dēli Kārlis un Gustavs (1879-1938), kā arī Fricis Sīpols. Vēlāk būdā slēpās pieci, bet februāra beigās jau desmit cilvēki.

Kad uz meža mītni nācās nogādāt kādu revolucionāru, Ēvarts Lapovics to uzticēja savai meitai Matildei (1882-1940). Viņš iejūdza zirgu ragavās, bet aizmugurē piesēja eglīti pēdu nolīdzināšanai. Līdz martam Matilde uz „komūnu” (tā slēptuvi iesauca mežabrāļi) aizveda 14 kaujiniekus.

Galvenās pārtikas pienesējas bija Lizete Sīpola, Emīlija Karlsone (1864-1920) un Matilde Lapovica.

Martā Dundagas mežabrāļi uzsāka aktīvu darbību. Vispirms veica organizatoriskos pasākumus. Komandiera pienākumus uzņēmās Fricis Sīpols. Viņa vadībā izstrādāja statūtus.

Pirmajā posmā partizāni galvenokārt organizēja propagandas un aģitācijas darbu iedzīvotāju vidū. Visrosīgāk tas izvērtās, sagaidot 1. Maiju. Viņi izgatavoja speciālu uzsaukumu cīņai pret pagasta spiegiem. Lapiņas izplatīja Lizete Sīpola un Anna Trauberga. Tajās tika nosodīta pagasta vecākā Lēmaņa nodevīgā rīcība. Bija norādīts, ka tautas ienaidniekus gaida atmaksa. Kāda tā būs, to saprata arī Lēmanis, tādēļ viņš zvejnieku laivā aizbēga uz Zviedriju.

Maija sākumā partizāni izveidoja speciālu kaujinieku grupu, kuras uzdevums bija revolucionārās tautas vārdā sodīt spiegus un nodevējus. Minētā grupa nāves sodu izpildīja sešiem lielsaimniekiem un 20. maijā Ventspils apriņķa priekšniekam Dimitrijam Braunam, kurš bija galvenais Ventspils un Dundagas revolucionāru spīdzinātājs un bende.

Sodīšana notika šādi.

Pie Dundagas partizāniem pavasara skolas brīvlaikā ieradās Ventspils reālskolas audzēknis Kārlis Buševics (1889-1938). Nelegālajā skolēnu pulciņā viņš darbojās no 1904. gada. Brāļa Ernesta Buševica vadībā, pie kura Ventspilī dzīvoja, viņš bija labi iepazinis marksisma mācību.

Kā mežabrāļu organizācijas cīnītājam Kārlim Buševicam tika dots pirmais uzdevums- nošaut Braunu. Saņēmis revolveri, Kārlis atgriezās Ventspilī. Viņš nolēma izmantot skolēna formas tērpu, jo tādā apģērbā visvieglāk varētu piekļūt tuvāk Braunam. Kārlis jau agrāk bija izzinājis, pa kādām ielām Brauns staigā. Revolucionāru slepkavu viņš izgaidījās 18. un 19. maijā. Brauns bija aizceļojis.

20. maijs bija svētdiena. Jau no paša rīta Buševics gaidīja. Braunam vajadzēja atgriezties no izbraukuma un iet uz pili. Tā arī notika. Pa ceļam Brauns apstājās un sarunājās ar kādu vīru. To izmantoja Kārlis Buševics. Viņš piegāja pavisam tuvu un trīs reizes izšāva.

„Rīgas Avīzē” sniedza sekojošas ziņas par Brauna nošaušanu:

„Apriņķa priekšnieks Dimitrijs Brauns tikko bija atgriezies no Dundagas uz Ventspili un kājām devies uz savu dzīvokli. Netālu no pils viņš uzrunāja kādu pretīm nākošu arteļnieku un šo acu mirkli izlietoja noziedznieks, lai no visniecīgākā attāluma laistu tam trīs šāvienus mugurā. Brauns tūliņ saļima; piesteidzās gorodovojs. Kurš tuvumā stāvēja uz posta un šāva uz slepkavu, bet netrāpīja. Uzbrucējs ar šāvienu ievainoja gorodovoju vēderā, tā kā tas vairs nespēja dzīties pakaļ. Tuvumā stāvošais fūrmanis atteicās dzīties slepkavam pakaļ, jo tas varot nošaut zirgu jeb pašu braucēju. Fūrmani sauks pie atbildības tiesas priekšā. Braunu ienesa pilī; tūliņ ieradās ārsts, kurš varēja tikai konstatēt, ka cilvēka palīdzība še nevar vairs nekā darīt. Divas lodes bija ieurbušās zarnās, trešā sadragājusi mugurkaulu. Brauns nomira pēc 6 stundām, būdams pie pilnīgas apziņas. ” [47]

Tā kā atentāta izdarītājs bija tērpies skolēnu formas tērpā, policijai ātri izdevās noskaidrot iespējamos šāvējus. Aizdomās turēja arī Kārli Buševicu, tādēļ viņa vecāku mājās Lonastes pusmuižā novietoja 45 karavīrus viena virsnieka pavadībā. Bet tajā laikā Kārlis Buševics jau bija drošībā. Viņš bija atgriezies pie Dundagas partizāniem.

Maijs Dundagas pagasta kaujiniekiem bija bagāts svarīgiem organizatoriskiem pasākumiem. Pie cīnītājiem bija atsūtīts Centrālās Komitejas pārstāvis Krišjānis Bočs (1875-1908), kas 1905. gadā komandēja Rūjienas un Mazsalacas apvienoto tautas milicijas nodaļu, kurā darbojās ap 700 cilvēku. Pateicoties Krišjāņa Boča organizatora spējām un komandiera talantam, Dundagas mežabrāļu vienība izauga par vienu no visstiprākajām, apzinīgākajām un disciplinētākajām tāda veida organizācijām Latvijā. [48] tajā darbojās ap 30 kaujinieku, kuru kopskaits mainījās atsevišķu biedru emigrācijas dēļ.

Krišjānis Bočs no Rīgas atveda zīmogu „I Kurzemes lauku kaujas pulks”, un no tā laika Dundagas mežabrāļu organizācija ieguva šo nosaukumu.

1906. gada janvārī savu darbību bija izbeidzis sociāldemokrātu Dundagas centrs, kuru vadīja Pauls Liepiņš. Viņš bija emigrējis uz ārzemēm. Pulciņi stipri bija cietuši soda ekspedīcijas terora laikā, daudzi biedri arestēti vai izsūtīti, citi nogalināti. Liels partijas biedru skaits bija atstājis Latviju, lai meklētu patvērumu Krievijas pārejās guberņās.

Maijā I Kurzemes lauku kaujas pulka vadība nolēma atjaunot sociāldemokrātiskos pulciņus. Viens no aktīvākajiem partijas biedriem šajā posmā bija Kārlis Balmanis. Viņš strādāja Diždeidu saimniecībā. Kaut arī Balmanis atradās policijas uzraudzībā, viņš tomēr turpināja vadīt pulciņu „Liesma” un organizēja jaunu partijas biedru grupu „Neuzvarētie”. Jānis Lankovskis dibināja pulciņu „Arājs”, Teodors Mauriņš atjaunoja Nevejas pulciņa „Vienība” darbu, Kārlis Brūkliņš (1888-1939) [49] nodibināja mazalakstes ciemā pulciņu „Sarkanais karogs”.

Vasarā mežabrāļi galvenokārt sodīja spiegus un nodevējus, konfiscēja ieročus. Nogales un Puzes pagasta namā ieguva neizpildītas pases veidlapas. Tās noderēja vēlāk, kad partizānu kustība izbeidzās.

Viena no lielākajām kaujas vienības akcijām septembrī bija uzbrukums Talsu rentejai, kur ieguva naudas līdzekļus. Lai uzspridzinātu rentējas seifu, no Rīgas organizēja dinamīta izsūtīšanu pa dzelzceļu līdz Spāres stacijai, kur sprāgstvielas nācās no bagāžas noliktavas iegūt ar ieročiem rokās. Lūk, kā šos notikumus pēc gadiem septiņdesmit atceras viens no kaujas vienības cienītājiem Verners Upīte: „Spēka un dūšas bija diezgan, un mēs nolēmām izķidāt Talsu rentēju, tur naudas skapjos rubļu vai cik. Sazinājāmies ar Rīgu, tur solīja, ka divi kaujinieki atvedīs mums uz Spāres staciju spridzekļus, ar kuriem dabūt seifus vaļā. Ejam tiem pretī, taču mežabrālis, kurš rāda ceļu, pats to lāga nezina. Kamēr beidzot aizmaldāmies stacijā, vilciens jau prom. Ko nu? Sūtam divus vīrus uz Rīgu noskaidrot. Izrādījās, ka abi Rīgas kaujinieki apcietināti, bet spridzekļi pienākuši Spāres stacijā bagāžā. Ejam par jaunu. Iebrūkam stacijā, liekam dežurantam slēgt noliktavu vaļā. Kā tad- tur jau grozi stāv” [50]

Reakcionārais Dundagas mācītājs Moltrehts par mežabrāļiem rakstīja: „Jūlija beigās un augusta sākumā draudzē bija izplatītas „Latviešu sociāldemokrātu strādnieku partijas Dundagas centrāles” proklamācijas, kurās revolucionāri pret 22 Dundagas saimniekiem un citām personām pasludināja boikotu zīmējoties uz kuļmašīnu lietošanu, t.i., visiem šo mašīnu īpašniekiem tika stingri pavēlēts boikotējamām personām nedot savas kuļmašīnas labības kulšanai, piedraudot ar visbriesmīgāko sodu neizpildīšanas gadījumā. Jūlija beigās un augusta sākumā Vecās muižas, Kaļķes, Valpenes un Klārafeldes pusmuižās tika nolaupīti 4 vērši un 1 govs. Aizdomas krīt uz paslēptajiem revolucionāriem.

16. augustā 1906. gadā 4 nezināmi apbruņoti ļaundari iebruka Ģipkas krogā, nolaupīdami naudu un iznīcinādami patentes. Krodziniekam tika cieši noteikts nepārdot reibinošus dzērienus, piedraudot atriebties. Krodzinieks izpildīja šo pavēli.

Naktī uz 12. septembri 1906. gadā kādā vietā bija sarautas telegrāfa drātis, kas Dundagas pasta un telegrāfa nodaļu savienoja ar Dundagas karaspēka komandiera štābu.” [51]

Moltrehts nosaucis arī pagasta spiegu un nodevēju vārdus, kurus sodīja revolucionāri.

Tas liecina, ka revolucionāri atkāpās pakāpeniski, ar cīņām pretojoties policijai un soda ekspedīcijai. Dundadzniekiem bija labi zināms LSDSP uzsaukums ar virsrakstu „Šķēpu rokās,” kurā bija teikts:

„Biedri! Cik lielus upurus arī revolūcija nav prasījusi, cik smaga un ilga arī mūsu cīņa nebūtu, tomēr tā mums jāturpina ar vēl lielāku sparu un pašaizliedzību, jāturpina līdz mūsu galīgai uzvarai. Mums jāpiepatur agrākais organizācijas veids, jānoslēdzas mazos, slepenos pulciņos, jāvāc līdzekļi revolūcijas tālākai cīņai, jāved neatlaidīgā aģitācija, bet pati cīņas taktika jāmaina: mums jāpāriet no pasīvās uz aktīvo cīņu. Ne vairs patvaldības ierēdņu neievērošana- ignorēšana, ne boikotus, ne draudus, bet visur aktīvu pretestību, bruņotu pretsparu, uzbrukumus un partizāņu cīņu. Spiegus un nodevējus lai iznīcinām uz vietas, muižniekus, policistus un visus patvaldības aizstāvjus un kvekšus lai sodām bez žēlastības. Uz visām patvaldības iestādēm jāizdara uzbrukumi un jāiznīcina visi saraksti, dokumenti, jākonfiscē kroņa nauda revolucionāriem mērķiem.” [52]

Saprotams, kaujas pulks nevarēja darboties bez to biedru atbalsta, kas dzīvoja savās mājās. Viena no regulārākajām un aktīvākajām palīdzētājām bija Matilde Lapovica. Dundagas revolucionāri daudz paļāvās uz sievietēm, kuras policija tā neizsekoja un mazāk arī turēja aizdomās. Partijas biedres pārvadāja nelegālo literatūru, uzturēja sakarus starp pulciņiem, veica pat riskanto ieroču piegādes darbu.

Matilde Lapovica 1906. gada vasarā bija uzņēmusi sakarus ar Ventspils organizācijas ieroču pārzini. No šī cilvēka viņa galvenokārt saņēma mauzeru un karabīnu patronas. No Ventspils munīciju izveda ar ormani. Slepenā krava tika īpaši „novietota” zem ratiem. Blakus ormanim sēdēja Lapovica un turēja rokās loga rāmi, ko it kā vestu uz Pārventu iestiklot. Aiz pilsētas braucējus sagaidīja kaujinieku vienības pārstāvji.

1906. gada jūlijā kā Ventspils organizācijas delegāts LSDSP III kongresā piedalījās Oskars Priediņš. Tajā tika apstiprināts lēmums par apvienošanos ar Krievijas sociāldemokrātisko strādnieku partiju. LSDSP turpmāk ieguva nosaukumu Latvijas sociāldemokrātija (LSD) un pēc apvienošanās projekta pieņemšanas sākās LSD I kongress.

5. augustā O. Priediņš ieradās I Kurzemes lauku kaujas pulkā, lai informētu kaujiniekus par kongresa darbu un pieņemtajiem lēmumiem. Mežabrāļi uzzināja arī to, ka Vidzemē soda ekspedīcija 10. jūlijā nobendējusi dundadznieku propagandistu Eduardu Lapovicu. Ar viņu kopā bija Verners Upīte, taču viņam laimējās aizbēgt.

Septembrī Dundagas pagastā partijas darba koordinēšanai atkal izveidoja centra vadību. Tas notika atsevišķā sapulcē, kurā piedalījās Fricis Sīpols, Eduards Klusbergs, Teodors Niegliņš, Kārlis Balmanis un vēl četri kaujas pulka cīnītāji. Par Dundagas centra vadītāju ievēlēja Kārli Balmani, par literatūras pārzini- viņa dēlu Kristjāni. Fricis Sīpols nodeva Kārļa Balmaņa glabāšanā Dundagas centra karogu, arhīvu, kas sastāvēja no rīcības komitejas dokumentiem. Dundadznieki jau tolaik domāja par savas revolucionārās cīņas vēstures apkopošanu. Ar to visvairāk nodarbojās kaujas pulka biedri, kas pierakstīja atmiņas, precizēja atsevišķu notikumu gaitu. [53] pirmo revolucionāru novadpētnieku piezīmes ilustrēja Krišjānis Bočs, kurš labi zīmēja. Diemžēl šo arhīvu, kā redzēsim vēlāk, piemeklēja bēdīgs liktenis.

1906. gada oktobrī partijas Centrālā Komiteja ieteica mežabrāļiem pārtraukt savu darbību. Dundagas pagasta I Kurzemes lauku kaujas pulks pakāpeniski izformējās. Cīnītāji, izmantojot iegūtās pases veidlapas, ar svešām pasēm un svešiem uzvārdiem mēģināja nokļūt ārzemēs vai arī devās uz Iekškrieviju. Ne vienmēr tas izdevās. Tā, piemēram, no Liepājas ostas nespēja izbraukt uz Vakareiropu kaujas pulka cīnītāji Jānis Upīte un Kārlis Lapovics. Abi pēc vairākkārtējiem neveiksmīgiem mēģinājumiem nokļūt uz kuģa beigās devās uz Baku, kur jau dzīvoja citi bijušie mežabrāļi no Dundagas- Eduards Klusbergs un Vents Upīte.

Kaujas pulka komandieris Krišjānis Bočs un Fricis Sīpols ar svešām pasēm apmetās Rīgā, kur abi tomēr nokļuva policijas rokās un pēc ilgstošas izmeklēšanas tika sodīti ar nāvi. Krišjānim Bočam nāves sodu piesprieda 1908. gada 28. oktobrī, Fricim Sīpolam nāves sodu izpildīja 1909. gada 3. janvārī. Abi viņi bija starp pēdējiem sešiem mežabrāļiem, kas 1906. gada novembrī bija atstājuši Dundagu.

Fricis Sīpols bija viens no galvenajiem Dundagas revolucionāriem, kas partijas darbam ziedoja visu savu dzīvi. Pēc darbības izbeigšanas Dundagas kaujas organizācijā viņš devās uz Rīgu ar pasi, kas izdota uz Friča Gulbja vārda. F. Sīpols iestājās darbā „Union” fabrikā. 1907. gada februārī viņu arestēja sakarā ar mēģinājumu no bankas izņemt naudu ar viltotu pasi. Policijai radās aizdomas, ka Gulbis nav arestētā īstais uzvārds, ka viņš, iespējams, ir kāds mežabrālis. Sīpolu ievietoja Gregusa moku kambaros, bet atzīšanos no viņa neizdevās panākt. Revolucionāru beigās nosūtīja Liepājas žandarmērijas rīcībā, kur 1908. gada 9. jūnijā Liepājas apgabaltiesa viņam par klaidonību ar svešu uzvārdu piesprieda 4 gadus apcietinājuma. Žandarmērija tomēr negribēja pieļaut, ka Gulbis saņem tik mazu sodu. Tā organizēja provokāciju. Žandarmērija šim nolūkam izvēlējās kādu Ansi Vītolu, ko apvainoja par Grobiņas apriņķa Vērgales pagasta vecākā noslepkavošanu 1906. gada 6. janvārī. Vītolam vajadzēja tiesas izmeklētājam pateikt, ka viņš atradies vienā kamerā ar īstajiem slepkavām- Frici Gulbi un kādu Jāni Matuci. Vītols provokatorisko uzdevumu izpildīja. Pret Gulbi nekavējoties ievadīja jaunu izmeklēšanu par slepkavību. Kara tiesas prokuroram Fricis Sīpols paziņoja savu īsto uzvārdu un nosauca cilvēkus, kas varēja liecināt par viņa atrašanos 1906. gada 6. janvārī Dundagas pagastā.

Nelīdzēja ne īstā uzvārda atklāšana, ne arī no Dundagas atbraukušo cilvēku paskaidrojumi, ne Anša Vītola atzīšanās tiesā par nepatiesas liecības došanu. 1908. gada 22. decembrī kara tiesa Fricim Gulbim un Jānim Matucim par Vērgales pagasta vecākā noslepkavošanu piesprieda nāves sodu pakarot.

Nāves kamerā Fricis Sīpols rakstīja dienasgrāmatu, kas pēc viņa noslepkavošanas sākumā nokļuva blakus kamerā pie Žaņa Zumberga, vēlāk tika slepeni iznesta no cietuma un nodota Sīpola radiniekiem, bet no 1928. gada atradās atkal pie Ž. Zumberga. [54] Savā dienasgrāmatā Fricis Sīpols rakstīja:

„Baltijas ģenerālgubernators Mellers- Zakomeļskis, kas apstiprina un atceļ nāves sodus, ir taču barons. Mēs devām graujošus triecienus baroniem un visai muižniecībai. Mēs pārvērtām pelnu kaudzēs arī baronu midzeņus. Tāpēc es negaidu žēlastības no barona ielikteņa. Nāves sods nav mani salauzis. Mans protesta gars nav mazinājies, un šodien es esmu tik pat uzticīgs agrākajiem ideāliem, kā mūsu kopējās cīņas sākumā.”

Dundagas mežabrāļu organizācijas varēja darboties, pateicoties iedzīvotāju plašajam atbalstam. Pēc sociāldemokrātu un partizānu ierosmēm zemnieki un laukstrādnieki protestēja pret soda ekspedīcijas teroru. Dundagas pagasta iedzīvotāju rīcība šajā ziņā ir viens no spilgtākajiem piemēriem visas Latvijas mežabrāļu kustībā. 1906. gada 1. novembrī notika pagasta sapulce, kurā nolēma nosūtīt protesta telegrammu pret esošo karastāvokli: „Ja karastāvoklis netiks atcelts, tad mēs vienbalsīgi nolemsim neizpildīt pienākumus, ko mums uzliek karastāvoklis, nedosim zaldātiem pajūgus un dažādus produktus, kas nepieciešami viņu pašu un viņu zirgu uzturam.” [55]

Soda ekspedīcijas terors nebija mazinājies, tādēļ no tā ļoti cieta cilvēki. Sevišķi tie, par kuriem kļuva zināms, ka viņi sadarbojušies ar partizāniem. Tā, piemēram, novembra vidū uz aizdomu pamata kratīšanas tika izdarītas Baltsaros un Čačēs. No Čaču mājas, karavīriem tuvojoties, uz mežu aizbēga vairāki cilvēki. Dragūniem neizdevās viņus panākt. Tādēļ viņi savu naidu izgāza pār mājas iemītniekiem. Viensētas saimnieks Ansis Šlēgers (1842-1913) jau reiz bija apcietināts par partizānu slēpšanu. Tagad arestēja visu viņu ģimeni un izsūtīja no pagasta.

No 1906. gada maija vairākus pagastā arestētos iedzīvotājus sāka apsūdzēt par piedalīšanos Dundagas pils dedzināšanā.

Jelgavas kara tiesa tomēr bija spiesta visus apsūdzētos attaisnot, jo atklātā tiesas sēdē neviens liecinieks neuzdrošinājās viņus uzrādīt. Dundagas barons vēlējās sarīkot slēgtu tiesas sēdi, tad liecības visi varēšot nodot bez bailēm no mežabrāļu atmaksas. Jau 1906. gada rudenī fon Osten-Sakens sāka lūgt Kurzemes ģenerālgubernatoru Bekmani atļaut iztiesāt pils dedzinātāju lietas lauka kara tiesā Dundagā. Barons Bekmanis beidzot piekāpās. Viņš novembrī izdeva rīkojumu, kas atļāva Dundagā izvietotā karaspēka komandierim baronam Drīzenam iztiesāt atsevišķas lietas. Barons Drīzens kopā ar baroniem Heikingu un Štempeli 8. novembrī piesprieda nāves sodu par pils dedzināšanu Ansim Grīnbergam (1840-1906) un to izpildīja. Ernestam Grenenbergam nāves sodu par to pašu noziegumu piesprieda 9. novembra vakarā, bet pienāca Baltijas ģenerālgubernatora Mellera-Zakomeļska telegramma pārtraukt nāves sodu izpildīšanu bez viņa ziņas. Tā baroniem neizdevās pilnīgi izrēķināties ar revolucionāriem. Ernestu Grenenbergu nosūtīja uz Rīgu, kur viņa lietu pievienoja vēl 13 dundadznieku prāvai, kas tāpat bija apsūdzēti par pils dedzināšanu. Šo prāvu iztiesāja 1908. gada jūnijā Rīgā un deviņus cilvēkus attaisnoja.

Attaisnotajiem katrā ziņā vajadzēja pieteikties bijušajam pils sargam un partijas biedram Prēdikam Odearam, kas nenosauca pils dedzinātāju vārdus. No Ventspils cietuma, kur joprojām neizdevās ar spridzināšanu izspiest atzīšanos, Oderu nosūtīja uz Jelgavas cietumu. No turienes uz Rīgu. Viņu nodeva bēdīgi slavenajam slepenpolicijas spridzinātājam un bendem Gregusam.

Jā, no Dundagas revolucionāriem Gregusa moku kambaros nonāca divi biedri- Fricis Sīpols un Prēdiks Oders. Oderu mocīja visvairāk. Viņam spīdzinātāji izsita zobus, tad noplēsa roku un kāju pirkstiem nagus. Tomēr Oders klusēja. Vēlāk pils dedzinātāju prāvā Rīgā viņam piesprieda desmit gadus katorgā.

1907. gada janvārī partijas Ventspils organizācijas vadību pārņēma Jānis Rudzutaks (1887-1938). Februārī viņš ieradās Dundagā, kur Kristjānis Balmanis viņu informēja par Dundagas centra darbību ( centra vadītājs Kārlis Balmanis vairākus pienākumus uzticēja dēlam, jo policija sekoja katram Kārļa Balmaņa solim). Jāņa Rudzutaka uzturēšanās laikā Dundagā patērētāju biedrības veikala telpās notika pagastu pulciņu vadītāju sanāksme. Marta pirmajā pusē Ventspilī savukārt sanāca LSD Ventspils apriņķa konference. Dundagas centru tajā pārstāvēja Kristjānis Balmanis. Konferencē ievēlēja delegātus uz LSD II kongresu, kam bija jānotiek 1907. gada jūnijā ārzemēs.

Tomēr policijai izdevās sagraut gandrīz visu Ventspils organizāciju.

1907. gada aprīļa sākumā Ventspils apriņķa priekšnieka jaunākais palīgs Kārlis Ādolfijs (viņa dienesta telpas atradās Popē) uzdeva uradņikam Kārlim Ernštreitam pārģērbties privātās drēbēs un doties un Ances ciemu, lai atklātu turienes revolucionārās organizācijas dalībniekus. Ernštreits ieradās Popes pagasta Pārupes mājās un uzdevās par izbēgušu revolucionāru. No saimes puišiem viņam izdevās noskaidrot, ka nelegāla literatūra tiek saņemta no Ventspils. Ernštreits ieguva arī ziņas par atsevišķiem partijas biedriem.

Aprīļa otrajā pusē sākās revolucionāru aresti. Apcietinātos spīdzināja. Vismežonīgākais spīdzinātājs bija Ernštreits. Daži mocības neizturēja un policijai kļuva zināmi Ances centra un pulciņu vadītāju vārdi. Barons Ādolfijs tāpat atklāja, ka Dundagā it kā lielākais dumpinieks esot Kristjānis Balmanis.

Kristjānis Balmanis jau tolaik bija apcietināts. Viņš atradās Ventspils cietumā. Balmani arestēja nejauši. Kāda aprīļa agrā rītā viņš kopā ar kaimiņu kurpnieku Frici Bauli bija devies uz Šalku māju šķūnī izmēģināt mauzera pistoli. Norībēja divi šāvieni. Tos izdzirdēja barons Rops un kazaku virsnieks, kuri jāja medībās. Viņi nekavējoties steidzās uz šķūni un šāvējus aizturēja. Pēc tam izdarīja abu aizturēto mājās kratīšanu. Tās laikā Balmaņa dzīvoklī atrada nelegālus izdevumus. Barons Rops arestēja arī Kristjāņa tēvu Kārli Balmani, pie kura glabājās aizliegtā literatūra. Apcietinātos nosūtīja uz Ventspils cietumu.

Kad barons Ādolfijs Popē uzzināja par Kristjāņa Balmaņa atrašanos Ventspils cietumā, viņš devās uz turieni un uzsāka pratināšanu. Abi Balmaņi klusēja arī tad, kad viņus spīdzināja. Pratināja Frici Bauli, un viņš neizturēja. Policijai kļuva zināms gan tas, ka Dundagas centra vadītājs patiesībā ir Kārlis Balmanis un centra locekļi ir Kristjānis Balmanis, Kārlis Fricbergs (1854-1922), Kārlis Irbiņš (1849-1937), Ernests Siliņš (1873-1938), gan tas, kur glabājas ieroči un kas ir pulciņa vadītāji.

Friča Bauļa mazdūšībai bija briesmīgas sekas. Kārli Balmani spīdzināja tik ilgi, līdz viņš zaudēja samaņu. Tad aplēja ar aukstu ūdeni un sāka atkal visu no gala. Taču revolucionāra atbilde uz visiem jautājumiem bija vienāda: „Es nekā nezinu.” Bendes sāka izplūkt Balmanim bārdu un matus, bet arī tas neko nelīdzēja.

Kad noslēdzās aresti Ances ciemā barons Ādolfijs ar saviem palīgiem devās uz Dundagu. Viņi veda līdzi abus Balmaņus un Frici Bauli.

Dundagas pagastā vispirms apcietināja centra locekļus, pulciņu vadītājus un ieroču glabātājus. Viņus spīdzināja.

Pie daudziem policijai izdevās atklāt nelegālās literatūras slēptuves. Tā, piemēram, pie Jāņa Lankovska atrada Sociāldemokrātu partijas laikrakstus, proklamācijas, tāpat divas šautenes un medību bises. Pie Eduarda Drafena (1886-1931) uzgāja 5 revolverus, vienu medību bisi, munīciju, hektogrāfu un paziņojumu par Ances centra pulciņu vadītāju sapulci. Pie Ernesta Bramberga (1885-1964) atrada laikraksta „Cīņa” numurus un Dundagas centra uzsaukumus, pie Roberta Berenta (1890-1912) vairākas nelegālas brošūras.

Aresta laikā gandrīz pilnībā tika sagrauti visi Dundagas centra pulciņi. Necieta vienīgi Mazirbē „Rīts”, Pitragā „Kuģis”, Kolkā „Bāka”, Muņu ciemā „Jaunais laiks”, par kuriem Baulis neko nezināja.

1907. gada 5. jūnijā tika noslepkavots partijas Dundagas centra vadītājs Kārlis Balmanis. Piedzirdītie baronu izpalīgi viņu spīdzināja līdz pēdējam brīdim. Revolucionārs Artūrs Derkevics savās atmiņās par to rakstīja: „ 1907. gada pavasarī es arī biju ieslodzīts vecajā pagasta namā. Istabas nebija aizslēgtas un no tām varēja iziet koridorā padzerties. Kārlis Balmanis bija briesmīgi sakropļots. Viņa drēbes bija asiņainas un ievainojumi strutoja. Saliekties, lai iesmeltu ūdeni, viņš vairs nespēja. Turēdamies pie sienas, Balmanis reiz iznāca koridorā un lēnā balsī lūdza: „Padodiet dzert. Man vēl pirms nāves būtu kas svarīgs jāpaziņo uz āru, lai glābtu kaut ko no bojāejas, bet nedrīkstu nevienam neko vairs uzticēt. Jaunie cits citu nodod un visu izpļāpā policijai.”” [56] tas notika īsi pirms Balmaņa nošaušanas. Ko Kārlis Balmanis vēlējās glābt no bojāejas? Tas varēja būt Dundagas centra arhīvs un karogs, kas pie viņa atradās. Par karoga un arhīva slēptuvi viņš tā arī nevienam nepastāstīja.

5. jūnijā stražņiki nonesa nomocīto Kārli Balmani lejā un iecēla ratos. Uz apseglota zirga dižojās barons Rops. Balmanis saprata, ka tas būs viņa pēdējais brauciens.

Kārli Balmani nošāva Pāces ciema mežā un līķi apkrāva ar žagariem. Vēlāk, kad kāds saimnieks atrada beigto cilvēku ar līdz nepazīšanai sakropļoto seju, stražņiki Balmani apraka. Pēc tam Balmaņa sieva un bērni slepus viņu izraka un apglabāja tuvajā smilšu kalniņā.

Uzzinājis par tēva nobendēšanu atzinās arī Kristjānis Balmanis. Viņš vairs nenoliedza savu darbību kā Dundagas centra loceklis un nelegālās literatūras pārzinis. Tomēr viņu turpināja spīdzināt, jo gribēja uzzināt par ieroču slēptuvēm.

Aresti 1907. gada pirmajā pusē aptvēra visu Ventspils apriņķi. 1909. gada novembrī un decembrī Viļņas apgabala kara tiesas izbraukuma sesija izskatīja apsūdzību pret 80 cilvēkiem lielajā Ventspils prāvā, kā to dēvēja tautā. Daudzi no katorgas un cietuma izkļuva tikai 1917. gadā.

Kaut arī Ventspils organizācija bija smagi cietusi arestos, tās pārstāvis Oskars Priediņš piedalījās partijas II kongresā Londonā 1907. gadā. 3.- 7. jūnijā. Kongresa protokolos viņš minēts ar segvārdu Grāvmalis, bet Londonā viņš bija ieradies kā tirgotājs Pēteris Tropinkins. Pēc atgriešanās no kongresa jūlijā viņu Pēterburgā arestēja. Priediņu apsūdzēja par to, ka viņa darba laikā Puzes skolā nozudusi cara ģīmetne, un viņš pēc manifesta 1905. gada oktobrī Puzes iedzīvotājiem teicis musinošas runas. Oskaram Priediņam piesprieda 3 gadus cietumsodu. Brīvībā viņš izkļuva 1910. gadā un emigrēja uz ārzemēm.

Slepkavības un aresti notika vēl 1907. gada novembrī, kad apcietināja pēdējos brīvībā esošos revolucionārus, kas slēpās Dundagas pagasta teritorijā.

3. novembrī sagrāva tā dēvēto Īvnieku grupu. Pēc I Kurzemes lauku kaujas pulka likvidācijas divi tā cīnītāji- Krišs Šulmeistars (1874-1954) un Jānis Būmeistars (1873-1907) nekur neaizbrauca un dzīvoja Dundagas mežos Balsaru māju tuvumā (viņi bija no Popes pagasta). Drīz abiem pievienojās Valters Priediņš (1890-1917), kas bija izbēdzis aresta laikā, un Andrejs Feldlībs, kas savukārt bija slepeni atgriezies no Sibīrijas trimdas.

1907. gada vasarā un rudenī viņi arvien biežāk uzturējās Īvnieku māju apkārtnē. Tās piederēja pagasta vecākajam Lēmanim, un policija tur mazāk apgrozījās. Pie tam saimnieka meita apgādāja partizānus ar pārtiku.

Dundagā oktobrī ieradās Žanis Zumbergs, kas pēc partizāņu kustības izbeigšanās bija aizbraucis uz Sibīriju. Viņam vajadzēja saņemt paslēptas neizpildītas pases veidlapas. Zumbergs apmetās Balsaros un stājās sakaros ar Īvnieku grupas dalībniekiem. Viņi nolēma sapulcēties 3. novembrī Īvniekos, lai izpildītu sev pases veidlapas. Kad dokumenti bija sagatavoti, nolēma pārnakšņot rijā. Aizgāja vienīgi Feldlībs, kas gribēja apciemot ģimeni.

Ap pusnakti Īvnieku riju aplenca kazaki, ko komandēja virsnieks Nazarovs, un uradņiki barona Ropa vadībā. Viņi vispirms aicināja visus padoties. Kad nesaņēma atbildi, atklāja uguni, kā rezultātā ievainoja Žani Zumbergu. Jānis Būmeistars bija ieracies labībā, un naktī viņu neatrada. Barons Rops turpināja meklēt dienā, Būmeistaru atrada un turpat nošāva.

Partizānu cīņas laikā gāja bojā daudzi revolucionāri, taču mežabrāļu kustībai bija paliekoša nozīme. Tās rezultātā izveidojās jaunas cīņas tradīcijas, kas atjaunojās Lielā Tēvijas kara gados, kad latviešu partizāni varonīgi cīnījās pret fašistiskajiem iebrucējiem.

Nobeigums

Pirmā Krievijas buržuāziski demokrātiskā revolūcija cieta sakāvi. Patvaldībai izdevās soli pa solim apspiest revolūcijas iekarojumus citu pēc cita. Ar teroru, slepkavībām un dedzināšanu tā vērsās pret strādniekiem un lauku iedzīvotājiem.

No Dundagas pagasta soda ekspedīcija revolūcijas laikā noslepkavoja vai izpildīja tiesas pieprasīto nāves sodu 15 cilvēkiem. Iznīcinātas tika 6 zemnieku saimniecības, izsūtīti trimdā un ieslodzīti cietumos gandrīz divsimt cilvēku. 1905. gadā aizsākto revolucionāro kustību pēc atkāpšanās cīņām turpināja vadīt sociāldemokrāti. Dundagas pagastā pēc soda ekspedīcijas pēdējiem arestiem atsevišķi partijas pulciņi darbojās līdz 1909. gadam, laikam, kad Dundagā pakāpeniski atkal izveidoja sazarotu partijas pamatšūnu tīklu. Tikai pirmais pasaules karš uz laiku pārtrauca aizsākto nelegālo kustību.

Pēc revolūcijas Dundagas baronam fon Osten-Sakenam izmaksāja prāvu apdrošināšanas naudu par nodedzināto pili. Drīz viņš uzsāka tās atjaunošanu. Tagad būvēja pamatīgi- starpsienas, grieztus un grīdu pārklāja ar biezu cementa kārtu. Barons staigāja starp amatniekiem un priecājas, ka nu vairs uguns neko nevarēšot izdarīt. Dundagas pili revolucionāriem vairs nevajadzēja nodedzināt. 1919. gadā nodibinājās padomju vara un barons tika apcietināts. Kopā ar mācītāju Moltrehtu viņam izpildīja nāves sodu.

Starp pirmajiem padomju varas darbiniekiem Dundagā 1919. gadā daudzi bija 1905. gada revolucionāri. Vairāki no viņiem atdeva dzīvību par dzimtā ciemata nākotni. 1919. gada 2. aprīlī bermontieši nošāva Dundagas strādnieku un zemnieku deputātu padomes locekļus, bijušos revolucionārus Kārli Purlīdumu, Teodoru Mauriņu, Kārli Ivanu, Alfrēdu Štobi (1889-1919), [57] Ventspilī nogalināja Valteru Šēnvaldu, Rīgā Kārli Grīvānu, pie Ugāles krita Eduards Stefenbergs (1189-1919). [58]

1917. gadā pēc cara gāšanas gandrīz visi kādreiz trimdā un cietumos ieslodzītie Dundagas pagasta revolucionāri iesaistījās partijas vai padomju darbā. Prēdiks Oders piedalījās Ziemas pils ieņemšanā un vēlāk Smoļnija apsargāšanā. Daudzi bijušie revolucionāri krita cīņās pilsoņu kara laikā. Piemēram, viens no pirmajiem sociāldemokrātiem Dundagas pagastā Eduards Klusbergs, bijušais partizāns Kārlis Karlsons (1887-1919), [59] revolucionārs un 1919. gada Dundagas milicijas priekšnieks Teodors Šlēgers un padomju darbinieks Omskas apgabalā Kārlis Teibe. PSRS ārējās tirdzniecības pārstāvniecības darbinieki Vācijā un Itālijā 20. gados bija Maija Karlsone (1892-1938) un Francis Lapovics (1890-1940). Ievērojami partijas darbinieki Maskavā bija Ernests Irbiņš, Kārlis Šustriņš (1890-1937), Oskars Priediņš. Gustavs Lapovics 30. gados bija diplomāts un atbildīgs padomju darbinieks Azerbaidžānā. Andrejs Vents bija atbildīgs Vissavienības Komunistiskās (boļševiku) partijas un PSRS Tautas Komisāru Padomes darbinieks. Viņš piedalījās cīņās pilsoņu karā. Kristjānis Balmanis bija PSRS Augstākās Padomes deputāts. Ernests Grenenbergs pēc revolūcijas bija emigrējis uz Amerikas Savienotajām Valstīm. 1916. gadā Bostonā viņš darbojās kopā ar Frici Roziņu (1870-1919) un Dāvidu Beiku (1885-1946) Amerikas Sociālistiskās partijas kreisajā spārnā. Pēc Oktrobra revolūcijas viņš atgriezās Padomju Krievijā. Divdesmitajos gados Ernests Grenenbergs bija atbildīgs saimnieciskais darbinieks Pleskavas un Smoļenskas apgabalā, no 1932. gada Vissavienības personālais pensionārs. Kārlis Drafens (1888-1938) bija sabiedriskais darbinieks Padomju Latvijā 1919. gadā. Kolektivizācijas organizētājs Polockas apgabalā bija Kārlis Brūkliņš. Nelegālās sociāldemokrātiskās kustības dibinātājs un pirmais vadītājs Dundagas pagastā Pauls Liepiņš pēc soda ekspedīcijas iebrukuma atstāja dzimteni. Viņš dzīvoja Vācijā, Somijā, mūža beigās Baku. Savu politisko darbību viņš nepārtrauca, taču diemžēl saslima ar malāriju un agri mira.

Partijas biedri un Dundagas iedzīvotāji neaizmirsa savus revolūcijā cietušos biedrus. Tā, piemēram, Prēdiks Oders katorgā varēja izmantot Sarkanās palīdzības pabalstu. Revolūcijas darbiniece Sibilla Ešenberga-Derkevica (1887-1966) organizēja atbalsta sniegšanu Jānim Rudzutakam. Viņš cietumā naudas sūtījumus no Dundagas regulāri saņēma līdz 1912. gadam.

Dundagas iedzīvotāji vienmēr saglabājuši 1905. gada varoņu piemiņu. Pirmo piemiņas akmeni kritušajiem revolucionāriem Dundagā atklāja 1965. gada 14. maijā. Tajā iekalti četrpadsmit cīnītāju vārdi: Balmanis Kārlis, Blumbergs Fricis, Būmeistars Jānis, Freibergs Kārlis, Grīnbergs Ansis, Lapovics Eduards, Neliuss Aleksandrs, Ošmežs Fricis, Pētersons Ernests, Petrovics Jānis, Popmanis Ansis, Redviņš Ansis, Sīpols Fricis, Treilībs Ansis.

Piemiņas akmens atklāšana ciematā izvērtās par lieliem svētkiem. Svinībās runu teica revolūcijas darbinieks un rakstnieks Roberts Sēlis, partijas Talsu rajona komitejas pārstāvji. Bija ieradušies vairāki bijušie Dundagas pagasta revolucionāri.

1973. gada 1. maijā Dundagas pilsētciemata centrā atklāja piemiņas akmeni tiem revolucionāriem, kas gājuši bojā trimdā un cietumos. Tajā iekalti septiņu cilvēku vārdi: Ansis Cīrulis, Eduards Rēvalds, Kirils Braunfelds, Kārlis Eihendorfs, Valters Priediņš, Niks Rozenfelds, Teodors Tīfenbergs.

1905. gada revolūcijai bija liela vēsturiskā nozīme. Pirmkārt, tā bija pirmā Krievijas masu revolūcija, kuras priekšgalā gāja proletariāts, nevis buržuāzija. Otrkārt, revolūcija deva spēcīgus triecienus patvaldībai, iedragāja tās pamatus, uz laiku piespiezdami to piekāpties tautas priekšā.

Dundagas pagasta progresīvi noskaņotie iedzīvotāji sociāldemokrātiskās partijas vadībā dedzīgi atsaucās uz visiem revolucionārajiem notikumiem. Viņi piedalījās streikos, apmeklēja mītiņus, atbalstīja tautas rīcības komiteju. Atsevišķos cīņas posmos Dundagas revolucionāri bija paraugs visas Latvijas lauku proletariātam. Tā tas bija, runājot par baznīcas demonstrācijām un streikiem 1905. gadā, soda ekspedīcijas boikotu un partizānu kustību revolūcijas atkāpšanās periodā.

Gadsimta sākumā neaizmirstamie notikumi deva proletariātam bagātu revolucionārās cīņas skolu. Izmantojot 1905. gadā gūto pieredzi, darbojās pirmie padomju varas darbinieki Dundagā 1919. un arī 1940. gadā. Varonīgais latviešu tautas 1905.-1907. gada revolucionārās kustības vēsturiskais posms vienmēr bijis piemērs un sekmējis proletariāta tālāko cīņu par labāku rītdienu.

[1] proletāriskā revolūcija Latvijā, 1. sēj. Materiālu krājums. („Spartaks”), M., 1924; Revolucionārās cīņas kritušo piemiņas grāmata, 1. sēj. 1905. gada revolūcija. („Prometejs”), M., 1933; Revolucionārās cīņās kritušo piemiņas grāmata, 2. sēj., 1907.- 1917. („Prometejs”), M., 1936; LKP Vēstures komisija. 1905. gads. („Prometejs”), M., 1936; Latvijas sociāldemokrātisko organizāciju lapiņas Krievijas pirmās revolūcijas laikā. R., 1955; 1905. gada revolūcijas dalībnieku atmiņas, 1., 2.d. R., 1955, 1956; 1905. gads Latvijā. R., 1966; Martinsons K. Rīcības komitejas Latvijā 1905. gada revolūcijā. R., 1973; Krastiņš J. 1905. gada revolūcija Latvijā, 3. pap. izd. R., 1975; Latvijas revolucionāro cīnītāju piemiņas grāmata, 1. sēj., 1.d. R., 1976.

[2] krastiņš j. 1905. gada revolūcija Latvijā. R., 1975, 104.lpp.

[3] priedītis a. Revolucionārs un novadpētnieks. Dabas un vēstures kalendārs. R., 1976, 299.-301.lpp.

[4] cīņas dziesmas. R., 1957, 23.lpp.

[5] talsu novads. r., 1935-1937, 379.lpp.

[6] rolands teodors (Māteru Juris). Desmit dienas Dundagā. Baltijas Zemkopja Pielikums, 1878, Nr. 35.-41.

[7] grāmatas „Sarkanā Dundaga” sarakstīšanai izmantoju ilggadējā pagasta skrīvera un revolūcijas dalībnieka Jāņa Sauleskalna (1868-1945) pēc arhīva materiāliem sastādīto Dundagas pagasta hroniku. Tās kopija glabājas pie manis (A.P.).

[8] māju iepirkšana sākās vēlu tāpēc, ka uz Dundagas muižu attiecās speciāli (fideikomisa) mantošanas noteikumi, kas muižniekiem ļāva saglabāt savu īpašumu neskartu, ko arī viņi centās darīt līdz pēdējai iespējai.

[9] dreibergs j. kā veicinājām dundagā kora dziedāšanu. -Mūzikas nedēļa, 1926, Nr. 9., 12., 13., 26., 27., 1926, Nr. 5., 6.

[10] latvijas vēstures avoti, 5. sēj., „Dokumenti par tautas atmodas laikmetu 1856.-1867.g.”, R., 1939, 60.lpp.

[11] mieriņa a. Agrārās attiecības un zemnieku stāvoklis Kurzemē 19.gs. II pusē. R., 1968.

[12] latvijas revolucionāro cīnītāju piemiņas grāmata, 1. sējums, 1.daļa. R., 1976, 171.lpp.

[13] turpat, 273.lpp.

[14] zumbergs Ž. Zīmīga gadadiena.- Literatūra un Māksla, 1971, 27. marts.

[15] zumbergs Ž. Vīrišķība.- Padomju Karogs, 1972, 8.apr.

[16] zumbergs Ž. Viņi nenolieca galvas.- Padomju Karogs, 1969, 12.apr.

[17] talsu novadpētniecības un mākslas muzeja nepublicētie materiāli (turpmāk TNMM), inventāra Nr. 3306.

[18] zumbergs Ž., Priedītis A. Kopā ar tautu.- Padomju Karogs, 1973, 18.dec.

[19] zumbergs Ž., Priedītis A. Dundagas pastnieces.- Padomju Latvijas Sieviete, 1974, Nr. 7, 1.-2. lpp.

[20] zumbergs Ž. dundagas revolucionārs.- Dabas un vēstures kalendārs. R., 1971, 165.-168.lpp.

[21] zumbergs Ž. Revolūcijas kareivis, kas sturmēja Ziemas pili.- Padomju Karogs, 1973, 7.nov.

[22] dundagas centra valdība toreiz baidījās, ka darba dienā nevarēs sapulcināt barona un lielsaimnieku kalpus, tāpēc sapulci nolēma rīkot svētdienā- 4. maijā. Jāpiebilst, ka jau 1. maija priekšvakarā Prēdiks Oders liepā pie Dundagas baznīcas uzvilka pagastā pirmo reizi sarkano karogu.

[23] Страдынь Я., Валескалн П. Латышский революционер и химик Ян Предит.- Latvijas PSR Zinātņu Akadēmijas Vēstis, 1961, Nr. 10, 127.-133. lpp.

[24] zumbers Ž. oskars Priediņš.-Padomju Karogs, 1973, 22.sept.

[25] zumbergs Ž. Jānis Burnevics.- Padomju Karogs, 1975, 17.jūn.

[26] tnmm/ zinātniskie palīgmateriāli (turpmāk TNMM/ZP), inventāra Nr. 261. Interesanti, ka propagandista J. Priedīša segvārds bija „Mācītājs”.

[27] tnmm/zp 801; zumbergs Ž. Oskars Priediņš.- Padomju Karogs, 1973, 22.sept.

[28] tnmm 3307; uzsaukuma fotoreprodukciju sk.: Zvaigzne, 1976, Nr.20, 12. lpp.

[29] cīņa, 1905, febr., marts.

[30] zumbergs Ž. Līdz pēdējam sirdspukstam.- Padomju Karogs, 1976, 10. martā.

[31] sproģe v. kas bija Ernests Grenenbergs? -Padomju Venta, 1976, 13. febr.

[32] andrejs mitlers drošsirdīgi turpināja pārvadāt proklamācijas un 1905. gada novembrī Dundagā nogādāja pat kasti ar šautenēm.

[33] frici dancīgeru apcietināja vēlāk, bet uz aizdomu pamata citā lietā, kā redzēsim no turpmāk teiktā.

[34] lejiņa z. andrejs Vents. Latvijas revolucionāro cīnītāju piemiņas grāmata, 1. sēj., 1.d., 274. lpp.

[35] zumbergs Ž. Jānis Cela. Latvijas revolucionāro cīnītāju piemiņas grāmata, 1. sēj., 1.d., 272. lpp.

[36] zumbergs Ž., Vīksna A. Viņš redzēja saullēktu.- Veselība, 1972, Nr.1, 22.-23. lpp.

[37] upīts j. manas atmiņas par 1905. gada notikumiem Dundagā.- Padomju Dundaga, 1955, 6. martā.

[38] vairākos izdevumos neprecīzi minēts mītiņa datums- it kā 1905. gada 6. marts.

[39] martinsons k. Rīcības komitejas Latvijā. R., 1972, 19.-70. lpp.

[40] Революция 1905-1907 гг. в Латвии. Документы и материалы. Р., 1956, с.154.

[41] Революция 1905-1907 гг. в Латвии. Документы и материалы. Р., 1956, с.180.

[42] zumbergs Ž. Vīrišķības lappuses. -Padomju Karogs, 1966, 15.nov.; Driķe B. Atmiņu gravīras un draudzība.- Padomju Karogs, 1972, 5.nov.

[43] zumbergs Ž. Viņi nenolieca galvas.- Padomju Karogs, 1969, 12.apr.

[44] zumbergs Ž. Viņi nenolieca galvas.-Padomju Karogs, 1969, 12. jūn.

[45] Ļeņins v.i. Raksti, 16.sēj., 343.-344. lpp.

[46] priedītis a. Garā mūža stāsts.- Padomju Karogs, 1974, 8. aug.; Bērziņš V. Noslēgtais rēķins.- Zvaigzne, 1976, Nr. 19, 14.-15. lpp., Nr. 20, 12.-13. lpp.

[47] rīgas avīze, 1906, 24. maijā.

[48] latvijas revolucionāro cīnītāju piemiņas grāmata, 1. sēj., 1.d., 212. lpp.

[49] zumbergs Ž. Kolektivizācijas celmlauzis.- Padomju Karogs, 1974, 10. aug.

[50] bērziņš v. Noslēgtais rēķins.- Zvaigzne, 1976, Nr. 20, 12.-13. lpp.

[51] mācītāju ziņojumi par 1905. gada revolūciju. R., 1930, 52. lpp.

[52] latvijas sociāldemokrātisko organizāciju lapiņas Krievijas pirmās revolūcijas laikā. R., 1955, 143. lpp.

[53] latvijas revolucionāro cīnītāju piemiņas grāmata, 1. sēj., 1.d., 213. lpp.

[54] sīpols f. kaujinieka dienasgrāmata. Ž. Zumberga priekšvārds.- Padomju Karogs, 1968, 19., 21., 24., 26., 28., 31. dec., 1969, 4., 7. janv.; TNMM 6267.

[55] citēts no grāmatas: Krastiņš J. 1905. gada revolūcija Latvijā, 317. lpp.

[56] zumbergs Ž. Vīrišķība.- Padomju Karogs, 1972, 8. apr.

[57] zumbers Ž. viņi nenolieca galvas.- Padomju Karogs, 1969, 12. apr.

[58] zumbergs Ž. eduards Stefenbergs.-Padomju Karogs, 1970, 28. okt.

[59] beika a. cilvēks, kuru neaizmirst.- Cīņa, 1972, 8. aug.

Content

Priedītis Arturs Sarkanā Dundaga