Beigbeders Frederiks

14,99 €

Frederiks Beigbeders

14,99 €

Bruno Lemuts ir aizgajis.

Šī grāmata bija domāta viņam.

Bet, ta ka viņš ir prom,

es to veltīju Kloē, kura nupat ieradās šai pasaulē.

Nav nekāda pamata uzskatīt, ka jaunie totalitārismi noteikti līdzinās vecajiem. Valdība, liekot lietā nūjas un šāvēju komandas, mākslīgi izraisītu badu, apcietināšanas un masu deportācijas, ir ne vien necilvēcīga (tas gan mūsdienās nevienu vairs sevišķi neuztrauc); tā ir kļuvusi - un to ir viegli pierādīt - neefektīva, bet strauji attīstošos tehnoloģiju laikmetā neefektivitāte ir apgrēcība pret Svēto Garu. Patiešām “efektīva” totalitāra valsts būtu tāda, kurā politisko vadoņu visvarenā izpildkomiteja ar savu direktoru armiju valdītu pār vergu masām, ko nevajadzētu apspiest, jo tās mīlētu savu verdzību. Likt iemīlēt verdzību - tāds uzdevums mūsdienu totalitārās valstīs ir dots propagandas ministrijām, laikrakstu galvenajiem redaktoriem un skolotājiem.

OLDOSS HAKSLIJS, jaunais priekšvārds “Brīnišķīgajai jaunajai pasaulei", 1946

Mums uzspiež vēlmes, kuras mūs nospiež.

ALĒNS SUŠONS,

“Sentimentālais pūlis”, 1993

Kapitālisms ir pārdzīvojis komunismu.

Nu tam ir atlicis vairs tikai pašam sevi aprīt.

ŠARLS BUKOVSKIS,

“Kapteinis devās pusdienās, un matroži sagrāba kuģi", 1998

THE NAMES HAVE BEEN CHANGED TO PROTECT THE GUILTY^1

I

ES

1

Viss ir pagaidām - mīlestība, māksla, planēta Zeme, jūs, es. Nāve ir tik neizbēgama, ka tā visus pārsteidz nesagatavotus. Kā lai zina, vai šī diena nav pēdējā? Mēs domājam, ka mums ir laiks. Bet te pēkšņi - še tev! - cilvēks noslīkst, atvēlētais laiks beidzies. Nāve ir vienīgā tikšanās reize, kura nav atzīmēta jūsu laika plānotājā.

Viss ir pērkams - mīlestība, māksla, planēta Zeme, jūs, es. Es rakstu šo grāmatu, lai mani atlaistu no darba. Ja uzrakstīšu atlūgumu pats, man neizmaksās atlaišanas pabalstu. Man ir jāzāģē zars, uz kura sēž mans komforts. Manu brīvību sauc vārdā “apdrošināšana bezdarba gadījumā”. Es izvēlos, lai mani atlaiž no darba uzņēmums, nevis dzīve. JO MAN IR BAIL. Visapkārt kolēģi krīt kā mušas: trieka baseinā, pārdozēts kokaīns, ko uzdod par miokarda infarktu, privātas lidmašīnas katastrofa, kabrioletu kūleņi. Nu un šonakt es sapņoju, ka slīkstu. Es redzēju sevi ar ūdeni pilnām plaušām grimstam dzelmē un glāstām rajas. Tālu pludmalē mani sauca daiļa dāma. Es nevarēju viņai atbildēt, jo mute bija pilna ar sāļo ūdeni. Es slīku, taču nesaucu palīgā. Un visi, kas jūrā, darīja tāpat. Visi peldētāji slīka, bet nesauca palīgā. Domāju, ka ir laiks visu mest pie malas, jo vairs neprotu turēties virs ūdens.

Viss ir pagaidām, un viss ir pērkams. Cilvēks ir tāds pats produkts kā jebkurš cits ar noteiktu realizācijas termiņu. Tieši tāpēc es nolēmu aiziet pensijā trīsdesmit trīs gadu vecumā. Šķiet, ka tas ir ideāls vecums atdzimšanai.

2

Mani sauc Oktāvs, un parasti es iegādājos apģērbu firmā APC. Es darbojos reklāmas biznesā - jā, jā, es piesārņoju izplatījumu. Esmu tas tips, kurš jums pārdod visādus mēslus. Kurš liek jums sapņot par lietām, kuras nekad neiegūsiet. Vienmēr zilas debesis, vienmēr glītas meičas, pilnīga laime, retušēta ar datorprogrammas PhotoShop palīdzību. Bildes kā nolaizītas, fonā mūzika. Kad, sūri taupot, būsiet tikuši pie savas sapņu mašīnas - tās, kuru reklamēju iepriekšējā kampaņā, - es to jau būšu pasludinājis par izgājušu no modes. Es dzīvoju trīs modes viļņus jums priekšā un cenšos panākt, lai jūs justos vīlušies. Valdzinājums - tā ir zeme, kurā nav iespējams nokļūt Es jums dodu jaunuma narkotiku, un jaunumam ir tā priekšrocība, ka tas nekad nesaglabājas jauns. Vienmēr atrodas kāds jaunāks jaunums, kurš liek novecot iepriekšējam. Mana misija ir likt jums siekaloties. Neviens manas profesijas pārstāvis nevēlas jūsu laimi, jo laimīgi cilvēki nav patērētāji.

Jūsu ciešanas ir tirdzniecības dopings. Mūsu žargonā to dēvē par “pēciepirkšanās vilšanos”. Jums nekavējoties vajadzīgs kāds izstrādājums, taču, tiklīdz esat to ieguvuši, vajadzīgs kāds cits. Hedonisms nav humānisms, tā ir naudas plūsma. Tās devīze? “Es tērēju, tātad esmu.” Taču, lai radītu vajadzību, jāuzkurina greizsirdība, sāpes, nesātība - tie ir mani ieroči. Bet mans mērķis esat jūs.

Es vadu savas dienas, melodams jums, un par to mani dāsni atalgo. Es pelnu 13 000 eiro (neskaitot apmaksātus rēķinus par reprezentācijas izdevumiem, dienesta vāģi, opciju plānu un zelta izpletni jeb karalisku atlaišanas pabalstu). Eiro tika izgudrots, lai sešas reizes samazinātu bagātnieku algu piedauzl-gumu. Vai zināt daudzus puišus, kuri manā vecumā pelna trīspadsmit kiloeiro? Es ar jums manipulēju, un man iedod jauno mersedesu SLK (kuram jumts savāžas automātiski) vai BMW Z3, vai Porsche Boxter, vai Mazda MX5. (Man personīgi ir vājība uz rodsteru BMW Z3, kurā apvienots karosērijas aerodinamiskais estētisms un jauda, ko dod seši cilindri rindiņā un trīssimt divdesmit viens zirgspēks, kas ļauj 5,4 sekundēs uzņemt simt kilometru ātrumu. Turklāt šī mašīna atgādina milzu supozitoriju, kas ir praktiski, lai izdrāztu Zemi.)

Es pārtraucu jūsu filmas televīzijā, lai uzbāztos ar firmas zīmēm, un man apmaksā atvaļinājumu Senbartelmī salā vai Lamu, vai Puketā, vai Laskabanā (Kersī novadā). Esmu sabāzis savus saukļus jūsu iecienītākajos žurnālos, un man uzdāvina īpašumu Provansā vai pili Perigorā, vai villu Korsikā, vai fermu Ardešā, vai pili Marokā, vai katamarānu Antiļu salās, vai jahtu Sentropē. Es Esmu Visur. Jūs no manis neizspruksiet Lai kur jūs vērstu skatienu, visur ir priekšā mana reklāma. Es jums aizliedzu garlaikoties. Es jums neļauju domāt Es lieku lietā jaunuma terorismu, lai varētu pārdot tukšumu. Pavaicājiet jebkuram sērfotājam - lai noturētos virspusē, zem dēļa jābūt tukšumam. Sērfot nozīmē slīdēt pār bezdibenīgu tukšumu (intemeta fani to zina tikpat labi kā vindsērfinga čempioni). Es pasludinu, kas ir Patiess, kas ir Skaists, kas ir Labs. Es izvēlos manekenes, kuras jūs iekārosiet pēc sešiem mēnešiem. Viņu foto tiks tiražēts tik daudzos eksemplāros, ka jūs tās dēvēsiet par topmodelēm; manas meitenes traumatizēs jebkuru sievieti, kas vecāka par četrpadsmit gadiem. Jūs dievināsiet manu izvēli. Šoziem krūtīm jābūt augstākām par pleciem un pavedērei - bez neviena matiņa Jo vairāk es rotaļājos ar jūsu zemapziņu, jo vairāk jūs man klausāt Ja uz jūsu pilsētas namu sienām es slavinu kādu jogurtu, garantēju, ka jūs to nopirksiet. Jūs domājat, ka tā ir jūsu briva izvēle, taču agrāk vai vēlāk jūs atpazīsiet manis piedāvāto produktu lielveikala plaukta un to nopirksiet - tapat vien, lai pagaršotu; ticiet man, es protu savu darbiņu.

Mmm, cik patīkami ir iespiesties jūsu smadzenēs. Es kaifoju jūsu labajā puslodē. Jūsu vēlmes vairs nepieder jums, es jums uzspiežu savējās. Es jums aizliedzu vēlēties uz labu laimi. Jūsu vēlēšanās ir rezultāts ieguldījumiem, kas mērāmi miljardos eiro. To, ko jūs gribēsiet rīt, es nosaku šodien.

Droši vien tas viss mani nepadara visai simpātisku jūsu acīs. Vispār grāmatas sākumnodaļās jācenšas būt saistošam un tādā garā, taču negribu izkropļot patiesību - es neesmu piemīlīgs stāstnieks. Būtībā esmu drīzāk liels riebeklis, kurš sagandē visu, kam vien pieskaras. Ideāli būtu, ja jūs mani sāktu ienīst, pirms esat sākuši ienīst arī laikmetu, kurš mani ir radījis.

Vai nav šausmīgi vērot, ka visiem šķiet normāla šāda situācija? Es jums liekos pretīgs, jums, nožēlojamie vergi, kas pakļaujaties manām sīkākajām kaprīzēm. Kāpēc ļāvāt man kļūt par Pasaules Valdnieku? Es gribētu izzināt šo noslēpumu: kā ciniska laikmeta virsotnē reklāma tika kronēta par Valdnieci. Nekad vēl divtūkstoš gadu laikā bezatbildīgs kretīns nav bijis tik visvarens kā es.

Es gribētu visu pamest un, paķerot līdzi nedaudz narkotiku un dažas maukas, pazust no šejienes ar saviem iekrājumiem kādā neapdzīvotā salā. (Augām dienām es tad vērotu, kā Soraja un Tamāra apmierina viena otru, vienlaikus pucējot manu diņķi.) Taču man nav tādas aknas, lai iesniegtu atlūgumu. Tāpēc rakstu šo grāmatu. Atlaišana ļaus izrauties no šī zelta cietuma. Esmu kaitīgs, apturiet mani, kamēr vēl nav par vēlu, esiet žēlīgi! Iedodiet man tūkstoš “stabus”, un es paraušu fraciņu, goddievvārds. Ko es tur varu darīt, ja cilvēce ir izdomājusi Dievu aizstāt ar plaša patēriņa precēm?

Es smaidu, jo var gadīties, ka tad, kad šī grāmata būs iznākusi, mani nevis izmetīs laukā, bet gan paaugstinās amatā. Pasaulē, kuru jums aprakstīšu, kritiku sagremo, nekaunību veicina, denunciāciju atalgo, atmaskojumus organizē. Drīz jau piešķirs Nobela prēmiju par provokatīvāko reklāmu, un manu kandidatūru būs grūti kādam pārspēt. Dumpis ir šīs spēles sastāvdaļa. Seno laiku diktatūras baidījās no vārda brīvības, cenzēja iebildumus, apcietināja rakstniekus, dedzināja strīdīgas grāmatas. Jaukie nelietīgo autodafē laiki ļāva atšķirt labos no ļaunajiem. Reklāmas totalitārisms ir daudz viltīgāks veids kā mazgāt rokas nevainībā. Šis fašisms ir mācījies no iepriekšējām neveiksmēm (Berlīne 1945. gadā un Berlīne 1989. gadā - starp citu, kāpēc visi barbarismi ir ņēmuši galu vienā un tajā pašā pilsētā?).

Lai cilvēci pakļautu verdzībā, reklāma darbojas pa kluso, ar izmanību un pārliecināšanu. Mēs dzīvojam pirmajā apspiešanas sistēmā, kur cilvēks valda pār cilvēku, un pret to pat brīvība ir bezspēcīga. Gluži pretēji, šī sistēma saista visas savas cerības ar brīvību, tā ir sistēmas galvenais atradums. Ikviena kritika uzsver tās nozīmību, ikviens pamflets stiprina ilūziju par sistēmas salkano iecietību. Tā pakļauj arī jūs. Viss ir atļauts, neviens tevi nenolamās, ja sataisīsi bardaku. Sistēma ir sasniegusi mērķi - pat nepaklausība ir kļuvusi par sava veida paklausību.

Mūsu salauztie likteņi ir skaisti noformēti. Esmu pārliecināts, ka arī jūs, kas lasāt šo grāmatu, klusībā domājat: “Cik feins ir šis reklāmas darbonis, kurš piespļauj aku; nu, tad lasies, tu esi iedzīts strupceļā tāpat kā pārējie, tu maksāsi nodokļus tāpat kā visi citi.” Nav iespējams no šī apļa izrauties. Viss ir smalki nostrādāts - ar smaidu uz lūpām. Jūs sasaista ar kredītiem, kas jāatmaksā, ikmēneša maksājumiem, dzīvokļa īri. Jums pa reizei uznāk melnie? Miljoni bezdarbnieku to vien gaida, kad jūs atbrīvosiet vietu. Varat pukstēt, cik gribat, Cērčils jau ir devis atbildi: ‘Tā ir pati sliktākā no visām sistēmām.” Viņš mūs nav apvedis ap stūri. Viņš neteica - vislabākā sistēma, viņš teica - pati sliktākā.

3

Šorīt pulksten deviņos brokastoju ar vienas no pasaulē lielākajām pārtikas rūpniecības grupas Madone (1998. gadā apgrozījums 84 848 miljardi franku jeb 12 935 miljardi eiro) svaigo produktu mārketinga direktoru Alberta Špēra stila bunkurā no tērauda un stikla. Lai tajā iekļūtu, jāpierāda, ka neesi nepiederoša persona: jogurta impēriju uzrauga sevišķi stingri. Nekad vēl piena produkti nav bijuši tik labi aizsargāti. Vēl tikai pietrūkst realizācijas termiņa datuma virs automātiskajām durvīm. Man izsniedza magnētisko karti, lai es varētu iekļūt liftos, pēc tam izgāju cauri caurlaidei ar metāla turniketiem gluži kā metro un pēkšņi sāku justies ārprāt-nozīmīga persona, it kā dotos vizītē pie valsts prezidenta, lai gan patiesībā gāju satikties tikai ar bijušo augstākās komercskolas absolventu svītrainā kreklā. Liftā domās noskaitīju Mišela Uelbeka pantiņu:

Šefs kad moku ceļu iet,

Mirdzošs lifts tam padots tiek.

Sekretāres garām steidz,

Dienas grimu uzlikt beidz.

Un man kļuva pavisam jocīgi ap dūšu - es jutos kā salta dzejoļa persona.

Ja tā padomā, tad šī rīta tikšanās neapšaubāmi bija daudz svarīgāka par tikšanos ar valsts galvu. Tā bija pati svarīgākā tikšanās manā mūžā, jo noteica visu turpmāko.

Madone ēkas devītajā stāvā visi atbildīgie par produktiem nēsā svītrotus kreklus un kaklasaites ar dzīvnieciņu attēliem. Mārketinga direktors terorizē korpulentās asistentes, kurām tāpēc rodas tūska. Viņa vārds ir Alfrēds Dīlers. Alfrēds Dīlers visas sanāksmes parasti iesāka ar šādu teikumu: “Mēs neesam sanākuši, lai iepriecinātu sevi, bet gan lai iepriecinātu patērētāju.” It kā patērētājs būtu citas rases pārstāvis -Untermensch^2, vai? Dīlers man uzdzen vēmienu - ja tāds darbojas pārtikas rūpniecībā, tas nekur neder. Varu iedomāties, kā viņš no rīta skujas, sien kaklasaiti, traumē bērnus ar savu slikto elpu, klausās ziņas visā skaļumā, lasa “Les Echos”, virtuvē neapsēdies dzer kafiju. Sievai viņš nav pieskāries kopš 1975. gada, taču viņu pat nekrāpj (viņa šo gan). Viņš izlasa tikai vienu grāmatu gadā, un to pašu ir sarakstījis Alēns Diamels^3. Viņš nēsā uzvalku un no visas sirds ir pārliecināts, ka spēlē izšķirošu lomu savā holdingkompānijā, viņam pieder milzu mersedess, kas sastrēgumos klusi dūc, un Motorola mobilais telefons, kas melodiski pīkst, iestiprināts virs Pioneer autoradio, kurš pārraida reklāmas: Casto-Casto-Castorama, ja izvēlēsieties But, - nekļūdīsieties, just do it. Viņš ir pārliecināts, ka atkal vērojamais ražošanas pieaugums ir laba ziņa, lai gan pieaugums nozīmē vienīgi arvien vairāk un vairāk nevajadzīgi saražotas produkcijas, “milzīgu preču uzkrājumu” (Kārlis Markss), veselu kalnu ar jaunām lietām, kuras mūs apraks. Viņš Tic. To viņš ir iemācījies savā Augstākajā Skolā: tev būs ticēt pieaugumam. Saražosim miljoniem tonnu produkcijas un būsim laimīgi! Slava ekspansijai, kas liek darboties rūpnīcām, kuras vairo ekspansiju! Galvenais - neapstāsimies ne bridi, lai padomātu!

Mēs sēžam zaļganā sanāksmju zālē - tādas ir biznesa centros visā pasaulē - ap lielu, ovālu galdu ar apelsīnu sulas glāzēm, un vakardienas vēlīnās sanāksmes padušu dvingā ienāk verdzene sekretāre un nodurtu skatienu atnes termosu ar kafiju.

Dīlers sāk sanāksmi, uzsverot, ka “viss, kas šeit tiks runāts, ir konfidenciāls; šis mītings būs bez protokola; jāapspriež radusies krīze; jāapsver atpirkšana, taču esmu noraizējies par naudas plūsmu; konkurents ar skalu reklāmas kampaņu laiž tirgū līdzīgu preci; vairāki avoti ziņo, ka konkurenti ir nodomājuši pārņemt daļu mūsu tirgus; uzskatu, ka tas ir uzbrukums mums”. Sekundes simtdaļā visi ap galdu sēdošie sāk raukt uzacis. Vēl tikai trūkst haki krāsas ķiveru un ģenerālštāba karšu, tad viss izskatīsies kā filmā “Visgarākā diena”.

Pēc parastajām frāzēm par laikapstākļiem mūsu aģentūras klientu nodaļas direktors Zans Fransuā sāk uzstāšanos un izklāsta reklāmas kampaņas stratēģiju, ar kodoskopu rādīdams uz sienas transparentus.

-Tātad mēs jums piedāvāsim scenāriju trīsdesmit sekunžu ilgam rullītim, kurā aizstāvam Maigrelette pret līdzīga produkta izplatītāju uzbrukumu. Atgādināšu stratēģisko mērķi, kuru nospraudām iepriekšējā sanāksmē: “Panīkušajā tirgū Maigrelette ienes jaunas vēsmas un piedāvā jaunu skatījumu uz biezpienu ergonomiskā fasējumā”.

Pacēlis acis no pierakstiem, viņš nomaina transparentu. Uz sienas parādās teksts lieliem burtiem:

“Novērtējums klusinātos toņos (turpinājums): Emocionāls

Garšīgs/neatvairāms Bauda/mode MAIGRELETTE Slaidums/skaistums Veselīgs/sabalansētas barības vielas

Racionāls.”

Tā kā neviens neiebilst, viņš domu attīsta tālāk, ieskatoties tēzēs, kuras Word 6 vidē ir nodrukājusi asistente (viņas bērns tajā laikā municipalitātes mazbērnu novietnē saķēra vidus-auss iekaisumu).

-    Kā jau divdesmit trešajā datumā nolēmām ar Liku un Alfrēdu, mēs uzsvērsim patērētāja ieguvumu: “Lietojot pārtikā Maigrelette, es saglabāju slaido līniju, turklāt ēdu sabalansētu produktu, jo tam pievienoti vitamīni un kalcijs.” Pārskatot brendus šajā pārsātinātajā sektorā, mēs pārliecinājāmies, ka jāmērķē uz divkāršu insaitu - skaistums plus veselība. Maigrelette nāk par labu gan miesai, gan garam. Savā ziņā - kājām un galvai, ha-ha-hm.

Šī runa ir stratēģiskās plānošanas departamenta (divas depresīvas četrdesmitgadnieces) un divu par reklāmu atbildīgo vadītāja vietnieku (Dižonas Augstākās komercskolas absolventi) pārdomu auglis. Tā ir balstīta galvenokārt uz klienta vēlmēm un gaumi un ir domāta, lai a priori attaisnotu scenāriju, ko uzcepu vakar vakarā. Te nu Zefs mitējas smieties, jo nejūt atbalstu. Viņš turpina savu vēderdeju:

-    Mēs esam atraduši vienojošu koncepciju, kura, pēc manām domām, ja ievēro izstrādāto stratēģiju, patiešām maksimāli izceļ daudzsološo produktu, it īpaši tā vizuālo kodu. Nu, tad es tagad došu vārdu Oktāvām.

Tā kā Oktāvs esmu es, tad esmu spiests slieties kājās un izstāstīt filmas projektu kapa klusumā, parādot maketu divpadsmit krāsainos attēlos, kurus uzzīmējis pārāk labi atalgotais mākslinieks.

-    Tad nu tā: darbība risinās Malibu pludmalē Kalifornijā. Pasakains laiks. Divas izsmalcinātas gaišmates sarkanos peldkostīmos skrien pa smiltīm. Pēkšņi viena saka: “Onomastisko ekseģēzi apkaro nesamierināmā hermeneitika.” Bet otra atbild: ‘Tomēr būtu jāuzmanās no ontoloģiskas paronomāzes.” Tajā pašā laikā divi iedeguši sērfotāji strīdas: ‘Vai tu zini, ka savā “Ecce homo” Nīče dzied absolūti hedonisku slavas dziesmu peldēšanai?” Bet otrs pārskaities atcērt: “Nekā tamlīdzīga, viņš tikai aizstāv “labas veselības” koncepciju kā alegorisku solipsismu!” Mēs atkal atgriežamies liedagā, kur abas meitenes smiltīs raksta matemātikas vienādojumus. Dialogs: “Ja pieņem hipotēzi, ka x kuba sakne variējas atkarībā no bezgalības...” “Jā,” piekrīt otra, “tev tikai jāsadala pirmrei-zinātājos kopums, kas tiecas uz asimptotu.”

Filmas beigās parādās Maigrelette trauciņš tuvplānā un uzraksts: “MAIGRELETTE. JA ESMU SLAIDA, ESMU GUDRA.”

Klusums turpināja būt kluss. Mārketinga direktors vēro par produktiem atbildīgos darbiniekus, kuri cītīgi kaut ko pieraksta, lai nebūtu jāizsaka savs viedoklis. Zans Fransuā bez īpašas pārliecības mēģina vēl vienu numuru.

-    Zināms, beigās atskan “Mmm Madone”, pats par sevi saprotams. Ē-e... mēs spriedām, ka būtu interesanti demonstrēt cilvēkus ar lieliskiem augumiem, kad tie risina ļoti intelektuālas sarunas... Turklāt jāņem vērā, ka fitness arvien straujāk iekaro savu vietu vērtību topā. Nu, vēl ir iespējamas dažas variācijas par tēmu: titula Mis Francija ieguvējas strīdas par ģeopolitiku, konkrēti, par Brestļitovskas (1918) mieru; kaili čipendeili, demonstrējot muskulatūru, tērgā gan par nū-dismu kā ķermeņa atbrīvošanos, gan par postmodernās atsvešinātības noliegumu, un tā tālāk. Interesanti, vai ne?

Vadītāja vietnieki pēc kārtas izsaka piezīmes: ‘Tā nekas”, “Man tīri labi patīk”, “Ideja ir skaidra, taču nevarētu teikt, ka mani tas pārliecināja”, ‘Tas vēl būtu jāizstrādā”... Raksturīgi, ka gluži kā papagailis katrs runātājs atkārto tieši to pašu, ko sacījis hierarhijā zemāk stāvošais. Līdz ierunājas pats Dīlers. Lielais šefs nav vienisprātis ar padotajiem.

-    Kāpēc vajadzīgs humors?

Galu galā Alfrēdam Dīleram ir taisnība: ja es būtu viņa vietā, arī man nenāktu smiekli. Cīnoties ar nelabumu, kas sakāpj kaklā, cenšos pamatot savu ideju:

-    Tas nāks par labu jūsu firmas zīmei. Humors jūs padara simpātisku. Un tas ir lielisks līdzeklis, lai iespiestos atmiņā. Patērētāji labāk atceras to, kas viņus ir sasmīdinājis, - pēc tam viņi šos jokus atkārtos pie pusdienu galda, birojos, stundu starpbrīžos. Paskatieties komēdijas, kuras pašlaik ir uz ekrāniem. Cilvēki, kuri iet uz kino, labprāt dzen jokus...

Un tad atskan Alfrēda Dīlera nemirstīgā sentence:

- Jā, bet pēc seansa viņi neapēd filmu.

Es atvainojos un eju uz tualeti, domādams: ‘Tu, riebīgā dirsa, esi pelnījis vietu manā grāmatā. Tu tur ieņemsi pienācīgu vietu. Sākot ar trešo nodaļu. ALFRĒDS DĪLERS IR DIRSA”

Jebkurš rakstnieks ir sūdzībnieks. Jebkura literatūra ir denunciācija. Neredzu jēgu rakstīt grāmatas, ja vien tā nav akas piespļaušana. Izrādās, ka esmu vairāku notikumu liecinieks un ka turklāt pazīstu kādu pietiekami traku izdevēju, kurš man ļaus tos izstāstīt. Sākumā es neko neprasīju. Es biju nokļuvis mehānismā, kas samala visu savā ceļā, un man pat prātā neienāca, ka varēšu no tā izrauties neskarts. Visās malās meklēju, kurš varētu būt tas, kas spēs pārveidot pasauli, līdz kādu dienu aptvēru, ka varbūt tas esmu es pats.

4

Vispārējos vilcienos - viņiem bija doma izcirst mežus un tos aizvietot ar mašīnām. Tas nebija prātīgs un pārdomāts projekts, ne uz to pusi. Viņiem nebija ne jausmas, uz kurieni viņi dodas, taču turp viņi devās svilpodami - pēc viņiem kaut ūdensplūdi (vai drīzāk - skābie lieti). Pirmo reizi planētas Zeme vēsturē visu zemju cilvēkveidīgajiem bija viens mērķis - nopelnīt pietiekami daudz naudas, lai varētu līdzināties reklāmai. Pārējais bija otršķirīgs, kad nāksies izjust sekas, viņu tad šeit vairs nebūs.

Neliels precizējums. Es nenodarbojos nedz ar paškritiku, nedz arī ar publisku psihoanalīzi. Es rakstu tūkstošgades bērna grēksūdzi. Terminu “grēksūdze” lietoju tā katoliskajā izpratnē. Vēlos izglābt savu dvēseli, pirms vācos prom. Atgādinu, ka “būs lielāks prieks debesīs par vienu grēcinieku, kas atgriežas, nekā par deviņdesmit deviņiem taisniem, kam atgriešanās nav vajadzīga” (Lūkas evaņģēlijs). Turpmāk vienīgais, ar kuru esmu ar mieru slēgt līgumu uz nenoteiktu laiku, ir Dievs.

Vēlos atgādināt, ka esmu centies pretoties pat tad, ja zināju, ka piedalīšanās sanāksmēs vien jau ir kolaboracionisms. Tikai apsēžoties vien pie viņu galda nomācošajās marmora zālēs ar kondicionēto gaisu, tu piedalies vispārējā apstulbošanā. Viņus nodod viņu kareivīgā runa: viņi runā par kampaņām, mērķauditorijām, stratēģijām, ietekmi. Viņi plāno mērķus, pirmo vilni, otro vilni. Viņi baidās no kanibalizācijas, nepakļaujas vampīriem. Esmu dzirdējis, ka firmā Mars (viņi

ražo šokolādes batoniņus, kas nosaukti kara dieva vārdā) gads ir sadalīts divpadsmit četru nedēļu garos periodos, viņi nesaka: “Pirmajā aprīlī”, bet gan: “4P 1N”! Viņi gluži vienkārši ir militāristi, kas izcīna Trešo pasaules karu. Atļaujiet jums atgādināt, ka reklāma ir smadzeņu intoksikācijas tehnika, kuru 1899. gadā izgudroja amerikānis Alberts Deivids Las-kers, un to sevišķi sekmīgi izkopa kāds Jozefs Gebelss divdesmitā gadsimta trīsdesmitajos gados ar mērķi pārliecināt vācu tautu, ka jāsadedzina visi ebreji. Gebelss bija izcils tekstu redaktors: “DEUTSCHLAND ÜBER ALLES”, “EIN VOLK, EIN REICH, EIN FÜHRER”, “ARBEIT MACHT FREI”4... Vienmēr paturiet to prātā: ar reklāmu nejoko.

Nav sevišķi lielas atšķirības starp “patērēt” un “iztērēt”.

Vienbrīd man likās, ka es varētu būt smilšu grauds labi ieeļļotā mehānismā. Dumpinieks zvēra vēl auglīgajā klēpī, global marketplace^5 pirmās klases kājnieks. Es sev teicu: “Lidmašīnu nevar aizdzīt, ja tajā neiekāpj, lietas ir jāmaina no iekšienes, kā sacījis Gramši.” (Piesaukt Gramši ir šikāk nekā Trocki, taču nozīmē sludināt to pašu kaitniecisko darbību. Tikpat labi es būtu varējis citēt Toniju Blēru vai Dānieļu Konu-Benditu.) Tas man palīdzēja nodarīt šo netīro darbiņu. Galu galā sešdesmit astotā gada paaudze sāka ar to, ka uztaisīja revolūciju, bet pēc tam iekļāvās reklāmas biznesā; es vēlējos darīt pretējo.

Es iedomājos sevi kā tādu liberālu Ce Gevaru, dumpinieku Guči žaketē. Palūk, es biju apakšvirspavēlnieks Guče! Lai dzīvo Guče! Lieliska firmas zīme. Ļoti viegli paliek atmiņā. Divas problēmas uztveres līmenī:

1)    izklausās līdzīgi “Duče”;

2)    lielākais 20. gadsimta revolucionārs bija nevis Ce Gevara, bet gan Mihails Gorbačovs.

Vakarā, atgriežoties savā gigantiskajā dzīvokli, man reizēm bija grūti aizmigt no domām par bezpajumtniekiem. Patiesībā man laupīja miegu kokaīns. Tā metāliskā garša atkal sakāpa rīkles galā. Tualetē, pirms noriju vienu tableti miega zāļu, es masturbēju. Pamodos ap dienas vidu. Man vairs nebija sievas.

Uzskatu, ka galu galā gribēju apkārtējiem darīt labu. Tas nebija iespējams divu iemeslu dēļ: tāpēc, ka man to neļāva, un tāpēc, ka pats metu mieru. Cilvēki, kurus vadījuši vislabākie nodomi, vienmēr kļūst par briesmoņiem. Šodien es zinu, ka nekas nemainīsies, tas nav iespējams, ir jau par vēlu. Nav iespējams cīnīties pret visuresošu, virtuālu un nesāpīgu pretinieku. Pretēji Pjēram de Kubertēnam es teiktu, ka šodien galvenais ir nepiedalīties. Ir jālaižas lapās, kā to darīja Gogēns, Rembo vai Kastaņeda, tas arī viss. Doties uz neapdzīvotu salu ar Anželiku, kas ieziež ar eļļu Juliānas krūtis, kura pa to laiku tevi dračī. Apkopt savu marihuānas dārziņu un cerēt, ka būsi miris pirms pasaules gala. Trešajā pasaules karā preču zīmes ir uzvarējušas cilvēkus. Trešā pasaules kara īpatnība ir tā, ka visas valstis tajā ir zaudējušas vienlaikus. Paziņoju sensacionālu jaunumu: Dāvids nekad neuzvar Goliātu. Es biju naivs. Šajā korporācijā sirdsskaidrība nav pieprasīts tikums. Mani pamatīgi piečakarēja. Starp citu, tas ir vienīgais, kas-man ar jums kopīgs.

5

Madone International tualetē izvēmu divpadsmit izdzertās kafijas tasītes, pēc tam iešņaucu vienu devu, lai atgūtos. Pirms atgriešanās sanāksmju telpā apslacīju seju ar ledainu ūdeni. Nav nekāds brīnums, ka neviens radošais negrib strādāt ar Madone. Tā nav nekāda medusmaize. Taču man bija rezervē vēl daži scenāriji. Es viņiem piedāvāju parafrāzi par filmu “Jokainās dāmas”, kur trīs skaistules draiskodamās mērķē pistoļu stobrus pret kameru, fonā skanot septiņdesmito gadu soulmūzikai; viņas aiztur ļaundarus, skandējot tiem Bodlēra vārsmas (džudo paņēmieni, kungfu kāju spērieni, tuvcīņa un lēcieni); tad viena, skatīdamās tieši objektīvā, atlauž aiz muguras roku nabaga sāpēs vaidošam gangsterim un iesaucas:

-    Mēs nevarētu viņu aizturēt, ja nebūtu Maigrelette ar nulle procentu tauku saturu un augļu gabaliņiem. Tasļ>alīdz būt formā fiziski un garīgi!

Arī šis priekšlikums tika atzīts par neveiksmīgu, tāpat kā pārējie - parodija par indiešu strukturālistu filmu, Džeimsa Bonda tipa meitenes pie psihoanalītiķa, Žana Lika Godāra “Wonderwoman” rimeiks, Dāvida Hamiltona filmētā Jūlijas Kristevas preses konference...

Globālā ciemata idiots turpināja nikni kritizēt humoru:

-    Jūs, radošie, sevi uzskatāt par māksliniekiem, jūs domājat tikai par to, kā iegūt balvas Kannās, bet man ir jāatskaitās par finansēm, es atbildu par to, vai šitā lieta aizies vai ne, man jāgādā, lai precei būtu noiets, mums ir savas prioritātes, vai saprotat, Oktāv, jūs esat simpātisks puisis, jūsu joki mani

smīdina, taču es neesmu mājsaimniece tā ap piecdesmit, mēs darbojamies tirgū, jāabstrahējas no tā, kas pašiem patīk, un jāpiemērojas mērķauditorijai, jāpatur prātā, ka Vezulas gond...

-    Venēcijas, - es iebildu. - Atstājiet gondolas Venēcijā.

Prokterietim gan smiekli nenāca. Šis Procter&Gamble pārstāvis ņēmās piesaukt testu rezultātus kā neapgāžamu pierādījumu. Viņa šlipsotie apakšnieki vēl arvien kaut ko skricelēja savos piezīmju blokos.

-    Mēs sasaucām divdesmit pircējas, un viņas no tiem jūsu murgiem neko nesaprata - no viņām nevarēja dabūt ārā nevienu sakarīgu vērtējumu. Viņām vajag informāciju, redzēt produktu un zināt tā cenu, punkts un āmen. Kur šajā gabalā ir vizuālā atslēga, ko? Jūsu radošās idejas ir bezgala jaukas, taču man jādomā, kā visu to pārdot, man vajag tādu reklāmu, ko varētu izmantot pārdošanas vietās! Varbūt pastāstīsiet man, kā lai reklamējos internetā? Amerikāņi jau ir izdomājuši spamu, tas ir, viņi nosūta reklāmas materiālus pa e-pastu, bet jūsu domāšana vēl arvien ir aizkavējusies divdesmitajā gadsimtā! Tā jūs man cauri netiksiet! Esmu pietiekami pluinīts pārdošanas biznesā. Vērtība ir tikai iekarotai vietai tirgū! Tāpēc esmu gatavs maksāt par kaut ko pārsteidzošu, taču rēķinoties ar visiem ierobežojošiem apsvērumiem.

Pielicis visas pūles, lai saglabātu mieru, es sacīju:

-    Godātais kungs, atļaujiet uzdot jums vienu jautājumu. Kā jūs pārsteigsiet patērētājas, ja iepriekš vaicājat viņu viedokli? Vai tad sievai arī jūs prasāt, kādu pārsteigumu viņa gribētu saņemt savā dzimšanas dienā?

-    Mana sieva nevar ciest pārsteigumus.

-    Vai tāpēc viņa ar jums apprecējās?

Zanam Fransuā uznāca klepus lēkme.

Es veltīgi centos rādīt Dīleram pieklājīgu smaidu, tik un tā pa galvu maisījās Ādolfa Hitlera teiciens: “Ja vēlaties iegūt tautas masu simpātijas, jums tām jāsaka visstulbākās un visnesaudzīgākās lietas.” Nicinājums, naids pret tautu, kuru uzskata par bezpersonisku masu... Reizēm man šķiet, ka rūpnieki, lai piespiestu patērētājus aprīt viņu produktus, ir gandrīz vai gatavi atkal izmantot lopu vagonus. Vai varu atļauties vēl trīs citātus? “Mums vajadzīga nevis patiesība, bet gan efekts.” -“Propaganda pārstāj kļūt efektīva tajā brīdī, kad pamana tās klātbūtni.” - “Jo lielāki meli, jo vieglāk tiem notic.” Šie vārdi pieder Jozefam Gebelsam (atkal viņš!).

Alfrēds Dīlers turpināja savu aizskarošo kritiku:

-    Mūsu mērķis ir šogad nogrūst divpadsmit tūkstošus tonnu. Tās jūsu meičas, kas bizo pa pludmali, melsdamas visādas filozofiskas gudrības, - tas ir priekš intelbeņķiem, tas iederētos kafejnīcā “Flore”, taču vidējai mājsaimniecei no tā ne silts, ne auksts. Citēt “Ecce Homo”\ Es jau nu zinu gan, kas tas ir, taču patērētāji vēl var nodomāt, ka tam kāds sakars ar pediņiem. Man ļoti žēl, bet jums nāksies visu pārstrādāt, kā es te stāvu. Vai zināt, Prokterā ir tāds teiciens: “Neuzskatiet cilvēkus par idiotiem, taču neaizmirstiet, ka viņi tieši tādi arī ir!”

-    Tas, ko jūs teicāt, ir šaušalīgi! Tātad tas nozīmē, ka demokrātija noved pie pašiznīcināšanās. Cik tur tālu, un šādi izteicieni veicinās fašisma atdzimšanu: sākumā paziņo, ka tauta ir idioti, bet pēc tam to iznīcina.

-    Ak, jūs taču nesāksiet te uzstāties kā dumpīgais mākslinieks. Mēs pārdodam jogurtu un neesam te sapulcējušies, lai taisītu revolūciju. Kas viņam šodien lēcies? Vai vakar vakarā tevi neielaida naktsklubā, vai?

Gaisotne kļuva nokaitēta. Zans Fransuā raudzīja ievirzīt sarunu citā gultnē.

-    Nē, nudien, kontrasts starp seksīgām meitenēm un viņu sarunām par Platona hermeneitiku... tas tieši izsaka to, ko vēlaties pateikt: skaistums un intelekts... vai ne?

-    Teikums ir pārāk garš, lai to varētu uzrakstīt uz kravas furgona sāniem, - kā skaldīt noskaldīja viens no briļļainajiem pakalpiņiem.

-    Vai drīkstu jums atgādināt vienu no reklāmas pamatprincipiem: jāpanāk humoristiska nobīde (tas, ko mēs savā žargonā apzīmējam ar “kreatīvo lēcienu”), kura izraisa skatītājā smaidu, tādējādi viņu iesaistot, un tas ļauj pārdot produktu. Kas attiecas uz tā saucamajiem prokteriešiem, tad jūsu stratēģija, atvainojiet, pieklibo: slaidums un gudrība kā “unique selling proposition”1 - tur tas suns aprakts!

Zans Fransuā man pamāja, lai neuzstāju. Grasījos jau piedāvāt lozungu “Madone über alles”, taču pietrūka dūšas. Jums varbūt šķiet, ka es nedaudz pārspīlēju, ka nav jau tik traki. Taču pavērojiet, kas šorīt risinās šajā sanāksmju zālītē. Tā nebūt nav nevainīga reklāmas kampaņas prezentācija, šī sanāksme ir svarīgāka par Minhenes vienošanos. (1938. gadā Minhenē Francijas un Lielbritānijas valsts galvas, Eduārs Daladjē un Nevils Cemberlens, nodeva nacistiem Cehoslo-vākiju - tā pavisam vienkārši, iekārtojušies pie galda stūra.) Simtiem tādu sanāksmju kā šī pie Madone ik dienas nodod pasauli. Tūkstošiem Minhenes vienošanos katru dienu! Šeit risinās svarīgi notikumi: tiek nogalētas idejas, tiek aizliegti jauninājumi. Jums ir darīšana ar indivīdiem, kuri nicina skatītājus, kuri vēlas, lai cilvēks, stulba nosacījuma refleksa vadīts, tikai visu laiku pērk un pērk. Savās domās viņi uzrunā “debiliķi zem piecdesmit”. Jūs cenšaties viņiem piedāvāt kaut ko foršu, kaut ko tādu, kas kaut nedaudz respektē cilvēkus, kas mudina viņus tiekties pēc kaut kā augstāka, jo galu galā, kad pārtrauc filmas demonstrēšanu televīzijā, jāievēro pieklājības normas. Taču jums to neļauj. Vienmēr viens un tas pats, vienmēr, katru dienu, ik dienas... Tūkstošiem sakāvju dienā, aste kājstarpē, kājas terilēna auduma biksēs. Tūkstošiem “gļēvu atvieglojuma nopūtu” ik dienas. Pamazām šie simti tūkstošu kretīnisko sanāksmju panāk izkalkulēta un nicinājuma pilna stulbuma triumfu pār vienkāršu un naivu tieksmi pēc cilvēces progresa. Ideāli demokrātiskā iekārtā vajadzētu vēlēties, lai komunikācijas līdzekļu sniegtās pasakainās iespējas izmantotu prātu rosināšanai, nevis sačakarēšanai. Taču tā nekad nenotiek, jo tie, kuriem pieder šāda vara, nevēlas uzņemties nekādu risku. Reklāmas devēji pieprasa, lai viss ir viegli sagremojams, pārbaudīts, viņi negrib darbināt jūsu smadzenes, viņi grib jūs pārvērst par auniem; es nejokoju, gan piedzīvosiet, ka vienā jaukā dienā viņi jums uz delma iete-tovēs svītru kodu. Viņi zina, ka jūsu vienīgā vara ir ieslēpta jūsu kredītkartē. Viņiem ir svarīgi neļaut jums izvēlēties. Viņiem vajag jūsu gribas aktu pārvērst par pirkšanas aktu.

Pretošanās pārmaiņām ir neganta itin visās bezpersoniskajās sanāksmju zālēs. Šajā ēkā valda iesīkstējums, to personificē sīkie darbonīši ar blaugznām nobirušām apkaklēm un papēždaļas paliktņiem apavos. Viņiem ir uzticētas varas atslēgas, un neviens nezina, kāpēc. Viņi ir pasaules centrs! Politiķiem ne pār ko vairs nav varas, valda ekonomika. Mārketings ir demokrātijas perversitāte - orķestris valda pār diriģentu. Politiku veido sabiedriskās domas aptaujas, reklāmu - testi, speciāli atlasītas klausītāju grupas izvēlas diskus, ko atskaņot radio, izmēģinājuma seansos nosaka, kādas būs kinofilmas beigas, audimats ietekmē televīzijas pārraižu saturu, visi šie pētījumi, ar kuriem manipulē tādi alfrēdi dīleri. Neviens vairs nav atbildīgs, tikai alfrēdi dīleri. Alfrēdiem dīleriem ir groži rokās, taču rati nekust ne no vietas. Big Brother is not watching you, Big Brother is testing you} Apmātība ar sabiedriskās domas aptaujām ir konservatīvisms. Tā ir atteikšanās. Neviens jums vairs nevēlas piedāvāt it neko tādu, kas VARĒTU jums nepatikt. Tādējādi tiek nonāvēts viss jaunais, oriģinalitāte, radoša izdoma, dumpinieciskums. No tā izriet viss pārējais. Mūsu klonētās eksistences... Mūsu snaudošais trulums... Izolētība... Atsāpināts vispārējais neglītums... Nē, šī nav nenozīmīga sanāksme. Pilnā sparā iet vaļā pasaules gals. Nav iespējams vienlaikus gan ievērot pasaules prasības, gan to pārveidot. Kādu dienu skolās mācīs, kā demokrātija pati sevi iznīcināja.

Pēc piecdesmit gadiem Alfrēdu Dīleru sodīs par noziegumiem pret cilvēci. Ikreiz, kad šis tips izrunā vārdu “tirgus”, tas jāsaprot kā “kūka”. Ja viņš saka “tirgus izpēte”, tas nozīmē “kūkas izpēte”; “tirgus ekonomika” nozīmē “kūkas ekonomika”. Šis virs visnotaļ atbalsta kūku liberalizāciju, viņš grib piedāvāt tirgū jaunus, ar kūkām saistītus produktus, mesties jaunu kūku izstrādē un nekad neaizmirst piebilst, ka tā ir vispasaules kūka. Ievērojiet, viņš jūs ienīst. Viņam jūs esat tikai nobarojami lopi, Pavlova suņi, viņu interesē vienīgi jūsu nauda, kura nonāk viņa akcionāru kabatās (Amerikas pensiju fondi - tas nozīmē: sejas ādas pacelšanas operācijas izdarījušu pensionāru bari, kuri nīkst pie baseiniem Maiami, Floridā). Un lai tik griežas Brīnišķīgā Jaunā Materiālistu Pasaule!

Vēlreiz atvainojos Alfrēdam un atstāju sanāksmju zāli, jo jutu, ka tūlīt sāks asiņot deguns. Tā ir Parīzē dabūjamā kokaīna vaina - tajā ir tik daudz piejaukumu, ka to spēj izturēt tikai spēcīgas nāsis. Asinis jau pieplūda degunā. Skaļi šņaukādamies, cēlos kājās un metos uz ateju, un tad tik sākās: deguns tecēja kā traks, kaut ko tādu vēl nebiju piedzīvojis, nošķiedu ar asinīm it visu sev apkārt - spoguli, kreklu, dvieļu rulli, flīzes; asinis lieliem, sarkaniem burbuļiem tecēja guldzēdamas. Par laimi, neviens neienāca; paskatījies spogulī, ieraudzīju, ka seja ir vienās asinīs, zods, lūpas, apkakle, izlietne - viss karmīnsarkans, arī uz rokām asinis; nu vienreiz viņi ir uzvarējuši, vārda pilnā nozīmē man rokas bija asinis, un tad man kaut kas iešāvās prātā; tā nu es arī uzrakstīju uz viņu atejas sienas “pigs^6", uz durvīm ari “PIGS” un, izgājis ārā, “pigs” uz gaiteņa sienām, uz paklāja, “pigs” liftā un laidos prom - domāju, ka novērošanas kameras ir iemūžinājušas šo slavas pilno bridi. Dienu, kad kristīju kapitālismu pats ar savām asinīm.

6

Vā! Nupat manā kabinetā ienāca aģentūras prezidents. Viņš ir ģērbies baltās biksēs, tumšzilā bleizeri ar zeltītām pogām un baltu lakatiņu krūšu kabatiņā, kreklā ar sīkām rozā rūtiņām (protams). Tik tikko paspēju dabūt prom no ekrāna šo tekstu. Viņš man tēvišķi uzsita uz pleca un teica: “Dūšīgi ražojam, ko?” Filips mani labi ieredz, jo jauš, ka nedaudz distancējos no sava amata. Viņš zina, ka bez manis viņš nav nekas - un tas ir abpusēji; ja nebūtu Filipa, ardievu, vientuļā sala, kokaīns un maukas (tvīksmīgā Veronika uz Fionas ar mākslīgo failu, bet es Veronikā). Viņš pieder pie tiem cilvēkiem, kuru man pietrūks tad, kad saraušu saites ar visu Francijas reklāmas pasauli, tiklīdz būs iznācis šis darbiņš. Viņš man maksā labu naudu, lai pierādītu savu mīlestību. Es viņu cienu, jo viņam ir lielāks dzīvoklis nekā man. Un tagad viņš man tā dīvaini pliķē pa plecu un saspringti čukst ausī:

-    Paklau... Vai tu nejūties noguris?

Es paraustu plecus.

-    Kopš esmu piedzimis.

-    Oktāv, tu taču zini - mēs tevi dievinām. Tak pieraujies -šķiet, ka šorīt pie Madone tu uztaisīji īso. Man piezvanīja Dīlers, lai izlamātos, un man nācās aizsūtīt pie viņa apkopēju brigādi satīrīt tavus mākslas darbus. Varbūt tev vajadzētu kādu brīdi atpūsties...

-    Vai tev nešķiet, ka drīzāk tev vajadzētu mani atlaist?

Filips iesmejas, vēlreiz papliķē man pa muguru.

-    Uzreiz skaļi vārdi. Par to nevar būt ne runas, mēs pārāk augstu vērtējam tavu talantu. Tava klātbūtne Rosā ir ļoti nepieciešama, tu taču zini, ka amerikāņi bija stāvā sajūsmā par Orangina-Cola^7 reklāmas rullīšiem un tavs noslēguma teikums ‘Tas ir pārāk uionderful” ieguva labu reitingu Ipsos^8 veiktajā sabiedriskās domas pētījumā; vienkārši tev varbūt nevajadzētu tik bieži doties uz tikšanos ar klientiem, - kā tu domā?

- Paklau, es biju pavisam mierīgs, taču, kad tas stulbais Dīlers sāka sprediķot par spamingu internetā, es būtu varējis palūgt Čarlijam, lai tas viņam aizsūta vīrusu ‘Trojas zirgs” kā pievienoto dokumentu e-pastā un salaiž dēlī viņa tīklu. Tas viņam maksātu krietni vairāk nekā atejas remonts.

Filips izgāja no kabineta, skaļi ķiķinot, tā bija zīme, ka joks nav pielēcis. Tomēr manai atlaišanai tā bija laba zīme, ja jau pats lielais šefs bija ieradies mani nolamāt personīgi, jo arī viņš tikpat labi to būtu varējis izdarīt ar e-pastu pa intranetu. Cilvēki arvien retāk sarunājas; parasti tad, kad viņi tomēr saņemas, lai pateiktu acīs patiesību, tas notiek GANDRĪZ vai par vēlu.

7

Cilvēki man bieži jautā, kāpēc radošajiem tik ārkārtīgi daudz maksā. Ārštata žurnālistam, kurš patērējis veselu nedēļu, lai uzrakstītu vienu rakstu “Le Figaro”, samaksās piecdesmit reižu mazāk nekā ārštatniekam reklāmas aģentūrā, kurš desmit minūtēs uzraus vienu afišu. Kāpēc? Gluži vienkārši tāpēc, ka šis reklāmnieks ir uztaisījis darbu, kas ienes vairāk naudas. Reklāmas devēja rīcībā ir vairāku desmitu vai simtu miljonu liels gada budžets reklāmai. Aģentūra kalkulē sev honorāru procentos no nopirktā reklāmas laukuma - parasti 9% lielu komisiju (kādreiz bija 15%, taču tad reklāmas devēji aptvēra, ka viņus šmauc). Patiesībā radošajiem maksā vēl par maz salīdzinājumā ar to, ko viņu darbs ienes. Kad paskatās, kāda nauda viņiem aiziet gar degunu, kādas summas iekāš viņu darba devēji, tad viņu alga šķiet niecīga. Starp citu, ja kāds tekstu redaktors iedomāsies palūgt kaut nelielu papildu atlīdzību, viņu uzskatīs par ķertu. Reiz pēc kādas sanāksmes es vaicāju Markam Maronjē:

-    Kāpēc visi ieklausās Filipā, bet manī ne?

-    Tāpēc, ka Filips pelna piecdesmit tūkstošus eiro mēnesī, bet tu ne, - viņš atbāza.

Radošajam nav jāattaisno sava alga, gluži otrādi - tevi attaisno tava alga. Tieši tāpat kā televīzijas raidījumu vadītājiem šī karjera ir ļoti īslaicīga. Tāpēc jau radošais dažos gados nopelna tikpat, cik normāls cilvēks visa mūža garumā. Tomēr ir krietna atšķirība mērogos starp reklāmas biznesu un televīziju: radošais velta veselu gadu, lai uztaisītu trīsdesmit sekunžu garu reklāmas rullīti, turpretī televīzijas raidījuma vadītājs trīsdesmit sekundēs uzcep vesela gada programmu.

Turklāt būt par radošo nav nemaz tik viegli. Šim amatam kaitē viegla darba reputācija. Visi domā, ka arī spētu tāpat. Šārīta sanāksmes atstāsts tomēr sniedz ieskatu, ka šis darbs ir grūts. Ja attīstīsim tālāk radošā salīdzinājumu ar “Le Figaro” ārštata žurnālistu, tad iedomāsimies, ka radošā veikumu labotu galvenā redaktora vietnieks, pēc tam galvenais redaktors, pēc tam atbildīgais sekretārs, pēc tam to pārlasītu un labotu visi, kas minēti tekstā, pēc tam to nolasītu priekšā izraudzītai avīzes lasītāju grupai, pirms to vēlreiz pārveidotu, un galu galā ar izredzēm 90 pret 100 to nepublicētu vispār. Vai pazīstat daudzus tādus žurnālistus, kuri būtu ar mieru paciest šādu apiešanos? Arī tāpēc mums tik daudz maksā.

Pienāk brīdis, kad kādam tomēr ir jāuztaisa reklāmas, kuras redzat it visur: aģentūras prezidents un komercdirektori tās pārdod saviem klientiem - reklāmas devējiem, par tām runā presē, tās parodē televīzijā, ķidā pētniecības birojos, tās vairo produkta atpazīstamību un pie viena arī ienākumus no pārdošanas. Taču visu to kādu dienu, sēdēdams pie sava galda, savā mazajā galviņā ir izdomājis kāds gados jauns jefiņš, un šis jefiņš ir dārgs, ai, cik dārgs, jo viņš ir Pasaules Valdnieks, kā jau jums to esmu paskaidrojis. Šis jaunais jefiņš atrodas pašā ražošanas ķēdes spicē - tur, uz kurieni tiecas visa industrija, tur, kur arī notiek vissīvākā ekonomiskā cīņa. Preču zīmju īpašnieki izdomā produktus, miljoniem strādnieku tos saražo uzņēmumos, un tos izplata neskaitāmi veikali. Taču visai šai rosībai nebūtu nekādas jēgas, ja tas jaunais jefiņš pie sava galda neizgudrotu, kā apsteigt konkurentus, kā uzvarēt konkurences cīņā, kā pārliecināt pircējus neizvēlēties citu mārku. Šai karā nav vietas nejaušībai, tā nav nekāda diletantu spēlīte. Te nekas nenotiek no zila gaisa. Te risinās kaut kas visai noslēpumains, kad man pretī pie galda apsēžas Carlijs, galvenais mākslinieks, un mēs abi jūtam, ka esam atraduši veidu, kā atkal kārtējo reizi iesmērēt trūcīgas mājsaimnieces iztikas grozā nevajadzīgu produktu. Mēs sazvērnieciski saskatāmies. Burvju triks ir izdevies - cilvēkiem, kuri to nevar atļauties, mēs esam radījuši vēlmi nopirkt jaunu lietu, kas vēl pirms desmit minūtēm viņiem nebija vajadzīga. Un katra reize ir kā pirmā. Ideja uzrodas ne no kurienes. Šis brīnums mani satrauc, pat asaras acīs sariešas. Nudien, pēdējais laiks mani atlaist.

Mana amata īstais nosaukums ir tekstu redaktors - tā mūsdienās dēvē skrīverus. Es veidoju scenārijus trīsdesmit sekunžu garām filmiņām un saukļus reklāmas afišām. Vārdu “saukļi” lietoju tāpēc, lai jums būtu saprotamāk, taču lieciet vērā, ka vārds “sauklis” ir galīgi novecojis. Šodien saka -“beigu rindiņa” vai “titrs”. Man patīk “beigu rindiņa”, taču “titrs” skan stilīgāk. Visi snobiskākie redaktori saka “titrs” -nezinu, kāpēc. Nu tad es arī saku, ka esmu uztaisījis vienu vai otru “titru”, jo - ja tu esi snobs, tev ir lielākas izredzes saņemt paaugstinājumu. Es raujos ap astoņiem klientiem: franču smaržas, kāda ražotāja no modes izgājušas lupatas, itāļu makaroni, sintētisks saldinātājs, mobilais telefons, attaukots biezpiens, šķīstošā kafija un apelsīnu limonāde. Manas dienas paiet starp šiem astoņiem dažādiem ugunsgrēkiem kā nemitīga pārslēgšanās no vienas dzēšanas uz citu. Man bez mitas jāspēj piemēroties dažādām problēmām. Esmu narkotikas salietojies hameleons.

Zinu, ka jūs man neticēsiet, taču šo amatu izvēlējos ne tikai naudas dēļ. Man patīk izgudrot teikumus. Neviens amats nedod vārdiem tik daudz varas. Tekstu redaktors ir tādu aforismu autors, kurus iespējams pārdot. Es jau, protams, varu ienīst sevi tāpēc, ka esmu kļuvis par to, kas tagad esmu, taču jāatzīst, ka nav cita tāda amata, kur varētu trīs nedēļas no vietas ņemties ap vienu apstākļa vārdu. Kad Ciorāns rakstīja: “Es sapņoju par pasauli, kur cilvēki mirtu viena komata dēļ,” -vai viņš maz nojauta, ka runā par tekstu redaktoru pasauli?

Tekstu redaktors strādā rokrokā ar galveno mākslinieku. Arī galvenie mākslinieki ir atraduši stiķi, kā iztaisīties par snobiem, - viņi deklarē, ka esot AD (saīsinājums no Art Director).Varētu taču teikt GM, tak nē, viņi pasludina sevi par AD, pa britu modei. Labs ir, neskaidrošu jums visas reklām-industrijas mānijas, tas nav mans uzdevums, jums pilnīgi pietiks, ja paskatīsieties vecos Lozjē komiksus vai 70. gadu komēdijas (televīzija tās bieži rāda svētdienu vakaros), kur reklāmas darboņu lomas parasti tēlo Pjērs Rišārs. Tolaik reklāma izraisīja smieklus. Šodien par to neviens vairs nesmejas. Tā vairs nav jautra avantūra, bet gan neuzveicama industrija. Strādāt reklāmas aģentūrā ir kļuvis gandrīz tikpat satraucoši kā būt par zvērinātu revidentu.

Vārdu sakot, ir pagājis tas laiks, kad reklāmas speciālisti bija tādi caurkrituši cirka mākslinieki. Tagad tie ir bīstami biznesmeņi, nepielūdzami aprēķinātāji. Publika to jau ir pamanījusi - ieraugot reklāmu, tā pārslēdz televīzijas kanālus, plēš mūsu prospektus, necieš nojumes pie transporta pieturām, ja tās ir aplīmētas ar plakātiem, sašvīkā afišas. Šādu reakciju dēvē par “reklāmfobiju”. Raugi, reklāma gluži kā astoņkājis ir izpletusi savus taustekļus un sākusi valdīt pār visu. Šī nodarbība, kura sākās it kā pa jokam, nu jau valda pār mūsu visu dzīvēm: tā finansē televīziju, diktē noteikumus presei, valda pār sportu (ne jau Francija uzvarēja Brazīliju Pasaules kausa finālmačā, bet gan Adidas sakāva Nike), modelē sabiedrību, iespaido seksualitāti, veicina attīstību. Vēlaties kādu ciparu? 1998. gadā reklāmas devēju ieguldījumi reklāmā bija 2340 miljardi franku (pat izteikta eiro, tā ir ievērojama summiņa). Varu apliecināt, ka par šādu naudu iespējams pārdot visu ko - it īpaši jau nu jūsu dvēseli.

8

Es berzēju smaganas, tās nepārtraukti niez. Ar gadiem lūpas kļūst arvien plānākas. Nu jau man nepieciešami četri grami kokaīna dienā. Sāku jau uzreiz pēc pamošanās - pirmais celiņš tiek iešņaukts vēl pirms rīta kafijas. Cik žēl, ka cilvēkam ir tikai divas nāsis, citādi varētu iešņaukt vēl vairāk -kokaīns ir “rūpju aizgaiņātājs”, kā teicis Freids. Tā ir anestēzija visām problēmām. Visu dienu es kustinu žokļus, it kā mutē būtu košļājamā gumija. Vakaros es apmeklēju pasākumus, kur neviens mani nepazīst.

Kāpēc amerikāņi kontrolē pasauli? Tāpēc, ka viņi kontrolē komunikācijas līdzekļus. Es atnācu uz šo amerikāņu reklāmas aģentūru tāpēc, ka zināju - te strādā Marks Maronjē. Aģentūru sauc Rosserys & Witchcraft, taču visi to sauc par Rosu. Šī ir Francijas filiāle lielākajai reklāmas grupai pasaulē, kuru 1947. gadā Ņujorkā nodibināja Eds Rosrijs un Džons Vičkrafts (5,2 miljardi dolāru konsolidētās bruto peļņas 1999. gadā). Ēka droši vien ir celta septiņdesmitajos gados - tolaik kuģa siluets bija modē. Tai ir liels iekšējais pagalms un visās malās dzeltenas caurules, stils atgādina kaut ko vidēju starp Bobūra centru Parīzē un Alkatrasas cietumu, taču tā atrodas Parīzes pievārtē, Buloņā Bijankūrā, vieta gan nav tik šika kā Medisona avēnija. Hallē slejas divi gigantiski iniciāļi R&W, un tos apvij mākslīgie augi. Tipini ar dokumentu mapītēm padusē šaudās šurpu turpu. Itin izskatīgas meičas runā pa mobilajiem telefoniem. Ikviens jūtas savas misijas pārņemts: jāpiešķir jauna spozme tualetes papīra markai, jāpalaiž tirgū jauns biezeņzupas koncentrāts, “jānostiprina pagājušajā gadā uzlabotās pozīcijas tirgus margarīna segmentā”, “jāizpēta jauni noieta tirgi žāvētajām desiņām”... Reiz man gadījās pārsteigt kādu klientu menedžeri, grūtnieci, kura raudāja gaitenī. (Klientu menedžeres neraud atklāti.) Es notēloju iejūtīgo - atnesu glāzi auksta ūdens, padevu papīra mutautiņu, papliķēju pa dupsīti. Kur spruksi - viņa piespiesti pasmaidīja, taču sapratu, ka viņai ir kauns kādam atzīt vājuma brīdi.

-    Šonakt es sapņoju, ka manas kājas pret manu gribu mani atveda uz Rosu. Es mēģināju pretoties, taču tās vadīja autopilots... Tici man, nu jau ir labi, tas nekas, gan pāries.

Viņa palūdza, lai neko nesaku viņas šefam, apgalvoja, ka enerģija viņā kūsāt kūsā, ka tam nav nekāda sakara ar darbu, ka viņu drusku nomocījusi grūtniecība, tas arī viss. Atsvaidzinājusi kosmētiku, viņa lieliem soļiem aizloba. Tad es aptvēru, ka saņemu algu necilvēcīgā sektā, kas grūtnieces pārvērš ierūsējušos robotos.

Marks Maronjē sasveicinoties sit man saujā.

-    Sveiks, haltūrist! Vēl arvien darba laikā raksti to savu romānu, kas sagraus reklāmas biznesu?

-    Kā gan citādi! Tu pats taču man visu iemācīji!

Ļaunākais ir tas, ka tā ir taisnība. Maronjē ir Rosas radošais

direktors, tomēr ik pa laikam publicē kādu grāmatu, uzstājas televīzijā, izšķiras no sievas, raksta literatūras kritikas skandalozā nedēļas izdevumā... Viņš dara daudzas lietas un mudina savus darbiniekus darīt tāpat, tā sakot, lai “izvēdinātu smadzenes” (bet es zinu - tāpēc, lai neļautu tiem nojūgties). Tagad Maronjē savā profesijā ir sasniedzis griestus, bet pirms kāda laika viņš bija varen liels winner^1: Zelta Lauvas Kannās, portrets uz žurnāla “Strategies” pirmā vāka, pirmā godalga Galveno mākslinieku klubā... Viņam pieder vairāki visai plaši pazīstami saukļi: “UN KURŠ APKALPO JŪS?” telefonsakaru operatoram Buygues Telecom, “JA MĪLAT SKAŅU, ARI ATTĒLS NENĀKS PAR ĻAUNU” mūzikas kanālam MCM, “SKATIETIES MAN ACĪS, ES TEICU: ACĪS!” sieviešu veļas ražotājiem Wonderbra, “VIENA IEKŠEJA BALSS MIRST NOST, KĀ GRIBAS, BET OTRAI BŪS VIEN JĀTUR MUTE” Fordam. Tomēr pats pazīstamākais ir šis: “VECMAMMAS KAFIJA DROŠI VIEN VARĒTU ATRAST VĒL LABĀKU. ŽEL, KA TAD AS NEMAZ NAV.” Pie velna, izskatās tik vienkārši, taču visu to vajadzēja izdomāt - jo vienkāršāks teiciens, jo sarežģītāk to atrast. Visskaistākie teicieni ir atbruņojoši skaidri: “JĀBŪT TRAKAM, LAI TĒRĒTU VAIRĀK”, ‘TAS, KAS NOTIEK IEKŠPUSE, RADA EFEKTU ĀRPUSE”, “ŪDENS, GAISS, DZĪVE”, “MAIZI, VĪNU, SIERU BOURSIN”, “100 % UZVARĒTĀJU IR IZMĒĢINĀJUŠI SAVU LAIMI”, “APVIENOSIM MUSU TALANTUS”, “DZĪVE IR PĀRĀK ĪSA, LAI ĢĒRBTOS VIENMUĻI”, “MAN DER TIKAI SINEPES MAILLE” , “ELEKTROPRECES SEB - TAS DER!”, “CIK VIEGLI IR NEKĻŪDĪTIES”, “NĀKAMAIS JUSU APMEKLĒJUMS NEBŪS NEJAUŠS”, “JO ES ESMU TĀ VĒRTA”, “NEPAIESIM GARĀM VIENKĀRŠĀM LIETĀM”l “NEDAUDZ SMALKUMA BRUTĀLAJĀ PASAULE”, ‘TĀPĒC, KA TAS JAU IR IZDARĪTS, NENOZĪME TO, KA VAR NEKO NEDARĪT” un, protams, “JUST DO IT” - labākais, kas bijis Reklāmas Vēsturē. (Lai gan, ja tā labi padomā, man tomēr vislabāk patīk “HYUNDAI. PREPARE TO WANT ONE^1”. Tā ir visgodīgākā. Kādreiz, kad spīdzināja cilvēkus, viņiem teica: ‘Tūlīt tu sāksi runāt,” - tagad: ‘Tūlīt tu gribēsi.” Tā var sagādāt lielākas sāpes, jo tās ir asākas.)

Maronjē labi pazīst šī biznesa aizkulises. Tieši viņš mani iepazīstināja ar nerakstītajiem likumiem, tiem, kurus nekad nemācīs nevienā reklāmas biznesa skolā. Sev par prieku tos izdrukāju uz A4 formāta lapas un piespraudu pie sienas virs iMac monitora.

RADOŠĀ DESMIT BAUŠĻI

1)    Labs radošais savus tekstus adresē nevis patērētājiem, bet gan 20 cilvēkiem Parizē, kuri varētu viņu pieņemt darbā (20 labāko reklāmas aģentūru radošajiem direktoriem). Tātad saņemt balvu Kannās vai GM klubā ir daudz svarīgāk nekā palielināt klienta tirgus daļu.

2)    Pirmā ideja ir pati labākā, taču vienmēr jāpieprasa trīs nedēļas, lai to prezentētu.

3)    Reklāma ir vienīgā nozare, kur maksā par to, ka nedari pietiekami labi. Kad tu piedāvā ģeniālu ideju, bet reklāmas devējs vēlas to sabojāt, stipri piedomā pie savas algas, pēc tam, pakļaujoties klienta diktātam, trīsdesmit sekundēs uzmuļļā kādu draņķi un scenārijā iepin ainavu ar palmām, lai varētu doties uz Maiami vai Keiptaunu uzfilmēt reklāmas rullīti.

4)    Uz sanāksmēm vienmēr ierodies ar nokavēšanos. Precīzs radošais nepārliecina. Ienākot telpā, kur visi gaida jau četrdesmit piecas minūtes, viņš nekādā ziņā neatvainojas, bet gan izmet: “Labdien, varu jums veltīt tikai trīs minūtes.” Vai arī citē Rolānu Bārtu: “Pārdošanu veicina nevis sapnis, bet gan sajūta.” (Ne tik šiks variants - citēt Reimonu Leviju: “Neglīto ir grūti pārdot.”) Klienti nodomās, ka nav velti tērējuši naudu. Nekad nevajag aizmirst: reklāmas devēji izmanto aģentūru pakalpojumus tāpēc, ka paši nav spējīgi neko izdomāt, ka cieš no tā un tāpēc uz mums ir dusmīgi. Tieši tāpēc radošajiem pret viņiem ir jāizjūt nicinājums - produktu ražotāji ir mazohisti un greizsirži. Viņi mums maksā, lai mēs viņus pazemotu.

5)    Ja neko neesi sagatavojis, jārunā pēdējam un jāpiesavinās tas, ko citi teikuši pirms tevis. Jebkurā sanāksmē taisnība vienmēr būs pēdējam runātājam. Nekad nevajag aizmirst, ka sanāksmes mērķis ir ļaut citiem iebraukt auzās.

6)    Starpība starp veco un jauniņo ir tāda, ka vecais saņem vairāk un strādā mazāk. Jo vairāk tev maksā, jo vairāk tevī ieklausās un jo mazāk tu runā. Šajā nozarē, jo svarīgāks tu esi, jo vairāk turi muti ciet - tāpēc, ka, jo mazāk tu pļāpā, jo ģeniālāks esi. Secinājums: lai pārdotu kādu ideju radošajam direktoram, tekstu redaktoram SISTEMĀTISKI jārada viņā pārliecība, ka ideja ienākusi prātā radošajam direktoram. Tāpēc tekstu redaktoram jāsāk savas prezentācijas šādā veidā: “Pārdomājis to, ko tu man vakar teici...” vai “Mani sajūsmināja tā tava ideja ...” vai ari “Es atgriezos pie tava sākotnēji norādītā...”, lai gan pats par sevi saprotams, ka direktors nedz vakar ko sacījis, nedz ari viņam bijusi kāda ideja un nekādā gadījumā jau nu viņš nav varējis norādīt kādu sākotnējo virzienu.

Vēl viens veids, kā atšķirt veco no jauniņā: jauniņais bārsta smieklīgus jokus, par kuriem neviens nesmejas, bet vecais palaiž pliekanības, par kurām smejas visi.

7)    Ievēro prombūtnes politiku, darbā ierodies ap pusdienlaiku, nekad neatņem sveicienu, pusdienlaikā pazūdi uz trim stundām, neatbildi uz telefona zvaniem. Ja tev par to kāds atļaujas aizrādīt, saki: “Radošajam ir nenormēts darba laiks, viņam ir tikai termiņi.”

8)    Nekad nevienam nejautā, ko tas domā par kādu kampaņu. Ja kāds jautā pēc citu domām, tad VIENMĒR var gadīties, ka tās kāds izteiks. Un, ja tās ir izteiktas, NAV NEIESPĒJAMI, ka tev tās būs jāņem vērā.

9)    Visi dara to cilvēku darbu, kuri hierarhijā atrodas augstāk. Praktikants veic tekstu redaktora darbu, tas savukārt dara radošā direktora darbu, kurš dara prezidenta darbu. Jo svarīgāks tu esi, jo mazāk tu strādā (skat. 6. bausli). Žaks Segela divdesmit gadus veģetēja uz teiciena “Rāmais spēks” -šo Leona Blūma formulu izraka divi viņa aģentūras radošie, kurus neviens vairs neatceras. Filips Mišels kļuva pazīstams plašai publikai ar afišām “Rīt es noņemšu augšu, rīt es noņemšu apakšu”, kas patiesībā bija viņa darbinieka Pjēra Bervila ideja. UZKRAUJ visu praktikantam: ja darbs būs izdevies, varēsi panākumus piešķirt sev, ja darbs izgāzīsies, - tā būs praktikanta vaina. Praktikanti ir jaunie vergi - strādā bez atalgojuma, bez žēlastības pakļaujami un izstrādināmi, kuru katru dienu atlaižami, kafijas pienesēji, fotokopiju taisītāji -pēc lietošanas aizmetami kā Bic skuvekļi.

10)    Ja kolēģis radošais tev parāda labu darbiņu, nekādā gadījumā neļauj nojaust, ka apbrīno viņa atradumu. Tev viņam jāsaka - tas nekam nav derīgs, to neizdosies pārdot vai arī - tas ir vecs triks, kas drillēts tūkstošiem reižu, vai arī - tas ir nošpikots no vecas angļu reklāmas kampaņas. Kad viņš tev parāda kaut ko nekam nederīgu, saki viņam, ka tā ir “kolosāla ideja”, un izliecies, ka viņu ļoti apskaud.

Tagad Marka Maronjē rokās ir aģentūras radošā vadība, un viņš ir aizmirsis visus šos priekšrakstus. Kad radošie viņu iepazīstina ar kampaņu, viņš noburkšķ “tānekas” vai “dieskas-nau”. ‘Tānekas” nozīmē, ka tas viņam patīk un ka ir cerības uz paaugstinājumu līdz gada beigām. “Dieskasnau” savukārt -, ka jāatrod kaut kas cits, citādi tevi iesaldēs bez liekas kavēšanās. Galu galā radošā direktora amats nav nekas briesmīgi sarežģīts: jāprot tikai vietā noburkšķēt “tānekas” vai “dieskasnau”. Reizēm man pat šķiet, ka Marks tās savas sentences bārsta uz labu laimi, kā ienāk prātā.

Viņš mani nopētīja ar tādu kā aizkustinājumu un tikai tad pārtrauca manus sapņus:

-    Šķiet, ka tu šorīt pie Madone sastrādāji muļķības?

Un tad nu es viņam nodevu šo tirādi, vienlaikus klabinādams datora taustiņus, lai arī jūs to varētu izlasīt:

-    Paklau, Mark, tu ļoti labi zini, ka VISI radošie saiet sviestā: pārāk daudz frustrāciju mūsu darbā, visu laiku kāds tev kaut ko met ģīmī, iet arvien trakāk. Vislielākais aģentūras klients ir miskaste. Kā tik mēs tās labā neesam vālējuši! Paskaties, cik rezignēts skatiens ir tiem, kas jau ilgi darbojas reklāmā, viņu acīs nav ne miņas no cerībām. Kad vairākas reizes ir noraidītas tavas idejas, tu esi pilnībā vīlies, un pat tad, ja izliecies, ka tas tev pie pakaļas, tomēr iekšā kāds tārps grauž. Nepietiek ar to, ka mēs visi esam caurkrituši mākslinieki, mūs vēl piespiež apslāpēt savu patmīlību un piepildīt atvilktnes ar noraidītiem maketiem. Tu man sacīsi: tas ir labāk nekā šansēt rūpnīcā. Taču strādnieks zina, ka viņš saražo kaut ko taustāmu, turpretī “radošajam” jādod ārā skanīgs sauklis, smieklīgs vārds, kas tikai satricina gaisu, un jāstrādā tik tālāk. Starp citu, visi, kas šeit nodarbināti, ir alkoholiķi, slīgst depresijā vai ir narkomāni. Pēcpusdienās viņi jau streipuļo, skaļi vāvuļo, stundām spēlē videospēles, uzpīpē zāli - katram ir savs veids, kā aizmirsties. Es nupat redzēju vienu, kurš tēloja virves dejotāju uz sijas piecpadsmit metru augstumā virs zemes. Man viss jau nāk pa nāsīm ārā, es griežu zobus, manu seju rausta tiks, un man svīst vaigi. Bet to gan paziņoju visas šīs nīkuļu kohortas vārdā: mana grāmata atriebs visas nogalētās idejas.

Maronjē līdzcietīgi klausās kā ārsts, kuram tūlīt jāpaziņo pacientam, ka viņa HIV tests ir pozitīvs. Manas runas beigās viņš izdara savu sitienu.

- Tev nekas cits neatliek kā uzrakstīt atlūgumu, - viņš paziņo, iedams ārā no mana kabineta.

Man pie pakaļas, es nepadošos un nerakstīšu atlūgumu. Atlūgums būtu līdzvērtīgs paziņojumam par sakāvi pirms boksa mača beigām. Man labāk patīk nokauts, un lai tad mani aiznes uz nestuvēm. Lai nu kā, bet Maronjē melo: neviens man šeit neļaus aizejot aizcirst durvis; ja es arī aizvāktos kā tai sērijfilmā “Cietumnieks”, viņi mani neliktu mierā ar jautājumu: “Kāpēc jūs iesniedzāt atlūgumu?” Nekad neesmu ticis gudrs, kāpēc Ciemata vadība bez mitas uzdeva šo jautājumu 6. numuram. Šodien es to zinu. Tāpēc, ka gluži vienkārši šai mūsu pasaulē, ko terorizē bezdarbs un organizē darba kults, gadsimta galvenais jautājums ir: “KĀPĒC JŪS IESNIEDZĀT ATLŪGUMU?” Atceros, ka ikkatras sērijas ievadkadros es apbrīnoju Patrika Makgona viltīgo smaidu, kad viņš kliedza: “Es neesmu numurs, esmu brīvs cilvēks!” Šodien mēs visi esam 6. numurs. Mēs visi cīnāmies, lai tiktu pie beztermiņa darba līguma, patiesībā - pie bezierunu darba līguma. Un, ja esi pametis darbu, uz salas, uz kuras esi paglābies kopā ar kokaīniskām maukām, jebkurā brīdī var parādīties liela, balta bumba, kuras uzdevums būs mūs nosarkušus nogādāt atpakaļ darbavietā: “KĀPĒC JŪS IESNIEDZĀT ATLŪGUMU?”

9

Tolaik uz sienām, autobusu pieturās, uz ēkām, uz zemes, taksometros, uz kravas mašīnām, uz atjaunojamo namu fasādēm, uz mēbelēm, liftos, uz bankomātiem, visās ielās un pat laukos izvietoja milzīgus reklāmas foto. Ikdienu bija pārņēmuši krūšturi, saldēti produkti, pretblaugznu šampūni un bārdas dzenamie ar trim asmeņiem. Nekad vēl cilvēka acs nav bijusi tik pieprasīta: kāds bija aprēķinājis, ka no dzimšanas līdz astoņpadsmit gadu vecumam jebkuram cilvēkam ir iznācis saskarties vidēji ar 350 000 reklāmām. Pat mežmalās un mazu ciematiņu nomalēs, tālīnās ielejās un sniegotu kalnu virsotnēs, funikulera vagonos mūs sagaidīja firmas zīmes - Castorama, Bricodécor, Champion Midas un La Halle aux Vêtements. Nekādas atpūtas homo consommatus acīm.

Arī klusums pamazām izzuda. Vairs nebija iespējams izvairīties no radio, ieslēgtiem televizoriem, kliedzošiem reklāmu klipiem, kuri drīz vien iezagsies pat privātās telefonsarunās. Tas ir jauns pakalpojums par fiksētu cenu, ko piedāvājies Telecom: telefons par brīvu apmaiņai pret reklāmas iestarpinājumiem ik pēc simt sekundēm. Iedomājieties: zvana telefons, policists jums paziņo par jūsu bērna nāvi satiksmes negadījumā, jūs izplūstat asarās, taču vada otrā galā balss trallina: “Ar Carrefour visu var nokārtot.” Lēta estrādes mūzika skanēja visur, ne tikai uz estrādes. Mobilo telefonu zvani džinkstēja TGV ātrvilcienos, restorānos, baznīcās, un pat benediktiešu klosteri netika galā ar apkārt valdošo kakofoniju (tā ir - pats pārbaudīju). Saskaņā ar iepriekš minēto pētījumu rezultātiem caurmēra rietumeiropietis saņem 4000 komerciāla rakstura ziņu dienā.

Cilvēks iegāja Platona alā. Grieķu filozofs bija iedomājies, ka cilvēki alā ir pieķēdēti un uz savas ieslodzījuma vietas sienām vēro realitātes ēnas. Tagad Platona ala patiešām eksistē -tikai nu to sauc par televīziju. Savā zilajā ekrānā mēs varam vērot “Canada Dry” realitāti - tā līdzinās realitātei, tai ir realitātes krāsa, taču tā nav realitāte. Logošu tagad aizstāj logo, kurus projicē uz mūsu grotas mitrajām sienām.

Lai līdz tam nonāktu, bija nepieciešami divi tūkstoši gadu.

BET TAGAD - REKLāMAS PAIUZE

DARBĪBA RISINĀS JAMAIKA.

TRĪS ANTILIEŠI GULŠŅĀ ZEM KOKOSPALMAS, VIŅU SEJAS AIZSEDZ DREDI. AR NEAPBRUŅOTU ACI REDZAMS, KA VIŅI IR PAMATĪGI SAPĪPĒJUŠIES HAŠIŠU UN SLĪGST PILNĪGĀ KAIFĀ. VIŅIEM TUVOJAS MILZĪGA NĒĢERIETE UN SAUC:

-    HEY BOYS, JĀIET STRĀDĀT!

TRĪS REGEJPUIŠI NECEĻ NE AUSU. VIŅI IR PĀRĀK FLAKI, LAI SPĒTU PAKUSTINĀT PAT MAZO PIRKSTIŅU. TIE VIŅAI UZSMAIDA, PARAUSTA PLECUS, TAČU STĀ-DAIGA NELIEKAS MIERĀ:

-    AUGŠĀ! DIENDUSA BEIGUSIES! PUIŠI, PIE DARBA!

REDZĒDAMA, KA TRĪS "BROTHERS” VĒL ARVIEN NEKUST, VIŅA IZMISUMĀ PASTIEPJ UZ PRIEKŠU ROKU AR DANETTE TRAUCIŅU. IERAUDZĪJUŠI ŠOKOLĀDES DESERTA KRĒMU, VISI TRĪS REGEJZĒNI UZREIZ PIELEC KĀJĀS, DZIEDĀDAMI BOBA MĀRLEJA DZIESMU “GET UP, STAND UP”. MIELODAMIES AR KRĒMU, VIŅI DEJ PA UEDAGU.

KADRĀ PARĀDĀS DANETTE TUVPLĀNS UN TITRS: “DANETTE VISUS PIECEĻ KĀJĀS. ”

II Tu

.

1

Šonakt neizdosies aizmigt. Kopš Sofija ir aizgājusi, tu garlaikojies katru nedēļas nogali. Tu ciet no ciešanu trūkuma. Tu skaties “The Grind” MTV kanālā. Tūkstotis bikini un pārāk īsos T krekliņos tērptu meiču danco pa milzīgu deju placi zem klajas debess, bez šaubām, Sautbīčā Maiami. Viņām apkārt -atlētiski melnie ar spīdīgu vēdera preslti. Raidījumam nav citas koncepcijas kā vien plastisks skaistums un tehnosviedri. Visiem ir sešpadsmit gadu uz mūžīgiem laikiem. Jābūt skaistam, jaunam, sportiskam, iedegušam, smaidīgam un ritmā. Var jau norauties, taču pludmalē jābūt paklausīgam un disciplinētam. Augumam piekļāvīgs tērps ir obligāts. “The Grind” -tā ir cita pasaule, perfekts liedags, nevainojamas dejas. Jo grind angliski nozīmē “malšana”. Šis piespiedu jauneklīgums tev atgādina Lēnijas Rīfenštāles “Gribas triumfu” vai Arno Bre-kera skulptūras.

Laiku pa laikam dibenplānā kāda meiča, kas nenojauš, ka viņu filmē, sāk žāvāties aiz elpas trūkuma. Tad tuvojas kamera, un, tiklīdz meitene pamana objektīvu, viņa atkal uzstiepj sejai pavedinošu smaidu, ieņem pomoaktrises pozu un mākslotā nevainībā sūkā pirkstus. Nebeidzamas stundas garumā tu vēro šo kūrorta fašismu, šņaukdams kokaīnu. Lai pa degunu netecētu asinis, tu uz spoguļa virsmas ilgi un pamatīgi smalcini pulveri ar zelta kredītkarti. Tu pārvērt kokaīna kristālus pūdercukurā. Jo smalkāks pulveris, jo mazāk tas kairina deguna asinsvadus. Tava dzīve ir atkarīga no diviem celiņiem. Kad tu tos iešņauc caur zelta salmiņu, tu atgāz atpakaļ galvu, lai pulveris iespējami mazāk skartu deguna dobumus. Sajutis mutē kokaina garšu, tu iedzer pamatīgu glāzi vodkas ar toniku, lai apturētu nemitīgās šķavas. Pēc alerģiskajām iesnām tu ievies jaunu slimību - kokaīna iesnas (nekrotiskas nāsis, tekošs deguns, žokļu tiks, balta un saēsta kredītkartes kante). Tā nu tu vadi nedēļas nogales pats sev virsū.

Tu redzēji, kā tev tuvojas narkotikas. Sākumā tu tikai dzirdēji par tām runājam:

-    Visu nedēļas nogali pārtikām tikai no kokosa.

Tad draugu draugi piedāvāja:

-    Vai negribi vienu šņaucienu?

Vēlāk tavu draugu draugi kļuva par taviem dīleriem.

Pēc tam viens no viņiem nomira no pārdozēšanas, cits nokļuva ķurķī. Sākumā tu iešņauci, lai pamēģinātu, pa reizītei, laiku pa laikam, pēc tam ik nedēļas nogali - lai mērka-ķotos līdzi. Tad darbdienās, lai atgūtu jautrību. Vēlāk tu jau aizmirsi, ka tas domāts jautrības uzturēšanai, tev vajadzēja katru rītu vienu devu, lai justos normāli; ja pulverim piejaukts caurejas līdzeklis, tev ir šķidrs vēders, bet, ja strihnīns, - niez deguns. Tu nežēlojies - ja nešņauktu pulverīti, tev, ģērbtam elektrozaļā kombinezonā, būtu jālec ar gumijām vai ar groteskiem ceļu sargiem jāvizinās uz skrituļdēļa, vai jādzied karaoke ķīniešu restorānā, vai jāsludina rasisms kopā ar skin-hediem, vai jāvingro kopā ar novecojušiem smukulīšiem, vai vienam pašam jāpiedalās sportloto, vai jānododas psihoanalīzei ar dīvānu, vai jāspēlē pokers ar blēžiem, vai jārokas pa internetu, vai jāpiekopj sadomazohisms, vai jāievēro novājēšanas diēta, vai vienatnē jālok viskijs, vai dārzā jānodarbojas ar dārzkopību, vai jāslēpo, vai jākrāj markas ar pilsētu attēliem, vai jākultivē buržuāzisks budisms, vai jānododas kabatas formāta multimedijiem vai amatniecībai barā, vai grupveida anālajam seksam. Ikvienam ir nepieciešama kaut kāda nodarbe, lai, tā sakot, “atslābinātos”, taču tu redzi, ka patiesībā cilvēki tikai cīnās pa dzīvi.

Kopš tu dzīvo viens, tu pārāk bieži masturbē, skatoties videofilmas. Tev pie pirkstgaliem allaž ir pieķērušies Kleenex mutautiņu gabaliņi. Kad tu pameti Sofiju, tu viņai tomēr pateici, ka tev labāk patīk prostitūtas.

-    Es tev esmu uzticīgs - tu esi vienīgais cilvēks, kuru man gribētos krāpt ar kādu citu.

Kā gan tas notika? Ak jā, kad tu vakariņoji ar viņu restorānā, viņa pēkšņi paziņoja, ka gaida no tevis bērnu. Šis ekskurss pagātnē nav nekādas jaukās atmiņas. Pēkšņi tev izlauzās neapturams, ilgs monologs. Tu viņai klāji vaļā to, ko visi pasaules džeki alkst pateikt savām grūtajām sievām:

-    Man ļoti gribētos pārtraukt attiecības... Lūdzu, piedod... Lūdzu tevi, neraudi... Es sapņoju tikai par vienu - lai mēs izšķirtos... Es nosprāgšu viens kā sūdabrālis... Vācies prom, lasies lapās, sāc jaunu dzīvi, kamēr vēl esi skaista... Bēdz prom no manis... Es centos, tici man, es centos izturēt, taču man nesanāk... Es smoku nost, man vairs nav spēka, es neprotu būt laimīgs... Es ilgojos pēc vientulības un gadījuma sakariem... Es vēlos kā vecpuisis apceļot svešas pilsētas... Es neesmu spējīgs audzināt bērnu, jo pats esmu bērns... Es pats sev esmu dēls... Ik rītu es pats sevi laižu pasaulē... Esmu uzaudzis bez tēva, bet tu gribi, lai es būtu tēvs... Man nav vajadzīga tava mīlestība... Es...

Pārāk daudz teikumu sākās ar “es”. Sofija atbildēja:

-    Tu esi briesmonis.

-    Ja es esmu briesmonis un tu mani mīli, tad tu arī esi tikpat stulba kā Frankenšteina līgava.

Sofija tevi nomērīja ar skatienu, pēc tam piecēlās no galdiņa, lai aizietu no tavas dzīves, tā arī neatguvusi elpu. Dīvaini, bet tad, kad viņa elsodama aizskrēja, tu saprati, ka tik un tā tas esi tu pats, kas bēg projām. Tu iedvesmoji un izdzisi; tu izjuti to “gļēvo atvieglojuma sajūtu”, kas rodas ikreiz pēc jebkuras šķiršanās; tu piezīmēji uz papīra salvetes: “Šķiršanās ir mīlestības Minhenes vienošanās.” Un vēl: ‘To, ko cilvēki sauc par maigumu, es saucu par bailēm pamest vienam otru.”

Kā ari: “Ar sievietēm vienmēr ir tā - vai nu tu viņas piedrāz, vai tev no viņām bail.” Ja tu viņas nepiedrāz, tas nozīmē, ka viņas tev iedveš bailes.

Kad meiča paziņo džekam, ka ir stāvoklī, jautājums, ko džeks NEKAVĒJOTIES sev uzdod, ir nevis: “Vai es gribu šo bērnu?” - bet gan: “Vai palikt kopā ar šo meiču?”

Galu galā brīvība ir tikai grūts brīdis, kas jāpārcieš. Šovakar tu esi nolēmis atkal aizkāpt uz iestādījumu, ko sauc bārs “Biturāts”, uz savu iemīļoto zaņķi. Pastāv uzskats, ka publiskie nami Francijā ir aizliegti, tomēr Parīzē vien tādu ir ap piecdesmit. Tiklīdz tu tādā ieej, visas meičas tevi dievina. Viņām piemīt divas lieliskas īpašības:

1)    viņas ir skaistas,

2)    viņas tev nepieder.

Tu pasūti šampanieša pudeli, visām ielej, un viņas jau glāsta tev matus, laiza kaklu, viņu pirksti jau zogas tev zem krekla, skar tavu bikšupriekšu, kas sāk kļūt formīga, čukst ausī mīļas neķītrības:

-    Tu esi jauks, man gribas tevi sūkāt. Soņa, paskaties, cik viņš ir skaists! Kā gribētos redzēt viņa seju, kad būšu paņēmusi mutē. Ieliec viņa roku man biksītēs, lai viņš jūt, cik mitra esmu. Mans klitors vibrē, - vai tavs pirksts jūt, kā tas pulsē?

Tu viņām notici uz vārda. Tu aizmirsti, ka pats viņām maksā. Sirds dziļumos tu nojaut, ka patiesībā Joannas īstais vārds ir Zanīna, taču, kamēr tu neesi beidzis, tev viss vienalga. Nu tu esi kā pāvs starp izsmalcinātām pāvu vistiņām. Bāra pagrabstāvā tu zīd silikona krūtis. Viņas pret tevi izturas kā mātes. Garas mēles slīd pār tavu seju. Tu skaļi taisnojies:

-    Lai salabotu mašīnu, ieteicams doties pie meistara. Lai uzbūvētu māju, vēlams sameklēt labu arhitektu. Ja gadās saslimt, katrs cenšas uzmeklēt zinošu ārstu. Kāpēc gan miesīgā mīlestība lai būtu vienīgā joma, kur nav nepieciešami speciālisti? Mēs visi esam prostitūtas. Deviņdesmit pieci procenti cilvēku piekristu pārgulēt, ja viņiem par to piesolītu tūkstoš piecsimt eiro. Jebkura meiča tevi sūkās arī par pusi. Viņa izliksies sadusmota, ar to neleposies draudzeņu priekšā, taču domāju, ka par vienu taukšķi varēsi darīt ar viņu, ko gribi. Un pat par mazāku summu. Var dabūt ikvienu, ko grib, jautājums tikai - kāds ir tarifs: vai jūs atteiktos no minēta par miljonu, diviem, simt miljoniem? Vairumā gadījumu mīlestība ir liekulīga: skaistas meitenes iemīlas (un no visas sirds tic, ka patiesi) džekos, kuriem - kāda sagadīšanās - ir naudas kā spaļu un kuri spētu viņām piedāvāt skaistu, izsmalcinātu dzīvi. Vai tad tas nav tas pats, ko dara ielenes? Ir gan.

Joanna un Soņa piekrīt taviem apgalvojumiem. Viņas vienmēr piekrīt tavām spožajām teorijām. Ar kādu draudzējies, par tādu kļūsi - jo arī tu esi pārdevies Lielajam Kapitālam.

Turklāt šīs meičas ir vienīgās, kas spēj tavējo pacelt pat tad, kad tavs deguns ir aizlikts kā ar vati, krāniņš ir ieģērbts prezī un kad tu spēj vienīgi īdēt:

- Salmu sava tuvākā nāsī redz, bet baļķi savās biksēs neredz.

Tu tēlo provokatoru, kas visu izbaudījis, taču patiesībā tu tāds neesi. Tu apmeklē prostitūtas, ne jau cinisma vadīts, nebūt ne, gluži otrādi, tu to dari aiz bailēm no mīlestības. Viņas tev sniedz seksu bez jūtām, baudu bez sāpēm. “Patiesība ir nepatiesības mirklis,” ir teicis Gijs Debors - pēc Hēgeļa -, un viņi abi bija gudrāki par tevi. Šis teikums labi raksturo to atmosfēru, kas valda bāros, kur pakalpojumus sniedz šādas meičas. Ar prostitūtām nepatiesais ir patiesā mirklis. Beidzot tu esi tu pats. Kopā ar tā saukto “normālo” sievieti ir jāpiepūlas, jālielās, jākļūst labākam, tātad - jāmelo; ieleni izveido vīrietis. Turpretī bordelī vīrietis ļauj sev vaļu, necenšas par visu vari patikt, izrādīties labāks, nekā ir patiesībā. Tā ir vienīgā nepatiesā vieta, kur viņš beidzot ir patiess, vājš, skaists un trausls. Būtu jāuzraksta romāns ar nosaukumu “Mīlestība maksā 500 eiro”.

Priekameitas tev izmaksā dārgi, lai tu sevi neizšķiestu. Tu esi pārāk viegli ievainojams, lai riskētu vēlreiz iemīlēties ar visām no tā izrietošajām sekām: strauji pukstošu sirdi, spēcīgiem pārdzīvojumiem, pēkšņu vilšanos, kalnu aukām. Nekas nešķiet tik romantiski kā doties pie maukām. Vienīgi patiešām emocionāli cilvēki izjūt nepieciešamību maksāt, lai vairs neriskētu ar ciešanām.

Sasnieguši trīsdesmit gadu vecumu, visi nocietinās: piedzīvojušas dažus skumjus brīžus, ko sniedz mīla, sievietes izvairās no briesmām un labprātāk pavada laiku ar veciem, uzticību iedvesošiem ķēmiem; vīrieši vairs negrib mīlēt, viņi metas uz lolitām vai ielenēm; visus klāj bruņas, neviens vairs nekādā gadījumā negrib kļūt nedz smieklīgs, nedz nelaimīgs. Tu skumsti pēc tā laika, kad mīlestība nesagādāja sāpes. Sešpadsmit gadu vecumā tu tikies ar meitenēm un viņas pameti vai viņas tevi pameta viegli, jautājums tika nokārtots pāris minūtēs. Kāpēc vēlāk viss kļuva tik nopietni? Loģiski būtu, ja notiktu otrādi: drāmas pusaudža vecumā, trīsdesmit gados -nesāpīgi. Tak nē. Jo vecāks kļūsti, jo ievainojamāks. Trīsdesmit trīs gadu vecumā tu esi pārāk nopietns.

Pēc tam, atgriezies mājās, tu iedzer miega zāles un neredzi sapņus. Un tikai tad, manu nabaga zēn, tev izdodas uz dažām stundām aizmirst Sofiju.

2

Pirmdienas rītā tu ierodies Rosā kā svina pielietām kājām. Tu domā par nežēlīgo Karaļa Mārketinga selekciju. Kādreiz bija sešdesmit ābolu šķirnes, šodien ir palikušas tikai trīs (golden, zaļie un sarkanie). Kādreiz bija nepieciešami trīs mēneši, līdz cāļi pieauga, šodien no olas līdz vistai, ko pārdod lielveikalā, paiet tikai 42 dienas, kas pavadītas briesmīgos apstākļos (25 putni uz kvadrātmetru, tos baro ar antibiotikām un vielām, kuras nomāc trauksmes stāvokli). Līdz pat 70. gadiem Normandijas kamam-bēram bija desmit dažādas garšas nianses, šodien - ne vairāk par trim (pateicoties termiski apstrādātā piena standartizācijai). Tas nav tavs nopelns, taču tā ir tava pasaule. Kokakolā (reklāmas budžets 1997. gadā - pusotrs miljards eiro) vairs nepievieno kokaīnu, bet piejauc fosforskābi un citronskābi, lai radītu ilūziju, ka dzēriens dzesē slāpes, un lai radītu mākslīgu pieradumu. Piena govis baro ar skābbarību, kas rūgst un izraisa cirozi, tām dod ari antibiotikas, kas veido tādu rezistentu baktēriju celmus, kuras vēlāk izdzīvo pārdodamajā gaļā (nemaz nerunājot par kaulu miltiem, kuri izraisa sūkļveida encefalopātiju liellopiem; pie tā nepakavēsimies, ar to ir pilnas visas avīzes). Šo pašu govju piens satur arvien vairāk un vairāk dioksidīnu, jo zāle, ko apēd lopi, ir saindēta. Ari zivaudzētavās zivis baro ar zivju miltiem (kas tām ir tikpat kaitīgi kā kaulu milti liellopiem) un antibiotikām... Ziemā ģenētiski pārveidotās zemenes vairs nesasalst, jo tām ir pievienots kāds auksto jūru zivju gēns. Manipulējot ar gēniem, vistu gēns tiek ievadīts kartupeļos, skorpiona - kokvilnā, kāmja -tabakā, tabakas - salātos, cilvēka - tomātos.

Tajā pašā laikā arvien vairāk trīsdesmitgadīgo saslimst ar nieru, dzemdes, krūšu, taisnās zarnas, vairogdziedzera, zarnu, sēklinieku vēzi, un mediķi nezina - kāpēc. Pat bērni nav pasargāti: leikēmiju pieaugums, arvien biežāk sastopamie smadzeņu audzēji, nemitīgas bronhītu epidēmijas lielajās pilsētās... Saskaņā ar profesora Lika Montanjē uzskatu AIDS parādīšanās nav izskaidrojama vienīgi ar inficēšanos ar HIV vīrusu (kuru viņš pats atklāja), bet arī ar blakus faktoriem, kas “saistīti ar mūsu civilizāciju”: viņš minēja “piesārņotību” un “pārtiku”, kas novājina imūnsistēmu. Ar katru gadu spermas kvalitāte pasliktinās, cilvēces auglība ir apdraudēta.

Šī civilizācija balstās uz māņiem, kurus tu radi. Tā mirs.

Nozarē, kurā tu strādā, cirkulē liels informācijas daudzums: tā tu nejauši uzzini, ka pastāv nenolietojamas veļas mazgājamās mašīnas, kuras neviens ražotājs nevēlas laist tirgū; ka viens tips ir izgudrojis zeķes, kurām nenoirst valdziņi, bet kāda liela zeķubikšu ražošanas firma no viņa atpirkusi patentu, lai to iznīcinātu; ka arī neplīstošas riepas noslēpums ir palicis kaut kur atvilktnē (tas nekas, ka cena ir tūkstošiem satiksmes negadījumu ar letālām sekām katru gadu); ka naftas produktu lobijs dara visu, kas tā spēkos, lai aizkavētu elektrisko automobiļu ieviešanu (cena, ko par to maksājam, ir ogļskābās gāzes daudzuma palielināšanās atmosfērā, kas izraisa planētas sasilšanu, tā saukto siltumnīcas efektu, kura dēļ, iespējams, notiks daudzas dabas katastrofas laikposmā līdz 2050. gadam - viesuļvētras, polārā ledus izkušana, jūras līmeņa pacelšanās, ādas vēzis, nemaz nerunājot par naftas izplūdēm okeānā); ka pat zobu pasta ir nevajadzīgs izstrādājums, jo zobu kopšanai nepieciešama tīrišana ar suku, bet pasta tikai atsvaidzina elpu; ka visi trauku mazgāšanas līdzekļi ir vienādi un ka traukus, staip citu, mazgā mašīna; ka kompaktdiskus var saskrāpēt tieši tāpat kā vinila plates; ka alumīnija papīrs ir vēl indīgāks par azbestu; ka sauļošanās krēmu formula nav mainījusies kopš Otrā pasaules kara laikiem, lai gan saslimšana ar ļaundabīgo melanomu ir ievērojami palielinājusies (sauļošanās krēmi pasargā tikai no UVB stariem, bet ne no kaitīgajiem UVA); ka Nestlé rīkotās

reklāmas kampaņas, lai nogrūstu piena pulveri Trešās pasaules valstu zīdaiņu pārtikai, izraisīja miljoniem nāves gadījumu (jo vecāki pienu atšķaidīja ar nedzeramu ūdeni).

Preču pasaule ir tā iekārtota, ka preces domātas pārdošanai: tavs darbiņš ir pārliecināt patērētājus, lai tie izvēlas tādu izstrādājumu, kurš nolietosies visātrāk. Ražotāji to dēvē par “novecošanas ieprogrammēšanu”. Tevi palūgs aizvērt acis un neļaut vaļu garastāvoklim. Jā, gluži kā Moriss Papons tu vienmēr varēsi aizstāvēties, paziņojot, ka tu nezināji vai ka nevarēji rīkoties citādi, vai ka mēģināji palēnināt procesu, vai ari ka tev obligāti nebija jābūt varonim... Tā nu ir iznācis, ka veselus desmit gadus tu dzīvoji iekš viena miera. Bez tevis viss varbūt būtu iegrozījies citādi. Protams, varētu iedomāties pasauli bez visuresošajām afišām, ciematus bez Nēestētisqam izkārtnēm, ielu stūrus bez ātrajām uzkostuvēm un cilvēkus šajās ielās. Cilvēkus, kuri sarunājas. Nemaz nebija obligāti dzīvi iekārtot šādi. Tu negribēji visu šito mākslīgo nelaimi. Tu neesi saražojis visas šīs nekustīgās automašīnas (2050. gadā uz zemeslodes jau būs 2,5 miljardi mašīnu). Taču tu neko neesi izdarijis, lai pasaulē mainītu dekorācijas. Viens no Bībeles desmit baušļiem skan: “Netaisi sev tēlus vai dievekļus... nezemojies to priekšā.” Tātad tevi, tāpat kā visus citus, ir pieķēruši nāves grēkā. Un Dieva sods ir visiem zināms: tā ir elle, kurā tu dzīvo.

-    Vai jums būtu kāds brīdis mītingam vai arī visa diena ir aizbukota?

Zans Fransuā, klientu menedžeris, kura pārziņā ir Madone, ir pabāzis galvu pa durvju spraugu.

-    Carlijs pašlaik iepērk pabeigtos reklāmas projektus, ienāc uzreiz pēc pusdienām.

-    Okei, - viņš saka, - tu jau nojaut, ka vajadzēs drusku pārskatīt to Maigrelette. Lai norimtu kaislības.

-    Valdzinājums, valdzinājums, tā ir mūsu reliģija, nekā cita uz Zemes nav, tas ir vienīgais cilvēces virzītājspēks.

Viņš tevi tā dīvaini uzlūko.

-    Paklau, vai tu esi pārliecināts, ka brīvdienās labi atpūties?

-    Esmu gatavs uzsākt jauno darba nedēļu kā Krāšņās Sabiedrības Dienderis. Uz priekšu, uz Ceturto Reihu!

Z. F. nāk tuvāk un nenovērš skatienu no tava degungala.

-    Tev te kaut kas balts.

Un, ar piedurkni noslaucījis tavu pulveraino snīpi, piebilst:

-    Es laikam tūlīt iešu uz tikšanos ārpusē, bet tu varēsi mani dabūt rokā pa mobilo.

-    Mhm, Zef, es dievinu tevi dabūt rokā pa mobilo.

Drīz vien Carlijs ir atgriezies un apsēžas man pretī. Čarlijs ir kā mūris - viņš ir tikpat būdīgs, cik tu - izdēdējis. Čarlijs ir laimīgs cilvēks, vai arī viņš labi tēlo laimi. Viņam ir sieva un divi bērni, uz dzīvi viņš raugās konstruktīvi - katram ir savs veids, kā tikt galā ar vispārējo absurdu. Carlijs tev piedod tavas pārmērības. Tu mīli Carliju, jo viņš tevi kompensē. Viņš smēķē zālīti, turpretī tu padari nejutīgus zobus. Viņš augām dienām rokas pa internetu atbaidošāko ultrapornogrāfisko bilžu meklējumos, piemēram, sieviete sūkā zirga diņķi, tips, kurš pienaglo savus pautus pie dēļa, ļoti resna sieviete, kuru dračī ar plastmasas roku, - Carlijam tas šķiet “izklaidējoši”.

-    Vai pazīsti “The Grind” no MTV kanāla? Es domāju, ka varētu kaut ko pasākt ar šo jestro pulciņu, vieglās dzīves estētiku, maucīgo baru.

Tinot zāles smēķi, Carlijs piekrīt:

-    Kā nu ne, tas raidījums tak nav normāls. Būtu jāpiedāvā, lai Maigrelette to sponsorē. Un reklāmas nolūkos varētu izraudzīties divdesmit sekunžu garus iestarpinājumus, pievienojot viņu logo ekrāna augšējā labajā stūri, MTV logo vietā...

-    Labs gājiens. Visi varēs apbrīnot, kā smukulīši un dā-mītes tirina kājiņas kanālā “Maigrelette TV”. To pat varētu ierūmēt CNNl Un darīt zināmu plašai publikai, sarīkojot atmiņā paliekošus divu brendu vakarus “Grind-Maigrelette”!

-    Jā! Un, tā kā televīzija raida caurām diennaktīm, tad katru dienu varētu parādīt kādu citu fragmentu - tā būtu pirmā reklāma, kas neatkārtojas!

-Tas dotu lieliskas recenzijas presē. Pieraksti to, ko nupat teici, lai varētu pieminēt reklāmas pieteikuma komunikē.

-    Okei, bet kā lai tur dabū iekšā saukli “Maigrelette padara skaistu un gudru”?

-    Esmu par to domājis. Paklausies. Ir redzami simtiem jauniešu, kas dejo house mūzikas pavadījumā milzīga baseina malā, zem elektrozilām debesīm. Bet pēkšņi pēc divdesmit sekundēm parādās teikums: “MAIGRELETTE. JŪS TAČU VĒL NEESAT DZIRDĒJUŠI, PAR KO VIŅI SARUNĀJAS.”

-    Oktāv, tu esi ģēnijs!

-    Nē, Carlij, tu esi pats labākais!

-    Es zinu.

-    Es arī.

-    Buča tev.

-    Es dievinu to, ko tu dari.

-    Nē, es dievinu, kāds tu ESI.

Viens divi, un tu esi uzrakstījis jaunu scenāriju, kamēr Čarlijs vandās pa internetu, meklēdams kārtējo video: šoreiz tas ir tips, kas pusaudzes vagīnā darbina urbi, kuram galā uzkabināts mākslīgais fails, kamēr tā sūkā izlietotu higiēnisko tamponu. Patiešām izklaidējoši.

Nākamajā rītā tu parādi jauno scenāriju Maronjē, kurš izsaka savu šefa viedokli (pilnīgi pareizi, viņš jau arī ir šefs):

-Joprojām tikpat nederīgs pārdošanai, bet, ja jums sagādā prieku mēģināt, dodiet tik vaļā. Vienīgais, ko es tev, Oktāv, lūdzu, ir - neatkārto savus grafītus Šarla Mansona stilā uz mūsu vismīļā klienta telpu sienām.

Pēc tam tu atkal sazinies ar savu klientu menedžeri pa debilo mobilo.

-    Zan Fransuā, mums kaut kas ir.

-    Urēka!

(Tas ir “urrā” un “eirēka” apvienojums vienā vārdā.)

-Taču mums nepieciešamas trīs nedēļas.

Klusums bezvada otrā galā.

-Vai jūs, puiši, esat galīgi prātu izkūkojuši? Man viņiem ir kaut kas jāliek priekšā jau nākamnedēļ!

-    Divas nedēļas.

-    Desmit dienas.

-    Divpadsmit.

-    Vienpadsmit.

-    Šovakar nosūtīsim viņam ierakstu VHS kasetē, - Carlijs izlemj. - Madone būs tik sajūsmināta par mūsu žiglo reakciju, ka nopirks ideju bez garas domāšanas.

Z. F. piemetina, ka “runa galvenokārt ir par produktu, taču tā balstās uz vienojošo preču zīmi” (citāta beigas). Tu aplaudē. Ir tik daudz reižu teikts, ka radošie nicina klientu menedžerus - un otrādi. Tas nav tiesa - viņi ir nepieciešami viens otram, bet uzņēmumā mīl tikai tos, kuri ir vajadzīgi, ar pārējiem iepazīstas viņu atvadu ballītē. Carlijs bija formā. Un, lai nu kā, bet, kad Carlijs pieņem lēmumu, neviens nediskutē.

3

Sofija tev pateica “uz redzēšanos” tā, it kā būtu pateikusi “labdien”.

Tu pusdieno viens.

Kādreiz tev bija pārāk daudz draugu, bet tagad vairs nav neviena.

Tas nozīmē, ka tev tādi nekad nav bijuši.

Tu dzer, tava žakete smird pēc siera.

Jauki.

“Ļauj man tevi pamest, ļauj man aiziet, ļauj man atkal kļūt par jaunu dulburi,” tu viņai sacīji.

Tu izej ārā bez brillēm, lai neredzētu tālāk par vienu metru.

Tuvredzība ir tavs pēdējais luksuss. Viss ir brīnišķi izplūdis kā videoklipā.

Viss ir tikai virsma.

Saturies!

Tu esi patērētājsabiedrības priekšējā līnijā un komunikācijas sabiedrības pašos augstumos.

Tu pasūti zosu aknu pastētes suši ar Sičuānas pipariem, bumbieru čatniju un teļa gaļas atvārījumu, sojas mērci un bal-zametiķi.

Tev pretī uzsmaida meitene.

Tu viņu mīli. Viņa to nekad neuzzinās.

Sasodīts!

Tas bija skaists mirklis.

Elkoni atspiedis pret bāra leti, tu sapņo par jaunām sievietēm. Tev ir bijis pietiekami laika, lai saprastu, ko tu gaidi

no dzīves - vientulību, klusumu, dzert, lasīt, lietot narkotikas, rakstīt un laiku pa laikam mīlēties ar kādu ļoti skaistu meiču, kuru tu nekad vairs nesatiksi.

Tātad šai stundā radošie parasti devās pēc viena minēta. Braucot cauri Buloņas mežam, tu piestāj, lai nopirktu vienu felāciju bez preža. Pēc divdesmit minūtēm tu jau esi atpakaļ aģentūrā.

-    Padzeniet mani!

Tu piekliedz Rosās halli, bet neviens tevī neklausās.

-    Padzeniet mani!

Daži praktikanti palaiž skaļu smieklu, rādīdami uz tevi ar pirkstu, viņi domā, ka tu joko, un tāpēc, gribēdami izkalpoties, skaļi spurdz par taviem patētiskajiem, ekstravagantajiem jokiem.

-    Padzeniet mani!

Taču birojā bez nevienas starpsienas neviens nedzird tavus kliedzienus. Un pēkšņi tu acumirkli saproti, kāpēc viņi visi tā zviedz: uz tavu balto džinsu bikšupriekšas ir palikušas lūpu krāsas pēdas.

Augu dienu televīzijā atkārto tevis izdomātos saukļus: “Nekas jauns nav jāizdomā, imitējiet”, “Kāpēc dzīvot bez šampanieša Krug?”, “Salope^1. Smaržas, kuras ir patīkami neieredzēt”, “Radio nova, ik brīdi citāda”, “Kenzo jungle. Pamēģiniet tos piejaucēt”, “Viagra. Pārtrauciet bridža partiju”, “Eurostar. Kāpēc jābrauc no Ruasī uz Hītrovu, ja var braukt no Parīzes uz Londonu?”, “Canderel. Tu esi skaista, slaida, tu esi tu pati”, “Buygues Telecom. Jūs gribat runāt ar nākotni? Nenolieciet klausuli”, “Lacoste. Kļūsti par saviem vecākiem”, “Chanel N° 5. Gatavs valkāšanai visur”.

-    Padzeniet mani!

Tu gribi gulēt mauriņā un raudāt, skatoties debesīs. Reklāma panāca to, ka tiek ievēlēts Hitlers. Reklāmas uzdevums ir likt pilsoņiem noticēt, ka situācija ir normāla, kaut gan tā tāda nav. Gluži kā tie viduslaiku vārtnieki, reklāma, šķiet, nemitīgi klaigā: “Guliet mierīgi, labie ļaudis, ir pusnakts, viss klusu, maizi, vīnu, Boursin, skaisto, labo aperitīvu Dubonnet, dod tik šurp cepumus Wasa, Mini-Mir, mini cenas, taču šis balinātājs sniedz maksimumu.” Dusiet saldi, labie ļaudis. “Visi ir nelaimīgi modernajā pasaulē,” brīdināja Saris Pegī. Taisnība: bezdarbnieki ir nelaimīgi tāpēc, ka viņiem nav darba, bet tie, kas strādā, - tāpēc, ka tiem darbs ir. Guliet mierīgi, iedzeriet nervu zāles. Galvenais - neuzdodiet jautājumus. Hier ist kein warum.1

Jāatzīst, ka tas, kas notiek uz šīs planētas virsmas, Visuma mērogos nav nekas svarīgs. To, ko ir uzrakstījis viens zemes iemītnieks, izlasīs tikai kāds cits zemes iemītnieks. Iespējams, ka citām galaktikām nav ne silts, ne auksts no tā, ka Microsoft apgrozījums ir tāds pats kā Beļģijas iekšējais kopprodukts un ka Bila Geitsa bagātība tiek lēsta ap 100 miljardiem dolāru. Tu strādā, pieķeries cilvēkiem, tu mīli dažas vietas, tu rosies uz olīša, kas griežas tumsā. Tu varētu samazināt savas prasības. Vai tu esi aptvēris, ka esi tikai mikrobs? Vai ir kāds insekticīds pret tādu kaitēkli kā tu?

Tu klausies tikai pašnāvnieku mūziku: “Nirvana”, “INXS”, “Joy Division”, Mike Brant. Tu jūties vecs, jo tev varen labi patīk klausīties vinila skaņuplates. Francijā gadā izdara 12 000 pašnāvību jeb vairāk nekā vienu stundā, visa gada garumā. Ja jūs lasāt šo grāmatu jau vienu stundu, TINKS, viena nāve. Divas stundas, ja lasāt lēnām, TINKS, TINKS. Un tā joprojām. Diennaktī divdesmit četri brīvprātīgi līķi. 168 brīvprātīgas dzīvības pārtraukšanas nedēļā. Tūkstotis ir izraudzījies nāvi katru mēnesi. Masu slepkavības, par kurām neviens nerunā. Francija ir milzīga Saules Tempļa sekta. Saskaņā ar Sofres sabiedriskās domas pētījumu datiem 13 % pieaugušo franču ir “kādreiz nopietni apsvēruši” pašnāvības iespēju.

Ik ritu tu pārbaudi četras pastkastītes: telefona automātisko atbildētāju mājās, darbā, mobilā telefona balss pastu un e-pastu iMac datorā. Vienīgi tava vēstuļu kastīte stāv bezcerīgi tukša. Tu vairs nesaņem mīlestības vēstules. Tu nekad vairs nesaņemsi papīra lapas, kas aprakstītas kautrīgā, kaligrāfiskā rokrakstā, kas slacītas asarām un iesmaržinātas ar mīlestību, kas salocītas, pirkstiem satraukumā trīcot, un ieliktas aploksnē ar rūpīgi uzrakstītu adresi, kura vēsta pastniekam: “Nepazūdi pa ceļam, ak, pastniek, aiznes šo svarīgo vēsti tik ilgotajam adresātam...” Cilvēki padara sev galu, jo pa pastu saņem tikai reklāmas materiālus.

Tu pakļaujies UV staru vilinājumam. Tiklīdz jūties nomākts, un tā tu jūties visu laiku, tu apmaksā ultravioleto staru seansu. Tas nozīmē to, ka, jo draņķīgāk jūties, jo vairāk no-sauļojies. Skumjas piešķir tev labu izskatu. Izmisums ir tavs saulstars. Kā lai izrāda, ka esi nelaimīgs? Tava seja vai plīst no veselības. Tu domā, ka nosauļota āda ļauj saglabāt jaunību, taču ir pavisam otrādi - vecus kraķus var atpazīt pēc viņu nemainīgā iedeguma. Mūsdienās vienīgi večiem ir laiks sauļot ģīmi. Jaunie staigā bāli un noraizējušies, turpretī veči ir nosauļojušies un smaidīgi (viņu pensiju apmaksā jaunie). Līdzināties Žakam Segelam - vai pēc tā tu kāro? Ultravioletie tevi galu galā izcepinās.

Tas notika uz Mega Celiņa, šķiršanās priekšpilsētā... Attaisnojums - kokaīns. Ir daudzas lietas, kuras tu nebūtu uzdrīkstējies bez tā, piemēram, pamest Sofiju vai uzrakstīt tamlīdzīgu kalambūru. Uz kokaīnu var novelt visu. Klabinot datora tastatūru un rakstot šo grāmatu, tu sevi iedomājies par slepeno aģentu, kas iefiltrējies pašā sistēmas sirdī, par spiegu, kura uzdevums ir paklusām izokšķerēt sabiedriskās domas indēšanas mehānismus. (Galu galā, vai tad CIP jeb angliski Central Intelligence Agency arī netiek saukta par aģentūru?) Būdams vienlaikus gan algotnis, gan spiegs, tu savā cietajā diskā uzkrāj visslepenāko informāciju. Ja tevi kādreiz pieķers, tevi spīdzinās tik ilgi, līdz tu atjaunosi datus.

Tu nerunāsi, tu apsūdzēsi narkotikas. Kad tevi pārbaudīs ar melu detektoru, tu zvērēsi pie visiem dieviem, ka šajā pasākumā esi bijis vienīgi tas, kurš... stāv uz vakts.

Ik dienu uz ielas pie savas mājas tu satiec kādu bezpajumtnieku, kas ir tev līdzīgs. Viņš ir tavs līdzinieks - kārns, izstīdzējis, bāls, iekritušiem vaigiem. Tas esi tu pats, tikai ar bārdu, netīrs, slikti ģērbies, smirdīgs, ar riņķi nāsī, bez naudas, ar smakojošu elpu, tu drīzā nākotnē, tu, kad ritenis būs pagriezies uz otru pusi, tu gulošs virs metro ventilācijas restēm ar asiņainām, basām pēdām. Tu viņam nopērc “Le Réverbère” - avīzi bezpajumtniekiem. Laiku pa laikam viņš pilnā rīklē ieaurojas: “KURŠ SĒJ VĒJU, PĻAUJ VĒTRU!” - un pēc tam iemieg.

Augas naktis tu pavadi pie spēļu konsoles. Par 29 eiro, ieskaitot visus nodokļus, tu esi spēļu konsoļu kluba abonents. Septiņas reizes gadā tu saņem “CD demoversijas ar pamudinājumu to iegādāties un aptaujas lapu, kas ļauj Sony novērtēt tavu ieinteresētību, tavas pircēja vēlmes, tavu apmierinātības pakāpi un tavus atklātos komentārus”.

Stundām ilgi tu vazājies pa lielveikalu, smaidīdams novērošanas kamerām. Vēl kas, ko esi dzirdējis runājam savā amatbrālībā: drīz vien kameras derēs ne tikai tam, lai apturētu kleptomānus. Iekārtajos griestos noslēptas un savienotas ar centrālo serveri, infrasarkano staru tīmeklim pievienotas kameras ļaus preču izplatītājiem izzināt tavus iepirkšanās ieradumus, identificējot svītru kodus precēm, kuras tu iegādājies, un piedāvāt atlaides, dot nogaršot jaunos produktus, ar balsi virzīt uz nodaļām, kuras esi iecienījis. Drīz vien tev pat nebūs vairs jāpārvietojas - firmas pazīs tavu gaumi, jo tavs ledusskapis būs pieslēgts intemetam, un ražotāju pārstāvji piegādās tev mājās tās preces, kuras būs beigušās, un visa tava dzīve būs uzskaitīta un industrializēta. Vai tas nav brīnišķīgi? Saki labdien kamerai. Viņa ir tava vienīgā draudzene.

Tu nupat esi saņēmis A4 formāta brūna papīra aploksni. Velti biji zaudējis cerības - kāds tev tomēr ir atrakstījis. Tu to atplēs un atrodi dīvainu melnbaltu lāzerfotokopiju. Padzisu-šas tipogrāfiskas zīmes savirknē dažus ciparus: “43 5. 0bg4 frl5 psel2 rj33 gm f 2, alr 1 i/1 ml dr55”, un augšējā kreisajā malā - datums un laiks. Tu esi apjucis. Starp baltajiem plankumiem uz pelēka fona tu beidzot saskati citplanētieša aci, kas tevi stingi uzlūko, divas rokas, deguna pamatni, šeit kaut ko tādu, kas varētu līdzināties ausij... Tu atpazīsti, ka tā ir ehogrā-fija. Šim abstraktās mākslas darbam ir pievienotas pāris ar roku rakstītas rindiņas. “Šī ir pirmā un pēdējā reize, kad tu redzi savu meitu. Sofija.”

4

Dažas dienas tu viņus neesi redzējis. Žans Fransuā ienes tavā kabinetā savu depresiju.

- Man tev jāpaziņo slikts feedback^9 no reklāmas devēja. Pēc “The Grind” kasetes noskatīšanās Alfrēds Dīlers atzvanīja un sacīja, ka tur esot par daudz krāsaino. Viņš paziņoja - es citēju: “Es neesmu rasists, taču tur ir par daudz melno, turpretī mums jāuzsver produkta franciskā izcelsme. Nav mana vaina, ka mūsu produkts ir balts un ka, lai to pārdotu, jārāda baltie; šie vārdi neliecina ne par kādu rasismu, pie velna, mēs neražojam melnu jogurtu! Melnos mēs nolīgsim tad, kad tiks izlaists šokolādes jogurts!”

Šķiet, ka Žana Fransuā asistenti valdīja smieklus, kad viņš to atstāstīja. Taču, kad Dīlers draudēja šo pasūtījumu atdot citai aģentūrai, nevienam vairs smiekli nenāca.

- Paklau, lai paliek, - tu samiernieciski bilsti. - Šitas fašis-telis ir īsts viduvējības iemiesojums. Tev pieklātos viņam atgādināt, ka viņš jau ražo Maigrelette ar dioksidīnu... Viņam būtu jāuzaicina kroplīgas, apstarotas, izķēmotas un pūžņojošas manekenes.

Iekšēji tu gavilē: zaudēt vienu no lielākajiem aģentūras klientiem nozīmē taisnāko ceļu uz tavu vēlēšanos piepildījumu -apmaksātas neko nedarīšanas paradīzi, ilgu bezdarbību, ko finansējusi sabiedrība... Taču Zans Fransuā sevi jau iztēlojas izmestu uz ielas. Viņam šī situācija nozīmē pavisam ko citu nekā tev - viņš ir ieprogrammēts dzīvei bez ielām. Viņš ir beidzis kaut kādu privātu komercskoliņu memmesdēliņiem, apprecējies ar īstu kazu un, lai varētu aizņemties naudu no bankas Société Générale un iegādāties trīsistabu dzīvokli Levaluā-Perē piepilsētā Parīzē, pieļāvis, ka veselus piecpadsmit gadus viņu ir apvainojuši un pazemojuši darba devēji un klienti. Vienīgā izprieca? Klausīties filmas ‘Titāniks” mūzikas ierakstu. Viņš nezina, ka ir iespējama citāda dzīve. Viņš nekad neko nav atstājis nejaušības varā - viņa dzīves ceļš nevēlas sazaroties. Viņš nespētu atgūties, ja Madone pamestu mūsu aģentūru. Viņš ir tuvu asarām - šāds pavērsiens nebija paredzēts viņa karjeras plānā. Pirmo reizi kopš dzimšanas viņu piemeklē šaubas. Daudz netrūkst, un viņš kļūs cilvēcīgs.

-    Es zinu, ka viņš ir īsts fašistu riebeklis, - Zans Fransuā murmina, - taču viņš ir divpadsmit miljonus eiro vērts...

Tu jau sāc viņu mīlēt. Galu galā viņdien viņš tev noslaucīja degunu.

-    Neuztraucies, - tu dzirdi sevi viņam sakām. - Mēs ar Carliju, gan mēs to Madoni aiz astes atvilksim atpakaļ, vai ne, Čarlij?

-    Jā-a, domāju, ka ir pienācis laiks laist darbā Muļķudrošo numur trīs.

Pa durvju spraugu pabāž galvu Marks Maronjē.

-    Ei, puiši, jums nu gan ir ģīmji! Varētu nodomāt, ka esat Rosserys & Witchcraft aģentūras algoti darbinieki... Oi!

Un viņš ar plaukstu uzsit sev pa pieri.

-    Kā gan es varēju aizmirst! Jūs taču tādi arī esat!

-    Beidz ākstīties, Mark, - Zefs sūrojas. - Mēs ar to Maigrelette patiešām esam sūdos līdz ausīm.

-    Nu... Liesā biezpiena ražotāji ir cieti rieksti...

Maronjē tev uzmet augstprātīgi laipnu skatienu (divos vārdos: augstprātīgi un laipnu, jo viņš stāv, bet tu sēdi).

-    Oktāv, Carlij... - viņš saka, - vai jums nešķiet, ka ir pienācis laiks, lai izsludinātu vispārējo mobilizāciju?

-    Viņi jau ir laiduši darbā Muļķudrošo numur trīs! - Žefs iesaucas. - Bet... Kas īsti ir tas Muļķudrošais numur trīs?

Te nu Carlijs demonstrē savu svinīgo žestu. Viņš paceļ pret debesīm rokas un acis, dziļi ievelk elpu, skaļi izelpo - tā ir zīme, kas liecina, ka viņš gatavojas teikt runu vai nogalināt kādu mīļu dzīvnieciņu. Pēc gara klusuma brīža viņš uzmet vēl pēdējo skatienu Maronjē.

-    Šef? Vai dosiet mums zaļo gaismu?

Šefs pamāja ar galvu, pirms to aizvāca no durvju spraugas kabinetā, kurā uz brīdi iestājās gluži vai dzenbudisks miers un apskaidrība. Carlijs lēni pagriežas pret tevi un izmet paroli:

-    Pēdējā Brīža Mēsls.

-    Aiziet!

Un Z. F. acu priekšā, precīzi vienā minūtē tu ar Carliju uzcepat tādu reklāmu, par kādu sapņo visi reklāmas devēji, -kaut ko skaistu, mīļu, nekaitīgu un melīgu, kas domāts plašai blējošu teļu publikai (jo, liekot lietā dažādas ģenētiskas manipulācijas, nu jau ir iespējams likt teļiem blēt).

Tad tu viņam nolasi priekšā Mēslu:

“Apburoša sieviete (ne veca, ne jauna), BALTĀDAINĀ, kastaņbrūniem matiem (ne blonda, ne tumšmate), apsēžas šūpuļkrēslā (ne pārāk dārgā, ne pārāk sagrabējušā) uz terases skaistā lauku mājā, kas iekārtota Provansas stilā (mājīgi, tomēr ne uzkrītoši). Viņa lūkojas kamerā un iesaucas maigā, taču dabiskā balsī: “Vai es esmu skaista? Tā runā. Bet es sev šādus jautājumus neuzdodu. Es gluži vienkārši esmu es pati.” Viņa rāmi (ne jutekliski, ne izsmalcināti) paņem trauciņu ar Maigrelette, kuru prasmīgi atver (nedz pārāk ātri, nedz pārāk lēni), un nogaršo vienu karotīti (ne jau ar kaudzi, bet ari pustukšu ne). Izbaudīdama produktu (minimums divas sekundes), viņa tīksmi aizver acis. Pēc tam turpina savu sakāmo, lūkodamās skatītājiem tieši acīs: “Mans noslēpums ir... Maigrelette. lielisks biezpiens bez taukvielām. Ar kalciju, vitamīniem, proteīniem. Nav nekā labāka, lai justos lieliski gan fiziski, gan garīgi.” Viņa eleganti (bet nepārspīlējot) pieceļas un ar sazvērniecisku (tomēr ne pārāk) smaidu pabeidz: ‘Tas ari viss mans noslēpums. Taču nu vairs tas nav noslēpums, jo es jums to esmu izstāstījusi, ha-hā.” Un

viņa šķelmīgi (bet ar mēru) pasmaida. Parādās produkta attēls (vismaz piecas sekundes) un uzraksts: “MAIGRELETTE. VIEGLUMS, TIKAI NE PRĀTĀ”

Acumirklī Žana Fransuā izmisums pāriet eiforijā - šis tips nudien varētu iet mācīties par aktieri ar specializāciju mīms ciklotīmiķis. Viņš mums bučo rokas, kājas, vaigus.

-    Draugi, jūs man izglābāt dzīvību!

-    Ko niekus! Iztiksim bez familiaritātēm, - Carlijs noburkšķ, blenzdams datora monitorā filmu par vīreli, kuru izdrāž zutis.

Bet tu aptver, kādu misēkli esi pieļāvis:

-    Nolādēts, tad jau mani tik drīz neizmetīs. Pēc šitādas reklāmas Filips mani liks mierā vismaz divus gadus. Mēs kārtējo reizi izdrāzīsim Madoni!

Taču Carlijam pieder pēdējais vārds:

-    Tu jau vari sacīt, ka mēs viņus drāžam, tak sirds dziļumos itin labi zini, ka ir otrādi.

Un Žans Fransuā priecīgs aizspriņģo ar draņķīgo scenāriju padusē. Sī aina risinājās trešā gadu tūkstoša sākumā pēc Jēzus Kristus Oēzus Kristus - izcils tekstu redaktors, autors daudziem slaveniem saukļiem: “MĪLIET CITS CITU”, “ŅEMIET UN BAUDIET, JO TĀ IR MANA MIESA”, “PIEDOD VIŅIEM, JO VIŅI NEZINA, KO DARA”, “PEDEJIE BUS TIE PIRMIE”, “IESĀKUMĀ BIJA VĀRDS”, - nē, tas jau pieder viņa tēvam).

5

Grams laba kokaina maksā 100 eiro. Tas ir ārkārtīgi dārgi -lai tikai bagātie varētu uzturēt sevi formā, bet nabagiem jāapdullinās ar aperitīvu Ričard.

Tu piezvani Tamārai, savai iecienītākajai meitenei pēc izsaukuma. Automātiskajā atbildētājā atskan viņas saldā balss: “Ja vēlaties mani uzaicināt iedzert kādu glāzi, nospiediet ciparu viens. Ja vēlaties uzaicināt pusdienās, - nospiediet ciparu divi. Bet, ja vēlaties mani apprecēt, lūdzu, nolieciet klausuli.” Tu atstāj sava tiešā telefona numuru aģentūrā un ziņu: “Atzvani man, tavi pleci atgādina mīksti vārītu olu, palīdzi man izvēdināties, tas ir steidzami, vēlos iegremdēt olu karotīti tavā dzīvē, Oktāvs.” Viņai ir tāda seja, ka tu nespēj no tās atraut skatienu.

Uzminiet, kam ir dzintaraina āda, meksikānietes augums un eirāzietes acis? Atbilde: magrebietei, kuras īstais vārds nav Tamāra. Vakarā viņa atnāk pie tevis uz mājām. Tu palūdzi, lai viņa iesmaržinās ar Obsession^10 - Sofijas smaržām.

Tamārai ir piesmakusi balss, smalki pirksti, jauktas asinis. Sievietes ķermenis ir veidots no daudzām itin apburošām sastāvdaļām: nosauļotām cīpslām, kas savieno potītes ar lieliem, lakotiem kāju nagiem, atstatus bedrītēm (lūpu kaktiņos, virs dupša), baltiem zobiem, kas kontrastē ar purpursarkanajām lūpām, dažādiem izliekumiem (pēdas pacēlums, muguras lejasdaļa), daudzveidīgiem sārtumiem (vaigukauli, ceļgali,papēži, krūšu galiņi), taču delmu iekšpuse allaž paliek balta kā sniegs un maiga kā jūtas, ko tā izraisa.

Jā, tas bija laiks, kad pat maigums bija pārdodams.

Tamāra ir ielene, ar kuru tu neguli. Uz viņas bruncīšiem ir uzraksts “LICK ME TILL I SCREAMtaču tu aprobežojies ar viņas auss laizīšanu (viņa to nevar ciest). Par 500 eiro viņa nāk pie manis mājās nakšņot. Pirms aizmigšanas jūs kopā klausāties diskus “Il était une fois”, “Moody Blues”, “Massive Attack”. Tu esi gatavs maksāt lielu naudu tikai par brīdi, kad jūsu lūpas tiecas pretī kā magnēti. Tu nevēlies ar viņu gulēt, tikai viņai pieskarties un izjust viņas pārpasaulīgo pievilcību. Mīlētāji ir magnēti. Tu atsakies ievadīt Tamārā prezervatīvu. Tāpēc jūs nekad nemīlējāties. Sākumā viņa nesaprata šo klientu, kurš apmierinājās ar to vien, ka apvija savu mēli viņējai. Bet pēc tam tas viņai iepatikās, patika zobi, kas kodīja muti, siekalu pikantums ar vodkas piegaršu, un tagad viņa ievada savu mēli tavā maigajā mutē, un sūkšanās kļūst arvien dziļāka, tā ir kā ieņemšana caur muti, kad tava mēle kļūst par diņķi, tā laiza viņas vaigus, kaklu, acis, garša, kunksti, dvaša, kņudi-noša iekāre. Stop. Tu apstājies, lai viņai uzsmaidītu centimetra attālumā no viņas sejas, lai nogaidītu, izgaršotu, atslābtu un atsāktu no jauna. Lietas jāsauc īstajos vārdos: skūpsts reizēm ir skaistāks par aktu.

- Es dievinu tavus matus.

-And the winner is... Maigrelette - the nymphomani

1

Vardi ir mainīti, lai pasargatu vainīgos (angļu vai). - Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.

2

Zemcilvēks (vācu vai).

3

Franču politologs un žurnālists.

4

Vācija pāri visam; viena tauta, viena valsts, viens vadonis; darbs dara brīvu (vācu vai.).

5

Globālais noieta tirgus (angļu vai).

6

Cūkas (angļu vai.).

7

Coca-Cola vēlējās iegādāties Orangina, Francijā populāra atspirdzinoša apelsīnu dzēriena mārku, taču Francija to nepieļāva.

8

Sabiedriskās domas pētījumu aģentūra Francijā.

9

Atsauksme (angļu vai).

10

Apsēstība (franiu vai).

Daudz (angļu vai).

..

-    Es dievinu tavus matus.

-    Tā ir parūka.

-    Es dievinu tavas zilās acis.

-    Tās ir lēcas.

-    Es dievinu tavas krūtis.

-    Tas - pateicoties Wonderbra krūšturim.

-    Es dievinu tavas kājas.

-    O, beidzot īsts kompliments.

Tamāra iesmejas.

-    Tu man liec pārāk daudz kaifot.

-    Vai tas ir jauniešu žargons, kas apzīmē, ka tu esi laimīga?

-Tieši šobrīd? Jā.

-    Tieši šobrīd es esmu pārliecināts, ka tu izliecies.

-    Pirmkārt, es izliekos ne jau tāpēc, ka tu man maksā. Tam nav nekāda sakara. Otrkārt, jā, es esmu drīzāk laimīga, ja ņem vērā, ka mēnesī nopelnu desmit stabus skaidrā naudā.

-    Tad jau nauda dara laimīgu?

-    Nebūt ne, taču es daudz atlieku, lai nopirktu māju un audzinātu bērnu.

-    Cik žēl. Man tik ļoti gribētos tevi padarīt nelaimīgu.

-    Es nekad neesmu nelaimīga, kad lieku maksāt.

-    Ar mani ir gluži pretēji - es tev maksāju, lai nejustos nelaimīgs.

-    Noskūpsti mani, šovakar es tev došu desmit procentu atlaidi.

Viņa noģērbj augšiņu. Viņas vidukli apņem smalka zelta ķēdīte. Virs labās krūts ir uztetovēta roze.

-    Vai tas ir īsts tetovējums vai novilcene?

-    īsts, vari nolaizīt - nenoies.

Pēc dažām magnetizācijām tu intervē Tamāru, filmēdams viņu ar digitālo kameru.

-    Saki man, Tamāra, vai tu tiešām gribi kļūt par aktrisi vai arī tas bija joks?

-    Tas ir mans sapnis - strādāt par aktrisi... papildus šim darbam.

-    Bet kāpēc tu neesi manekene?

-    Esmu gan, dienā. Kā vairums meiteņu, kas strādā bārā “Biturāts”. Visu laiku skraidu uz kāstingiem. Nelaime tā, ka meiteņu ir daudz, bet pasūtījumu tik maz, ka iznāk krietni papūlēties, lai savilktu kopā galus...

-    Nē, es tev to jautāju tāpēc, ka... vispār, paklausies: es gribētu tevi piedāvāt nākamajai Maigrelette reklāmai.

-    Labs ir, šovakar varēsi beigt man mutē par velti.

-    Nenāk ne prātā, vai tad tu neesi sapratusi, ka esmu jaunais Robins Huds?

-    Kā tā?

-    Pavisam vienkārši: es aptīru bagātos, lai dotu meičām.

Jā, ir vakari, kad esi izdevis 500 eiro tikai tāpēc, lai varētu viņu noskūpstīt lietū, un tas bija to vērts. Sasper nelabais, tas bija šis naudas vērts.

6

Pēc desmit dienām aģentūrā notiek PPM (izrunāt “pīpīem”) jeb pirmsproducēšanas mītings {“Pre-Production Meeting’). Visu sanāksmju sanāksme. Nedzird pat mušu lidojam - tas ir normāli, viņas zina - ja lidos, tad smagi norausies. Alfrēds Dīlers ir atnācis ar saviem trim musketieriem no firmas Madone, ir ieradušies arī divi klientu menedžeri no Rosas, aģentūras televīzijas producente, divi radošie (Carlijs un tu pats), izvēlētais režisors, vārdā Enrike Badikils, klāt ir ari viņa Parīzes producents, viņa depresijas māktā stiliste, viņa angļu dekorators un finansiste - dāma ar liftingu. Carlijs ar tevi saderēja: pirmais, kurš izrunās vārdus “radīt trauksmi” vai “pieklusināt”, būs nopelnījis pusdienas restorānā “Apicius”.

-    Izmaiņas tika integrētas saskaņā ar sanāksmi divpadsmitajā, - uzsāk televīzijas producente. - Mēs gaidām citus kās-tingus, taču Enrike atzīst aģentūras izdarīto izvēli. Tūlīt jums demonstrēsim kaseti.

Taču, kā ikreiz šādās sanāksmēs, videomagnetofons nedarbojas un neviens neprot ar to apieties. Ir jāsauc tehniskais darbinieks, jo neviens no četrpadsmit klātesošajiem, kuru kopējā gada alga ir vairāk nekā viens miljons eiro, nav spējīgs iedarbināt aparātu, ko sešus gadus vecs bērns aizsietām acīm ieslēdz ar kreiso roku. Gaidot ierodamies glābēju, kurš pratīs nospiest pogu “play”, režisors skaļā balsī nolasa savu ieceri:

-    Meitenei nau jābūt pa daudz smukai, tā būs viena svaiga dāma, nobriedis jauns sieviets.

Enrike Badikils sāka kā modes fotogrāfs žurnālā “Glamour”, pirms kļuva par oranžos toņus estetizējošu reklāmas filmu zvaigzni. Viņš lolo savu venecuēliešu akcentu, jo šī eksotiskā nots ir galvenais viņa panākumu iemesls (apmēram 500 režisoru bezdarbnieku filmē uz mata tāpat kā viņš, tas ir, neskaidri, ar milzumdaudz filtriem un trip-hop mūziku fonā, taču viņiem nav pasūtījumu, jo viņi nav Enrike Badikils).

-    Es personiski gribu, lai firmas vārds parādās pirmā kadrā. Tas i dikti, dikti svarigi. Taču es dom, ka i jaatstaj vieta ari priekš kreativitate.

Enriki izraudzījās tāpēc, ka Džo Pitka nebija brīvs, bet Žans Batists Mondino atteicās. Visi ar pirkstu velk līdzi Enrikes teksta fotokopijām gluži kā pirmajā klasītē. Pēkšņi bez klauvēšanas ienāk strādnieks zilā virsvalkā, nopūšas un ieslēdz videomagnetofonu.

-    Paldies, Žežē, - Zefs tencina. - Ko mēs bez tevis iesāktu?

-    Būtu beigti un pagalam, - Žežē atbild, atstājot telpu.

Žefs piespiesti iesmejas.

-    He-he-he! Žežē nu gan ir viens! Labi, tad nu noskatīsimies kāstinga ierakstu.

Tā nu četrpadsmit beigtie un pagalam vēro, kā skaistā, puskailā Tamāra melnā Wonderbra krūšturī, skatīdamās tieši kamerā un kodīdama lūpas, paziņo:

-    Tas ir mans sapnis - strādāt par aktrisi... papildus šim darbam. Visu laiku skraidu uz kāstingiem. Nelaime tā, ka meiteņu ir tik daudz, bet pasūtījumu - tik maz... (stop).

Tu uzreiz sāc runāt, lai pateiktu, ka tas ir neprofesionāls kāstings, vienreizēja manekene, kuru tu nejauši nofilmēji, un ka jau rīt pat tiks noorganizēts vēl viens seanss ar šo meiteni, lai viņa norunātu vajadzīgo tekstu.

Alfrēds Dīlers grib zināt, vai viņu varēs noretušēt postpro-dukcijas laikā, lai padarītu gaišāku ādas krāsu.

-    Protams, bez problēmām. Viņa būs absolūti franciska.

Dīlera reklāmas direktors, Zara uzvalkā iespīlējies resnis,

šodien atvērs muti tikai vienu reizi, lai pateiktu:

-    Galvenais - izraisīt iekāri.

Iespaidīgi - visi šie cilvēki, ar kuriem neviens nekniebjas, tomēr augām dienām strādā, lai izraisītu vēlmi tūkstošos patērētāju.

Televīzijas producente ieraksta savā piezīmju blokā: “OK. Tamāra ar nosacījumu, ka būs vēl viens seanss; iebudžetēt retušu sejas balināšanai.”

Alfrēds Dīlers atkal ierunājas:

-    Es vēlētos uzsvērt, cik mēs esam priecīgi, ka varam strādāt ar Enriki, kura demokasete ir brīnišķīga, un galvenokārt tāpēc, ka zinām - viņš spēj saglabāt augstu profesionalitāti vizuālā pieejā reklāmai.

(Sinhronais tulkojums: “Mēs esam izraudzījušies pakļāvīgu režisoru, kurš it neko nemainīs pārdotajā scenārijā.”)

-    Un vēl kas, Enrike, es augstu novērtēju to, ko tu nupat sacīji par firmas zīmi. Mēs visi, šeit klātesošie, zinām, ka neatrodamies Dzejnieku klubā. Neapšaubāmi, Madone logo ir jāparādās jau pirmajos rullīša kadros.

-Jā, jā. Es domāju uztaisīt viens spilgts beigu kadrs.

-    Patiesi, - Zefs piebalso, - visa aina kopumā būs saulaina, tomēr clean^1.

Tad savu vārdu saka stiliste:

-    Mēs nospriedām, ka apģērbu ziņā vajadzētu tādu priecīgāku noskaņu.

Un viņa izvelk krāsainus T krekliņus.

-    Derētu sarkanu, tādas luminiscējošas krāsas kā šī.

-    Jā, - piekrīt viens no atbildīgajiem par produktu, lai attaisnotu savu klātbūtni šajā PPM (un vispārinot - arī firmā Madone), - protams, taču mums nepieciešams tāds starp-sezonu stils, lai varētu laist šo rullīti visu gadu.

-    Saskaņā ar to, ko runājām divpadsmitā datuma sanāksmē, - piebilst finansiste dīkdiene, kuru Madone algo, lai viņa visu kritizētu un samazinātu tarifus (tikai savējos), - vajadzētu mazliet vairāk šķelmīguma.

-    Neapšaubāmi, - Žefs piekrīt, - tas jau tika nolemts divpadsmitajā.

Visi aizrāvušies kā rubeņi riestā. Stiliste ir tikpat sarkana kā viņas krekliņi.

-    Atnesu parādīt vēl arī šo kreklu...

Visi ņemas to kritizēt līdz brīdim, kad pamana, ka klientam mugurā tāds pats.

-    Paklausieties, - saka Carlijs, - mēs esam parakstījuši pamatlīgumu, bet filmēšanas laikā taču varam atļauties kādu improvizāciju?

Visu skatieni pievēršas tam-idiotam-Alfrēdam-Dīleram.

-    Esmu spiests atgādināt, ka Madone paraksta kadru plānu, un, ja samontētajā materiālā ieraudzīsim kaut ko citu, mēs noraidīsim visu filmu. Mums ir kontrakts, un punkts.

-    Protams, - Žefs nodreb, - aģentūra apņemas laist klajā to, ko būs jums parādījusi.

Un saruna turpinās tādā pašā garā stundām ilgi. Satumst vakars. Un tu visu pieraksti skrupulozi kā tiesas sekretārs, kā mūsdienu posta rakstvedis. Jo šī sanāksme nav “detaļa” Trešā pasaules kara vēsturē.

-    Filmēšanas koncepcijā jāpievieno apstākļa vārds “kāri”. Bez tā nevar iztikt.

-    Vai tiešām nepieciešamas trīsdesmit sekundes? Vai tad to sižetu nevar izklāstīt divdesmit sekundēs, saīsinot visus plānus?

-    OK, saīsināsim taimingu visiem plāniem, taču - ka tik neiznāk sasteigti.

-    Būsim hiperlakoniski.

-    Ja vien no tā necietīs Ipsos reitings, domāju, ka to var paspēt divdesmit sekundēs.

-    “Kāri” jāaizvieto ar “neatvairāmi”. Ir ļoti svarīgi to uzsvērt. Uzskatu, ka bez tā nevar iztikt.

-    Tam jābūt produktam, no kura nevar atturēties. Atgādināšu, ka pirms pārraidīšanas televīzijā reklāmfilmu iepriekš testēsim. Ja patērētāju iespaidu analīze nebūs precīza, mēs filmu neizlaidīsim ēterā.

-    Vēlreiz nolasīšu koncepciju: “Produkta ēšana: kad ir atvērta Maigrelette kārbiņa, sieviete to neatvairāmi ēdīs ar baudu un ar karoti.”

-    Oktāv, vai tev šķiet, ka tas ir smieklīgi?

-    Varētu uzņemt, kā meitene iet ar jogurta kārbiņu rokā...

-    Tik to vien ne! Es uzreiz esmu pret! Maigrelettte nav nekāds staigātāju jogurts!

Tu piezīmē visu, ko viņi saka, jo tas ir pārāk patiesi, lai būtu skaisti.

-    Tagad pāriesim pie dekorācijām: dodu vārdu Tonijam.

-    Mēs esam apmeklējuši vairākas mājas Maiami apkārtnē. Ir many^1 iespējas: liela terase vai liels dārzs, vai modernāka, paskaties foto, liela terase, veranda, vai var filmēt tradicionālā Provansas lauku mājā, jā?

-    Bet, - iebilst Enrike, - Tonij, dod mums savu rekomendāciju, ko tu rekomendē?

-    Es domāju, ka classic^1 māja ar lieveni - tas būs tev skaistāk. Mums taču nevaig garlaicīgu gabalu, vai ne?

-Ja tu esi okei, es ari esu okei.

-    Atgriezīsimies pie paša produkta.

-Tam jābūt tādam jogurtam kā dzīvē, nu nezinu, noliktam zālē, lai uzsvērtu dabas ideju.

-    Tas nav pirmās nepieciešamības produkts, bet baigi veselīgais.

-    Mūsu galvenā vērtība, - Dīlers visbeidzot izmeta, - ir mīlestība. Mūsu klienti pērk mīlestību (tas nu gan patiktu Tamārai, tu nodomā). Mēs pārdodam nevis jogurtu, bet gan mātes pienu! Tieši tāpēc mēs esam worldwide^2. Mīlestība ir visā pasaulē! Jādomā worldwide! Jāspriež worldwide! Jādirš worldwide! Domāju, ka tā ir Maigrelette sūtība.

Pēkšņi bez klauvēšanas ienāk Filips. Viņš lūdz turpināt, nepievērst viņam uzmanību, tomēr sanāksmi tik un tā sāk no sākuma, tās gaitu tagad laiku pa laikam traucē vienīgi viņa neizslēgtā mobilā telefona zvani.

-    Tā ir sievišķīga sieviete. Viņai mugurā ir rupja auduma džinsi, vai ne, T krekliņš ar garām piedurknēm, un sevišķi jāpasvītro tas, ka viņa ir atraisīta, bet eleganta.

-    Sārona Stouna ar brūnu ādu un jaunāka.

-    Vai esat pārliecināti, ka provinces mājsaimniece viņā atpazīs sevi?

-    Lieciet vērā - viņa ir vidusšķiras pārstāve, taču amizanta.

-    Viņa diez ko neizskatās pēc eiropietes.

-    Mums nekas nav pret magrebietēm, taču var gadīties, ka mūsu mērķauditorija viņā nesaskata sevi.

-    Viņa ir drusku par daudz dienvidnieciska, tāda ir tendence, tagad modē ir matēta ādas krāsa kā Inesei Sastrai-Dženiferai Lopesai-Selmai Hajekai-Penelopei Krūzai.

-    Kas ir Seima Hajeka?

-    Enrike ir redzējis astoņdesmit meitenes, un tieši šī vislabāk uztver gaismu.

-    Viņa visnotaļ atbilst firmas vērtībām, viņa ir brīva, jutekliska, caur un cauri Maigrelette.

-    Viņa ir lieliska.

-    Ļoti šika.

-    Kas ir Seima Hajeka?

-    Tas tiesa, ka viņa spēj novadīt emocijas līdz skatītājiem.

-    Man nav nekas pretī apstiprināt šo izvēli pēc atkārtota seansa noskatīšanās.

-    “Mierīgas, taču dinamiskas lauku ainavas radīta atmosfēra. Zālei jābūt zaļai, bet tādā tonī kā Provansā. Dabiskas skaņas, dzied putni.”

-    Nedrīkst aizmirst miksējot pielikt klāt cikādes.

-    Kas ir Seima Hajeka?

-    Tā ir latino modes skaistulīte.

-    Viņa ir uz “Vogue” angļu valodā septembra numura vāka.

-    Nepazīstu.

Stiliste, tuvu nervu sabrukumam, izliek uz galda divdesmit pārus saulesbriļļu, lai klients izvēlas, kuras Tamāra turēs uz galvas. Pēc divdesmit minūtēm beidzot tiek nolemts tās visas paņemt uz filmēšanas laukumu, lai varētu izvēlēties uz vietas. (Tātad nolemj neko neizlemt.)

-    Mūzika: pieci mūziķi ir iesūtījuši paraugus. Vai noklausīsimies?

Pirmais paraugs:

-    Pārāk stilīgs.

Otrais paraugs:

-    Par daudz hārdroka.

Trešais paraugs:

-    Pārāk kičīgs.

Ceturtais paraugs:

-    Pārāk lēns.

Piektais paraugs:

-    Pārāk prasts.

“Jāpasaka mūziķiem, lai pārstrādā,” producente piezīmē savā bloknotā.

-    Esmu pret to, ka jogurta ēšana tiek filmēta no zema skat-punkta. Man bail, ka meiča neizskatās ķēmīga. Brendingam man labāk patiktu kaut kas klasiskāks.

Tieši tajā brīdī Carlijs nopelnīja pusdienas restorānā “Apicius”:

-    Vai jums šķiet, ka tas rada trauksmi? Varam pieklusināt.

Tad prezidents Filips piecēlās kājās un pirms promiešanas pagriezās pret aģentūras televīzijas producenti:

-    Ļoti laba sanāksme, Martin, bravo, lielisks darbs, vai tu esi jauniņā? Laipni lūdzam Rosā, Marks ir labi darījis, pieņemdams darbā tik superapķērīgus cilvēkus kā tu.

-    Filip, mani sauc Monika, un es šeit strādāju jau piecus gadus, - ar visai piedodamu saltumu balsī atbildēja producente.

7

Un nu tu esi izdēdējis pavisam vājš. Trijos mēnešos esi zaudējis septiņpadsmit kilogramus. Tagad tu barojies tikai caur degunu. Ik rītu tu pamosties ar cieta krita korķi ģipšaina-jās nāsīs. Darbā tu ierodies 17.35. Kad Marks Maronjē tev par to aizrāda, tu atbildi:

-    Es streikošu, līdz tu mani atlaidīsi.

-    Kas noticis? Vai vēlies algas pielikumu?

-    Nē, es patiešām gribu visu pamest.

-    Kurš tev ir izteicis piedāvājumu? CLM? BDDF?

-    Nē taču, es gribu visu mest pie malas! Vai tiešām tu nesaproti, ka es sprāgstu nost? Paskaties, kā esmu novājējis!

-    Līdzība Keitai Mosai nekad nav bijusi iemesls atlaišanai.

-    Bet es nomiršu ar smadzeņu audzēju!

-    Tas nav iespējams - tev nav smadzeņu.

-    Bet man kļūst arvien grūtāk sarunāties ar lielajiem klientiem!

-    Zinu, taču tu mums esi vajadzīgs, lai runātu ar CSP ++++.

Tu valkā Eric Bergère uzvalkus, Hedi Slimane modelētu kreklu vīriešu apģērbu veikalam Saint Laurent Rive Gauche, Berluti kurpes, tev ir Royal Oak D’Audemars Piguet pulkstenis (kamēr vēl nav ienācies Samsung Watch Phone, kuram būs arī mobilā telefona funkcijas), brilles StarckEyes, Ņujorkā pirktas apakšbikses Banana Republic. Senžermēndeprē kvartālā tev pieder piecistabu dzīvoklis, kuru ir iekārtojis Christian Liaigre. Tev pieder arī

•    vertikālais Bang & Olufsen mūzikas centrs ar 10 kompaktdisku mainītāju un programmēšanu no attāluma;

•    GSM telefons Cosmo ar divām frekvencēm un integrētu faksu;

•    seši Luija XV laika krēsli no vecvecāku mājām;

•    taburete Barcelona no Mies van der Roe\

•    grāmatu skapis no Jean Prouvé ar visiem sērijas “La Pléiade” sējumiem (kas ne reizi nav atvērti);

•    multistandarta Sony videomagnetofons;

•    jaunais Philips plakanais televizors;

•    pārnēsājamais Sony Glasstron DVD atskaņotājs;

•    atzveltnes krēsls (1956) no Charles Eames;

•    Sony spēļu konsole;

•    General Electric divdurvju ledusskapis (pilns ar Petros-sian firmas stores ikriem, La Petite Auberge zosu aknu pastēti ar trifelēm un Cristal Roederer šampanieti) ar milzīgu saldētavu un automātisku ledus gabaliņu padevi;

•    Sony PCI digitālā videokamera (360 grami, 12 cm augsta un 5 cm plata);

•    Leica Digilux Zoom digitālais fotoaparāts;

•    divdesmit četras Puifocart kristāla glāzes;

•    trīs mākslinieka Jean-François Jonvelle litogrāfiju oriģināli;

•    trīs kvadrātmetru liels Basquiat darbs un David Hockney zīmējums;

•    viena Žana Kokto afiša;

•    melnkoka žurnālgaldiņš no Mode'nature',

•    daži oriģināli: Pierre Le Tan, Edmond Kiraz, René Gruau, Jean-Jacques Sempé, Jean-Philippe Delhomme, Voutch, Mats Gustafson\

•    Urban Outfitters lampa;

•    8 bēškrāsas un baltas spilvendrānas no veikala Maisons de Famille',

•    ierāmēts Letīcijas Kastas autogrāfs;

•    tavi portreti, ko darinājuši Mario Testino, Ellen von Unwerth, Jean-Baptiste Mondino, Bettina Rheims, Dominique Issermann',

•    tavas fotogrāfijas kopā ar Inesi Sastru, Žerāru Depardjē, Ridliju Skotu, Evu Hercigovu, Naomi Kempbelu, Kārlu Bruni, Deividu Linču, Tjerī Ardisonu;

•    vīna pagrabā lērums labāko Bordo vīnu, ko piegādājis Auge vīna tirgotājs (Osmāna bulvārī 116, Parīzē ): Chasse-Spleen, Lynch Bages, Talbot, Petrus, Haut Brion, Smith Haut Laffite, Cheval Blanc, Margaux, Latour, Mouton Rothschild...

•    tūkstotis kompaktdisku, DVD, CD-Rom un videokasešu;

•    BMW Z3 autostāvvietā, kas noīrēta uz gadu zem kafejnīcas “Flore”\

•    tavs līdzinieks bezpajumtnieks uz ielas pie tavas mājas;

•    pieci pāri Berluti apavu, trīs pāri Nike Air Max, viens pāris Adidas Micropacer (ar iestrādātu hronometru un mikrodatoru, kas spēj izmērīt noskrieto attālumu) ;

•    trīs Hermès kašmira un trīs Louis Vuitton zamša mēteļi;

•    pieci Dolce e Gabbana un pieci Richard James uzvalki;

•    milzīgs (50x70 cm) Taschen izdots Helmuta Ņūtona fotogrāfiju albums “Sumo”, kas stāv uz speciāli tam pēc Filipa Starka skices izgatavota statīva;

•    pieci pāri Helmut Lang džinsu un pieci Gucci mokasīnu pāri;

•    divdesmit Prada krekli un divdesmit Muji T krekliņi;

•    desmit Huseyn Chalayan džemperi no astoņpadsmitkār-tīgas kašmira dzijas un desmit no Lucien Pellat-Finet (viss, kas nav no kašmira, tev neizturami knieš ādu, vienīgi vikunja ne);

•    skapis ar pilnīgu pēdējo desmit gadu APC apģērbu kolekciju;

•    Ruben Alterio glezna;

•    desmit Cutler and Gross saulesbrilles;

•    vannasistaba, kas pilnībā iekārtota ar Calvin Klein izstrādājumiem (peldpalagi, peņuāri, ziepjutrauki, skaistumkopšanas līdzekļi, smaržas), bet losjoni nākuši no Kiehl’s Ņujorkā;

•    rozā iMac dators, ar kuru tiek rakstīta šī grāmata, oranžs piezīmju dators, ko var pievienot internetam bez vada, un krāsu printeris Epson Stylus 740.

Vairums pārējo priekšmetu, kas tev pieder, ir nākuši no Colette. Ja tie nav no Colette, tad tie ir iegādāti pie Catherine

Memmi. Ja tie nav ne no Colette, ne no Catherine Memmi, tad tu neesi savās mājās.

Tu reti pusdieno restorānos, kuros maltīte maksā mazāk nekā 100 eiro vienai personai. Ja tu ceļo, tu reti nakšņo citur kā vien luksusviesnīcās. Nu jau trīs gadus tu lido tikai biznesa klasē (citādi tev guļot piemetas stīvs kakls), apsedzies ar kašmira segu (citas tev grauž; sk. iepriekš). Informācijai -aviobiļete Parīze-Maiami turp un atpakaļ biznesa klasē maksā 62 000 frankus (10 K eiro).

Ar visu to, kas tev pieder, un labklājīgo dzīvi, kādu tu dzīvo, tev, loģiski, būtu jābūt laimīgam. Kāpēc tu tāds neesi? Kāpēc tu bez mitas bāz savas nāsis šņaucamajā? Kā tu spēj būt nelaimīgs ar diviem miljoniem eiro bankas kontā? Ja tu esi nonācis līdz kliņķim, - tad kas gan ir pie kliņķa durvju otrā pusē?

Pirms pāris dienām tu izplūdi asarās pie veikala Bonpoint skatloga Universitātes ielā. Skatoties uz balta koka gultiņām, lampām lācīšu apveidā, pērļpelēkiem zābaciņiem trīs mēnešus veciem mazuļiem, krūšautiņiem par 55 eiro, džemperīšiem par 94 eiro, tu raudāji kā izkults, bet pircējas šausmās gāja ārā no veikala, pārliecinātas, ka šis nabaga puisis, kas gauži raud pie bērnu preču veikala, ir zaudējis bērnu autoavārijā, bet tev nemaz nevajadzēja avāriju, lai zaudētu savu bērnu.

Tūlīt tu piedzersies savā milzīgajā virtuvē. Tu virzies uz ultramoderno ledusskapi. Tajā redzams tavs atspulgs. Tu nervozi nospied ledus gabaliņu automātu. Pār tavas Absolut šņabja glāzes malām birst ledus. Tu vēl arvien spied uz automāta rokturi, līdz visa virtuves grīda ir klāta ar ledus gabaliņiem. Pēc tam tu ieprogrammē automātu režīmā “sasmalcināts ledus”. Un atkal spied. Uz melnā marmora krīt sniegs. Tu vēro savas sejas atspulgu pasaulē dārgākajā ledusskapī. Daudz vieglāk bija uzvesties kā attīstībā aizkavētam vecpuisim tad, kad zināji, ka mājās kāds tevi gaida ar mīlestību. Tu esi tā pārņemts ar kokaīnu, ka vodku iešņauc caur salmiņu. Tu jūti, ka kuru katru brīdi var uznākt ģībonis. Spogulī tu redzi savu krišanu: vai tu zināji, ka vārdu “narcisms” un “narkotika” etimoloģija atvedināma uz vienu un to pašu vārdu? Visu ledustrauka saturu tu esi iztukšojis uz grīdas. Tu paslīdi un atjēdzies izstiepies visā garumā uz desmit centimetru biezas sasmalcināta ledus kārtas. Tu grimsti aukstajos gabaliņos. Tu varētu aizmigt starp šiem tūkstošiem aisbergu. Iegrimt kā olīvai gigantiskā glāzē. Absolut Titanic. Tu peldi pa mākslīgā ledus slidotavu. Tavs sastingušais vaigs piekļaujas pie flīzēm. Zem tava ķermeņa varētu atvēsināties vesels pulks - jo tu esi armija, kas pašulaik atkāpjas no Krievijas. Tu sūkā zemi. Tu norij asinis, kas tek taisnā ceļā no deguna uz rīkli. Pirms zaudē samaņu, tu tik vien spēj kā pa mobilo telefonu izsaukt ātro palīdzību.

Tiksimies uzreiz pēc...tam

JAUNS VĪRIETIS IENĀK PAŠAPKALPOŠANĀS VEĻAS MAZGĀTAVĀ. VIŅŠ APSTĀJAS IEPRETĪ DIVUS METRUS AUGSTAI VEĻAS MAZGĀJAMAI MAŠĪNAI. IESLIDINĀJIS ATVERE DAŽUS NAUDAS GABALUS, VIŅŠ IZVELK NO KABATAS ARIEL VEĻAS PULVERA PACIŅU, IEBER NEDAUDZ MAZGĀJAMĀ LĪDZEKĻA SAUJĀ UN IEŠŅAUC. VIŅŠ NOPURINA GALVU, IT KĀ IEŠŅAUKTAIS PULVERIS VIŅAM BŪTU DEVIS SPĒKU. PĒC TAM, ATVĒRIS VEĻAS MAZGĀJAMAI MAŠĪNAI DURVIS, VIŅŠ AR VISĀM DRĒBĒM TAJĀ IEKĀPJ. APSĒŽAS CENTRIFŪGĀ KĀ KURPNIEKS. KAD VIŅŠ AIZVER DURVIS, VEĻAS MAZGĀJAMĀ MAŠĪNA SĀK DARBOTIES. NU VIŅU KŪLĀ UZ VISĀM PUSĒM, APŠĻĀC AR KARSTU ŪDENI. KAMERA VEIC APGRIEZIENU PAR 360 GRĀDIEM, LAI PARĀDĪTU, CIK ĀTRI GRIEŽAS VEĻAS MAZGĀJAMĀS MAŠĪNAS MEHĀNISMS.

PĒKŠŅI TĀ APSTĀJAS. SĒDĒDAMS VEĻAS MAZGĀJAMĀ MAŠĪNĀ, JAUNEKLIS IEVĒRO, KA MAZGĀTAVĀ IENĀK ĻOTI SEKSĪGA SIEVIETE MINISVĀRKOS. VIŅA TUVOJAS MILZĪGAJAI VEĻAS MAZGĀJAMAI MAŠĪNAI. IERAUDZĪJUSI JAUNEKLI, VIŅA ATVER DURTIŅAS UN TAM UZSMAIDA. TAS IZSPĻAUJ KRIETNU MALKU ZIEPJAINĀ ŪDENS. SIEVIETE PASMAIDA, IERAUGOT UZ GRĪDAS ARIEL PACIŅU, PACEĻ BRUNČUS UN NOVELK BIKSĪTES, KURAS UZSVIEŽ JAUNEKLIM, TAD AIZVER DURTIŅAS UN ATKAL IEDARBINA VEĻAS MAZGĀJAMO MAŠĪNU. JAUNEKLIS NOSLĪKST, LAIZDAMS BURBUĻUS PRET DURTIŅU STIKLU

ARIEL LOGO UN IESAIŅOJUMA ATTĒLS, LOZUNGS: "ARIEL ULTRA. ULTRA TĪRĪBA, PAT MAZGĀJOT VEĻAS MAZGĀJAMĀ MAŠĪNĀ. ”

III Viņš

Jo tas bija laiks, kad stāvgrūdām industrializētās un veikaliem piebāztās bagātās valstis bija atklājušas jaunu ticību, cilvēka tūkstošiem gadu garumā ieguldīto pūliņu cienīgu projektu: pataisīt pasauli par vienu milzīgu uzņēmumu.

RENE VIKTORS PILHESS “Nolādētājs”, 1974

1

Saskaņā ar Sarkanā Krusta datiem miljards cilvēku dzīvo graustos, taču tas nekavēja Oktāvu atgūt apetīti: skat, viņš jau grauž nagus, un tas ir tikai sākums. Maronjē viņu nosūtīja uz vienu mēnesi ilgu dezintoksikācijas kursu Belvjū veselības centrā (11. Novembra ielā 8, Medonā), jo Keitas Bari centrā Suasonā nebija brīvu vietu. Radošie direktori ir kā Tour de France mediķi narkodīleri: viņi sazāļo čempionus pirms sacensībām, bet, kad tie sabrūk, saved kārtībā. Tas ir iemesls, kāpēc Oktāvs no PM nonāca PM - no Privāta Mājokļa Psihu Mājā.

Katru ritu viņš pastaigājas pa parku, slalomē starp simtgadīgiem ozoliem un garigi slimajiem. Viņš lasa tikai pašnāvnieku darbus - Hemingveju, Kavabatu, Gari, Samforu, Seneku, Rigo, Petroniju, Pavēzi, Lafargu, Kreveļu, Cveigu, Drijē, Monterlānu, Mišimu, Deboru, Lamaršu-Vadelu - un neatstāj novārtā ari dāmas - Silviju Platu un Virdžīniju Vulfu. 0a kāds lasa tikai pašnāvnieku darbus, tas nozīmē, ka viņš lasa daudz.) Dullodamies viņa asistenti ar ātro pastu nogādāja viņam paciņu ar pankūku miltiem. Ārstējošais psihiatrs šo joku pienācīgi nenovērtēja. Uz Oktāva piezīmju datoru Carlijs nosūtīja videofilmu ar meiču, kurai viena dūre vīd pežā, bet otra - pakaļā. Oktāva sejā atgriezās smaids. Ārstēšanai ar eksperimentālo līdzekli BP 897 vajadzētu viņu pilnībā atradināt no kokaīna atkarības. Ja viss veiksies labi, driz vien viņš varēs uzlūkot kredītkarti bez šķaudīšanas.

Ēdamtelpā Oktāvs satiek jaunus slimniekus. Piemēram, viņa stāva kaimiņš paskaidro, ka esot aidofils (tā ir jauna seksuāla perversija).

-    Es filmēju meičas, kuras bez preža drāza puisis, kas slims ar AIDS. Meičas par to, protams, neko nezināja. Pēc tam es katru filmēju ar slēpto kameru, kad viņa devās uz laboratoriju pēc testa rezultātiem. Orgasmu es sasniedzu bridi, kad meiča uzzināja, ka ir seropozitlva. Es ejakulēju, kad viņa atvēra aploksni. Aidofiliju izdomāju es. Ja tu zinātu, cik jauki bija viņas redzēt izplūstam asarās pie laboratorijas durvīm ar lapiņu HIV+ rokās. Taču man nācās pārtraukt, jo policija atņēma visas kasetes. Kad biju atsēdējis cietumā, mani ielika šite. Šā vai tā, es drīz miršu. Tomēr šeit man klājas labi, labi klājas. Man klājas labi. Šeit ir labi šeit man klājas labi man klājas labi man klājas labi man klājas labi man klājas labi šeit man klājas labi.

Viņš ir uzkāries, uz pūciņām apaugušā zoda atspļauj drusku burkānu biezeņa.

-    Es arī, - Oktāvs atzīstas, - ciešu no visai dīvainas seksuālas psihopātijas. Esmu pagafils.

-    Ak tā? Kas tā tāda?

-Tā ir perversija, kurai raksturīga apsēstība ar bijušo sievu. Taču man arī klājas labi man šeit klājas ļoti labi viss kārtībā viss kārtībā man ir ļoti labi labi man klājas labi labi labi labi.

Sofija viņu ne reizi neapciemoja. Vai viņa maz zināja, ka viņš ir slimnīcā? Pēc trim nedēļām Oktāvs vairākas reizes skaļi smējās, skatīdamies, kā dārzā šizofrēniķi taisa grimases,- šis skats viņam atgādināja aģentūru.

-    Dzīve sastāv no kokiem, no maniakālās depresijas slimniekiem un vāverēm.

Jā, var sacīt, ka nu viņam klājas labāk: viņš onanē sešas reizes dienā. (Iztēlojoties Anastasiju, kas laiza Edvīnas caurumiņu, kura dzer viņa spermu.) (Nu jā, jāpiekrīt, ka Oktāvs vēl nav pavisam atveseļojies.)

Lai nu kā, viņam sen bija laiks mainīties. Viņš bija pārāk iestidzis astoņdesmitajos gados ar savu kokaīnu, melnajiem uzvalkiem, naudas pelnīšanu un pāris grašu vērto cinismu.

Pasaule bija gājusi uz priekšu - tagad bija smalki izlikties par nabagu un tēlot dienaszagli, nevis izrādīt panākumus un darbu. Jaunā gadsimta sākums prasīja neizlēkt. Profesionālie stahanovieši, cik vien iespējams, centās līdzināties trūkumā grimstošiem bezdarbniekiem. Cauri ir ar Segelas stilu - ellīgs, iededzis, zelta ķēdītēm apkāries vulgārs tips - un Ridlija Skota filmētām reklāmām ar žalūzijām vai ventilatoriem pie griestiem. Reklāmā, tāpat kā visur citur, arī valda mode: piecdesmitajos gados - kalambūrs, sešdesmitajos - komēdija, septiņdesmitajos - jauniešu bariņš, astoņdesmitajos - teātris, deviņdesmitajos - nobīde. Nu vajadzēja valkāt vecas Adidas sporta kurpes, caurumainu Gap T krekliņu, nospeķotus Helmut Lang džinsus un ik dienas pielabot bārdu, lai tā izskatās kā trīs dienas neskūta. Matiem jābūt taukainiem, jānēsā ba-keni, micīte, jāšķobās kā žurnāla “Dazed & Confused” bildēs un jāpārdod melnbaltās filmas, kur anoreksijas mākti lamzaki līdz jostasvietai kaili spēlē ģitāru. (Vai arī lēnām ripojoši limuzīni uz piesātināti zaļa fona, un puertorikāņu bērneļi lietū spēlē volejbolu.) Jo trakāk ar naudu piestūķētas kabatas (ar interneta palīdzību uzkrājumiem nāca klāt vēl trīs nulles), jo vairāk tu izskatījies pēc bomža. Visi jaunie miljardieri valkāja nodeldētas krosenes. Starp citu, Oktāvs nolēma, ka pēc iznākšanas no psi-henes lūgs stila konsultāciju savam līdziniekam bezpajumtniekam.

- Dīvaina sajūta: kad biju mazs, 2000. gads likās tāls kā zinātniskās fantastikas romānā. Droši vien esmu izaudzis, jo nu tas ir pagājušais gads.

Oktāvām pietika laika meditācijām šajā lielajā 19. gadsimta beigu namā. Šķiet, ka Medonā laiks rit lēnāk. Oktāvs pastaigājas pa zālienu un paceļ divus tūkstošus gadu vecu oli. Atšķirībā no zobu pastas tūbiņām oļi nekad neiznīkst. Viņš to aizsviež labi tālu, tas nokrīt zem kāda koka, un olis tur gulēs arī tad, kad jūs lasīsiet šīs rindas. Iespējams, ka nākamos divus tūkstošus gadu olis pavadīs turpat. Tā nu viņš ir -Oktāvs ir greizsirdīgs uz akmeni.

Viņš piezīme:

Dod man savus matus Savu spēcīgo ķermeni Savu asaru sāli Skadro acu skatienu,

taču, tā kā nav neviena, kam šo četrrindi veltīt, viņš to uzdāvina savam draugam aidofilam pirms došanās prom no slimnīcas.

-    Aizsūti to kādam no saviem upuriem. Redzēsi, skatīties, kā sieviete lasa kaut ko citu, nevis pozitīva HĪV vīrusa testa rezultātus, arī var būt uzbudinoši.

-    Rādi šurp... Nu nē, tu esi traks, tas tavs pantiņš pārāk izklausās pēc kāda sērijslepkavas gabala.

2

Oktāvs gaidīja semināru Senegālā, lai tad arī atgrieztos darba dzīvē. Rosa ir kā armija - laiku pa laikam ir nepieciešami atvaļinājumi; firmā tos dēvē par “motivācijas semināriem”. Tā sanāk 250 cilvēki, kas autobusos dodas uz Ruasī lidostu. Daudzas precētas mašīnrakstītājas (bez vīriem), neirastēniskas grāmatvedes (ar nervu zālēm bagāžā), aizgādnieciski priekšnieki, smagi nojāta sekretāre tuklīte, kas kļuvusi par zvaigzni, kopš sākusi gulēt ar personāldaļas vadītāju, un daži radošie, kuri cenšas smieties, lai izskatītos pēc radošajiem. Visi dzied kā karaoke klubā - ja vajag, paši izdomā vārdus. Ikvienu nodarbina jautājums: kurš ar kuru gulēs? Oktāvs liek lielas cerības uz vietējām prostitūtām, par kurām viņa paziņa Dorotija O’Līrija, telekanāla France 2 reportiere, dziedāja slavas dziesmas. Pa to laiku Odīle, astoņpadsmit gadi, kaila mugura, ar lenti apņemti mati, kājās klikatiņas, džinsu soma garā rokturi pār plecu, sūkā kokakolas čupačupu. Un ari “prāto pie sevis”. Pēc kā var spriest, ka meitenei ir astoņpadsmit gadi? Vienkārši - viņai nav ne krunciņu, ne maisiņu zem acīm, viņas vaigi ir apaļi kā bēbim, pleijeri viņa klausās Will Smith un “pie sevis prāto”.

Odīli pieņēma redakcijā par praktikanti Oktāva prombūtnē. Viņa mīl tikai naudu un slavu, taču tēlo naivuli. Visas jauniņās liek lietā to pašu taktiku - puspavērtas lūpas un sajūsmā ieplestas acis kā Odrijai Marnejai Terija Ričardsona fotogrāfiju sērijā; šobrīd karjerisma kalngals ir izlikties nevainīgam. Odīle stāsta Oktāvām, kā vienā sestdienas pēcpusdienā viņai mēlē izdurts caurums.

-    Nē, nekādas anestēzijas nebija, tetovētājs ar knaiblēm pavilka ārā manu mēli un iedūra tur nagliņu. Tici man, tas nemaz nesāpēja, tikai drusku traucēja ēšanas laikā, vismaz sākumā, it sevišķi tāpēc, ka tika iekšā infekcija, tā ka visam, ko ēdu, bija strutu piegarša.

Viņa nav noņēmusi saulesbrilles (“tām ir optiskie stikli”), lasa vienīgi anglosakšu žurnālus (“Paper”, “Talk”, “Bust”, “Big”, “Bloom”, “Surface”, “Nylon”, “Sleazenation”, “Soda”, “Loop”, “Tank”, “Very”, “Composite”, “Frieze”, “Crac”, “Boom”, “Hue”). Viņa apsēžas Oktāvām blakus un izņem pleijeri tikai tāpēc, lai paziņotu, ka neskatās televizoru, “ja nu retumis kanālu Arte”. Oktāvs gribētu zināt, ko viņš šeit ir pazaudējis (viens un tas pats jautājums kopš dzimšanas). Odīle viņam norāda uz kādu augstceltni autostrādes malā.

-    Paskaties! Tas ir priekšpilsētas dzīvojamais rajons 4000. Es tur dzīvoju. Netālu no Stade de France. Naktī, kad viss ir apgaismots, izskatās tik smuki kā filmā “Neatkarības diena”.

Tā kā Oktāvs neatbild, viņa izmanto radušos pauzi, lai salīdzinātu, kāda epilācija ir viņai un kāda - kolēģei.

-    Šorīt aizgāju uz skaistumkopšanas salonu. Lāzerepilācija ir šausmīgi sāpīga, it īpaši bikini zonā. Taču esmu priecīga, ka nu būšu noepilēta uz visiem laikiem.

-    Atgādini man, lai lidostā nopērku epilācijas krēmu.

-    Cikos būsim Dakārā?

-    Ap pusnakti. Es pa taisno došos uz naktsklubu. Tikai trīs vakari, nedrīkst laist vējā arī šo.

-    Velns parāvis, aizmirsu mājās Laras Fabianas kaseti!

-    Lidmašīnā, lai āda nezaudētu mitrumu, es noņemu kosmētiku, uztaisu pīlingu un pēc tam - mitrinošu krēmu.

-    Bet es sakopju nagus. Kamēr žūst kāju nagi, ķeros pie rokām.

Oktāvs cenšas koncentrēties. Jānoturas bez kokaīna, jāpieņem realitāte dabiskā lielumā, jāpiedalās sabiedriskajā dzīvē, jārespektē apkārtējie, jāspēlē spēle. Viņš grib izkļūt no psihenes laimīgā stundā. Tāpēc viņš izmet izmēģinājuma bumbu:

-    Klau, meitenes, ko jūs teiktu par vienu iekšā ārā - tā ātri un sasteigti?

Viņas nopeļ Oktāvu, un tas viņam patīk.

-    Nabaga derdzīgais tips.

-    Tad jau labāk nosprāgt.

Viņš pasmaida.

-    Aplam darāt, mani atraidīdamas. Meitenes vienmēr pasaka “jā” par vēlu, kad džeki jau ir atteikušies, vai ari par ātru, kamēr šie viņām vēl neko nav prasījuši.

-    Turklāt esmu gatavs nobleķot līdz pat pieciem tūkstošiem.

-    Nē, jūs tikai paklausieties! Viņš mūs uzskata par maukām!

-    Ko tik vēl ne! Pat par simt tūkstošiem ne!

Oktāvs iesmejas, laikam par skaļu.

-    Atļausiet piezīmēt, ka Kazanova bieži vien maksāja savām mīļākajām, tas nav nekas apkaunojošs.

Pēc tam viņš parāda pa pastu saņemto ultrasonogrāfijas attēlu.

-    Paskatieties uz manu bērnu. Vai nu es jums pēkšņi nešķietu super aizkustinošs?

Taču viņš izgāzās - un pelnīti. Dzīvojamais rajons 4000 izgaist skatienam autobusa atskata spogulī. Oktāvs pat vairs neprot piecirst meitenēm. Viņš pietiekami stipri netic šādai iespējai. Ja nu ir kaut kas nesavienojams ar ironiju, tad tā ir valdzināšana. Viena no meičām viņam pajautā:

-    Vai tev nebūtu kāds interjera žurnāls?

-    Kurš no visiem - “Newlook”, “Playboy”, “Penthouse'?

-    Ļoti smieklīgi. Kā vienmēr, Oktāvs ir ļoti asprātīgs.

-    Vai zini, tu kļūsti vulgārs. Es jau cerēju, ka tev galviņu būs saveduši kārtībā.

-    Izskatās, ka darbiņš nav padarīts līdz galam. Tu esi galīgi sagājis sviestā.

Oktāvs nodur skatienu un aplūko violetās kurpēs iespīlētās pēdas (cena - viena minimālā mēnešalga par kurpi). Pēc tam, pacēlis galvu, skaļā balsī vaimanā:

- Metu mieru blēņām! Vai jūs, jaunkundzes, esat kādreiz padomājušas par to, ka visi cilvēki, kurus jūs redzat, visi tie idioti, kurus redzat braucam mašīnās, visi, itin visi bez izņēmuma kādreiz nomirs? Tas tur pie sava Audi Qattro stūres. Un tā četrdesmit gadus vecā reaktīvā kundzīte, kas nupat mums padrāzās garām miniostinā? Un visi iemītnieki daudzdzīvokļu namos, kas saspiedušies aiz nekam nederīgās troksni izolējošās sienas. Vai jel kad esat iedomājušās, kāda līķu kaudze tur sanāktu? Kopš pastāv pasaule, to ir apdzīvojuši astoņdesmit miljardi cilvēku. Paturiet to prātā. Mēs staigājam pa astoņdesmit miljardiem mirušo. Vai esat iztēlojušās, ka visi tie, kam termiņš pagaidām ir atlikts, veido gigantisku nākotnes kapliču, grēdu trūdošu ķermeņu nākotnē? Dzīve ir genocīds.

Darīts, viņš patiešām sajauca gaisu. Nu viņš ir apmierināts ar sevi. Marc Jacobs firmas zamšādas bluzona kabatā viņš plūkā zaļo nomierinošo zāļu kārbiņu. Tā viņam dod pašpaļāvību gluži kā ciānkālijs Pretošanās kustības dalībniekam, kad tas gaidīja pratināšanu pirms sešdesmit gadiem Loristona ielā.

3

Lidmašīnā ir vieni vienīgi reklāmnieki. Ja tā nogāztos, sāktos Patiesības teikšanas uzvara. Taču dzīve ir tā iekārtota, ka lidmašīnas, kurās lido reklāmnieki, neavarē. Tās, kas nogāžas, ir pilnas ar nevainīgiem cilvēkiem, kautriem mīlētājiem, cilvēces labdariem, tajās sēž Otiss Redings, Linirds Skinirds, Marsels Dadī, Džons Džons Kenedijs. Iedegušajiem komunikācijas speciālistiem tik lielu augstprātību sniedz apziņa, ka viņi ir pasargāti, - viņus vairāk biedē krahs biržā nekā aviolainerī. Drukādams šo teikumu savā piezīmju datorā, Oktāvs smaida. Viņš ir svarīgs, viņš ir bagāts, viņam ir bail -visas šīs trīs lietas ir savietojamas. Viņš malko vodku ar toniku lidmašīnas paaugstināta komforta klasē Komforts 127°. (“Komforta klasē jūs gaida ergonomiski un ērti sēdekļi. Tos ir iespējams atliekt 127° leņķī - tāds tas ir dabiski atslābušam ķermenim. Jūsu rīcībā ir telefons, individuāla videoprogramma un austiņas trokšņa slāpēšanai. Sēdekļi Komforts 127° jums sniegs ideālas ērtības darbam un atpūtai,” vēsta aviokompānijas žurnāls “Air France Madame”.)

Biznesa klasē sēdošie stratēģiskie plānotāji piecērt reklāmas projektu iepircējām; ģenerāldirektora vietnieki kantējas klāt TV producentēm, starptautisko projektu koordinators glāsta stilbu produktu attīstības vadītājai. (Uzņēmumā uzreiz var pazīt meičas, kuras guļ ar kolēģi, - viņas ir vienīgās, kas ģērbjas seksīgi.) Šis grupveida sekss veicina “saišu stiprināšanu starp uzņēmuma darbiniekiem un uzlabo iekšējo informācijas apmaiņu cil-vēkresursu starpā”. Oktāvs bija audzināts pieņemt šādu lietu

kārtību, turklāt dzīve bija tik īss laika sprīdis, kas mums piešķirts uz šī olīša, kurš nepaguris griežas izplatījumā, - tad kāpēc gan lai šo īso brīdi izniekotu, nemitīgi apsūdzot ORGANIZĀCIJU? Labāk pieņemt spēles noteikumus.

-    Mēs esam izdresēti visu pieņemt. Es sērfoju pār tukšumu. Vai ir kāds, kurš gribētu mani izdrāzt reizi par visām reizēm?

Kādreiz viņa provokācijas izraisīja smaidu, tagad tās liek nožēlā novērsties.

-    Pēc visa, ko cilvēki ir darījuši viņa labā, Dievs tomēr varētu tik daudz papūlēties un eksistēt, - vai jūs tā nedomājat?

Vientulība pūlī. Viņš nepārtraukti pārbauda savu telefonu, taču tas tikai atkārto:

“Jūsu balss pastkastītē nav neviena jauna ziņojuma.”

Oktāvs aizmieg, skatīdamies filmu ar Tomu Henku (tas ir vairāk nekā aktieris - īstas miega zāles). Viņš sapņo par filmēšanu Bahamu salās, kur viņa pirksti iztausta Vanesas Lorenco un Heidi Klumas izskūtās un mitrās pavēderes. Viņš vairs negriež zobus. Viņam šķiet, ka nepatikšanas ir galā. Viņš domā, ka no visa tā ir atgājis, distancējies, to pārvērtējis. Viņš klusi nopūšas, un viņam noplūst sēkla Levi Strauss 501 modeļa džinsās (2001. gada rudens un ziemas kolekcija ‘Tristes Tropiques’).

Un tad Firma nolaidās. Saņēma bagāžu. Atkal sakāpa autobusā. Firma dziedāja Figēna dziesmas, neuztverot to ekstrēmo pesimismu: “Izdziedi dzīvi, izdziedi, / it kā tu mirtu jau rīt” un “Varbūt līdz rītdienai? / Bet varbūt līdz nāvei.” Beidzot Oktāvs ir sapratis, kāpēc starpplanētu kuģi no filmas “Star Trek” sauc “Firma”: Rosserys & Witchcraft piemīt daudz līdzību ar starpplanētu tukšumā sagrābtu kosmosa kuģi, kas devies ārpuszemes civilizāciju meklējumos. Turklāt daudziem kolēģiem ir spicas ausis.

Sasniegusi viesnīcu, Firma izklīst: dažas producentes metas peldbaseinā, citas - uz mārketinga puišiem, pārējie dodas gulēt. Tie, kuriem nenāk miegs, ies uz klubu dejot ar Odīli un visām viņas krūtīm. Oktāvs viņiem seko, pasūta pudeli Gordon’s džina un piekrīt ievilkt dūmu no hašiša smēķa. Pludmalē viss nostājas savās vietās. Melnās meitenes jau gaida. Viena uzrunā Oktāvu:

-    Nāc uz manu dzīvokli.

Bet, tā kā viņai ir bijušo Francijas koloniju iezemiešiem raksturīgais akcents, viņš dzird:

-    Nās uz manu sīvokli.

Smieklīgi. Meli ir abpusēji, viss nokārtojas. Aizsedzis seju ar rokām, viņš čukst:

-    Mīļumiņ, es nedrāžu meitenes, es viņas lielākoties zaudēju.

Senegālas armijas sevišķā apsardzē esošajā Sali tūrisma kompleksā ietilpst piecpadsmit viesnīcas, un aģentūra bija izvēlējusies “Savannu”, kurā guļamtelpas ir ar kondicionētu gaisu, divi naktī apgaismoti peldbaseini, tenisa korti, minigolfs, tirdzniecības centrs, kazino un diskotēka, un tas viss - Atlantijas okeāna krastā. Kopš Hemingveja safari laikiem Āfrika ir mainījusies. Sobrid tas ir vispirmām kārtām kontinents, kuram Rietumu pasaule ļauj nomirt (1998. gadā AIDS tur ir nogalējis divus miljonus cilvēku, galvenokārt tāpēc, ka farmaceitiskās laboratorijas, kas ražo preparātus tā ārstēšanai, piemēram, amerikāņu Bristol-Myers-Squibb, atsakās pazemināt savu medikamentu cenas). Tā ir ideāla vieta, lai vairotu motivāciju vidējā līmeņa vadošiem darbiniekiem: šajā vīrusu un korupcijas plosītajā zemē, absurdas karadarbības un pastāvīga genocīda epicentrā mazais kapitālistiņš atgūst ticību sistēmai, kas uztur viņu pie dzīvības. Viņš pērk tipiskās melnkoka maskas, uzkrāj atmiņas, reizēm domā, ka ir parunājies ar vietējiem, izsūta pastkartes ar saulainiem skatiem, lai Parīzes ziemas nomocīto ģimeni pārņem skaudība. Reklāmistiem Āfrika tiek parādīta kā negatīvs paraugs, lai viņi steigtos atgriezties mājās un atviegloti konstatētu, ka citur klājas vēl ļaunāk. Tādējādi pārējā gada daļa izskatās pieņemama - Āfrika ir noderējusi par negatīvu paraugu. Tā kā nabagie mirst, bagātajiem ir iemesls dzīvot.

Ūdensmotocikls šķeļ okeāna viļņus, fotografēšanās, nevienu neviens neinteresē, visi ieāvuši basās kājas tongās. Āfrikā, kad baltais uzrunā melno, viņa balsī vairs neskan kādreizējo kolonizatoru rasistiski laipnais pārākums, tagad viss ir daudz ļaunāk. Baltajam ir priestera iežēlinošais skatiens, ar kādu tas dod pēdējo vakarēdienu uz nāvi notiesātajam.

4

Dialogu fragmenti, noklausīti “Savana Beach Resort” peldbaseina malā.

Direktora asistente (sapurinot slapjos matus pēc peldes):

-    Cik foršs ūdens!

Oktāvs:

-    Tu arī.

Atbildīgā par pārdošanu (kozdama mango auglī):

-    Man kārojas kaut kā dabiska.

Oktāvs:

-    Man ari.

Jaunākā mākslinieciskā direktore (dodamās uz kafetērijas pusi):

-    Vai uzēdīsim?

Oktāvs:

-Kuru?

Motivācija rit pilnā sparā. Rīti tiek veltīti pašapmierinātību nostiprinošām sanāksmēm, kuru laikā uzņēmuma bilance tiek celta vai debesīs. Tādus terminus kā “pašfinansēšanās” vai “izdevumu amortizēšana vairāku gadu garumā” bieži vien lieto, lai attaisnotu to, ka gada beigās neizmaksās prēmiju. (Patiesībā visu filiāles nopelnīto naudu finanšu gada beigās noliek pie kājām dažiem veciem Volstrītas plikpauriem, kuri nekad nerādās Parīzē, smēķē cigārus un pat paldies nepasaka. Gluži kā viduslaiku vasaļi vai pūniešu kara upuri R&W Francijas filiāles vadītāji atdod akcionāriem gada guvumu,

bailēs drebēdami, kā paši atmaksās otras mājas iegādei paņemto kredītu.)

Pēcpusdiena paiet konstruktīvā paškritikā, pētot, kā uzlabot pārdošanas apjomus. Oktāvām ir piemetusies tūristus nereti piemeklējošā caureja - viņš bija pielicis pārāk daudz ledus džinam ar toniku. Prezidents Filips un Marks Maronjē laiku pa laikam viņu paved maliņā, it kā sacīdami: “Mums prieks, ka esi izķepurojies, mēs par to ar tevi nerunāsim, tikai sazvērnieciski pasmaidīsim, esam norūpējušies par tavām palaidnībām, jo esam moderni un cool šefi, tikai neiesniedz atlūgumu, - sarunāts?” Tas gan nekavē Filipu atgādināt Oktāvām, cik ļoti Maigrelette reklāmas veiksme ir nozīmīga aģentūras labajām attiecībām ar Madone grupu.

-    Nupat ar viņiem piedalījos Reklāmas stratēģiskās komitejas sēdē, un mums sadeva pamatīgu sutu.

-    Prezident, neuztraucies, šoreiz es neapvemšu klientu. Vai zini, esmu atradis ideālu meiču rullītim.

-    Jā, zinu, to alžīriešu pēcteci... Viņu gan postprodukcijā nāksies pabalināt.

-    Neņem galvā, tas viss jau paredzēts budžetā. Tu nemaz nevari iedomāties, ko visu šodien var dabūt gatavu - paņem meiču ar smuku dupsīti, kurai piemontē otras seju, trešās kājas, no ceturtās paņem rokas, bet krūtis - vēl no piektās, īsta lupatsega no cilvēku fragmentiem, mēs esam cilvēk-žokeji!

-    Varbūt filmēšanas grupā vajadzētu nolīgt nevis režisoru, bet plastisko ķirurgu?

Oktāvs vairs necenšas visu noliegt, taču nevēlas arī zemoties; sacīsim - viņš ir sasniedzis briedumu. Bet te pēkšņi viņš satraucas:

-    Pirmām kārtām, kāpēc šai lomai nevarētu paņemt kādu jaukteni? Neesi taču tāds pats nacists kā mūsu klienti! Pie velna, man ir apriebies šitas fašisms! Ja Nike afišas ar Nike-park tagad izskatās gluži kā Petēna laikos, ja Nestie kategoriski iebilst pret melnādaino piedalīšanos filmā par basketbolu, tas nav iemesls rīkoties tāpat! Bet kur mēs nonāksim, ja visi turēs muti? Pat reklāmas ir kļuvušas revizionistiskas: Gandijs pārdod makintoša datorus! Vai spēj to aptvert? Šis svētais cilvēks, kurš noraidīja jebkādas tehnoloģijas, ģērbās kā mūks un staigāja basām kājām, nu ir pataisīts par datoru pārdevēju! Citroen ir devis Pikaso vārdu vāģim, Stīvs Makvīns sēž pie forda stūres, Odrija Hepberna nēsā Tod’s mokasīnus! Vai tev nešķiet, ka šie cilvēki ir apgriezušies otrādi savos zārkos, jo pēc nāves kļuvuši par preču izplatītājiem! Miroņi ir atdzīvojušies! Kanibāla sarīkots holokausts! Mēs pārtiekam no līķiem! Zombiji palīdz preču noietam! Bet kur ir robeža? Francijas izložu aģentūra pat ir izlaidusi loterijas afišas ar Mao, Kastro un Staļina portretiem, lai tikai vairāk ieraustu no lauciņu kasīšanas. Kurš uzsauks “Stop!”, ja tu, Filip, mūsu boss, pat neiepīksties, redzot, kāds rasisms un nacistisks revizionisms valda pasaules masu medijos?

- Ak jē, cik viņš ir apnicīgs, kopš vairs nešņauc! Vai tiešām tev šķiet, ka es nekad nedomāju? Pats par sevi saprotams, ka man šis darbs uzdzen pumpas, tikai es paturu prātā, ka man ir sieva un bērni, mani nav pārņēmusi tāda lieluma mānija, lai iedomātos, ka es būšu tas, kurš uztaisīs revolūciju, pie velna, esi nu pieticīgāks, Oktāv! Tad izslēdz televizoru, neej uz mak-donaldu, tie mēsli, kas apkārt, nav manas vainas dēļ, bet gan jūsu dēļ, jūsu, kas pērk Nike krosenes, ko ražojuši vergi Indonēzijā! Viegli nogānīt sistēmu, pašam to darbinot! Un vēl -beidz mani uzskatīt par pamuļķi tikai tāpēc, ka man ir piķa papilnam! Saprotams, ir lietas, ko es neciešu. Ne tik ļoti to, ka kāstingā jāizvēlas baltādainas meitenes, jo tur nekas nav līdzams, mērķauditorija ir rasistiska, ne jau pasūtītājs. Nedz arī brīnumu, kas liek runāt mirušajiem: lielo mākslinieku tēls viņiem nekad nav piemitis, visi šie ģēniji tikpat grieztos kapā otrādi, vēl dzīvi būdami. Nē, manu mīļo Guče, mani nervozē visi tie reklāmnieku jaunizgudrotie svētki, kas mudina cilvēkus uz patēriņu. Jau apriebies noskatīties, kā mana ģimene iekrīt šajās lamatās, labi, lai būtu Ziemassvētki - kaut gan Ziemassvētku vecītis ir kāda amerikāņu vairumtirgotāja izgudrojums -, taču maršala Petēna ieviestā Mātes diena, Tēvu diena, tāda paša nosaukuma kafijas markas Vecmāmiņu diena, Helovīns, Svētā Patrika diena, Valentīna diena, pareizticīgo Jaunais gads, ķīniešu Jaunais gads, cukura aizstājēja Nutra-sweet diena, hermētiski aizveramo Tupperware trauku izplatīšanas saieti un vēl velns zina kas! Driz vien kalendārs būs pilns ar firmas zīmēm - svēto vietā būs 365 logo!

-    Redzi nu, šef, man bija taisnība, ja jau esmu tevi piespiedis pie sienas. Es arī nevaru ciest Helovīnu - agrāk bija Visu Svēto diena, nesaprotu, kāpēc vajadzēja doties pāri Atlantijas okeānam pēc vēl vieniem svētkiem.

-    Nē, ir gluži otrādi! Visu Svēto dienā mēs gājām uz kapiem apraudzīt mirušos, turpretī Helovīnā mirušie nāk apraudzīt mūs. Tas ir daudz praktiskāk, nemaz nav jāpiepūlas. Viss, kā nākas: PIE TAVĀM DURVĪM KLAUVĒ NĀVE! Tieši par to jau visi ir sajūsmā! Preču izplatītājs Nāve, tāpat kā pastnieks, iegrūž vēstuļkastītē pasta izdotu kalendāru.

-    Man gan šķiet, ka cilvēkiem tūkstoškārt labāk patīk pārģērbties par briesmoņiem un iebāzt sveci ķirbī, nevis domāt par nelaiķiem tuviniekiem. Taču gribu tev aizrādīt, ka savā uzskaitījumā esi aizmirsis pašus lielākos iepirkšanās svētkus - kāzas, kas ir intensīvu reklāmas un atlaižu kampaņu objekts ik gadu, sākot ar janvāri, no Printemps lielveikala gultas veļas nodaļas afišām līdz pat kāzu dāvanu sarakstiem Galeries Lafayette vai Bon Marche veikalos; tad vēl sieviešu žurnālu vāki, piebļauts radio un televīzijas ēters, un tā tālāk un tā joprojām. Jaunie pāri ar pamatīgi izskalotām smadzenēm domā, ka precas tāpēc, ka mīl viens otru, vai tāpēc, lai iegūtu laimi, taču patiesībā viņiem tikai grib pārdot servīzes, peldpalagus, kafijkannas, dīvānu, mikroviļņu krāsni...

-    Klau, šajā sakarā man iešāvās prātā viena doma... Oktāv, vai atceries darbu pie itāliešu makaronu Barilla pasūtījuma, kad tu mums piedāvāji saukli, kurā bija vārds “laime”?

-    Kaut kas tāds bija gan... Juridiskais departaments mums paskaidroja, ka nedrīkst, vai ne?

-    Jā! Jo vārdu “laime” sev ir patentējusi Nestle'l LAIME PIEDER FIRMAI NESTLĒl

-    Pagaidi, tas mani nemaz nepārsteidz, vai zini, ka Pepsi taisās patentēt zilo krāsu?

-Aktā?

-    Jā, patiešām, viņi vēlas nopirkt zilo krāsu, būt tās īpašnieki, bet ar to vēl viss nav galā: viņi finansē izglītojošas programmas CD-Rom formātā, kuras par brīvu izdala sākumskolās. Tādējādi bērni skolā mācās ar Pepsi datoriem, viņi pieradinās izlasīt vārdu “slāpes” blakus Pepsi krāsai.

-    Un, kad viņi skatās Pepsi debesīs, viņu Pepsi acis iemirdzas, un, ja viņi nokrīt no divriteņa, uz viņu stilbiem parādās Pepsi plankumi...

-    Tas pats ar Colgate: firma dāvina skolotājiem videokasetes, lai viņi izskaidro bērniem, ka zobi jātīra ar šīs firmas zobu pastu.

-    Jā, esmu dzirdējis. L’Oreal izmanto tos pašus paņēmienus ar šampūnu Petit Dop. Nepietiek, ka viņi visiem skalo smadzenes, nu viņi ir ķērušies arī pie matiem!

Filipam uznāk smieklu lēkme, kas gan nekavē Oktāvu turpināt:

-    Nu esmu mierīgs, ka arī tu par to visu interesējies...

-    Man nav nekādu ilūziju - kamēr nebūs nekā cita vietā, reklāma aizņems visu brīvo laukumu. Tā ir kļuvusi par vienīgo ideālu. Ne jau daba, bet gan cerība necieš tukšumu.

-    Briesmīgi. Nē, pagaidi, neej prom, beidzot, kad esam sākuši nopietnu sarunu, gribu pastāstīt vēl kaut ko labāku. Kad reklāmdevēji vairs nezina, kā pārdot savu produktu, vai arī gluži bez iemesla, gluži vienkārši, lai attaisnotu savu nepieklājīgi lielo algu, viņi pasūta IZMAIŅAS IEPAKOJUMĀ. Tad nu viņi maksā bargu naudu firmām, lai tās piešķir jaunu imidžu viņu precei. Viņi pavada garas stundas sanāksmēs. Reiz es aizgāju uz Kraft Jacobs Suchard pie kāda puiša ar ezītī apcirptiem matiem, viņu sauca Antuāns Puasārs vai Ponšārs, vai Podārs, vai kaut kā tamlīdzīgi...

-    Pudārs.

-... Kā tad, Pudārs, kā gan es to varēju aizmirst. Viņš man parādīja vairākus logo paraugus, ko viņam piedāvāja. Viņš gribēja dzirdēt manas domas. Viņš bija kaifā, gandrīz vai sasniedza orgasmu - viņš jutās noderīgs un svarīgs. Viņš izklāja uz grīdas iepakojuma skices, un mēs bijām viens pret vienu tajā Velizī kvartāla biroju ēkā, viņš - gludi skuvies, ar Tintin et Milou kaklasaiti, es - galīgi putraimains, mēs dzērām aukstu kafiju, ko elsdama pūzdama bija ienesusi veca sekretāre, kuru neviens nav drāzis gadus trīsdesmit. Ieskatījies viņam acīs, es tajā brīdī sajutu, ka viņš šaubās, ka pirmo reizi dzīvē sev vaicā, ko viņš ellē šeit dara, un es teicu, lai izvēlas jebkuru; tad, skaitīdams enik benik sikelsā, viņš paņēma vienu, un tā šis iesaiņojums vēl līdz šai dienai ir atrodams visos Eiropas lielveikalu plauktos... Vai nav skaista līdzība, ko? MUMS DOMĀTAIS IESAIŅOJUMS TIKA NOTEIKTS LOZĒJOT.

Nu jau Filips ir gabalā. Viņam nepatīk, ja viņu izprovocē kost rokā, kas viņu baro. Viņš izvairās no ilgstošas konfrontācijas. Savu atriebību viņš novieto plauktā “ikmēneša sevis apņirgšana pusdienās restorānā Fouquet’s”. Tieši tāpēc viņš arvien biežāk aizmieg tikai pret rītu.

Oktāvs ieelpo un izelpo silto gaisu. Burulaivas nedzirdami vago līci. Visas aģentūras meičas ir likušas sev sapīt matus mazās bizītēs, lai līdzinātos Imanai Bovijai (iznākums - viņas izskatās pēc Bo Derekas vecumdienās). Pastarajā tiesā, kad saņems ciet visus reklāmdarboņus un kad viņiem būs jāatskaitās, Oktāvu varēs uzskatīt tikai par daļēji vainīgu. Viņš būs bijis tikai sīks aparatčiks, pagļēvs darbinieks, kuru reiz pat ir piemeklējušas šaubas - viņa uzturēšanās Medonas slimnīcā noteikti tiks uzskatīta par vainu mīkstinošu apstākli, kas iežēlinās tiesu. Turklāt atšķirībā no Maronjē viņš Kannu festivālā nekad nav saņēmis Lauvu - galveno balvu.

Oktāvs piezvana Tamārai, savai platoniskajai ielenei, domādams par Sofiju - māti tam bērnam, kuru viņš nekad neredzēs. Pārāk daudz aizgājušu sieviešu viņa dzīvē.

-    Vai es tevi pamodināju?

-    Vakar man bija klients Plazā, - viņa čerkstošā balsi stāsta, - tu nevari iedomāties, viņa rīks bija bērna rokas resnumā, bez stutes nebija ko domāt to dabūt iekšā. MĒBELĒM UN SADZĪVES PRIEKŠMETIEM PAREIZĀ IZVĒLE IR BUT.

-    Kas tas tāds?

-Ak tas? Nekas sevišķs, es to ieviesu, lai nevajadzētu maksāt par telefonu, par to viņi laiku pa laikam palaiž kādu reklāmu, toties nav jāmaksā par sarunām.

-    Un tu parakstījies uz šitām šausmām?

-    VISU, KAS NEPIECIEŠAMS REMONTAM, IEGĀDĀJIETIES CASTORAMAl Nu, pie tā pierod, pats redzēsi, es jau esmu pieradusi. Tātad mans vakardienas klients, par laimi, bija galīgi pilnā, viņam nemaz nestāvēja, taču tēloja baigo seksmašīnu, goda vārds, beigās es viņam uztaisīju nelielu striptīzu uz gultas, viņš paprasīja, vai drīkst kādu nieku iešņaukt man uz pēdām, un galu galā mēs skatījāmies teļļuku, tā ka izspruku cauri sveikā. INTERMARCHĒ IR MUSKETIERI PREČU PĀRDOŠANĀ. Cik pulkstenis?

-    Trīs pēcpusdienā.

-    Ā-ā-ā, esmu nogurusi līdz nāvei, rāvos sviedriem vaigā, ka pat mākslīgās skropstas atlīmējās un pielipa pie zobiem. Un kā tev, kur esi?

-    Senegālā. Man tevis pietrūkst. Pašlaik lasu “Mauku nozares paplašināšanos”.

-    Izbeidz savas stulbības, citādi izvemšos rokassomiņā. LAMPAS CAILLAUX CA1LLAUX CAILLAUĀ - SKAN ATBALSS. Vai negribi man piezvanīt mazliet vēlāk?

-    Vai tu turi savu mobilo cieši pie auss? Uzmanies, mobilie telefoni sarauj DNS ķēdes. Ir veikti eksperimenti ar pelēm -mobilo telefonu tiešā tuvumā viņu mirstība palielinās par septiņdesmit pieciem procentiem. Nesen nopirku apvalku mobilajam, tev arī vajadzētu tādu iegādāties, es negribu iedzīvoties smadzeņu audzējā.

-    Oktāv, tev nav smadzeņu. KONTINENTS - VISLIELĀKAIS SORTIMENTS.

-    Piedod, bet nevaru paciest tos tavus džinglus. Beidzu sarunu, guli tālāk, manu gazellt, mana berberu meitene, mana trauksme Marakešā.

Mūsdienu cilvēka problēma nav viņa ļaunums. Gluži pretēji, cilvēks, praktisku apsvērumu vadīts, labprātāk ir jauks. Viņš tikai nepanes garlaicību. Garlaicība viņu biedē, kaut gan patiesībā nav nekā konstruktīvāka un cēlāka par ikdienēju pamiruma devu, sūdīgiem brīžiem, stindzinošām nepatikšanām - vienatnē vai kopā ar kādu. Oktāvs to ir sapratis: īstais hedonisms ir garlaicība. Vienīgi garlaicība ļauj izbaudīt tagadni, taču visi tiecas pēc pretējā - lai aizgaiņātu garlaicību, rietumnieki bēg no tās ar televīzijas, kino, interneta, telefona, videospēļu vai gluži vienkārši ar žurnālu palīdzību. Viņi nekad pilnībā nenododas tam, ko dara, viņi dzīvo tikai uz pilnvaras pamata, it kā apmierināti elpot šeit un tagad būtu kāds kauns. Kamēr tu tupi pie televizora vai čato vai kamēr zvani pa mobilo vai spēlē videospēles, tu nedzīvo. Tu esi citur, nevis tajā vietā, kur atrodies. Varbūt tu neesi miris, taču necik dzīvs arī ne. Būtu interesanti izmērīt, cik stundu dienā mēs pavadām kādā citā, nevis šajā brīdī. Citur, nevis tur, kur atrodamies. Visas tās mašīnas mūs reģistrēs kā promesošus abonentus, un būs ļoti sarežģīti no tā atkratīties. Visiem tiem, kuri kritizē televīzijas raidījumu komiteju, mājās stāv televizors. Visiem Patērētāju interešu aizsardzības biedrības gānītājiem ir Visa karte. Bezizejas situācija. Nekas nav mainījies kopš Paskāla laikiem -cilvēks meklē glābiņu no savām bailēm izklaidē. Tikai izklaide ir kļuvusi tik visaptveroša, ka tā nu ir Dieva vietā. Kā lai izbēg no izklaides? Stājoties pretī bailēm.

Pasaule ir ireāla, vienīgi tādos brīžos ne, kad tā ir sūdīga.

Oktāvs ar baudu beidzās vai nost aiz garlaicības zem kokospalmas; viņa laime nu ir vērot divus siseņus pārojamies smiltīs un murmināt:

-    Dienā, kad visi būs samierinājušies ar garlaikošanos uz šīs planētas, cilvēce tiks glābta.

Viņa smalkās skumjas iztraucē burkšķīgais Marks Maronjē.

-    Nu tad ar Sofiju tev viss patiešām ir cauri?

-    Jā-ah, vispār es nezinu... Kāpēc tu man to jautā?

-    Tāpat. Vai varu ar tevi parunāt dažas minūtes?

-    Pat tad, ja es teiktu “nē”, tu tikpat runātu un man būtu tevi jāklausās, jo esmu tavs padotais.

-Taisnība. Tad nu turi muti. Es redzēju to scenāriju, kuru jūs pārdevāt priekš Maigrelette, - tas ir šausmīgs. Kā jums izdevās uzcept kaut ko tik sūdīgu?

Oktāvs saberzēja ausis, lai pārliecinātos, ka ir dzirdējis pareizi.

-    Paklau, Mark, tas biji TU, kurš mums lika kaut ko uz-dirst uz papīra šitai reklāmai!

-    Es? Nekad neko tādu neesmu teicis!

-Tev ir atmiņas zudumi, vai? Mums bija atsvieduši atpakaļ jau divpadsmit reklāmas projektus, un tu pats sacīji, ka jāizsludina vispārējā mobilizācija, ka jāķeras pie pēdējā brīža mēsla, lai...

-    Atvaino, ka tevi pārtraucu, taču narkomāns, kas nupat izgājis dezintoksikācijas kūri, esi tu, tāpēc nesagrozi faktus, okei? Es ļoti labi zinu, ko saku radošajiem. Es nekad tev nebūtu ļāvis parādīt tādu mēslu klientam, ar kuru mūsu aģentūra var lepoties. Man līdz kaklam apriebies likt biksēs aiz kauna, kad iznāk ar šiem kopā pusdienot restorānā. “Maigrelette, vieglums, tikai ne prātā.” Nē, patiešām, kam tu gribi uzlikt mīksto?

-    Klausies, Mark! Tas, ka tu esi slimīgi aizdomīgs, lai nu šoreiz būtu, esam jau pieraduši. Taču Maigrelette scenārijs ir pārdots, veiksmīgi izgājis testus, ir jau notikušas divas pirms-filmēšanas sanāksmes, tā ka ir mazliet par vēlu kaut ko mainīt. Es tā labi pārdomāju un...

-    Neesmu tevi nolīdzis, lai tu domātu. Mēs vienmēr varam izdarīt labāk. Kamēr vien rullītis nav palaists televīzijā, iespējams mainīt visu ko. Tad nu es tev teikšu vienu lietu: dariet, ko gribat, bet jums ar Carliju scenārijs ir jāpārveido filmēšanas laikā. Velns ar ārā, uz spēles ir likts mūsu firmas vārds!

Oktāvs piekrīt un aizver muti. Viņš ļoti labi zina, ka ne jau firmas vārds nodarbina tās radošo direktoru, bet gan krēsls, kas draud pārvērsties par katapultu. Ja jau Filips bija viņam pirmīt teicis pāris vārdu, tas nozīmē, ka no Madone puses ir jūtams krietns spiediens; izskatās - ož pēc tā, ka dažam var gadīties zaudēt krēslu. Citiem vārdiem sakot, šovakar Senegālas gaisā virmo atlaišana, un nelaimīgā kārtā Oktāvām ir intuīcija, ka šoreiz pat nav runa par viņējo.

5

Otrajā vakarā atpūtas organizētājs ir sarīkojis pārgājienu uz krūmu savannu. Mērķis - lai darbinieki ar darba līgumu uz nenoteiktu laiku noticētu, ka viņi iepazīs šo zemi, ka izrausies no luksusdzīves cietuma. Protams, no tā nekas nesanāca: džipos aiztransportēti uz Rozā ezera krastu noskatīties afrikāņu dejas, kurām sekoja mielošanās ar ugunskurā ceptu jēru, viņi neredzēja neko no īstās dzīves. Viņi veica šo ceļa gabalu tikai tāpēc, lai pārliecinātos, ka ainavas atbilst tūrope-ratora izsniegtajā brošūrā redzamajām. Tūrisms ekskursantu pārvērš kontrolētājā, atklājumu - pārbaudē, pārsteigumu -atpazīšanā, ceļotāju - neticīgajā Tomā. Nu labi, Oktāvu tomēr sakoda knišļi, tātad bija iespēja daļēji izbaudīt piedzīvojumu, ja viesnīcas numurā aizmirsts pretinsektu aerosols.

Pēc vakariņām senegāliešu cīņā mērojās spēkiem semināra dalībnieki (Lacoste krāsās) un viltus cilts karotāji (pārģērbušies kā iezemieši no Tarzāna filmām). Skatoties, kā, tamtamiem skanot, zem milzīga baobaba mēness gaismā un zvaigžņu mirgā Maronjē apakšbiksēs vārtās dubļos, dzerot etiķainu vīnu, dzirdot atbildīgās par ārējiem sakariem skaļos, baltzobainos smieklus, jūtot vietējo bērneļu badīgos skatienus, Kasamankas zāles svelmi, ēdot piparaino putru, Oktāvs atkal sagribēja apskaut debesis, pateikties pasaulei, ka ir nonācis šai vietā - kaut uz īsu brīdi.

Viņam patika pastāvīgais mitrums, kas liek plaukstām slīdēt pār ādu. Tas piešķir skūpstiem versmainu garšu. Ik

sīkums kļūst vērtīgs, kad nekam citam vairs nav jēgas. Pārtraukt lietošanu ir izdzīvošanas minimums narkomānam. Šajā obligātajā braucienā Oktāvs bija devies negribīgi, taču tagad saskārās ar izsmalcināto, piedūrās mūžīgajam, glāstīja dzīvi, pārspēja smieklīgo, saprata vienkāršo. Kad par Zelta dzīslu sauktais dīleris viņam piegādāja ikdienējo hašiša devu, viņš izplājās liedagā, murminādams vārdu “Sofija” - vārdu, kas aizrāva elpu.

-    Mīlestībai nav nekāda sakara ar sirdi - šo atbaidošo orgānu, asiņu pumpi. Mīlestība vispirms saņem ciet plaušas. Vajadzētu teikt nevis: “Man ir salauzta sirds” - bet gan: “Man ir aizsprostojušās plaušas.” Plaušas ir pats romantiskākais orgāns - visi mīlētāji saķer tuberkulozi; nav nejaušība, ka tieši ar šo slimību ir miruši Cehovs, Kalka, D. H. Lorenss, Frideriks Šopens, Džordžs Orvels un Svētā Terēze no Lizjē; kas attiecas uz Kāmī, Moraviu, Budāru, Mariju Baškircevu un Ketrīnu Mensfildu, vai viņi būtu uzrakstījuši tādus pašus darbus, nebijis viņiem šīs slimības? Turklāt, lai jums zināms, ka Kamēliju dāma nomira ne jau ar miokarda infarktu - šī sodība tiek pietaupīta stresainiem karjeristiem, nevis sentimentāliem neprāšiem.

Oktāvs kaifoja un runāja pats ar sevi:

-    Ikvienam sirds dziļumos snauž mīlas sāpes. Sirds, kas nav salauzta, nav sirds. Plaušas gaida tuberkulozi, lai sajustu, ka tās eksistē. Esmu jūsu ftiziatriskās audzināšanas skolotājs. Krūškurvī jāaug ūdensrozei, kā Kloē “Dienu putās” vai Šošā kundzei “Burvju kalnā”. Man patika tevi vērot miegā, pat tad, ja tu izlikies, ka esi aizmigusi, kad es piesūcies pārrados vēlu mājās, es skaitīju tavas skropstas, reizēm man šķita, ka tu man uzsmaidi. Vīrietim, kas ir iemīlējies, tīk skatīties, kā viņa sieviete guļ, un laiku pa laikam izjust baudu. Sofija, vai tu mani dzirdi tūkstošiem kilometru tālumā - kā to skandina telefona operatoru reklāmās? Kāpēc cilvēkiem jāaiziet, lai saprastu, ka esi viņus mīlējis? Vai tiešām tu neredzi, ka vienīgais, ko es tev lūdzu, bija likt man mazdrusciņ ciest, tāpat kā sākumā no plaušu vainas?

Bet nu jau uzradās atkailinājušās mašīnrakstītājas un pupainā praktikante Odīle; viņas laida apkārt zālītes pīpi, un spruka vaļā neskaitāmi miglaini jociņi:

-    Kas var būt labāks par vienu stobru uz četrām.

-    Es sūcu, sūcu, bet nekas nenāk ārā.

-    Vai esi pārliecināta, ka ievelc pavisam dziļi?

-    Nu tad laižam apkārt vēl vienu riņķi, tikai pirms tam nomazgā.

Tagad tas izklausās vulgāri, taču tajā kontekstā - rēcīgi.

Visiem kolēģiem, vīriešu kārtas vadošajiem darbiniekiem, uz pleciem ir džemperis - vai nu sasietām piedurknēm, vai nevērīgi uzmests uz sārta Ralph Lauren polokrekliņa. Oktāvām tas šķiet nepieņemami, un viņš aizsvilstas:

-    KAS VIŅIEM LĒCIES, KA VISIEM AP PLECIEM IR DŽEMPERI! Vai nu viens, vai otrs: ja ir auksti, tad tas jāvelk mugurā, ja karsti, - jāatstāj mājās. Džemperis ap kaklu liecina par mīkstčaulību, nespēju pieņemt lēmumu, par bailēm no caurvēja, netālredzību un vāju raksturu, par Setlandes vilnas izrādīšanu (jo šie kungi, protams, ir pārāk gaunerīgi, lai iegādātos kašmira izstrādājumus). Viņi nēsā ap kaklu šo ļengano astoņkāji tāpēc, ka nav spējīgi pat izvēlēties laika apstākļiem atbilstošu apģērbu. Ikviens, kas nēsā džemperi ap pleciem, ir zaķpastala, bez elegances, nespējīgs, gļēvs. Meitenes, zvēriet, ka bēgsiet no tādiem kā no mēra. “NĒ” AP PLECIEM NĒSĀTU DŽEMPERU DIKTATŪRAI!

Pēc tam bija nakts, diena un langustu barbekjū. Kāda runa par kolonizāciju? Nav lielākas kolonizācijas par vispasaules reklāmām: pašā pasaules malā vismazākajā būdiņā Nike, Coca-Cola, Gap un Calvin Klein ir nākuši Francijas, Anglijas, Spānijas un Beļģijas vietā. Vienkārši nabaga nēģerīšiem jāapmierinās ar druskām - atdarinātām cepurītēm, viltotiem Rolex pulksteņiem un Lacoste krekliņiem, kuru slikti imitētais krokodils noiet jau pēc pirmās mazgāšanas. Rozā vīns nedaudz sit pa galvu, - bet vai tad tas nav tam domāts? Pa astoņiem izdzērām septiņpadsmit pudeles. Carlijs ir kā no ķēdes norāvies, viņš piedalās visos viesnīcas rīkotajos pasākumos -līnijdejās, karaokēs, slapjo T krekliņu konkursos - un dala makdonalda rotaļlietas vietējo bērneļiem, kuri klaigā: “Dāvanas! Dāvanas!”

Oktāvs zina, ka jau pirmdien šie meli beigsies. Taču, kad beidzas meli, tas nebūt nenozīmē, ka tiek klāt patiesībai. Uzmanību, zem meliem var slēpties vēl citi meli.

Jēziņ, cik viss ir sarežģīti, mirklis neuzmanības, un tevi jau ir apveduši ap stūri.

Carlijs klapē pa muguru Oktāvām, kurš tam pastiepj zālītes smēķi.

-    Paklau, vai tu zināji, ka Pepsi gribēja patentēt savu zilo krāsu?

-    Kā ta, Carlij, protams, es to zinu, kā arī to, ka laime pieder Nestlé. Ko gan tu esi iedomājies, es sekoju līdzi aktualitātēm...

-    Tieši tāpēc. Paskaties uz šito! (Un viņš pabāž man zem deguna avīzi “Le Monde”.) Man ir vēl kas labāks priekš tavas grāmatas: Mediametrijas institūts nupat izstrādājis jaunu popularitātes reitingu noteikšanas sistēmu. Tā ir kastīte, kurā iemontēta infrasarkano staru kamera, kas seko acs kustībām, un pulkstenis ar mikrofonu, procesoru un atmiņas bloku, lai varētu ierakstīt, uz ko reaģē auss. Beidzot viņi dabūs zināt, ko patērētāji skatās un klausās savās mājās un ne tikai pie televizora, bet arī mašīnā, lielveikalos, visur! LIELAIS BRĀLIS TEVI VĒRO!

Carlijs ievelk dūmu un sāk klepot. Oktāvs ir vai pamiris no smiekliem.

-    Kāsē vien, Mister Mūri, tas ir labākais, ko tu vari darīt. Galu galā Orvels pareizi darīja, sirgdams ar diloni. Tā viņš pamanījās nepiedzīvot to, cik ļoti viņam bijusi taisnība.

Motivācijas seminārs sākas ar kolektīvistisku utopiju: pēkšņi mēs visi esam kļuvuši vienlīdzīgi, vergi uzrunā saimniekus ar “tu”, valda sociālās orģijas. Vismaz pirmajā vakarā. Tāpēc ka jau nākamajā rītā atkal veidojas klani, nenotiek nekāda sajaukšanās, tikai naktī gaiteņos mainās ar numuru atslēgām - nu vodeviļa kļūst par vienīgo utopiju. Līdz nemaņai piesūkusies juriste notupusies čurā dārzā; sekretāre pusdieno viena, jo neviens nevēlas ar viņu runāt, mākslinieciskā direktore nemitīgi lieto trankvilizatorus un tad, ja ir iedzērusi kādu lieku glāzīti, visiem dod pa purnu (bet tā nopietni - pļaukas, ar dūri pa aci, Oktāvām pat norāva kreklu); faktiski šajā ceļojumā nav neviena normāla cilvēka. Sadzīve Firmā nav zaudējusi skolas laiku cietsirdību, tikai tagad tā ir daudz spēcīgāka, jo nav kas jūs aizstāv. Nepieļaujamas cūcības, netaisnīga agresija, seksuāla uzmākšanās un karini varas dēļ - viss ir atļauts kā briesmīgākajās atmiņās par stundu starpbrīžiem. Māksloti atraisītā atmosfēra, kas valda reklāmistu aprindās, atkārto tūkstošajā pakāpē skolas šausmas. Ikviens atļaujas būt rupjš pret ikvienu, it kā visiem būtu astoņi gadi, turklāt tas jāuzņem ar smaidu, citādi nebūsi cool. Visslimākie, protams, ir tie, kuri domā, ka ir paši normālākie: direktora vietnieki ir pārliecināti, ka viņiem ir taisnība tāpēc, ka viņi ir direktora vietnieki, klientu menedžeri ir pārliecināti, ka viņu vienīgā vaina ir tā, ka viņi nav ģenerāldirektori, atbildīgie par pārdošanu gaida pensiju, priekšnieki ir notupināti uz apsūdzēto sola, direktori - ķirsī. Kur galu galā ir Zefs? Oktāvs viņu nav manījis visa ceļojuma laikā. Žēl gan, šis trieciennieks būtu varējis viņam pastāstīt kaut ko par bailēm, kas nelaiž vaļā Rosās vadību. Droši vien viņiem mugurā vēl vīd duncis, ko tur atstājis tas dirsa Dīlers.

Pludmalē Oktāvs apraudas jūtu uzplūdā, apbrīnojot meiteņu sviedriem pielipušās smiltis, zilumus uz viņu stilbiem, nobrāztos ceļgalus - vēl viens dūms, un viņam pietiktu muļķības iemīlēties vienā lāpstiņā. Ik dienu viņam ir nepieciešama dzimumzīmīšu deva. Viņš noskūpsta Odīles delmu, jo viņa ir iesmaržojusies ar Obsession. Oktāvs viņai stundām stāsta par viņas elkoni.

-    Es mīlu tavu nākotnē pavērsto elkoni. Ļauj man apbrīnot tavu elkoni, kura varu neapzinies. Man labāk patīk tavs elkonis nekā tu pati. Aizkūpini cigareti, jā, tuvini liesmu sejai. Vari mēģināt novērsties, ja gribi, taču tu mani neaizkavēsi noskūpstīt tavu elkoni. Tavs elkonis ir mans glābšanas riņķis. Tavs elkonis izglāba man dzīvību. Tavs elkonis eksistē, es to esmu saticis. Es novēlu savu ķermeni tavam trauslajam elkonim, kura dēļ man acīs saskrien asaras. Tavs elkonis - tas ir kauls, ko apņem āda, nedaudz nolietojusies āda, kurai tu liki asiņot, kad biji maza. Kādreiz vietiņā, kuru es skūpstu, allaž vīdēja krevele. Nav jau nekas liels - tikai elkonis, taču šajā brīdī man nav citas dzīves jēgas kā vien tavs elkonis.

-    Tu esi mīļums.

-    Laizīt tavu elkoni - pagaidām man ar to pietiek. Pēc tam nāks nāve.

Viņš deklamē:

Odīles elkoņi

Ir mani Ahilleja papēži.

Pēc tam, izmantojot Odīles muguru par rakstāmpulti, mūsu iedegušais Valmons raksta Sofijai atklātnīti:

“Mīļā Apsēstība,

vai Tu nebūtu tik mīļa un neizglābtu mani no manis paša? Citādi es iemērkšu kājas ūdenī un iebāzīšu pirkstus elektrības kontaktā. Ir vēl kas ļaunāks nekā būt kopā ar Tevi - būt bez Tevis. Atgriezies. Ja Tu atgriezīsies, es Tev uzdāvināšu jauno folksvāgena “vabolīti”. Nu jā, tas ir diezgan stulbs priekšlikums, taču pati esi vainīga: kopš Tavas aiziešanas es kļūstu arvien nopietnāks. Esmu aptvēris, ka otras tādas meitenes kā Tu nav. No tā es secināju, ka es Tevi mīlēju.”

Nav jēgas parakstīties, Sofija atpazīs tik personisku stilu. Uzreiz pēc atklātnītes nosūtīšanas Oktāvs nožēlo, ka nebija lūdzies, ceļos krizdams: “Palīgā es vairs nespēju es nevaru bez tevis iztikt Sofij kā tas iespējams ka neesam vairs kopā ja es tevi zaudēšu es zaudēšu visu,” - nolāpīts, jārāpo pie viņas kājām, lūk, kas bija jādara, - vai tiešām viņš pat uz to nav spējīgs?

Pirms Sofijas viņš kantējās klāt meitenēm, pārmezdams, ka viņas nēsā liekās skropstas. Viņas to noliedza. Tad viņš lūdza, lai viņas aizver acis - pārbaudei, un šo mirkli izmantoja, lai noskūpstītu viņu mirdzošās lūpas. Bija ari paņēmiens ar “kravas mašīnu”:

-    Pasaki: “kravas mašīna”.

-    Kravas mašīna.

-    Pīp-pīp! (Pieskaroties viņu krūtīm.)

Un kur tad vēl derības:

-    Saderam, ka es varu pieskarties tavam dibenam, nepieskaroties tavām drēbēm.

-    Okei.

-    Zaudēji! (Uzliekot plaukstu viņām uz dibena.)

Vēl bija “tekila bum-bum”: meitenei jāsatver zobos zaļā citrona gabaliņš, uz viņas plaukstas jāuzber sāls, tad sāli nolaiza, glāzi tekilas ar švepi izmet sausu un meklē meitenes mutē citronu. Pēc trim šādiem gājieniem zaļo citronu parasti aizstāja mēle.

Pretēji gaidītajam šī viltība darbojās. Ar Sofiju bija citādi. Viņai Oktāvs lika noticēt, ka patiešām par viņu interesējas. Un viņa izlikās, ka klausās viņā. Beigās abi noticēja tam, ko neizteica skaļi. Līdz kādu dienu Sofija viņam pajautāja:

-    Kāpēc tu neko nesaki?

-    Ja es neko nesaku, tā ir ļoti laba zīme - tas nozīmē, ka esmu samulsis. Ja esmu samulsis, tā ir ļoti laba zīme - tas nozīmē, ka esmu satraukts. Ja es esmu satraukts, tā ir ļoti laba zīme - tas nozīmē, ka sāku iemīlēties. Bet, kad es iemīlos, tā ir ļoti slikta zīme.

Oktāvs viņu mīlēja tāpēc, ka viņa bija precējusies. Viņš iemīlējās, jo viņa nebija brīva. Viņi strādāja kopā reklāmas kompānijā TBWA de Plas, taču viņš netika viņai klāt Viņš mīlēja viņu arī tāpēc, ka pats bija precējies, tāpēc, ka tā nedrikstēja, tas bija jātur noslēpumā, un tas bija zemiski. Viņš mīlēja viņu tā, kā mīl visas sievietes, kuras nav tiesību lenkt, - savu māti, māsu, tēva līgavas un savu pirmo mīlestību - neiespējamu un neatbildētu. Mīlestība rada domino efektu: atliek pirmo reizi iemīlēties un krīt ari visi pārējie cietokšņi. Viņš alka pēc Sofijas tāpat kā pēc visām savas bērnības skaistajām meitenēm, tas ir, viņai to nezinot Pēc tam viņš sacīja viņai: “Kad es iemīlos, tā ir ļoti slikta zīme,” - un viņa nebija pārsteigta. Viņš uzaicināja viņu uz satikšanos pusnaktī uz Mākslu tilta, uz trešā soliņa, skaitot no Franču akadēmijas puses, ar skatu uz Jauno tiltu, vietā, kur Sēna sadalās divās pret nākotni pavērstās gultnēs. Pēc tam viss bija pārāk skaisti, lai būtu īstenība. Pietika ar to vien, ka viņa atnāca uz satikšanos.

-    Atvainojiet, jaunkundz, vai varētu dabūt jūsu adresi un telefona numuru, lai satiktu jūs arī turpmāk?

-    Noteikti, godātais kungs...

-    Mans vārds ir Oktāvs, sauciet mani par Oktāvu. Man šķiet, ka esmu jūsos iemīlējies. Vai jums, cienītā kundze, būtu kas iebilstams, ja mani sanes pret jūsu krūtīm?

-    Neliecieties traucēties. Bet varbūt, pirms sākat turēt mēli aiz zobiem, jūs to varētu paturēt aiz manējiem?

-    Vai jums ir kāda pajumte?

Taisni žēl tik vienkārši iemīlēties. Notiek jūtu sprādziens, kas apdraud precētus cilvēkus. Bauda ir Dāmokla zobens pār laulību. Sofija aizveda viņu uz aģentūras autostāvvietu Jaunā tilta ielā, tumšu un klusu vietu, kur mīlēties stāvus starp divām dienesta automašīnām, atspiežoties pret betona sienu. Tas bija viņu kopdzīves ilgākais orgasms. Pēc tam Sofija paņēma viņa mobilo telefonu un ievadīja tā atmiņā savu telefona numuru.

-Tagad tu nevarēsi teikt, ka esi to pazaudējis.

Oktāvs tik ļoti viņā bija iemīlējies, ka viņa ķermenis protestēja, tiklīdz bija no viņas šķirts. Viņam izsitās pumpas, piemetās alerģija, sarkani plankumi uz kakla, vēdergraizes, nepārtraukts bezmiegs. Kad smadzenes ir iedomājušās, ka visu kontrolē, sirds dumpojas, plaušas iztukšojas. Ikviens, kurš noliedz savu mīlestību, pārvēršas par neglīteni un saslimst. Dzīvošana bez Sofijas padarīja Oktāvu neglītu. Un tā tas ir vēl šodien - viņam trūkst ne tikai narkotiku.

-    MANS DIŅĶIS IR BADĀ!

Oktāvs kliedz mikrofonā. Odīle ondulē. Viesnīcas naktsklubā Oktāvs liek diskus. Viņam jāiztiek ar to, kas ir pie rokas, - dažām vecām ilgspēlējošām skaņuplatēm, franču estrādes mūzikas izlasēm, trim nodrillētām mazajām platītēm. Kā nu prazdams, viņš ar šiem pieticīgajiem resursiem tomēr panāk to, ka deju grīda piepildās: skan skaistākā dziesma pasaulē “C’est si bon...”, ko dzied Eartha Kitt. Padevies kārdinājumam iet pa vieglāko ceļu, viņš uzliek “YMCA”.

-    “Village people” ir kā vīns, - Oktāvs skandē, - jo vecāks, jo labāks.

Visu ko, tikai ne “Marcia Baila”. Laiku pa laikam, kad draudzenes to redz, Odīle viņam piekļaujas. Bet, tiklīdz tās attālinās, viņa atraujas. Ne jau viņš Odīlei patīk, bet gan viņa pati sev draudzeņu priekšā. Viņš jūtas vecs un neglīts jaunības un skaistuma pasaulē. Satvēris Odīli aiz rokas, viņš dusmīgi nošņācās:

-    Nav viegli izturēt astoņpadsmitgadīgas kārdinātājas.

-    Vieglāk nekā trīsdesmit trīsgadīgus šķirteņus. .

-    Vienīgais, ko es tevī nespēšu mainīt, ir mans vecums.

Viņš skrien pakaļ neskaitāmām meitenēm, lai nebūtu jādomā, kāpēc viņš tām skrien pakaļ. Taču atbildi zina skaidrāk par skaidru: lai nepaliktu kopā ar kādu vienu.

Pēc tam nekas jēdzīgs nenotika. Oktāvs atveda Odīli uz savu viesnīcas numuru - viņa streipuļoja. Viņš atlaidās garšļaukus gultā. Odīle ieslīdēja vannasistabā, un viņš dzirdēja, kā viņa vemj. Pēc tam viņa norāva ūdeni un iztīrīja zobus, cerēdama, ka viņš neko nebūs ievērojis. Kad Odīle izģērbās, Oktāvs izlikās, ka ir aizmidzis, bet pēc tam iemiga pa īstam. Istabā vējoja pēc zobu pastas smaržojošu vēmekļu smaka.

Atceļā lidmašīnā skanēja žēlabas par daudzajām matu mazgāšanām un dažiem izlietotiem dezodorantiem. Oktāvs skaļā balsī skandēja Alēna Delona vārdus Dalidas dziesmai “Vārdi”:

“Dīvaini gan

Nesaprotu, kas ar mani šovakar notiek Es tevī raugos kā pirmo reizi ieraudzījis Nezinu, kā lai tev pasaku

Bet tu esi tas skaistais mīlas romāns

Ko man nekad neapniks lasīt

Tu esi no vakardienas un no rītdienas

Tu vienmēr esi

Mana vienīgā patiesība. ”

Cik dīvaini, kā zemteksti dažkārt iezogas tekstos.

“Tu esi kā vējš, kas liek iedziedāties vijolēm un aiznes tālumā rožu smaržu. ”

Neviens viņa paaudzes pārstāvis vairs neiedrošinās tā runāt.

“Tu man esi vienīgā mūzika, kas liek zvaigznēm diet kāpās. ”

Kopā ar krietni iemetušiem draugiem viņš tik bieži ir klausījies šos vārdus, skaļi rēkdams. Kāpēc viņiem tie šķita tik smieklīgi? Kāpēc romantisms mums liek justies tik neērti? Mēs kaunamies no emocijām. Patosu nīdē kā mēri. Nav vēlams slavināt bezjūtīgumu.

“Tu esi mans aizliegtais sapnis

Manas vienīgās mokas

Un mana vienīgā cerība. ”

Sekretāres valda smieklus, lai gan izplūst« asarās, ja kāds puisis, skatīdamies viņām cieši acīs, uzdrīkstētos pateikt, ka “tu esi mans aizliegtais sapnis”. Varbūt viņas tā nervozi ņirdz aiz skaudības. Viņas maina sarunas tematu, pārspriež filmiņu attīstīšanas izdevīgās cenas, ko darbinieku pārstāvju komiteja piedāvā darbiniekiem. Priekšniekus viņas dēvē tikai iniciāļos:

-    Vai FHP jau ir parunājis ar PIT?

-    Par to būs jāapspriežas ar ZFD.

-    PPM labi tika galā ar HPT un RGP.

-    Jā, bet LG un AD neko neapstiprināja.

Lidojuma adikušās stundas paiet, kurnot par pusdienu talonu zemo vērtību. Oktāvs vēl arvien cenšas smieties skaļāk par pārējiem, un reizēm viņam tas izdodas.

6

Pēc neredzamā vīrieša - neuzvaramā sieviete. Pēc dažām dienām lidmašīnā, kas lidoja pretējā virzienā, Sofija lasīja Oktāva atsūtīto atklātnīti, un tā viņai nemaz nešķita smieklīga. Viņa bija grūta no viņa, taču viņu vairs nemīlēja. Jau mēnesi viņa krāpa Oktāvu ar Marku Maronjē. Viņa brauca uz Senegālu pie Marka, kur viņš bija nolēmis vēl kādu laiku uzkavēties.

Sākumā viņa bija cietusi elles mokas. Pamest vīrieti, kuru mīli, kura bērnu tu nēsā zem sirds, prasa pārcilvēcīgu drosmi, nē, precīzāk - necilvēcīgu drosmi - dzīvnieka drosmi. Tas ir tikpat kā amputēt sev kāju bez anestēzijas ar sarūsējušu kabatas nazīti, tikai šī procedūra ir daudz garāka. Pēc tam viņa gribēja atriebties. Viņas mīlestība pārvērtās naidā, un tāpēc viņa piezvanīja Oktāva šefam, pie kura pati pirms dažiem gadiem bija strādājusi. Tas viņu uzaicināja pusdienās, un restorānā viņa salūza, sāka raudāt, izstāstīja visu kā pie bikts. Maronjē nesen bija šķīries no kārtējās manekenes, un šis pavērsiens itin labi iederējās viņa jūtu taimingā. Viņi pasūtīja vēdekļgliemenes marinādē. Oktāvs piezvanīja Sofijai uz mobilo telefonu tad, kad Marks jau zem galda bakstīja viņai ar kāju.

-    Hallo, Sofij? Kāpēc tu nekad man neatzvani?

-    Man vairs nav tava telefona numura.

-    Kā tas iespējams?

-    Es to izdzēsu no mobilā telefona.

-    Kāpēc?

- Tas aizņēma vietu atmiņā.

Sofija pārtrauca sarunu, tad izslēdza telefonu un pēc tam jau ļāva sevi noskūpstīt pār šokolādes krēma porciju. Nākamajā dienā viņa nomainīja telefona numuru.

Sofija izdzēsa to, kas viņai aizņēma vietu atmiņā.

Oktāvs neko nezināja par Sofijas sakaru ar Marku, taču, ja zinātu, viņam par to būtu jājūtas laimīgam - ja tev liek ragus tavs darba devējs, tad tas ir tas pats, kas netieša atlaišana no darba. Arī Sofijas lidmašīna necieta katastrofā. Maronjē viņu sagaidīja Dakāras lidostā. Viņi veselu nedēļu mīlējās vienu reizi dienā. Viņiem jau bija iestājies vecums, kad tas arī jau bija daudz. Nedz viens, nedz otrs nejuta ciešanas; viņiem patika kopā dīki pavadīt laiku. Viss viņiem šķita tik vienkāršs, pēkšņi tik skaidrs. Novecojot cilvēks nekļūst laimīgāks, nē, tikai novieto latiņu zemāk. Cilvēks ir tolerants, pasaka, ja kaut kas neiet tā, kā vajadzētu, nezaudē mieru. Ir jānovērtē ik atelpas brīdis. Marks un Sofija viens otram nepiestāvēja, taču kopā viņiem bija labi, kas gadās daudz retāk. Visvairāk viņus tracināja tas, ka abu vārdi veido kādas stulbas situāciju komēdijas nosaukumu - “Marks un Sofija”.

Tomēr ne jau tāpēc viņi nolēma nomirt. Vai varbūt tomēr?

Palieciet kopā ar mums! Pēc reklāmas romāns turpinās.

JAUNS, BĀRDAINS NARKODĪLERS STĀ VPILSĒTAS IZGĀZTUVES MALĀ, IEPLETIS ROKAS KĀ KRUSTĀ SISTAIS. AP VIŅU IR SASTĀJUŠIES APLĪ DIVPADSMIT KLIENTI. VIŅI IR ĢĒRBUŠIES DŽEMPEROS AR KAPUCĒM, NEILONA VĒJJAKĀS, AR BEISBOLA CEPURĪTĒM GALVĀ, CITIEM KĀJĀS IR ŠORTI AR KABATĀM. TIE VIŅU PIELŪDZ ŠAJĀ KLAJUMĀ.

PĒKŠŅI DĪLERS IERUNĀJAS:

-    PATIESI, ES JUMS SAKU - KURŠ NO JUMS PIRMAIS MAN METĪS AR AKMENI?

TAD VIENS NO APUSTUĻIEM VIŅAM SNIEDZ KOKAĪNA OLI.

-    AK, KUNGS, TE BŪS OLIS.

TAJĀ BRĪDĪ SĀK SKANĒT BAZNĪCAS MŪZIKA, BET NO DEBESĪM NĀCIS STARS IZGAISMO BALTO OLI, KO MŪSU SVĒTAIS DĪLERS TUR IZSTIEPTAJĀ ROKĀ, UN DĪLERS SAUC:

-    TU ESI AKMENS, UN UZ Šī AKMENS ES CELŠU SAVU PASTORĀLI.

PĒC TAM MŪSU MATAINĀ SUPERZVAIGZNE SABERŽ KOKAĪNA OLI BALTĀ PULVERĪ. KAD VIŅŠ ATPLEŠ PLAUKSTU, TAJĀ IEZĪMĒJAS DIVPADSMIT PILNĪGI PARALĒLAS LĪNIJAS.

-    ŅEMIET UN IEŠŅAUCIET VISI, TĀ IR MANA DVĒSELE, KO PAR JUMS ATDODU.

DIVPADSMIT MĀCEKĻI NOKRĪT CEĻOS MĀJSAIMNIECĪBAS ATKRITUMOS UN KLIEDZ:

-    ALLELUJĀ! VIŅŠ PAVAIROJA CELIŅUS!

PRODUKTA ATTĒLS: BALTS PULVERIS KRUSTA FORMĀ

AR TAJĀ SASPRAUSTIEM SALMIŅIEM.

SAUKLIS UN BALSS AIZ KADRA: “KOKAĪNS: JA PAMĒĢINĀSI VIENREIZ, MĒĢINĀSI VĒL NE REIZI VIEN. ”

IV Mes

Lai iepazīstinātu publiku ar savu vesti un lai radītu kaut cik paliekošu iespaidu, mums nācās nogalināt cilvēkus.

TEODORS KAČINSKIS, saukts Unabomber Manifests, kas publicēts “Washington Post” un “New York Times” 1995. gada 19. septembri

1

Marka pašnāvība mūs visus šokēja. Taču sacīt, ka viņa rīcība mūs izbrīnīja, nozīmētu melot. Oficiālā versija pauda, ka viņš esot noslīcis Salī līcī, kad viņu aizrāvusi zemūdens straume. Taču mēs zinājām gan, ka viņš ļāvās straumei, lai atbrīvotos no dzīves, kas viņam bija kļuvusi par grūtu. Mēs visi zinājām, ka Marks dzīvoja stresā, mēs jutām, ka viņš mētājās kā zvērs pa krātiņu, mēs veldzējāmies viņa mākslotajā trauksmē un mainījām sarunas tematu, kad viņš sāka runāt par pašiznīcināšanos. Mēs atteicāmies ticēt acīm redzamajam: Maronjē sevi beidza vai nost, bet mēs negribējām viņu glābt. Mēs gatavojām viņa bēres vēl pirms viņa nāves. “Karalis gandrīz vai ir miris, lai dzīvo karalis!” Viņa bērēs Baņo kapsētā šņukstēja trīssimt reklāmnieku, it sevišķi tie, kuri Marku ienīda un jau sen vēlēja viņam galu: viņi jutās vainīgi, ka viņu vēlēšanās ir piepildījusies, un sāka pārlikt, kuru nākamo varētu sākt ienīst. Lai reklāmbiznesā tiktu uz priekšu, ir jābūt ienaidniekam, ko samīt; var gluži vai apjukt, ja pēkšņi ir laupīts tik nepieciešamais dzinulis.

Mums būtu gribējies, lai šī ceremonija būtu bijusi tikai sapnis. Mēs piedalījāmies provokatora apbedīšanā un skatījāmies, kā zārks tiek nolaists bedrē, cerēdami, ka tā ir Marka pēdējā mahinācija. Cik tas būtu bijis labi, ja pēkšņi kamera pārietu pie cita kadra un mēs pamanītu, ka ceremoniju ir organizējuši aktieri - priesteri tēlotu novecojošs aktieris, noraudājušies draugi skaļi iesmietos, mums aiz muguras tehniķu brigāde satītu vadus un režisors kliegtu: “Stop!” Taču neviens neiesaucās “Stop!”

Ļoti bieži mēs gribam, lai mūsu dzīve būtu tikai sapnis. Kā sliktā filmā mēs gribētu pamosties un atrisināt visas savas problēmas ar šo viltību. Ja filmā kāds varonis slīkst, hops, viņš pamostas. Cik reižu gan mēs to neesam redzējuši kinoekrānā: filmas varonim uzbrūk glums un plēsīgs briesmonis, iedzen viņu strupceļā, un brīdī, kad drausmais nezvērs gatavojas viņu aprīt, varonis, sviedriem noplūdis, pielec sēdus savās cisās. Kāpēc nekas tāds ar mums nenotiek dzīvē? Ko?

Kas jādara, lai pamostos, ja neguli?

Bērēs bija zārks ar īstiem pelniem tajā (Carlijs pat riekšavu iebēra sev kabatā). Mēs lējām īstas asaras. Mēs, tas ir, visa Rosse Europe - Zefs, Filips, Carlijs, Odīle, praktikanti, visvarenie, nevienam nevajadzīgie un es, Oktāvs ar Kleenex mutautiņu, Oktāvs klāt kā nagla, ne atlaists, ne iesniedzis atlūgumu, tikai nedaudz vīlies, ka Sofija nav ieradusies. Mēs, tas ir, visi parazīti, kas tiek uzturēti par Rosas naudu: televīzijas kanālu īpašnieki, lielo raidstaciju tīkla akcionāri, dziedātāji, aktieri, fotogrāfi, dizaineri, politiķi, žurnālu galvenie redaktori, lielveikalu direktori, mēs - lēmumu pieņēmēji, mēs - sabiedriskās domas veidošanas līderi, mēs - pārdotie, atzītie vai nolādētie aktieri, mēs visi raudājām. Mēs apraudājām savu nožēlojamo likteni: kad nomirst kāds no reklām-biznesa, avīzēs netiek publicēti raksti, nav afišu ar sēru rāmi, programmu raidīšana netiek pārtraukta, ir tikai nerealizēti opciju plāni un nelietots kodēts rēķins Šveices bankā. Kad nomirst reklāmnieks, nekas nenotiek, viņu tikai aizstāj ar dzīvu reklāmnieku.

2

Pēc dažām dienām - Sautblča, Maiami. Visu izmēru pamel-andersones un žanklodvandammes - cik tik nevajag. Mēs visi esam friends^1. Pirms pagriežam seju pret sauli, pārklājam sevi ar UV staru filtru. Lai noturētos šajā pasaulē, jāizskatās kā bučmūlītim vai kā pomofilmu aktierim. Mēs lietojam narkotikas, jo ar alkoholu un mūziku vien nepietiek, lai sadūšotos runāt Mēs dzīvojam pasaulē, kur vienīgais piedzīvojums ir drāšanās bez prezervatīva Kāpēc mēs visi dzenamies pēc skaistuma? Jo šī pasaule ir neglīta līdz vēmienam. Mēs gribam būt skaisti, jo gribam būt labāki. Plastiskā ķirurģija ir vienīgā ideoloģija, kas mums atlikusi. Visiem ir vienādas lūpas. Pasaule šausminās par iespējamo cilvēku klonēšanu, lai gan tā jau tagad pastāv, un to sauc “plastiskā ķirurģija”. Visos bāros Sēra dzied “Doyou believe in love after love?” - Vai tici mīlestībai pēc mīlestības? Tagad mums jāuzdod sev pašiem jautājums par dzīvi pēc cilvēka. Tā būs no neglītuma nodarītās netaisnības atbrīvojušos izsmalcinātu posthumānu radījumu eksistence, un Maiami būs pasaules galvaspilsēta. Mums visiem būs vienādas skaisti izvelvētas un nevainīgas pieres, kā adass maiga āda, mandeļveida acis, visiem būs tiesības uz garām rokām ar pelēki lakotiem nagiem, visiem tiks piešķirtas sulīgas lūpas, augsti vaigukauli, pūkainas ausis, šķelmīgi deguni, smalki mati, graciozi un iesmaržināti kakli un galvenais - asi elkoņi. Visiem elkoņus! Uz priekšu, uz elkoņu demokratizāciju! Kā to jau pieticīgi ir atzīmējusi Polīna Porižkova vienā intervijā: “Man ir patīkami, ka cilvēki mani uzskata par skaistu, taču patiesībā tā ir viena vienīga matemātika - attālums milimetros starp acīm un zodu.”

Stāvot jūrā, mēs ar Carliju sazvanāmies pa mobilo. Mēs vizināmies pa liedagu milzīgos džipos. Par spīti Maronjē nāvei, mēs neesam anulējuši Maigrelette filmēšanu - reklāmas rullīša ražošanā bija ieguldīti pārāk lieli līdzekļi. Pēkšņi Carlijs izvilka no kabatas kastīti ar dažiem gramiem Marka Maronjē pelnu. Viņš tos izkaisīja jūrā. Tieši to Marks būtu gribējis - šūpoties Maiami viļņos. Pēc tam Carlijam vēl palika dažas pelnu druskas uz plaukstas, un tad man kaut kas iešāvās prātā. Es palūdzu, lai viņš pastiepj roku un paver plaukstu pret sauli. Es noliecos. Un tad es iešņaucu to, kas palicis pāri no mana drauga, mana mentora Marka Maronjē. I’ve got Marronier runnin’ around my brainI^1

Pasakiet mums arī, ja šajā pilsētā ieraudzīsiet kaut vienu neglītu meiteni. Tie, kuri visur citur saskaņā ar statistikas datiem skaitās novirze no normas (skaistie un muskuļainie), šeit ir norma, viņi kļūst pat garlaicīgi (tomēr paturēsim prātā, ka esmu kareivīgi noskaņots pret garlaicību). Vienmēr uzrodas kāda meitene, kas ir jaunāka un skaistāka par iepriekšējo. Maigās mocības. Bet iekāre ir viens no septiņiem nāves grēkiem. Maiami - Sodomas, Gomoras un Bābeles sadraudzības pilsēta!

Coconut Grove rajonā viens tipiņš ir izvedis pastaigā sešus čihuahua suņus saitītē un ar gumijas cimdu savāc viņu sūdus. Viņš satiek salsas tirgoņus un distanču slēpotājus uz skrituļslēpēm. Iedegušu cilvēku grupas, kas pa mobilo tālruni sarunājas, stāvot pie “Colony”. Mēs saprotam, ka Maiami esam milzu reklāmas pašā vidū. Tā nav reklāma, kas kopē dzīvi, tā ir dzīve, kas kopē reklāmu. Rozā kadiljaki ar neonā izgaismotu grīdu vibrē meksikāņu repa ritmā. Tik daudz skaistuma un

bagatibas nudien var uzdzīt reibuli. “News Café” mēs pētām topmodeles, bet labprātāk gribētu viņas izķēmot.

Maiami Art Deco rajons atrodas pilsētas dienvidu daļā jūras krastā. Tas tika izbūvēts 30. gados pensionāriem. 40. gadu sākumā Maiami mobilizēja daudzus militāros, jo ASV armija baidījās no japāņu uzbrukuma Floridai. Tad Batistas režīma krišana 1959. gadā izraisīja lielu kubiešu emigrantu pieplūdumu. Tātad Maiami jukjukām dzīvo pensionāri (pensiju fondu īpašnieki, kuru labā augu gadu strādā visi Rietumu pasaules algotie darbinieki), militārie (kuri viņus aizsargā) un kubieši (kuri viņus nozāļo ar narkotikām) - lielisks kokteilis. 70. gados naftas krīze nomierināja pilsētu. Visi jau domāja, ka beigas klāt, ka tā ir izgājusi no modes, has been - zaudējusi agrāko spožumu, līdz pēc desmit gadiem, 1985. gadā, reklāma tai piešķir jaunu elpu.

Tajā gadā Brūss Vēbers nofilmēja fotosēriju Kalvinam Kleinam Ocean Drive bulvāri. Šo dažu reklāmas lappušu parādīšanās visos pasaules žurnālos vienā mirklī padarīja Maiami par pasaules modes galvaspilsētu. Maiami ir pilsēta, kuras princis ir fotogrāfs. Ja nacistu rīcībā būtu bijusi šāda vieta ar tai raksturīgo reklāmas iedarbīgumu, viņi būtu nogalinājuši desmit reižu vairāk cilvēku. Maiami pludmalē kāds “talantu mednieks” atrada Kristiju Tērlingtoni. Pēc tam Džanni Versače Maiami sagatavoja visus savus katalogus, pirms viņu turpat noslepkavoja 1997. gada 15. jūlijā. Pa trotuāriem slīd cilvēki skritulenēs, kubietes vara atspīdumiem uz ādas, geji šortos, aizslēpuši acis aiz firmas Oakley saulesbriļļu pēdējā modeļa. Tas nav nekas pretrunīgs. Beigu beigās nacisti uzvarēja - pat melnie krāso matus blondus. Mēs cenšamies līdzināties jestrajam hitlerjūgendam ar vēdera presīti, tik reljefu kā baltās šokolādes Galak tāfelītei. Antisemīti ir dabūjuši, ko gribēja: Vudijs Allens uzjautrina meitenes, taču viņas labprātāk gul ar blondo ārieti Roko Sifredi.

Bezlapainas palmas ēnā mēs vērojam pludmales volejbola sacensības, kuru laikā divas dienas savā starpā sacentīsies divas modeļu aģentūras. Tiesā Stīvens Meizels un Pēters

Lindbergs. (Starp citu, viņi tiesā planētu arī pārējās 363 gada dienas.) Perfektas būtnes sarkanos un melnos bikini sit gremdes svelmainajās smiltīs. Ar jūras ūdeni sajaukušās sviedru lāsītes atlec no viņu blondajiem matiem un krīt uz smejošo draudzeņu ar krēmu saziestajām nabām. Laiku pa laikam no okeāna nākusi viegla brize viņām uzdzen zosādu - pat no tālienes varam ar patiku nolūkoties, kā viņu rokas viegli notrīs. Uz smalkajiem pleciem sabirusī smilts zvīļo kā pērlītes. Šis skats tvīksmi skar mūsu sirdis. Visvairāk mūs grauj viņu baltie zobi. Ja vien es būtu ierakstījis disku, kas pārdots desmit miljonos eksemplāru, mēs šeit nesēdētu. Ak jā, sacensībās uzvarēja sarkano bikini komanda. Uzvarētājkomandas kapteinei ir piecpadsmit gadu, viņai blakus Kamerona Diaza, Uma Tūrmane, Zizele Bindhena un Hītere Greima ir četras vecas govis. Un beidziet uzskatīt, ka mēs par to vien domājam, kā šīs daiļaviņas dabūt gultā. Mums uzspļaut uz tām viņu vagīnām. Mēs gribētu ar lūpām viegli piedurties viņu acu plakstiņiem, ar pirkstu galiem skart viņu pieri, nogulties viņām blakus, klausīties, kā viņas mums stāsta par savu bērnību Arizonā vai Dienvidkarolīnā; mēs gribētu, graužot riekstus, kopā ar viņām skatīties seriālus pa televīziju un brīdi pa brīdim sakārtot matu sprogu viņām aiz auss - vai saprotat, ko es gribu teikt? Ak, mēs prastu par jums parūpēties, prastu pasūtīt suši uz viesnīcas numuru, dejot lēno, skanot “Rolling Stones” dziesmai “Angie”. Smieties, atsaucot atmiņā gadījumus no liceja laikiem, jā gan, jo mums ir vienādas atmiņas par skolas gadiem (pirmā pie-tempšanās ar alu, smieklīgs matu griezums, pirmā mīlestība, kas ir arī pēdējā, džinsu bluzoni, ballītes, smagais roks, “Zvaigžņu kari” un tā joprojām), taču stilīgās meičas vienmēr dod priekšroku pediņiem bukmeikeriem un Ferrari īpašniekiem, un tāpēc tai pasaulē viss iet griezi. Nē, es neesmu seksuālais maniaks, taču nav vārda, kas apzīmētu plaušu maniaku. Kaut gan nē, ir - es esmu “pneimotiskais maniaks”, tā, lūk.

Vakarā mēs vakariņojam ar dažām zemākas klases modelēm uz īrētas jahtas. Pēc deserta Enrike Badikils sader uz tūkstoš dolāriem ar vienu no manekenēm, ka viņai pietrūks dūšas novilkt biksītes un sviest tās pret griestiem, lai redzētu, vai tās tur pielīp. Meičai nav divreiz jāsaka, un mēs smejamies, lai gan nemaz nav smieklīgi (viņas biksītes nokrita spageti traukā). Visa pasaule ir prostituēta. Vai nu tu maksā, vai tev maksā, - tāds ir jautājums. Rupji runājot, līdz četrdesmit gadu vecumam tev maksā, pēc tam tu maksā citiem, tā nu tas ir - Fiziskā Skaistuma Tiesa nedod apelācijas iespēju. Pleiboji ar četras dienas neskūtu bārdu skatās, vai uz viņiem skatās, un mēs uz viņiem skatāmies, lai redzētu, kā viņi skatās, vai uz viņiem skatās, un viņi uz mums skatās, kā mēs uz viņiem skatāmies, lai redzētu, kā viņi skatās, vai uz viņiem skatās, un tas ir bezgalīgs stāsts, kas atgādina spoguļu zāli - senu gadatirgus atrakciju, kaut ko līdzīgu spoguļu labirintam, kur ienācējs uzduras pats savam atspulgam. Atceros, ka bērnībā mēs no tā nācām ārā ar puniem, kurus paši sev bijām uzdauzījuši, klīzdami pa labirintu.

3

Ocean Drive bulvāra neona reklāmas, kuras kā ar lāzeru caurdur fluorescējošos garāmgājējus. Siltais vējš aiznes sev līdzi izbijušo vakara pasākumu reklāmas lapiņas. Iepriekšējā vakarā bārā “Living Room ” meičas dejoja kā ziloņi. Qa tu tiec iekšā “Living Room”, tas nozīmē, ka tu esi VIP. Ja esi dabūjis galdiņu, tad jau tu esi WIP. Ja uz tava galdiņa ir šampanieša pudele, tu esi VWIP. Un, ja īpašniece tevi noskūpsta uz lūpām, tad tu esi vai nu VVWIP, vai Madonna.) Maiami Bīča ir gigantiska konditoreja - mājas atgādina saldējumu trauciņos, bet meitenes ir kā konfektes, kuras gribētos turēt uz mēles, līdz tās izkūst.

Pamošanās sešos no rīta, lai filmētu, kamēr ir vislabākā gaisma. Mēs noīrējām miljardierim piederošu māju Key Biscayne rajonā ar Tamāras de Lempikas gleznu kopijām pie sienām. Tamāra (mūsējā) ātri vien aprod ar savu jauno reklāmas zvaigznes dzīvi. Viņu frizē, grimē, režisora mašīnā apdzirda ar kafiju. Dekoratoriem jāpārkrāso zāliens (jo tas nav tik zaļš, cik scenārijā paredzēts). Galvenais operators izsaka nesaprotamas komandas saprotošiem tehniķiem. Tie vada laiku, mērot apgaismojumu un apmainoties ar kabalistiskiem cipariem.

-    Pamēģini ar divpadsmito pāriet uz ceturto.

-    Nē, pamēģināsim citu fokusu, uzliec astoņi uz četrpadsmit.

Mēs ar Carliju lokām iekšā visu, ko vien mums piedāvā:

košļājamās gumijas, saldējumus ar sieru, burbuļgumijas, hamburgerus ar lasi, saldējuma košļājamās gumijas ar lasi un

vistas sieru sašimi. Pēkšņi pulkstenis rāda pusdeviņi, un Enrike vairs nesmaida.

-    Debesis baltas, tāda laikā nevar filmēt.

Klients bija nepārprotami norādījis, ka grib zilas debesis un skaidri izteiktas ēnas.

-    Bet ko t’ padarīs, Dieva dota gaisma vien i’, - viņš piebilst.

Uz ko Carlijs visžēlīgi norāda:

-    Dievs ir nekam nederīgs operators.

Baltas debesis ir neiespējami pārtaisīt. Ja filmētu šādos laika apstākļos, kadru pa kadram vajadzētu iekrāsot, un tas maksā sešus tūkstošus eiro dienā. Tā nu mēs desmit reizes ieturam brokastis, gaidīdami, kad migla izklīdīs. Televīzijas producente plēš vai matus no galvas, zvanot uz Parīzi apdrošinātājam, lai tas piešķir apdrošināšanu pret neparedzētiem laika apstākļiem. Es nekrītu panikā - kopš esmu pārtraucis lietot kokaīnu, es visu laiku ēdu.

Tamāra, Carlijs un es - mēs esam Floridas Zils un Džims. Vietējie mūs neliek mierā:

-    Are you playing a “ménage à trois”1 (tieši tā - franciski)? Visu rītu dzeram alu Corona un bez apstājas smejamies. Visi iemīlas Tamārā - viņa saņem 10 000 eiro dienā, lai tēviņos izraisītu šo ķīmisko reakciju. Bārdaiņiem galvā ir cepurīte ar nagu, viņi ir apkārušies ar vadiem, rācijas aparāti čerkst tukšumā, apgaismotāji bezspēcīgi pēta debesis, mēs ieziežamies ar aizsargkrēmu, lai pievilinātu saules starus. No realitātes mūs pasargā melnas klapītes, pasaule ir paslēpusies aiz slēģiem. Bet, ja nav saules, kāds labums no Maiami?

-    Jācenšas, lai kadrā netiek palmas, - ir domāts, ka mēs atrodamies Francijā, to neaizmirsīsim. Vai arī tad vajadzēja paredzēt dekorācijas ar papelēm un skābaržiem.

-    Bravo, Oktāv, par šo piezīmi, beidzot tu kļūsti noderīgs. Ar šo vienu teikumu tu atpelnīji savas aviobiļetes cenu.

Carlijs joko, taču izskatās norūpējies. Visu rītu viņš staigā kā kaķis ap karstu putru. Vai viņš reiz sadūšosies? Nu tad beidzot:

-    Vai zini, Oktāv, man tev ir kas jāsaka. Aģentūrā paredzamas lielas pārmaiņas.

-    Paldies, ka pateici, tas ir visai iespējams pēc radošā direktora nāves.

-    Tā nesaka - radošā direktora nāve, jāsaka - radošā direktora pāragrā nāve.

-    Kā tu uzdrošinies dzīt jokus par mūsu visu mīļotā darba devēja pašnāvību?

Tamāra smejas, taču Carlijs turpina uzņemto toni:

-    Vai ievēroji, ka Zefs nebrauca uz Senegālu?

-Jā, un, kad es to pamanīju, gribēju atcelt savu uzturēšanos tur. Nezinu, kā mēs iztikām bez viņa tās četras dienas.

-    Beidz savas stulbības! Es zinu, kur bija Žefs, kamēr mēs laidām muļķi. Mūsu dārgais klientu menedžeris bija aizdevies uz Ņujorku, vai vari iedomāties, lai Rosas dūžiem lūgtu sev prezidenta Filipa vietu.

-    Ko tu tur mels?

-    Mūsu Zefs bija smalki izdomājis - galvenajā mītnē viņš ieradās ar Madone Dīlera atbalstu un sacīja, ka mums aizies gar degunu šis klients, ja nemainīs aģentūras vadību Francijā. Un vai zini, ko grupas dūži viņam atbildēja?

-    Go fuck yourself, Jef!1

-    Nekā tamlīdzīga! Amīšiem gauži patīk šādi tipini - pašpārliecināti karjeristi, kas steidz ieņemt veču vietas, to viņi māca Hārvardas biznesa haizivīm, un tas labi redzams vesternos ar Džonu Veinu.

-    Nē, pagaidi, tu runā galīgas muļķības. Vai tu pats visu to izdomāji?

Carlijs pagrauž nagu un nemaz neizskatās pēc fantazētāja.

-    Oktāvio, kamēr rakstīji uzmetumus savam romānam, tu esi aizmirsis paskatīties, kas notiek tev apkārt.

-    Kā tad, tu nu būsi īstais, kas man to saka, tu, kas augām dienām klejo pa internetu, meklējot bildes ar visādām nenor-mālībām.

-    Nebūt ne, es tikai ievācu dokumentus par savu laikmetu. Starp citu, atgādini, lai es tev parādu fdmu par deviņdesmitgadīgu veču, kas ēd savas kakas. Nu, vārdu sakot. Vai redzēji, kā viņi visi kaifoja seminārā? Mosties beidzot, Zefu norīkos par Rosās ģenerāldirektoru Filipa vietā, kurš savukārt būs atbildīgais par visu Eiropu, tas tak redzams ar neapbruņotu aci! Viņu iecels par “goda prezidentu” vai kaut ko tamlīdzīgu.

-    ŽEFS - AĢENTŪRAS ŠEFS? Bet viņam nav pat trīsdesmit gadu, viņš taču vēl ir puikiņš!

-    Varbūt, taču nekāds nevainīgais zēniņš viņš arī nav, ja gribi zināt manas domas. Laipni lūdzam divdesmit pirmajā gadsimtā, partneri! Tagad ir trīsdesmitgadīgu šefu mode. Viņi ir tikpat draņķīgi kā piecdesmitgadīgie, taču labāk izskatās un mazāk izmaksā. Tieši tāpēc amīšu akcionāri sacīja okei - ar aģentūras vislielākā klienta atbalstu Zefs nepaliks zaudētājos. Jo Žefs taču nevarēja izlikt pa durvīm Maronjē, - vai tu seko manai domu gaitai?

-    Maucība, vai Marks būtu padarījis sev galu tāpēc, ka zināja - tas maitasputns taisās viņu izmest?

-    Protams. Un it sevišķi viņam bija aizdomas, ka mēs grasāmies ieņemt viņa vietu.

Kaut arī debesis ir baltas, tas nav iemesls, lai tās gāztos pār mūsu galvām.

-    Es laikam slikti dzirdēju, tu gribi teikt, ka Zefs mūs ieceļ par radošajiem direktoriem?

-    Šorīt Zefs mani izsauca, lai mums piedāvātu šo amatu. Katram trīsdesmit tūkstoši eiro mēnesī, plus apmaksāti reprezentācijas izdevumi, apmaksāts dzīvoklis, dienesta automašīna - Porsche.

Tamāra smaida.

-    Oktāv, čabulīt, puisim, kurš gribēja panākt, lai viņu atlaiž, diez kas nav, ko?

-    Ak, aizveries tak reiz, neradījums!

-Tev taisnība, mīļumiņ, jūs esat radošie, bet es - neradījums.

-    Jauki! - Carlijs iesaucas. - Taču tu, putniņ, kļūdies. Tagad mēs esam radošie direktori. Te ir maza niansīte.

-    Paga, paga! Es neesmu teicis, ka pieņemu piedāvājumu!

-    Tas i tads piedāvājums, ko tu nevar atteikt, - Enrike izmeta, jo izskatījās, ka visa uzņemšanas grupa ir lietas kursā, tikai es ne.

Un tieši tajā brīdī saulei, nelietei, labpatikās atgriezties.

4

Varētu domāt, ka Tamāra visu mūžu ir spēlējusi komēdiju, -ja iedziļinās, tā patiešām ir. Izsaukuma meitenes amats sagatavo aktiera amatam daudz labāk par aktieru studiju. Kameras priekšā viņa jūtas ļoti brīvi. Viņa valdzina objektīvu, kāri loka iekšā savu jogurtu, it kā no tā būtu atkarīga viņas dzīve. Viņa nekad nav bijusi tik spoža kā šajā Vidusjūras piekrastei raksturīgajā mākslīgajā dārzā, kas pārnests uz Floridu.

- She’s THE girl of the new century^2, - vietējais tehniskais producents pamācoši paziņo meičai, kas filmē grimēšanu. Domāju, ka viņš grib 1) viņu stādīt priekšā Džonam Kasa-blankam no modeļu aģentūras Elite, 2) nokniebties ar viņu pa sunīšu modei. Bet ne obligāti šādā secībā.

Mēs iebrūkam svešā zemē, pirms iekarojam mediju telpu. Maigrelette kampaņa ilgs līdz 2004. gadam, un tās reklāma būs redzama uz 4x3 metrus lielām afišām, lidmašīnās, sieviešu žurnālos, reklāmas stendos pārdošanas vietās, atlaižu kampaņu laikā uz speciālām iesaiņojuma etiķetēm, sienām, pludmales konkursos, reklāmas pasākumos, izplatītāju tīklos, interneta lappusēs, uz preču stendiem, kā arī piedāvās atmaksāt preces vērtību, ja uzrādīs pirkumu apliecinošu dokumentu. Tamāra, tu būsi visur, mēs no tevis iztaisīsim beztauku biezpiena līderes emblēmu visās Sengenas valstīs.

Mēs dzeram kokteili Cape Cod, ar grimētāju runājot par Aspenu, pilsētu Kolorādo. Satiekam dažas liesās govis (tā

esam nodēvējuši ar anoreksiju sirgstošas meičas, grunge stila pārstāves, kas meklē heroīnu Vašingtona avēnijā). Mēs izliekamies, ka mirstam pie Džanni Versačes mājas. Tūristi fotografē, kā mēs zem ložu kārtas krītam gar zemi. Mēs ievīstāmies viesnīcas “Delano” baltajos audumos: Tamāra pārvēršas par Šeherazadi, bet es - par spociņu Kasperu. Apkārtējie ir kļuvuši tik narciski, ka nu jau mīlējās paši ar sevi. Kas ir labi nodzīvota diena Maiami? Trešdaļa laika - skrituļošana, otra trešdaļa - ecstasy, trešā - masturbācija.

Filmēšanas laukumā saule atkal ir izdedzinājusi zālienu. Lai tas atgūtu zaļo krāsu, rekvizitori to apsmidzina ar pārtikas krāsvielu. Šovakar Linkolnroudā, iestādījumā “Score” ir izsludināta transvestītu cīņa: keča ringā par sievietēm pārģērbušies pediņi raus viens otram nost parūkas. “Nekam nav lielas nozīmes,” dzied Madonna, kurai pieder māja tepat apkaimē. Viņa ir izteikusi pareizu spriedumu par šo problēmu. Es mīlu Tamāru, un es mīlu Sofiju, ar radošā direktora algu es itin mierīgi varēšu paturēt abas. Tomēr negrasos pieņemt piedāvājumu, kas pilnībā noliedz to, ko rakstīju šīs grāmatas pirmajā lappusē: “Es rakstu šo grāmatu, lai mani padzītu no darba.” Vai arī teikums būs jālabo un jāraksta: “Es rakstu šo grāmatu, lai mani paaugstinātu amatā...” Manas pārdomas pārtrauc Tamāra:

-    Vai tu gribi kafiju, tēju vai mani?

-    Visas trīs savā mutē. Saki man, Tamāra: kura ir tava mīļākā reklāma?

-    “Less flower, more power”1. Tas ir folksvāgena jaunās “vabolītes” sauklis.

-    Nesaki “sauklis”, saki “titrs”. To gan ielāgo, ja gribi, lai tevi pieņemu darbā.

Visu pēcpusdienu pavadām dīkā pie Sony videomonitora, kas pārraida ikvienu nofilmēto kadru - Tamāra uz terases,

Tamāra uz kāpnēm, Tamāra dārzā, Tamāra tuvplānā, Tamāra tuvplānā līdz pleciem, Tamāra dabiski mākslota, Tamāra visā augumā, Tamāra māksloti dabiska, Tamāra degustē produktu (kārbiņas atvēršana, karotītes iegremdēšana, izgaršošana), Tamāra un viņas kārdinošais elkonis, Tamāra un viņas krāšņās krūtis. Taču tā Tamāra, kas man patīk vislabāk, pieder tikai man - kailā Tamāra stringbiksītēs uz manas guļamistabas balkona, ar gredzenu kreisās kājas pirkstā un virs labās krūts uztetovētu rozi. Tā, kurai es uzdrošinos pateikt:

-    Man negribas mīlēties ar tevi, taču tu mani valdzini. Tamāra, man šķiet, ka es tevi mīlu. Tev ir lielas pēdas, taču es tevi mīlu. Pēc bildes retušēšanas uz kompja tu izskaties labāk nekā dzīvē, bet es tevi mīlu.

-    Es pazīstu daudzus negantos, kuri izliekas, ka ir jauki, taču tu esi pavisam rets putns - tu esi jauks, bet izliecies, ka esi negants. Noskūpsti mani, šoreiz - par velti.

-    Tu esi mans aizliegtais sapnis, manas vienīgās mokas un mana vienīgā cerība. Tu man esi vienīgā mūzika, kas liek diet zvaigznēm kāpās.

-    Atkal vārdi, vienmēr tikai vārdi.

Degustācija allaž ir grūtākais darbiņš - saules svelmē pēc pusdienām nabaga berberietei divdesmit reižu pēc kārtas jāsimulē ekstāze, pilnām mutēm ēdot Maigrelette. Pēc dažiem dubļiem tas viņai jau nāca atpakaļ. Butaforiste vēlāk atnesa trauku, kurā Tamāra izspļāva biezpienu, tiklīdz Enrike bija nokliedzies “Stop!” Nu re, esam jums uzticējuši mazu noslēpumu, tikai par to pārāk skaļi nerunājiet: ik reizi, kad reklāmās redzat aktieri kāri tiesājam kādu ēdienu, ziniet, ka viņš to nekad nenorij, bet gan izspļauj speciāli tam paredzētā traukā, tiklīdz kamera ir beigusi filmēt.

Mēs ar Carliju esam apsēdušies plastmasas krēslos ar kilogramiem junk food - draņķīga ēdamā - savu vienīgo kompāniju. It visās reklāmrullīšu filmēšanās notiek viens un tas pats cirks - radošos iegrūž kādā kaktā, veltot viņiem absolūtu nicinājumu un cerot, ka viņi neiedomāsies vērt vaļā muti un paziņot, ka viņi taču ir pašlaik uzņemamās reklāmas autori. Mēs jūtamies pazemoti, nevajadzīgi un pārēdušies visādus saldumus, vārdu sakot, izjūtam vēl lielāku riebumu nekā parasti. Mēs izliekamies, ka neko nemanām, jo zinām -tā kā esam nākamie Rosse aģentūras Francijā radošie direktori, mums vēl būs tūkstošiem iespēju nesaudzīgi atriebties.

Mēs būsim bagāti un netaisnīgi.

Mēs atlaidīsim no darba bijušos draugus.

Mēs izmantosim draudu un pielabināšanās politiku, lai terorizētu savus darbiniekus.

Mēs piesavināsimies padoto idejas.

Mēs izsauksim jaunos režisorus, lai no viņiem nopumpētu svaigas idejas, kārdinot viņus ar lielu pasūtījumu, kuru galu galā viņiem aiz muguras paveiksim paši.

Mēs atteiksimies piešķirt atvaļinājumu algotajiem darbiniekiem, pirms nebūsim paši savējos pavadījuši Maurīcija salā.

Mēs būsim nepieklājīgi, un mūs būs apsēdusi lieluma mānija.

Mēs pietaupīsim lielākos klientus paši sev un pašas sme-ķīgākās kampaņas uzticēsim nolīgtiem brīvmāksliniekiem, lai pamatīgi iedzītu depresijā savus pastāvīgos darbiniekus.

Mēs uzstāsim, lai mūsu portrets parādītos “Le Figaro’’ biznesa pielikumā, pēc tam pieprasīsim, lai atlaiž žurnālistu uzreiz pēc numura iznākšanas, ja viņa raksts nebūs pietiekami krāšņi mūs attēlojis (piedraudot avīzei, ka nekad vairs nepirksim pie viņiem reklāmas laukumus).

Mēs sevī iemiesosim franču reklāmas atjaunotni.

Mēs apmaksāsim preses sekretāru, lai žurnāla “Stratégies” reklāmai veltītajās lappusēs varētu paziņot: “Ir jāprot atšķirt koncepciju no percepcijas.”

Mēs arī bieži lietosim teicienu “izmantot pirmpirkuma tiesības”.

Mēs būsim pārstrādājušies un nesazvanāmi; lai ar mums norunātu tikšanos, nāksies gaidīt vismaz trīs mēnešus (lai pēdējā brīdī kāda lecīga sekretāre mūsu vārdā šo tikšanos atceltu norunātās dienas rītā).

Mēs būsim ļoti noslēgti.

Mēs nespēsim tikt galā ar nervu depresiju, un to dabūs just visi, kas ir ap mums. Amatbrāļi par mums runās slikti, taču nekad neko neteiks acīs, jo baidīsies no mums.

Mēs neko nedarīsim, tomēr mūsu tuvākie pārstās ar mums satikties.

Mēs būsim bīstami un visnotaļ nevajadzīgi.

Mēs raustīsim auklas, kas darbina mūsdienu sabiedrību.

Mēs paliksim ēnā pat “visspožākajā gaismā”.

Mēs leposimies ar to, ka mums uzticēta tik svarīga bezatbildība.

-    Vai grims jums apmierināt?

Mūsu murgu Pero pasakas “Perete un piena krūze” stilā pārtrauc grimētāja, kura grib dzirdēt detalizētu spriedumu. Kad būs pienācis laiks, mēs viņu iecelsim par R&W grupas galveno grima mākslinieci, jo viņa jau prot novērtēt mūsu svarīgumu, pirms ir paziņota mūsu paaugstināšana amatā.

-    Pietiks ar kaut ko pavisam dabisku, - Carlijs pavēstīja tonī, kas necieš iebildumus, - viņai jābūt veselīgai/harmoniskai/ dinamiskai/autentiskai.

-    Tad nu uztaisīšu viņai lūpas drusku glossy\ ādu neaiztikšu, viņas āda dikti lieliska.

-    Glossy nē, - Carlijs uzstāj kā jau lielais priekšnieks, kas viņš arī ir, - man labāk patīk shiny^3.

-    Of course^4, shiny ir labāk nekā glossy, - es pasteidzos piebilst. - Citādi tās krāsas vairs nevarēs savākt kopā.

Grimētāja goddevīgi atkāpjas tik izcilu lūpu grimēšanas speciālistu priekšā - uzreiz redzams, ka tie ir profesionāļi, kurus nevar paķert uz mušpapīra. Vēl tikai atliek izturēties snobiski pret stilisti kulinārijas jautājumos, un tutto^5 būs bene^6.

Tamāra ir iesvēlusi uguni visā komandā. Mēs visi viņu dievinām, viņas krāšņā skaistuma apburti, mēs apmaināmies sazvērnieciskiem acu skatieniem. Mēs būtu varējuši būt laimīgi, ja vien es visu laiku nedomātu par kādu citu. Kāpēc gan es alkstu tikai pēc tiem cilvēkiem, kuru nav tuvumā? Reizēm Tamāra uzlika savas plaukstas man uz sejas - tas viņu nomierināja. Man bija nepieciešama kāda deva viegluma. Klau, redz, kurš mums varētu piegādāt labu glābējlozungu: “Maigrelette. Ikvienam ir nepieciešama kāda deva viegluma.” Jāpieraksta, ko var zināt - varbūt noderēs.

-    Nu, tātad tu pieņemsi to lielo naudu, ko tev piedāvā?

-    Tamāra, nauda nedara laimīgu, tu taču to zini.

-    Pateicoties tev, es to tagad zinu. Agrāk es to nezināju. Lai uzzinātu, ka nauda nedara laimīgu, nepieciešams piedzīvot abus: gan naudu, gan laimi.

-    Vai gribi ar mani apprecēties?

-    Nē, vispār - jā, tikai ar vienu noteikumu: lai mūsu kāzās būtu helikopters, kas nogāž veselu rozā pastilu Chamallows lietu.

-    Bet ko mēs iesāksim ar baltajām pastilām?

-    Tās mēs apēdīsim!

Kāpēc viņa nodur skatienu? Mēs abi jūtamies neveikli. Es saņemu viņas ar hennas zīmējumu izrotāto roku.

-    Kas ir? Kas noticis?

-    Nav labi, ka tu esi tik labs. Man vairāk pa prātam, kad tu izliecies, ka esi slikts.

-    Bet...

-    Izbeidz! Tu ļoti labi zini, ka mani nemīli. Es gribēju būt tikpat tukšpaurīga kā tu, tikai man ir apriebies tēlot, vai zini, es padomāju un nolēmu visu mest pie malas, ar to naudu, ko būšu nopelnījusi šajā reklāmā, varēšu nopirkt mājiņu Marokā, man ir jāaudzina meita, kuru esmu atstājusi pie savas mātes, un man meitas tik ļoti pietrūkst... Paklausies, Oktāv, tev jāatrod sava līgava un jārūpējas par jūsu bērnu. Viņa tev sniedz visskaistāko dāvanu - pieņem to!

-    Velns ar ārā, kas jums visām ir? Tiklīdz ar jums ir labi, jums uzreiz jāsāk runāt par zīdaiņiem! Jūs nevis atbildat uz jautājumu “Kāpēc dzīvot?”, bet problēmu tikai palielināt!

-    Liecies mierā ar savu lēto filozofiju. Par šādām lietām nejoko. Manai meitai nav tēva.

-    Nu un tad? Arī mani tēvs neaudzināja, un es no tā nekādu drāmu netaisu!

-    Paklau, vai tu esi paskatījies uz sevi no malas? Tu pamet meiteni, kurai esi uztaisījis bērnu, un pavadi naktis ar maukām!

-    Jā, tā ir... bet es vismaz esmu brīvs.

-    Brīvs? Es laikam sapņoju! Brīvs - tikai ne tu! Nekad mūžā! Tu esi īstākais otrā gadu tūkstoša beigu produkts! Ieskaties man acīs, es teicu: acīs! Bērnam, kurš drīzumā piedzims, VAR būt tēvs. Pirmo reizi dzīvē tu vari būt kaut kam derīgs. Cik ilgi vēl izturēsi, vazādamies pa netīriem naktsklubiem, klausoties vienas un tās pašas vulgārās blēņas, kuras stāsta vieni un tie paši stulbie un impotentie dzērāji? Cik ilgi vēl, velns lai parauj! Vai tā ir tā tava brīvība, Sūdabrāli?

Ir sastopami psihoanalītiķi, kas ņem 150 eiro par seansu; Tamāra ir moralizētāja, kas ņem 460 eiro stundā.

-    Atšujies ar savām morāles lekcijām! Sūdu!

-    Izbeidz man uzbrukt, vai arī man pārplīsīs aneirisma. Morāle varbūt arī ir vecmodīga, taču vēl arvien nav atrasts nekas labāks, lai atšķirtu labu no ļauna.

-    Nu un tad? Man labāk patīk būt riebīgam un brīvam, jā, brīvam, tu dzirdēji pareizi, nekā ētiskam un justies kā cietumā! ‘Tev, cilvēk svabadais, ikreiz pēc sūrā alkt!” Es ļoti labi saprotu, ko tu man stāsti, bet vai tu vari iedomāties, ka ģimenes laime varbūt ir vēl dramatiskāka nekā sājie jociņi, ko apdzēries idiots stāsta sešos no rīta, - vai pielēca? Turklāt -kā lai es, pēc tavām domām, rūpējos par bērnu, ja iemīlos ik pēc desmit minūtēm, maucība! Oi!

Te nu es pārkāpu pamatnoteikumu, kas bija jāievēro, runājot ar Tamāru: tikai viņa drīkstēja lietot vārdu “maucība”; ja to izrunāja kāds cits, viņa to uztvēra kā apvainojumu. Viņa izplūst asarās. Es mēģinu visu vērst par labu.

-    Neraudi, lūdzu, piedod, tu esi svētā, tu to labi zini, es tev to esmu teicis un atkārtojis neskaitāmas reizes. Es jau tāpat biju džeks, kas maksāja maukām, lai ar viņām negulētu, tagad vēl es būšu kļuvis par tādu, kas vienu saraudina. Nekāds varoņdarbs tas nav, vai ne? Aizdod man savu mobilo, es tūlīt gribu paziņot Ginesa rekordu grāmatai, hallo! Savienojiet mani, lūdzu, ar nodaļu “Visneveiklākais vīrietis pasaulē”.

Vinnēts - viņa vāri pasmaida, grimētājai tikai būs jāpielabo skropstu tuša. Atvēzienā turpinu savu pašanalīzi:

-    Mana mīļā imigrante, paskaidro man, lūdzu, vienu lietu: kāpēc, tiklīdz tu, cilvēks, iemīlies kādā sievietē un viss notiek, viņa tevi grib pārvērst knēveļu audzētājā, nolikt starp mums abiem veselu baru sīko, bērnu armiju, kas vienā laidā kliegs un neļaus pabūt divatā? Sasodīts, vai tad ir tik briesmīgi palikt diviem vien? Man itin labi patika būt DINS pārim (Dubults Ienākums Nav Sīko), kāpēc gan pataisīt mūs par ĢIMENI (Ģenerējam Izsīkušu Mīlestību Elementāri Nevajadzīgajai Eksistencei)? Vai tev nešķiet nožēlojami laist pasaulē bērnus? Paskaties uz visiem tiem romantiskajiem pāriem, kas runā vienīgi par ņam-ņam! Vai brāļi Galaheri tev šķiet seksīgi, kad viņi slauka saviem sīkajiem degunus? Tad jau jābūt mēslu mušai! Turklāt manā sporta vāģī BMW Z3 nav vietas bērnu sēdeklītim!

-Tieši tu esi nožēlojams. Ja tavai mātei nebūtu bijis bērnu, tu šeit neattīstītu savas stulbās teorijas!

-    Nekāds lielais zudums nebūtu!

-    Muti!

-    Pati turi muti!

-    IZBEIDZ IZSAUKUMA TEIKUMUS!!! - viņa iesaucas caur šņukstiem.

Viņa izšņauc degunu. Ak Dievs, cik viņa ir lieliska, kad pinkšķ! Ja vīrieši nodara sievietēm tik daudz sāpju, tad noteikti tāpēc, ka viņas ir tik skaistas, kad raud.

Tamāra paceļ galvu un nu ir atradusi īstos vārdus, lai mani pārliecinātu.

-    Mēs varēsim pa kluso satikties arī turpmāk.

Lai dzīvo šī morāle! Blēzs Paskāls ir teicis: “īstā morāle pasmejas par morāli.” Un, kamēr es ar Seven Up salmiņu uzsūcu viņas asaras, mēs abi domājām par vienu un to pašu.

-    Vai zini, kāpēc mums abiem kopā nekas nesanāks?

-    Jā, zinu, - es atbildēju. - Tāpēc, ka es neesmu brīvs, bet tu esi par daudz brīva.

5

Re nu, filmēšana ir beigusies: trijās dienās esam iztērējuši trīs miljonus franku (500 K-eiro). Pirms kameru iesaiņošanas palūdzām, lai Enrike nofilmē reklāmas trash versiju. Ko padarīsi, mēs visi bijām pilnā, arī Tamāra, bet Carlijs iesaucās:

-    Paklausieties! KLAUSIETIES VISI! Listen to me, please. Pēdējo reizi, kad redzēju Marku Maronjē dzīvu, viņš nolamāja šeit klātesošo Oktāvu, sacīdams, ka scenārijs, kuru nupat beidzām filmēt, ir nožēlojams un ka vajadzētu uzrakstīt citu.

-    Tiesa, - es piebildu. - Viņš pat sacīja šos vārdus, kuri uz mūžiem paliks iekalti manā atmiņā: “Mēs vienmēr varam izdarīt labāk.”

-    Dāmas un kungi, Ladies and Gentlemen, vai tiešām mēs neizpildīsim nelaiķa pēdējo vēlēšanos?

Tehniķi nebija necik sajūsmināti. Pēc dažām pārrunām ar televīzijas producentu un Enriki tomēr tika pieņemts lēmums ātri nofdmēt vienu gabalu aģentūras iekšējai lietošanai - bez montāžas, ar rokas kameru “Dogmas” stilā (toziem visam, kas tika filmēts “Video gag” manierē, piekarināja šo dāņu intelektuālā kino birku).

Lūk, kas iznāca no Maigrelette “Dogmas” stilā. Tamāra pastaigājas pa tīkkoka dekorācijām, verandā graciozi noģērbj T krekliņu, palikusi kailu ķermeņa augšgalu, ieskatās kamerā un noziež ar jogurtu vaigus un krūtis. Viņa virpuļo, basām kājām spriņģo pa dārzu un uzrunā jogurtu ar pazeminātu tauku saturu, kliedzot: “Maigrelette! I’m gonna eat you!7”, pēc tam vāļājas pa

svaigi pārkrāsoto zāli, viņas krūtis klāj zaļā krāsa un jogurts, un Tamāra nolaiza no virslūpas jogurtu, kunkstot (tuvplāns - seja, pār kuru plūst baltais kārums): “Mmm... Maigrelette. It’s so good when it comes in your mouth}"

Kas par talantu! Nolemjam šo versiju aizsūtīt uz vispasaules reklāmfilmu festivālu Kannās, nerādot Madonei. Ja dabūsim Lauvu, Dīlers būs spiests aplaudēt.

Maronjē būtu novērtējis šādu pašaizliedzību. Mēs varam atgriezties Parīzē ar tīru sirdsapziņu, lai pēc tam iekārtotos viņa vēl siltajā krēslā. Taču ar to vien nepietiek Carlijam -cietoksnim, kas vēl nekad nav bijis tik neieņemams. Tajā pašā vakarā pēc dzīrēm bārā “Liquid” par godu fdmēšanas beigām viņš mūs aizvilka nožēlojamā izgājienā pa pilsētu, kuru diemžēl esmu spiests šeit atstāstīt.

6

Stroboskopi sadalīja telpu četrstūros. Veca sadomazohiste šķērsoja deju grīdu, iespīlējusies korsetē, kas viņas vidukļa apkārtmēru samazināja līdz desmit centimetriem. Viņa atgādināja smilšu pulksteni melnā ādā.

-    Vai zini, uz kādām domām mani uzvedina šis tantuks? Eiropā uzņēmumi atlaiž no darba tūkstošiem darbinieku, lai Maiami pensionāriem būtu vairāk naudas, vai ne?

-    E-e, vispār - jā. Floridas vecūkšņi visi kā viens ir starptautisko kompāniju pensiju fondu dalībnieki, tātad shematiski tā sanāk.

-    Nu tad, ja jau mēs esam šeit, varbūt apciemosim kādu no planētas vecajiem īpašniekiem? Būtu tomēr stulbi atrasties te un neizskaidroties ar kādu no viņiem, varbūt pat izdotos viņu pārliecināt, lai nākamreiz nevienu neatlaiž no darba, - ko tu par to saki?

-    Es saku, ka tu esi piesūcies, bet, okei, varam aizstaigāt.

Un tā nu mēs trijatā - Tamāra, Carlijs un es pats personīgi -

devāmies Maiami ielās vispasaules akcionāra meklējumos.

-    Kling-klang! Kling-klang! Kling-klang!

Šajā pilsētā pat durvju zvani tīko pēc ievērības - šis spēlēja Mocarta “Mazo naktsmūziku”, nevis kā visi notrinkšķēja “dzinn”. Mēs jau stundu bijām klīduši pa Coral Gables savrupmāju rajonu, raudzīdamies pēc kāda pensiju fonda dalībnieka, ko nolamāt. Beidzot Carlijs piezvanīja pie kādas lieliskas villas marokāņu stilā.

-    Yes ?

-    Good evening Madame, do you speak French?8

-    Jā, jā, protams, tā druski, bet kāpēc tu zvanāt tik vēlu?

-    Nu, te Tamāra (pasmaida novērošanas kamerā) apgalvo, ka esot jūsu mazmeita, Vērda kundze.

Bzzzz.

Durvis atveras, parādās mūmija. Vārdu sakot, būtne, kura pirms daudziem, daudziem gadiem ir bijusi sieviete kādā tālā, tālā galaktikā. Deguns, mute, acis, piere, vaigi - bāztin piebāzti ar kolagēnu. Pārējais ķermenis atgādina sažuvušu kartupeli - uz šo analoģiju droši vien vedināja rītakleita, kas to apņēma.

-    Pacelta ir tikai viņas āda, - Carlijs zīmīgi konstatē.

-    Ko jūs teicāt? Kāda mazmeita? Es...

Par vēlu. Vecā pat nepaspēja iepīkstēties, kad Tamāra viņu jau bija nolikusi uz lāpstiņām (viņai ir brūnā josta džudo). Mēs ieejam ar masīvu zeltu dekorētā mājā. Viss, kas nav no zelta, ir no balta marmora. Pē! Tamāra un Carlijs aiznes Vērda kundzi uz dīvānu ar psihedēliskiem rakstiem, kurš droši vien bija modē vienlaikus ar tā īpašnieci. Bez šaubām, kaut kad 20. gadsimtā.

-    Tā kā jūs, Vērdkājūstursauc kundze, saprotat franču valodu, jūs būsiet tik laipna un uzklausīsiet mūs. Vai jūs šeit dzīvojat viena?

-Jā, I mean, NO^9, nebūt ne, tūlīt ieradīsies policija. Palīgā! HEEEELP^10!

-    Aizbāzīsim viņai muti. Tamāra, padod šalli!

" Še!

Tamāra iebāž vecajai rīklē šalli, Carlijs uzsēžas virsū savam upurim, un es jums garantēju, ka viņš ir tikpat smags kā viņa jociņi. Beidzot pensionāre varēs mierīgi noklausīties, kas viņam ir sakāms.

-Tā viņš ir, cienītā, pa rokai pagadījāties jūs, taču tikpat labi varēja pagadīties jebkurš no tiem, kas atbildīgs par mūsdienu nelaimēm. Jums jāzina, ka, sākot ar šodienu, šāda veida apmeklējumi kļūs par parastu parādību. Amerikāņu pensiju fondu akcionāriem ir pienācis laiks uzzināt, ka viņi nedrīkst nesodīti postīt miljoniem ne pie kā nevainīgu ļaužu dzīvi, agrāk vai vēlāk par to nāksies atskaitīties, - vai es izsakos pietiekami skaidri?

Carliju ir pārņēmusi iedvesma. Tā vienmēr notiek ar klusētājiem - ja tie reiz atver muti, tos vairs nevar apturēt.

-    Vai jums ir gadījies dzirdēt par Luija Ferdinanda Selīna “Ceļojumu uz nakts beigām”?

-    Mmmfffgrrmmghhh.

-    Nē, Selīns nav apavu firma. Tas ir franču rakstnieks. Viņa slavenākā romāna galveno varoni sauc Bardamī, un viņš apceļo planētu, meklēdams vainīgo. Viņš iziet cauri karam, trūkumam, slimībām, viņš dodas uz Āfriku, Ameriku, bet tā arī neatrod, kurš atbildīgs par mūsu izmisumu. Grāmata iznāca 1932. gadā, un pēc pieciem gadiem Selīns atrada grēkāžus -tie bija ebreji.

Tamāra aplūko mājokli, atver ledusskapi, pacienājas ar alu un atnes mums pa vienam. Es klausos Carlijā, kurš tik sprediķo tālāk, apsēdies jāteniski uz mūmijas, kas noplāta uz pašas riebīgās sofas.

-    Mēs visi zinām, ka Selīna maldu ceļi viņu noveda riebīgā antisemītismā, bet atvainojiet man šo liekvārdību. Taču mēs ari, gluži kā Bardamī, meklējam kādu atbildīgo. Šo jauno dāmu sauc Tamāra, un viņa grib zināt, kāpēc viņai jāpārdod sava pakaļa, lai varētu nosūtīt naudu meitai. Tas kretīns man blakus ir Oktāvs, un arī viņš bez mitas uzdod sev jautājumus, kā jūs to varat spriest pēc viņa tuberkuloznieka ģīmja. Kas pārvērš trūdos pasauli? Kas ir tie ļaunie? Serbi? Krievu mafija? Islāma fundamentālisti? Kolumbiešu narkokarteļi? Tie visi ir tikai peramie zēni! Tieši tāpat kā “žīdu masonu sazvērestība” trīsdesmitajos gados! Lēdij Makintoš, vai saprotat, uz ko es tēmēju? Mūsu peramais zēns esat jūs. Ikvienam no mums uz šīs planētas ir jāapzinās savas rīcības sekas. Piemēram, ja es pērku Monsanto firmas izstrādājumus, es atbalstu ģenētiski pārveidotus organismus un lauksaimniecības sējumu privatizāciju. Savus ietaupījumus jūs esat uzticējusi finanšu grupai, kas jums ienes pietiekami lielus procentus, lai jūs varētu apmaksāt šo atbaidošo villu Maiami dārgajos kvartālos. Iespējams, ka jūs neesat īsti labi apdomājusi, kādas jums var būt sekas no šī jums nekaitīgā, bet mums izšķirošā lēmuma, - vai saprotat? Jo šis lēmums jūs ir padarījis par PASAULES VALDNIECI.

Carlijs viņai papliķē vaigu, lai viņa atver asaru pilnās acis. Veča izdveš žēlabainus pīkstienus, ko noslāpē šalle.

-    Vai zināt, - Carlijs turpina, - kad es biju mazs, es dievināju Džeimsa Bonda filmas, tajās vienmēr bija sliktais, kurš gribēja kļūt par Pasaules Valdnieku, un tad nu viņš lika lietā savu slepeno armiju, kas bija paslēpusies pazemes cietoksnī, un draudēja uzspert gaisā planētu ar Uzbekijā nozagtiem kodolieročiem. Vai atceraties šīs filmas, madam Kājūstursauc? Taču pavisam nesen es atklāju, ka Džeimss Bonds, tāpat kā Luijs Ferdinands Selīns, ir trāpījuši galīgi garām. Pasaules Valdnieks it nemaz nav tāds, - smieklīgi, vai ne? Pasaules Valdnieks ir tērpies nožēlojamā peņuārā, dzīvo nekam nederīgā mājā, nēsā zilu parūku, ir apsējis ap kaklu košu lakatu, turklāt pats nemaz nezina, ka ir Pasaules Valdnieks! Tā esat jūs, madam Kājumsbijvārds! Un vai zināt, kas esam mēs? Aģenti nulle nulle septiņi! Ta-ta-ta-tā, ta-ta-ta-tā!

Carlijs dungo Džona Bari melodiju. Viņš dzied pareizi, taču tas netraucē Pasaules Valdniecei patētiski pinkšķēt, iebāzušai galvu Versačes (kurš nav miris, jo viņa darbi dzīvo) stila kliedzošu krāsu spilvenā.

-    Nemaz nemēģiniet mani iežēlināt, Bambālkundze. Vai jūs atmaigāt, kad veselus reģionus izpostīja masveida darbavietu likvidēšana, intensīvas pārstrukturēšanas, nepamatotu sociālo programmu īstenošana, kas domāta tikai jūsu labsajūtai? Tā ka nav ko lauzīties, lūdzu! Nedaudz cieņas, un viss noritēs gludi. My name is Bond, James Bond. Mēs atnācām tikai jums palūgt, lai jūs pasakāt savam Templtonas pensiju fondam, kurš pārvalda divsimt miljardus eiro, ka turpmāk tas vairs nevarēs pieprasīt tādu pašu peļņu no saviem uzņēmumiem, jo citādi arvien vairāk un vairāk tādu cilvēku kā mēs apmeklēsim tādus cilvēkus kā jūs - norunāts?

Tajā bridi iejaucās Tamāra.

-    Pagaidi, Carlij, man šķiet, ka viņa mēģina tev kaut ko parādīt.

Patiešām, veča ar saviem mezglainajiem pirkstiem rādīja uz žurnālgaldiņa noliktās ierāmētās fotogrāfijas virzienā. Melnbaltajā foto bija redzams skaists, smaidošs amerikāņu armijas kareivis ar ķiveri galvā.

-    Mmmffhghhhmmffhh! - viņa kunkstēja, norādot uz portretu.

Es noņēmu apsēju no viņas mutes, lai varētu labāk saklausīt, ko viņa gribēja teikt ar to savu mmffhghhhmmffhh. Viņa sāka brēkt pilnā balsī:

-    WE SAVED YOUR ASS IN '44! MY HUSBAND DIED IN NORFUCKINGMANDY!11 Paskaties, riebekli, uz MANA VĪRA foto, viņš kritis PIE JUMS Sabiedroto izcelšanās laikā!

Es personīgi domāju, ka viņas piezīme bija īsti vietā, taču tas Carliju tikai vēl vairāk satracināja. Man nebija ne jausmas par notikumiem viņa ģimenē. Pirmā dzirdēšana, goda vārds.

-    Paklau, mis. Nav ko visu vakaru plātīties ar saviem mirušajiem. Tajā karā jūs piedalījāties tikai tāpēc, lai varētu eksportēt kokakolu. IT'S COCA-COLA WHO KILLED YOUR HUSBAND!12 Bet mans tēvs izdarīja pašnāvību tāpēc, ka viņu izmeta no darba, lai firmai būtu lielāka peļņa. Es viņu atradu pakārušos, - vai saproti, tu, vecā maita? YOU KILLED MY FATHER!13

Carlijs viņai iecirta pārlieku stipru pliķi. Vecajai sāka asiņot deguns. Zvēru, ka mēģināju Carliju atturēt, taču alkohols dubultoja viņa spēkus.

-TU NOGALINĀJI MANU TĒVU, VECĀ CŪKA, PAR TO TU TAGAD SAMAKSĀSI!

Čarlijs bruka viņai virsū, ar dūrēm trieca pa acīm, sadauzīja savu alus pudeli pret večas degunu, izsita no mutes zobu protēzi un iebāza to viņai pežā, tādējādi mēs varējām uzskatīt, ka viņš bija nolēmis darīt galu mokpilnai eksistencei, kura tikpat jau sliecās uz beigām, taču man šķiet, ka to tikpat labi varēja nodēvēt arī par neprāta uzplūdu. Vārdu sakot, pēc piecām minūtēm (kas ir garš laika sprīdis - boksa raunds, piemēram, ir īsāks) Vērda kundze vairs neelpoja un istabā izplatījās sūdu smaka. Versačes dīvāna pārklāju varēja nest uz ķīmisko tīrītavu.

Tamāra, kura, šķiet, bija pieradusi pie dažādām neprāta izpausmēm, ne aci nepamirkšķināja. Pataustījusi vecenei pulsu, tas ir, konstatējusi viņas nāvi, Tamāra lielā ātrumā metodiski ķērās pie postījumu novēršanas. Viņa lika mums novietot pensionāres līķi lejā pie grieķu-romiešu kāpnēm. Pēc tam mēs uz pirkstgaliem izlavījāmies no šīs briesmīgās villas, pa ceļam gan sadauzot novērošanas kameru ar dārzā atrastiem oļiem.

-    Vai tu domā, ka tā ir ierakstošā videoiekārta?

-    Nē, tas ir tikai telefonisks mājas ieejas savienojums ar iekštelpām.

-    Lai nu kā, pat tad, ja ir palikušas kādas pēdas, šeit mūs neviens nepazīst.

Šis pēdējais teikums izraisīja lielus smieklus sargiem, kuri pārlūkoja dažādus apsardzes iekārtu monitorus (viens no viņiem, kāds haitietis, tekoši runāja franciski); viņiem pārgāja smiekli, kad bija pamanījuši, ka Vērda kundze ir gājusi bojā uzbrukumā un ka viņiem nāksies sastādīt ziņojumu Maiami policijas departamentam.

Tieši no tā brīža es pārstāju domāt. Kvartāls bija kā izmiris. Čarlijs bija atguvies no neprāta. Viņš piekrita Tamārai:

-    Tas viņas dīvāns nudien bija galīgi nejēdzīgs.

Vakaru mēs noslēdzām striptīzklubā “Madonna”, kur stringbiksītēs tērptas dejotājas, viscaur plastisko ķirurgu pārtaisītas (varētu pat izdomāt jaunu salikto vārdu šīm kiber-sievietēm - pārperfektētas), ar lūpām satvēra desmit dolāru naudaszīmes, ko vīrieši bija iesprauduši bikšupriekšā. Mēs skaļi aplaudējām neticami iespaidīgām, taču neīstām krūtīm.

- Un tā vienmēr ar tām sievietēm, - Čarlijs piezīmēja, - vai nu viņas mums sagādā ciešanas, vai uzdzen riebumu.

Tamāras profesionālais lepnums tika aizskarts, un viņa beigās mūs apbalvoja ar brīnišķīgu šovu uz bāra letes, sūkājot alus Corona pudeles kakliņu un padarot tvirtus savu krūšu galiņus ar ledus gabaliņiem no manas vodkas glāzes, līdz mūs izmeta ārā par nelojālu konkurenci. Pēc tam mēs visi trīs aizmigām pie viesnīcas maksas telekanāla, kas demonstrēja lielisku porno ar dubultu anālo plastmasas dūres drāzienu -nezināju, ka tāds tehniski ir iespējams, - un jāatzīst, ka aktrises kliedzieni lika man pabeigt biksēs.

Nākamajā rītā, kad sēdāmies lidmašīnā, lai dotos atpakaļ uz Parīzi (joprojām biznesa klasē par pusmiljonu eiro vienai personai, ēdienkartē “griķu mīklas ligzdiņas ar stores ikriem un svaigu tomātu sulas stīdziņām”), Čarlijs man paziņoja, ka piekrītot iecelšanai par radošo direktoru. Es lūdzos, kaut lidmašīna nogāztos, taču, kā parasti, - kas tev deva. Un tādējādi es vienas dienas laikā kļuvu gan par aģentūras šefu, gan līdzdalībnieku slepkavībā.

7

Atgriezušies Parīzē, savos datoros atradām cirkulāru, kas pa e-pastu tika izsūtīts visiem Rosserys & Witchcraft grupas darbiniekiem (iespējams, ka teksts bija tulkots ar tulkošanas programmas palīdzību).

Dārgie draugi!

Viens no maniem galvenajiem pienākumiem pret mūsu klientiem, akcionāriem un ikvienu no jums ir iezīmēt Rosserys & Witchcraft nākotni. Pēdējos gados mums visiem ir bijusi tā laime strādāt izcilu menedžeru vadībā. Tie ir talantīgi cilvēki, kas mums, globālā un integrētā mārketinga speciālistiem, ļāva sasniegt mērķus, padarot mūsu komandu par līderiem komunikācijas nozarē. Šodien vēlos atzīmēt viņu nozīmi šo panākumu kaldināšanā un sagatavot augsni Rosserys & Witchcraft izaugsmei nākamajā gadu tūkstotī.

Ar lielu prieku un lepnumu paziņoju jums par Žana Fran-suā Parko iecelšanu Rosserys Parīzes biroja ģenerāldirektora amatā. Filips Anževēns tiek pārcelts par Eiropas departamenta prezidentu, un viņam tiek piešķirts tituls “goda priekšsēdētājs”. Šīs izmaiņas stājas spēkā ar šodienu. Kā goda priekšsēdētājs Filips varēs vairāk laika veltīt tam, kas viņam patīk, - aktīvi strādāt, lai ieviestu tirgū globālos rezultātos integrētu augstāku komunikāciju kvalitāti.

Žana Fransuā jaunais amats ļaus viņam koncentrēt visus spēkus tam, ko viņš prot vislabāk, - kopā ar mums paaugstināt kvalitāti un izstrādāt stratēģiskus jauninājumus, ko mēs ienesam tirgū rūpēs par starptautisku izaugsmi. Kopš 1992. gada ar savu dinamismu un darbaspējām Zans Fransuā ir pratis intensificēt sadarbību ar Madone.

Vēlos personīgi pateikties Filipam par milzīgajiem panākumiem, kurus viņš guvis, vadot mūsu filiāli Francijā. Nav nekādu šaubu, ka viņš pratīs likt lietā gan savas zināšanas par tirgu, gan savu klientu portfeli Eiropas filiāļu tīkla ietvaros.

Zans Fransuā grib atjaunināt vadību Francijā, ieceļot Oktāvu Parango un Carliju Nagū Marka Maronjē vietā, kura traģiskā nāve ir satriekusi visus viņa draugus un kolēģus. Zans Fransuā jūs informēs par citām izmaiņām organizācijas struktūrā. Izmantošu izdevību, lai pateiktu Marka ģimenei, cik ļoti viņa sevišķā konceptuālā intuīcija un radošās veiksmes bagātināja gan aģentūras vēsturi, gan globālās komunikācijas evolūciju.

Protams, es palīdzēšu Zanam Fransuā, Oktāvām un Čarlijam, cik vien būs manos spēkos, un esmu pārliecināts, ka jūs rīkosieties tāpat.

Es ar lepnumu un paļāvību raugos Rosserys & Witchcraft nākotnē. 21. gadsimtā R&W līdera pozīcijas gluži vienkārši tiks uzturētas visaugstākajā līmenī.

Ar vissirsnīgākajiem sveicieniem -

Edvards S. Faringers Jun.

Tas stulbais Carlijs bija devis piekrītošu atbildi mūsu abu vārdā nedēļu pirms filmēšanas. Man atlika tikai parakstīt dažus dokumentus. Klusībā nodomāju, ka, esot šajā amatā, varbūt manā varā būs kaut ko mainīt. Maldi - varu nekad nedod tiem, kuri varētu to izmantot. Starp citu - kādu varu? Vara ir sen pagājušu laiku izdomājums. Šodien vara ir tik daudzveidīga un izplūdusi, ka varas sistēma ir kļuvusi nevarīga. Bet mēs bez mitas atkārtojām savu no Gramši patapināto kredo: “Lai nozagtu lidmašīnu, tajā vispirms ir jāiekāpj.” Kāda likteņa ironija! Nu, kad esam iegājuši pilota kabīnē ar granātām rokās un, piedraudot ar šautenēm, gatavi dot pavēles pilotam, mēs atklājam, ka pilota nav. Mēs gribējām nozagt lidmašīnu, kuru neviens neprata vadīt.

Kādam taču ir jāmaksā Tiekamies pēc šī paziņojuma

DARBĪBA RISINĀS CARROUSEL DU LOUVRE 7.AĪ.F. NOTIEK GATAVOŠANĀS LIELAI MODES SKATEI. PŪLIS DRŪZMĒJAS PIE IEEJAS, KURU APSARGĀ SKAISTI PUIŠI NO JANSON-DE-SAILLY LICEJA AR SARKANĀM KAKLASAITĒM. MĒS IESPRAUCAMIES ZĀLĒ, KURA IR PILNUM PILNA AR VIPIEM NO VISAS PASAULES.

NODZIEST GAISMA. IELŪGTO VIESU PŪLIS APMIERINĀJUMĀ NOELŠAS. TECHNO-DIRTY-METAL-HARD-ACID-HOUSE MŪZIKAI SKANOT, PA MĒLI DEFILĒ PILNĪGI KAILAS MEITENES.

SKATĪTĀJI IR SAJŪSMĀ LĪDZ EKSTĀZEI PAR ŠĪM IZSMALCINĀTAJĀM, KAILAJĀM MEITENĒM: KARALISKAS KRŪTIS, APAĻI DUPSĪŠI, KĀJAS LĪDZ PADUSĒM, KAUNUMA APMATOJUMS IZCIRPTS TAISNSTŪRĪ. PĒKŠŅI MĒLES VIDŪ VIŅAS APSTĀJAS, IESLIDINA MANIKIRĒTĀS ROKAS PADUSĒS UN ATROD TUR RĀVĒJSLĒDZĒJA AIZDARI! TAD VIŅAS ATVELK VAĻĀ SAVU SAMTAINO ĀDU UN IZKĀPJ NO SAVĀM EPIDERMĀM KĀ NO ŪDENSLĪDĒJA TĒRPA. PUBLIKĀ PAĢĪBST KĀDA VECA HERCOGIENE. BĀRDAINIS AR SAULESBRILLĒM EJAKULĒ UZ PRIEKŠĀ SĒDOŠĀ KAIMIŅA ŽAKETES. DIVPADSMITGADĪGA MEITENE SŪKĀ LEDUS GABALU FALLA FORMĀ, GLĀSTOT SEV KĀJSTARPI.

ZEM MĀKSLĪGĀS ĀDAS BIJA PASLĒPUŠIES METĀLA TOPMODEĻI. RŪDĪTA TĒRAUDA KIBORGI, VIZUĻOJOŠI ANDROĪDI. VIENU MEIČU KLĀJ SIMT EIRO BANKNOTES. OTRA SĀK SPĻAUT METĀLA MONĒTAS. TREŠĀ SVAIDA KREDĪTKARTES KĀ KONFETI. ĪSTI ROBOTI-KRĀJKASĪTES (VIENA MODELE, STARP CITU, NO SAVIEM METĀLIS-

KAJIEM DZIMUMORGĀNIEM ŅEM ARA NAUDU KA NO BANKOMĀTA).

PŪLIS APLAUDĒ, KĀJĀS STĀVOT. CILVĒKI KUNKST NO BAUDAS. ATMOSFĒRA IR ELEKTRIZĒTA. MŪZIKA KĻŪST ARVIEN STRAUJĀKA, LĪDZ TOP NEPANESAMA. EJĀS STARP KRĒSLIEM PĀRPLĪST VIEN OTRA GALVA. AR NOŽĒLU NĀKAS KONSTATĒT DAŽAS SIRDS APSTĀŠANĀS UN VAIRĀKAS KOLEKTĪVAS IZVAROŠANAS OTRAJĀ RINDĀ.

NOSLĒGUMA KADRS - MONĒTU LIETUS PĀR TAIZE-MIEŠU PUSAUDZES KAILO ĶERMENI.

Uzraksts pār visu ekrānu:

EJIET TIEŠI UZ MĒRĶI: LAI JUMS NOIET AR IELENI.

Seko juridisks brīdinājums: “TAS BIJA FFANA (FRANCIJAS FEDERĀCIJA ATKLĀTO NAMU ATJAUNOŠANAI) ZIŅOJUMS. ”

V Jūs

Noslēgtā sabiedrībā, kur visi ir vainīgi, vienīgais noziegums ir tikt pieķertam. Zagļu pasaulē vienīgais nelabojamais noziegums ir stulbums.

HANTERS S. TOMPSONS “Lasvegasas paranoiķis”, 1971

1

Ir pavisam jocīgi atgriezties Rosā kā uzvarētājam. Pirmām kārtām aģentūra ir pārcēlusies uz citām telpām - tā kā vecais kuģis gruva kopā, jūs ļāvāt tam nogrimt, un Marsela Sembā laukums Buloņā Bijankūrā nu izskatās kā pamests stāpelis ar reperu stilā tērptiem bezcerībā ieslīgušiem dokeriem, kas jau iestāvējuši bedri pie makdonalda. Lai uzceltu jauno mītni trīssimt metru tuvāk centram, jūs nojaucāt vecu rūpnīcu un tās vietā, velns zina kādēļ (azbesta putekļi? arhitekta nekompetence? varbūt pa daļai no abiem iemesliem?), uzbūvējāt identisku. Ēku vainago divdesmit metru augsts skurstenis gluži kā sarkanu ķieģeļu fails. Pa to nekādi dūmi nekad neizplūst - vēl ne.

Jūs esat itin gandarīts par profesionālo karjeru. 300 neo-darbinieku iebiedētie skatieni. Kādreiz pret jums vienaldzīgu darbinieču nimfomāniskās lūpas. Kādreiz augstākstāvošo, tagad - padoto sarunas toņa maiņas. Tikpat neviltots, cik nesens biedriskums no to cilvēku puses, kuri pēkšņi atklāj, ka ir jūsu sensenie čomi un draugi. Goddevība ir tiesību zaudēšana. Taču Carlija un tavs triumfs ir pieticīgs. Jūs sapulcējat visu aģentūru un noturat šādu runu:

“Mīļie draugi, doma par mūsu iecelšanu par radošajiem direktoriem ir tik nejēdzīga, ka mums nekas cits neatlika kā pieņemt Žana Fransuā priekšlikumu. Lai viņam pateiktu “jā”, bija nepieciešama lielāka drosme, nekā lai pateiktu “nē”. Mēs esam gatavi grūtam posmam: pirmkārt, tāpēc, ka nav vienkārši ieņemt šo vietu pēc tāda patiesa ģēnija, kāds bija Marks (šeit jūs ieturat četru sekunžu un desmit simtdaļu garu saviļņotu pauzi), otrkārt, tāpēc, ka mēs esam reklāmisti, kas baidās no publikas, un mums nāksies pārvarēt šo paradoksu ar jūsu palīdzību. Reklāmas rada piesārņojumus, un mūsu uzdevums būs izgudrot komunikāciju ekoloģiju. Mēs būsim -un tātad arī jūs būsiet - spiesti rīkoties gudri, lai respektētu patērētājus. Izbeigsim nevienam nevajadzīgus attēlus uz izniekotas lentes! Mēs esam nolēmuši atvērt aģentūras durvis jauniem radošajiem darbiniekiem - nepazīstamiem rakstniekiem, neatzītiem dzejniekiem, noraidītiem situāciju komēdiju scenāristiem, andergraunda grafiķiem, pornofilmu režisoriem. Ir pienācis laiks, kad reklāmām jāpieslēdzas sava laikmeta mākslas avangardam. Rosai jākļūst par eksperimentālu laboratoriju, kāda tā bija savos pirmsākumos; mēs centīsimies būt to radošo ambīciju augstumos, kas bijušas raksturīgas mūsu firmai.

Iesāksim ar dažiem simboliskiem pasākumiem (kas stāsies spēkā jau šodien): vispirms skaļruņi nepārtraukti atskaņos grupas “Ottauian” dziesmu ‘Tu esi OK, tu esi skaists, tu esi topā”, kas skanēs arī telefona gaidīšanas režīmā. Firmas pieņemšanas telpās telefonistes un sekretāres apmeklētājus sagaidīs kailas līdz viduklim. Visas reklāmas kampaņu prezentācijas notiks tikai un vienīgi pie mūsu klientiem, un tajās piedalīsies aktieri komiķi, kurus būsim nolīguši kabarē, un noskaņas radīšanai spēlēs krievu mūzikas orķestris. Visiem Rosās darbiniekiem sasveicinoties noteikti būs jāsaskūpstās uz lūpām. Visiem radošajiem tiks izsniegtas Sony PCI kameras, lai viņi varētu realizēt it visas idejas, kas iešaujas prātā.

Mums jāatgriežas pie sākotnējās nevainības, mākslas bērnības. Būsim vienmēr IZBRĪNĪTI. Ir jālauž šī pašapmierinātā sistēma, ir jāpārsteidz, mainot spēles noteikumus, citādi vairs nav iespējams aizsniegt cilvēkus: mēs kaisām vējā savu klientu naudu. Nekad neaizmirstiet, un ar to arī vēlamies beigt savu uzrunu, ka jūs esat šeit, lai sagādātu prieku SEV, un ka, tikai PASI gūstot prieku, jūs varēsiet sagādāt prieku mūsu klientiem. Jaunā Rosās Francijas filiāles devīze ir sera

Tenesija Konrana vārdi: “Cilvēki nezina, ko vēlas, tikmēr, kamēr viņiem to nepiedāvā.” Jau rit no rīta to iegravēs virs ieejas durvīm. Paldies par uzmanību, un lai svētki turpinās!” Aplausi bija pamatīgi, lai gan sākās pēc īsa brīža. Jūs uzaicinājāt savus 300 jaunos padotos uz kādu glāzi iekšējā pagalma sanāksmju telpā. Algotie darbinieki bija gandrīz vai pārliecināti, turpat vai pietaisīdami bikses jūsu runas laikā, ka jūs teicāt patiesību un ka kaut kas tiešām mainīsies. Jums tikai nāksies viņus pamazām pievilt, pirms pazudīsiet kā jūsu priekšgājējs (kurš kasē uztaisīja 20 miljonu eiro iztrūkumu).

Savos mūsdienīgu un svarīgu jauno priekšnieku dienas plānotājos jūs ierakstīsiet knifus, kas jūs vērtīs populārus: “11.00 būt laipnam pret kādu nenozīmīgu cilvēku,

13.30 neaizmirst padomāt,

15.15 uzrunāt kādu zemu atalgotu darbinieku priekšvārdā (noskaidrot personāldaļā, kā viņu sauc),

17.10 pavaicāt slima padotā meitai, kā viņam klājas (liecinieku klātbūtnē),

19.00 ejot prom no darba, pasmaidīt.”

Jūsu amatā stāšanās kokteiļa noslēgumā Čarlijs noorganizēja pārsteigumu visiem vecākajiem radošajiem darbiniekiem: vakaru “Atēdiens”. Tā nu jūs visi ietērpāties milzīgu orangutanu tērpos, pirms devāties vakariņot atsevišķā salonā restorānā “Lapērouse”, kur divpadsmit nolīgtas meičas, kājas iepletušas, kailas stāvēja uz galvas, lai jūs varētu baudīt viņu kājstarpē novietotās svaigās austeres. Tam Carlijam nu gan piemīt nenoliedzamas spējas motivēt darbiniekus.

2

Jūsu pirmā prezentācija klientiem tomēr sanāca nožēlojama. Madone birojā Dīlers un viņa salašņas demonstrēja Maigrelette reklāmas rullīti (aseptisko versiju) patērētājām, un izmēģinājuma seansa rezultāti nebija nekādi dižie: vētrainas telefonkonferences laikā jums bija jācīkstas pret nepilnus piecdesmit gadus vecu mājsaimnieču pasludināto spriedumu. “Pārāk apgarots”, “pārlieku daudzsološs”, “izraisa nemieru”, “neapmierinoša atpazīstamība”, “nerada vajadzīgo iespaidu”, “tā meiča par daudz izskatās pēc imigrantes”, “nopietni iebildumi pret stilu un manieri”, “nav skaidri saredzams produkta attēls reklāmas beigās”... īsta sagrāve. Visas videokonferences laiku jūs cīnījāties kā lauva, uzsverot, ka “ir iespējamas izmaiņas lentes skaņu noformējumā”, “var palielināt produkta attēlu postprodukcijas laikā”, “krāsu paleti pielabos asap (as soon as possible - cik vien ātri iespējams)”, “ir nepieciešami formas jauninājumi šajā produktu segmentā”, “nav noliedzams, cik apetītlīgi tiek pasniegts produkts un kā tas paliek atmiņā patērētājam”, bet, kad jūs nolikāt klausuli, klients deva savu piekrišanu “ar nosacījumu, ka tiks izpildītas izteiktās piezīmes par pārmontēšanu, kas fiksētas sanāksmes protokolā, kuru asap atfaksējiet”.

Jūs atklājat, ka šefa amats nepasargā no muguras locīšanas. Radošais direktors ir kā galdnieks, kuram klients būtu pasūtījis galdu ar greizām kājām tikai tāpēc, ka pats par to maksā. Reklāmdevēji to pat nemana, taču aiz piesardzības lielāko daļu savas naudas tērē, lai piespiestu jūs padarīt rek-

lāmu nemanāmu. Viņiem ir tik ļoti bail neiepatikties saviem klientiem (to viņi apzīmē ar “mainīt pamatpriekšstatus”), ka tāpēc kļūst tik tiešām nemanāmi. Viņi parādās jūsu teleekrānos, taču baidās tikt pamanīti. Jūsu - radošo direktoru uzdevums ir ratificēt viņu šizofrēniju.

Un tā darbojas varenā nicinājuma ķēde reklāmas laukā: režisors nicina aģentūru, aģentūra nicina reklāmas devēju, reklāmas devējs nicina publiku, publika nicina kaimiņu.

Redz, kas palicis pāri no 30 sekundēm Maiami nofilmētās Maigrelette reklāmas: tā ir nevis pārmontēšana, bet gan amputēta locekļa amputācija (plāksteris neesošam mironim?).

‘Tamāra, filmēta līdz viduklim, sēž skaistas lauku mājas terasē (neizcelt ievadkadrus pirms produkta parādīšanās; anamorfet aktrises kājas, lai pasvītrotu patērētāju insaitu; piestrādāt pie sejas krāsas, lai to padarītu gaišāku). Viņa ieskatās kamerā un iesaucas: ‘Vai es esmu skaista? Tā runā. Taču es sev tādus jautājumus neuzdodu. Es gluži vienkārši esmu es pati.” (Noņemt “Ta runā”, kas vedina uz šaubām, kā ari “Taču es sev tādus jautājumus neuzdodu”, kas ir gluži lieks. Ja jau viņa “sev tādus jautājumus neuzdod”, kāpēc to vispār pieminēt? No tā pāri ir palicis: “Vai es esmu skaista? Es gluži vienkārši esmu es pati.”) Tamāra paņem Maigrelette trauciņu, to graciozi atver un sāk ar karotīti ēst (Produktu rādīt tuvplānā.) Viņa tīksmi aizver acis, izgaršojot produktu. (Vai iespējams paildzināt šo kadru? Neaizmirsīsim, ka runa ir par “galveno vizuālo tēlu”, kam jāparādās izmēģinājuma demonstrācijās. Vitāli nepieciešams padarit akūtu vēlmi pēc produkta, lai izceltu garšas baudījumu, par ko nav jājūtas vainīgam.) Pēc tam Tamāra turpina tekstu, raudzīdamās teleskatītājiem tieši acīs: “Mans noslēpums ir... Maigrelette. Lielisks biezpiens bez taukiem. Ar kalciju, vitamīniem un proteīniem. Nav nekā labāka, lai justos lieliski gan garigi, gan fiziski.” (Neaizmirst trisdimensionālu produkta attēlu - jogurts līst dāsnā strūklā, un pāri attēlam trekniem burtiem parādās vārdi “kalcijs”, “vitamīni”, “proteīni”, “tauki 0%”, lai tas iespiestos atmiņā/uzrunātu mūsu patērētājas.) Tamāra pieceļas kājās un ar sazvērniecisku smaidu paziņo: ‘Tas ir mans noslēpums. Bet nu tas vairs nav tikai mans vien, jo es jums to atklāju, ha-ha.” (Noņemt nevajadzīgo jociņu, kas aizņem trīs sekundes no laika, ko varētu veltīt produkta tuvplānam. Pilnīgi pietiks, ja atstās tikai ‘Tas ir mans noslēpums”, kas konkurences kontekstā izsaka daudz vairāk un konkrētāk.) Produkta attēls un sauklis: “Maigrelette. Vieglums, tikai ne prātā.” (Vai ir iespējams izmēģināt vēl citas noslēguma rindiņas? Jātēmē uz dažādām patērētāju mērķauditorijām: bērniem, veciem cilvēkiem, pieaugušajiem, jauniešiem, vīriešiem, sievietēm. Turklāt neko nezaudējot no pēdējās modes tendencēm.) Seko Madone firmas džingls “Mmm Madone”.

Par noslēguma rindiņu jums nospļauties, jo viena jums ir rezervē: “Maigrelette. Ikvienam ir nepieciešama kāda deva viegluma.” (Sk. IV cēlienu, 4. ainu.)

3

Beidzot Kannas, festivāls, nē taču, ne jau kinematogrāfijas festivāls, bet tas otrs, īstais, tas, kurš notiek paklusām, tāpat kā Pasaules tirdzniecības organizācijas sanāksmes vai Davosas simpoziji, tas, kurš notiek katru gadu jūnijā - mēnesi pēc spon-sorizētās maskarādes: Vispasaules reklāmas nedēļa, angliski “48th International Advertising Festival” vai “Cannes Lions 2001”. Uz turieni sabrauc visi diskrētie visvarenie, tie, kas finansē pilnmetrāžas filmas, kurās ir “izvietots produkts” (piemēram, BMW filmās par Džeimsu Bondu vai Peugeot filmās “Taksists-1” un ‘Taksists-2”). Tie, kas nopērk filmstudijas par savu kabatas naudu (piemēram, Seagram tā iegādājās Universal, Sony - Columbia tri-Star, AOL - Wamer Bros), tie, kas taisa filmas vienīgi kā “papildinājumu kolekcijai”, lai veicinātu savu produktu pārdošanu (kā Lucas vai DisneyfHni), tie, kam pieder planēta (visās vārda “pieder” nozīmēs). Viena 30 sekunžu gara reklāmfilma sasniedz daudz lielāku auditoriju nekā viena pusotru stundu gara kinofilma (piemēram, Maigrelette reklāmas rullīša mediju plāns paredz sasniegt 75% no iedzīvotāju skaita valstīs, kurās tas tiks rādīts).

Galveno franču reklāmas devēju izdevumi (1998. gada dati)

Vivendi    2 miljardi franku

L’Orēal    1,8 miljardi franku

Peugeot-Citroen    1,8 miljardi franku

France-Telecom    1,5 miljardi franku

Nestie    1,5 miljardi franku

Madone    1,3 miljardi franku

Visas šis firmas ir absolūti neaizskaramas. Tām ir tiesības jūs uzrunāt, bet jums nav tiesību tām atbildēt. Presē jūs varat klāstīt šausmu lietas par cilvēkiem, taču pamēģiniet tikai aiztikt reklāmas devēju, un jūsu rīcība ātri vien radīs draudus jūsu preses izdevumam zaudēt miljoniem eiro reklāmas ienākumu. Televīzijā ir vēl trakāk: likums aizliedz pieminēt preču zīmes, lai izvairītos no slēptas reklāmas; patiesībā tas neļauj tās kritizēt. Preču zīmēm ir iespējas izteikties, cik vien tās vēlas (un tās par šīm tiesībām maksā bargu naudu), taču atbildēt tām nedrīkst nekad. Kas attiecas uz grāmatām... Ļoti iespējams, ka šis romāns tiks pakļauts cenzūrai, jo tas “nomelno reģistrētu preču zīmi”, “ir atdarinājums”, “parazitē”, “ceļ neslavu”, “ļaunprātīgi izmanto” vai “rada nelojālu konkurenci”.

Angļu valodā “reklāma” ir advertising^14 - šīs profesijas izgudrotāji ir mēģinājuši mūs brīdināt.

Lidostā darbiniece jums jautā:

- Vai jums ir bagāža?

Jūs atbildat:

-Jā, man ir diploms par augstāko izglītību mārketingā, bet viņš ir studējis Mākslas akadēmijā.

Tu ar Carliju Kannās iemieso panākumu kalngalus: jauni, nosauļojušies, bagāti, biedējoši jūs klīstat pa Kruazetes bulvāri, ģērbušies Rosas T krekliņos (uzraksts priekšpusē: “Rosā visi rosās”, mugurpusē: “Rosā strādā arī Boss” - to izdomāja kāds nenozīmīgs uz laiku par minimālo algu pieņemts darbinieks) un Helmut Lang Opticals melnām saulesbrillēm uz acīm un New Balance apaviem kājās, jūs esat vēsie biezie. Loģiski, ka jums būtu jāpiecērt meičām karjeristēm, kuras šeit ierodas nosist cenu un kuras, iežmiegušas padusē mapīti ar tāmēm, dodas uz “Jane’s Club”, ko noīrējusi Première Heure (liela producentu aģentūra, kas atsteigusies uz šejieni pieglaimoties radošajiem). Pagaidām jūs dodaties ieturēt brīv-pusdienas viesnīcas “Carlton” pludmalē pie viena galdiņa ar Alēnu Bernāru un Aramu Kevorkjanu, Pac šefiem {Pac ir Première Heure sīvākie ienaidnieki, viņi šeit ir tāpēc, lai uzturētu labas darījumu attiecības ar saviem bērnības draugiem). Reizēm jūs pārņem īss prieka vilnis, īsi neizskaidrojamas laimes mirkļi - tos jūs dēvējat par “Near Life Experience”15.

Pie bufetes galda jūs pazīstat visus jaunos reklāmas dūžus, kuri ģērbušies kā bomži, - neskūtus matainus (vai mati noskūti uz nulli) saplēstos T krekliņos, izbalojušos džinsos un saplīsušās krosenēs, bet kuri saņem vislielākās algas valstī. Viņu vārdi rakstīti uz krūšu piespraudēm:

Kristofs Lambērs, CLM-BBDO ģenerāldirektors (bruto peļņa 62,5 miljoni eiro, klienti - Total: “Nākamais jūsu apmeklējums nebūs nejaušs”, France Telecom: “Mēs jūs piespiedīsim iemīlēt 2000. gadu”, Pepsi-Cola: “The choice of a new generation”16)', Paskāls Greguārs, Leagas Delaney prezidents un radošais direktors (neliela aģentūra, varena Adidas reklāmas saukļa autore 1998. gada Pasaules kausam futbolā: “Uzvara ir mūsos”);

Gabriels Goltjē, Māksliniecisko direktoru kluba prezidents, šī asociācija apvieno visus Francijas reklāmu māksliniekus, un Young & Rubicam radošais direktors (bruto peļņa 73,5 miljoni eiro, klienti - Orangina: “Pamatīgi sakratiet Orangina pudeli, citādi biezumi paliks dibenā”, Stimorol: “Košļājiet kā dogs”, Ricard: “Rēķinieties ar ūdeni”);

Kristiāns Blašā, CB News šefs (katru svētdienas vakaru jūs varat viņu redzēt kanālā M6 kopā ar Tomā Ervē vadām raidījumu “Culture Pub”);

Ēriks Tongs Kuongs, kā to norāda viņa vārds, RSCG Babinet Erra Tong Cuong Eiropas filiāles prezidents (bruto peļņa netiek deklarēta, klienti - Evian: “Jūsu ķermeņa jaunības avots”, Peugeot: “Lai braukšana ar automašīnu vienmēr sagādātu baudu”, Canal+: “Kamēr skatāties Canal+, jūs vismaz nenositat laiku pie televizora”);

Benuā Devarjē, firmas Devarrieux-Villaret dibinātājs (bruto peļņa 19,21 miljoni eiro, klienti - Crédit Lyonnais: “Jūsu banka sniedz norēķinus jums”, Volvic: “Volvic minerālūdens ir veiksmīga izvēle”);

Bernārs Biro, Ogilvy & Mather viceprezidents (bruto peļņa 72 miljoni eiro, klienti - Perrier. “Ūdens, gaiss, dzīve”, Ford Ka: “...Ka jūs esat apmierināti”);

Zerārs Zans, Jean & Montmarin līdzdibinātājs (klienti -Yop: “Yop gadi”, Teisseire: “Jums nu gan viņiem nevajadzēja atņemt Teisseire”, Herta: “Nepaiesim garām vienkāršām lietām”);

Žans Pjērs Barbū, viens no BDDP@TBWA neskaitāmajiem radošajiem direktoriem (bruto peļņa 127 miljoni eiro, klienti - Me Donald's “Makdonalds tuviem draugiem”, SNCF: “Mēs parūpēsimies par to, lai jūs izvēlētos vilcienu”, 1664: “4 cipari, kas stiprāki par vārdiem”);

Kristiāns Venss, DDB Francijas filiāles ģenerāldirektora vietnieks (bruto peļņa 128,6 miljoni eiro, klienti - Volkswagen: “Cik viegli ir nekļūdīties”, FNAC: “Musinām kopš 1954. gada”, Badoit. “Vai kāda maltīte ir iedomājama bez Badoit?”) ;

Bertrāns Sišē, aģentūras Louis XIV dibinātājs un prezidents (klienti - Audi: “Izskats ir domāts tādēļ, lai tas maldinātu”, Regina Rubens: “Uzelpojiet, jūs esat sieviete”, Givenchy: “Nedaudz tālāk par bezgalību”).

Turpat vien grozās arī Bzz, kuram šāda iesauka ir dota tāpēc, ka no visām producentu kompānijām viņš pieņem apmaksātus ceļojumus uz Gvadelupu, kur tek Moskītu upe (it visur, kur vien viņš parādās, viņu sagaida ar zumēšanu, viņa kolēģi sāk dūkt: “Bzz-bzz,” - tas ir smieklīgi, taču dīvainā kārtā viņam pašam gan smiekli nenāk).

Turpat var sastapt arī visus tos vīreļus ar alus vēderiņiem, kuriem pirms gadiem divdesmit bija dažas labas idejas un kuri no tām pārtiek vēl šodien. Viens no viņiem tieši tā ari sarausa savu bagātību, dažādiem klientiem pārdodot vienu un to pašu saukli: “Kindy - tās tik ir zeķītes”, “Kiri - tas tik ir siers”, “Banania - tas tik ir kakao”, “Kelton - tas tik ir pulkstenis”, “Bata - tie tik ir apavi”... Jūs visi lienat vai no ādas ārā, lai izskatītos pēc tādiem, kam ir jautri. Būt jautram - tas ir tāpat kā izdarīt pašnāvību, tikai ar to atšķirību, ka jautrs var būt katru dienu. Tiklīdz Carlija un tavā klātbūtnē izrunā vārdu “Maronjē”, jūs savelkat situācijai pieskaņotu ģīmi: “Ak vai, labāk par to ar mani nerunā, mums viņa ļoti pietrūkst, vai zini, vēl arvien pienāk pasts uz viņa vārda, ImageBank katalogi, pie velna, viņi taču varētu atjaunot savu adrešu grāmatu, nolādēts, viss reklāmas bizness sēro pēc viņa, lai nu kā, ar Kannām ir cauri... Šovakar pēc šortlista satiksimies bārā “Martinez”, sarunāts?”

Šortlists ir žūrijas izraudzītās 100 labākās reklāmas filmas pasaulē (no 5000 kandidātēm). Un, vai varat iedomāties, tajā iekļauta arī jūsu Maigrelette, “It’s so good when it comes in your mouth”. Žūrija, kuras sastāvā ietilpst amatbrāļi no Japānas, Lielbritānijas, Vācijas, Amerikas, Brazīlijas un Francijas, atzina šo kadru par tik drosmīgu, ka iekļāva rullīti šortlistā, par spīti dažiem svilpieniem, kas atskanēja lielajā zālē. Savu versiju “Dogmas” stilā jūs pieteicāt pēdējā brīdī, pēc tam kad tā tika vienu reizi demonstrēta pulksten trijos naktī pa jauniešu kanālu Canal Jimmy. Tādējādi juridiski to var uzskatīt par oficiālas kampaņas sastāvdaļu, lai gan klients to nekad nav gribējis demonstrēt un publika to nekad nav redzējusi (turpretī versija, saukta par “miroņa plāksteri”, tiek raidīta maksimāli bieži pa telekanālu TFl ik vakaru ar jauno saukli “Maigrelette. Ikvienam ir nepieciešama kāda deva viegluma”, taču lieki piebilst, ka tā šeit izkrita jau pirmajā tūrē). Tamārai vajadzētu atbraukt pie jums rīt, tas tomēr būtu brīnišķīgi, ja jūs dabūtu balvu vienu mēnesi pēc tam, kad esat iecelts par Rosserys & Witchcraft Francijas filiāles vadītāju. Jūs uzkāpsiet uz skatuves, jūsu teikto citēs televīzijā un presē: “Francijai, kas vienmēr bija palikusi iepakaļ citām Rietumvalstīm reklāmas jomā, tomēr ir izdevies iegūt dažas godalgas, lai minam Zelta lauvu par Madone produkta Maigrelette reklāmu - parodiju par pornofilmu, ko radījusi aģentūra Rosserys & Witchcraft, kura nupat tikusi pie diviem jauniem radošajiem direktoriem.” Žurnālā “Strategies" būs publicēta jūsu fotogrāfija ar šādu parakstu: “Oktāvs Parango un Carlijs Nagū mums teica: “Ir nepieciešams apvienot komandas entuziasmus rītdienas krustcelēs. ””

Pie viesnīcas “Majestic” ūdensslēpošanas pontona saklausīti izteicieni, kurus izmet cilvēki, kas sasveicinoties viens otram sit saujā:

-    Diors mani garlaiko.

-    Vai esi redzējis to reklāmu ar zaķi, kas lec ar gumijām?

-    Un to Me'gane reklāmu, kur, bremzējot mašīnai, izjūk frizūra?

-    Baigi izdevusies. To-tāli re-ā-li.

-    Tas, ko Gondrī uztaisīja priekš Air France, ir lielisks.

-    Es par jauno Diesel reklāmu neesmu pārāk lielā sajūsmā.

-    Tag Heuer kampaņa ir kaut kas traģisks.

-    Taču jaunākā Pepsi reklāma man ir galīgi piegriezusies.

-    Ko tu domā par Kiss FM ar to garo nēģeri, kas dzied savā “vabolītē”?

-    Nāvīgi labs. Super.

-    Tie norvēģi atkal visu savāks.

-    Tam pēdiņām, kuram sit kanti meitene, visi aplaudēs, kājās stāvot.

-    Tā tik ir ideja.

-    Vai redzēji tos divus čaļus saunā? Tur jau pa gabalu smird pēc zelta.

-    Tava Maigrelette ir burvīga, taču stulbi, ka tur nav neviena dzīvnieka. Suņi, kaķi - tieši tas vajadzīgs Kannām.

-    Vai tu zini, ka mūsu tēvi gandrīz vai bija firmas līdzīpašnieki?

-    Ak tā? Nu tad apskaujamies. Kā tevi sauc?

-    Natālija Foštona.

-    Jā, vai zināt, man patīk būt izaicinošam...

Samocīts smaids.

-    Es tev pateikšu vienu lietu: ja tu neesi ar mani, tad tu esi pret mani.

-    Ak tā! Bet es domāju, ka tu runā nopietni.

-    Cauri, pietiek: ziemā es dodos uz dienvidu puslodi.

-    Vai redzēji mūsu mazo Maigrelette?

-    Ūberfashion^1.

-    Ideja ir baigi labā, bet ne izpildījums.

-    Nu tad galu galā - tev patīk vai nepatīk?

-    Ja man jāizvēlas starp “patīk” un “nepatīk”, tad drīzāk “nepatīk”.

-    Izbeidz, man ir vāja imūnsistēma.

-    Nē, es runāju blēņas. Patiesību sakot, tā ir lieliska, taču jums vajadzēja saglabāt noslēguma rindiņu franču valodā, “it comes in your mouth” pārāk jau izklausās pēc vārdu spēles.

-    Un tomēr. Tie amīši ir tik puritāniski, ka visi nobalsos par. Tiklīdz runa ir par seksu, tas viņiem šķiet ellīgi drosmīgi, jo pašiem nav dūšas kaut ko tādu dabūt iekšā savās reklāmās.

Izsliets īkšķis.

-    Viendien es te biju uz tikšanos ar klientu, un šis man paziņo: ‘Viss ir ļoti labi, tikai vajadzētu drusciņ vairāk šodienības.” Vai zini, ko es viņam atbildēju? ‘Varbūt arī drusciņ rītdienības?”

Smiekli kā no pakaļas.

-    Bet man ir grupas šefs, kurš man visu laiku skandina par “smeķīgumu”! Viņš nezina vārdu “garša”.

-    Komercskolās garšu nemāca.

-    Lai nu kā, vienmēr ir labāk sacīt “Es tevi dievinu” nekā -“Es tevi nevaru ciest”.

-    Bet visvislabākā ir tā, kur dzied “get up... ah”, gaidot vāģi, kas katru dienu brauc garām.

-    Neesmu redzējis, vai iedosi kaseti?

-Tā vispār ir par reklamējamo produktu, bet tajā pašā laikā tīra idejas realizācija.

-    Tas ir par ēterisku.

-Jā, toties ļoti hetero.

-    Nevaru saprast, kā Nike varēja gadīties šortlistā, ja Hilka sievas liecības tur nav.

-    Droši vien japāņiem nekas nav pielēcis.

-    Uztaisīt Maigrelette pornoreklāmu - tur vajag aknas.

-    Tā ir tik stulba, ka iedarbojas momentā.

-    Būs īsts tesiņš.

-    Vai zini pēdējos jaunumus par Toniju Keju? Viņš pieprasījis, lai uzbūvē tuneli un pie tā sienām pienaglo sešsimt zelta zivtiņas, bet tā arī to tuneli neizmantoja.

-    Es taisos izdot jaunu masu izdevumu, man par to noteikti ar tevi jāparunā, to sauks “žurnalogs” - tas būs kaut kas vidējs starp žurnālu un katalogu.

-    Kāpēc tu to nesauc par katālu?

Skatiens debesīs.

-    Kā klājas Sofijai?

-    Viņa gaida bērnu.

-    Kas to būtu domājis! Dīvaini, es gaidu dīvānu.

-    e-sveiciens.

Redz, kur nāk Matjē Kokto, kādreizējais redaktors aģentūrā BDDP, kurš tagad nodarbojas ar interneta saitu izveidi.

-    e-labdien. Nu, vai tavs e-biznesiņš ripo?

-    e-jāa. Sešos e-mēnešos es uztaisīju divsimt e-miljonus.

-    Bet ko tu e-ellē te e-dari?

-    Man e-jūs esat nepieciešami. Man vajadzīga reklāma, lai reklamētu tos savus sūda saitus, un ari tajos jāiebāž reklāma, lai varētu tos finansēt ar naudu, ko ieņemšu no banneru pārdošanas. Jaunā ekonomika it nemaz nav jauna. Gluži tāpat kā vecā, tā eksistē, tikai pateicoties reklāmai.

-    Zini, ko es tev teikšu: pēc tam kad astoņdesmitajos gados bijām publikai apriebušies ar savām reklāmām, mūsu varonība bija tā, ka deviņdesmitajos gados likām tai noticēt, -esam izgājuši no modes, un divtūkstošajā -, ka internets mūs ir apsteidzis. Taču mēs nekad vēl neesam bijuši tik powerfulM

-    e-labs ir. Nav pārāk daudz e-laika ar jums tērgāt. Jāiet uz pludmales internetkafejnīcu izčekot meilus. Nu tad e-čau.

-    Bye-bye.com!

Bet vakarā bārā “Nibarland” jūs visi dejojat, nepieceļoties no saviem krēsliem kā paralītiķi. Tā mode ir nākusi no Ņujorkas - tur mērija tik ļoti pacentās ierobežot naktsklubu skaitu, ka visi uzdzīvotāji pulcējas bāros, kuros aizliegts dejot. Tā nu bāros “Spy”, ‘Velvet”, “Jet”, “Chaos”, “Liquid”, “Life”visi klausās pilnā skaļumā dārdošu house mūziku un, nepieceļoties no bāra taburetes, kustina rokas. Un nu šī tendence jau ir sasniegusi Atlantijas otru krastu. Ir augstākā mērā vulgāri kratīties stāvus deju placī. Lai būtu topā, visur pasaulē galvenais ir palikt sēdus apkārt valdošajā kakofonijā. Kannu diskotēkā vietējos var pazīt uzreiz - apmierināti kā runči, viņi dejo ar vietējām skaistulēm, turpretī reklāmisti neceļas no sēdvietām un sūc kokteilīšus, lai parādītu līdzcilvēkiem, ka nupat ir atgriezušies no Ņujorkas. Bet Carlijs un tu, jūs speciāli desmit reižu pieceļaties no galda un dodaties uz ateju, tur piecas minūtes nogaidāt un tad atgriežaties izspūrušiem matiem, šņaukājaties un, kasot degunu, tukšojat lielas glāzes ūdens, lai japāņiem no Dentsu parādītu, ka jums ir kokaīns, bet viņiem - nav.

Šoreiz jums šķiet, ka esat nokļuvis Deivida Linča filmā -aiz policejiskas un smaidīgas ārienes slēpjas kaut kas tumšs, apslēpta vardarbība, destruktīvs neprāts, kas jums liek smaidīt vēl platāk.

4

Bet tagad iejūtieties 53 gadus vecā komisāra Sančesa Ferlosio ādā, kā viņš tur sēž savā šaurajā kabinetā Kannās. Ir darba dienas beigas, jūs mierīgi gaidāt tuvojamies nedēļas nogali, un dzied cikādes, un stacijas bufetē jūs gaida baltvīna krūka, bet te pēkšņi atskan kaujas trauksme: pa e-pastu jūs saņemat starptautisku aizturēšanas orderi un pielikumā videoierakstu. Jūs divreiz noklikšķināt uz ikonas un ieraugāt melnbaltā attēlā trīs frančus, kas iziet no villas, skaļi klaigādami: “Vai tu domā, ka tā ir ierakstošā videoiekārta?” - “Nē, tas ir tikai telefonisks mājas ieejas savienojums ar iekštelpām.” - “Lai nu kā, pat tad, ja ir palikušas kādas pēdas, šeit mūs neviens nepazīst,” - un tad tuvojas objektīvam ar lielu oli rokās.

Jūs ar mokām izburtojat tekstu angļu valodā ar virsrakstu “First degree murder prosecution”17 (tomēr), jūs slikti saprotat angļu valodu, taču lielos vilcienos šķiet, ka Floridas policija ir sūtījusi pieprasījumu Maiami policijai par izsniegto atļauju filmēšanai brīvā dabā februāri. Jums gar acīm aizslīd trīs aizdomās turēto franču vārdi, un, uzzinājuši viņu profesiju, uzreiz saprotat, kāpēc jūs ir patraucējuši, tieši jūs, pašā Kannu Reklāmas filmu festivāla laikā. Jūs ar skumjām atceraties laikus, kad jūsu amats bija lēns un grūts, un tā nu jūs paņemat telefonu, lai piezvanītu un noskaidrotu, kādi viesi ir apmetušies Kruazetes bulvāra lepnajās viesnīcās.

Jūs ar Tamāru pamostaties, kad diena jau sliecas pret vakaru: viesnīcas “Carlton” aizkari ir ļoti biezi, un pietiek uzkabināt uz durvju roktura zīmīti “Do not disturb”18, lai stāva apkalpotāja liktu jums svētu mieru. Jūs visu nakti dzerstl-jāties, taču tu vēl arvien neesi atsācis lietot kokainu - jums labpatika pamēģināt sēnes, kas atvestas no smart-shop Amsterdamā. Pateicoties sēnītēm, tu ap četriem no rīta atradi ideju reklāmu konkursam, kuru izsludinājusi firma Humex Fournier (pastilas pret iesnām):

“Blondīne ar iefenotiem matiem sēž mersedesa pakaļējā sēdeklī blakus bagātam arābam. Šoferim ir milzīgas iesnas. Pēkšņi, kad mašīna iebrauc tunelī pie Almā tilta, viņš grasās nošķaudīties: “Ap-ap...” Melns ekrāns. Dzirdama riepu švīkstoņa un drausmīgs spēcīgas sadursmes troksnis. Parādās Humex Fournier logo un sauklis: “Humex Fournier. Apturiet savas iesnas, pirms tās nav apturējušas jūs.””

Tā nekas, tu nospried, turēdams rokā salveti, uz kuras esi uzšņāpis šo konceptu, par kuru saņemsi miljonu eiro. Taču var izdomāt vēl ko labāku.

“Džons Džons Kenedijs pilotē mazu lidmašīnu pār Longailendu. Viņš ir ļoti iesnains, bez mitas kāsē un šķauda. Viņa sieva KaroEna ir nedaudz noraizējusies, un tas labi saskan ar viņas meitas uzvārdu - Beseta'. Viņa piedāvā Džonam Džonam Humex Fournier ražoto preparātu, taču viņš atsakās, jo viņi ir ļoti aizkavējušies un var nepaspēt laikā uz māsīcas kāzu svinībām. Pēkšņi viņš sāk stipri šķaudīt, un tas izraisa lidmašīnas novirzīšanos no kursa. Parādās Humex Fournier logo un sauklis: “Humex Fournier. Tikai nesāciet piķēt ar degunu!””

Vakar vakarā jūs pirmo reizi mīlējāties, un tas bija zaftīgš un loģisks jaukums. Oktāv, tu godam attaisno savu speciālista reputāciju iespiešanās rādītājos. Pa MTV grupa “REM" dziedāja: “Ir pasaules gals, un es jūtos lieliski.” Tamāra pievirzījās tev tuvāk, tu taustījies pēc salvetes, ar ko noslaucīt mīklā ceptu aprikozi ēdot notaukotos pirkstus; viņa sāka tev laizīt plaukstu, pēc tam visu pārējo. Tu iejaucies, vai arī jūs sajaucāties - grūti izšķirt. Viņas lūpas bija cukurainas (mīklā ceptas aprikozes). Viņa tevi glāstīja ar saviem gausajiem matiem. Tamāras āda bija tik mirdzoša, ka tajā varēja spoguļoties. Uzreiz pēc tam, kad tu biji beidzis, tev sacēlās atkal. Kaut kas tāds sen nebija gadījies. Ja dzīvo kopā ar kādu, tad otra erekcija parasti neseko. Šo spēlīti no jauna neatsāk. Taču tas ir tik jauki - jūs nupat esat ejakulējis, skatāties viens uz otru, padzeraties nedaudz ūdens, uzsmēķējat, paķiķināt, un tad pēkšņi - viens skatiens, vēlme atkal sit augstu vilni, un viņas kājstarpe jau ir mitra, bet pašam stroķis smeldz - tik stingrs tas ir kļuvis. Nobeiguma rindiņa: Tamāra, stroķis gaisā, un viss sākas no jauna.

Miegā uz viņas pleciem un pieres kā rasas lāsītes ir izspiedušies sviedri. Viņai piemīt, kā teicis Pols Zans Tulē savā darbā “Mana draudzene Nane”, “ snaudošā grācija, kāda piemīt tikai kreolietēm, kuras ir tik nogurušas no pastāvīgas nekā nedarīšanas”. Tu nekādi nespēj saprast, kā tik ilgi varēji ķēpāties, velkot viņai nost balto krekliņu. Ja tu būtu zinājis, ka tas būs tik saldi... Viņa ir nokrāsojusi matus, taču tie nav gaiši, nē, tie ir kri-toši. Vakar vakarā pie viesnīcas “Majestic” peldbaseina, ēzdama grieķu nacionālo ēdienu taramu, Tamāra ierunājās:

-    Vai gribi, es tev to izdarīšu?

-    Ei, tavi krūšu gali ir kā bultas!

-    Jā, parasti es vispirms nomērķēju un tad šauju.

Kad viņa pagrieza galvu, džekiem sagriezās galvas. Viņas profils bija kā izdreijāts (viņas mati ir nevis gaiši, bet krītoši; profils smalks, taču kā izdreijāts; acis - nevis zeltainas, bet sarkanbrūndzeltenas: uz viņu skatoties, viss šķiet pastiepjamies garāks, pat vārdi, ar kuriem viņu aprakstīt). Viņas krītošie mati bija lēnāki par viņu, tie netika līdzi, viļņojās pār muguru un uzvēdīja smaržu, kas tev pazīstama, - Obsession...

Sofijas smaržas tolaik, kad viņa pārbaudīja savu varu pār tevi, kaprīzi uzmetusi lūpu un pavērusi muti kā presē publicētajās Carolina Herrera reklāmās. Un tu atceries, ka jūs drāzāties bez preža.

-    Uzmanies, Tamāra, es esmu baigi auglīgais.

-    Man viens pīpis - es jau desmit gadus dzeru tabletes. Ceru, ka tu vismaz neesi slims?

Jūs abi izliekaties, ka esat aizmiguši, skatoties kabeļtelevīziju. Jūs pamodina Carlija ķērkšana klausulē:

-    Mums ir AIDS! Mums ir AIDS!

-Kas?

-    Beidzot tas ir noticis: Veselības aizsardzības ministrija mums uzticējusi AIDS profilakses budžetu, - vai nav skaisti? Divi miljoni eiro bez tendera!

Tamāra pagriežas pret mani.

-    Kas tur zvanīja?

-    Nekas... Tas bija Carlijs... Mums ir AIDS.

Vakar no rīta jūs ieēdāt no Amsterdamas atvestās haluci-nogēnās sēnītes (katrai 4 galvas un 3 kātiņi), un jūsu sarunas ieguva jaunu pavērsienu.

-Tev ir divas galvas.

-    Skapis eksplodēs.

-    Esmu ieņēmusi zvaigžņu devu.

-    Es gribu noskatīties kādu filmu, - bet kāpēc? Vai tas ir normāli?

-    Kamēr saprotu, ko tu man gribi teikt, ir jau par vēlu atbildēt.

-    Man galvā visu laiku spieto domas.

-    Es sakāvos ar minibāru.

-    Kaķa lāsti debesīs kāpj.

-    Es atkal kļūstu es pats.

-    Man nav ne mazākās vēlēšanās skatīties porņukus. Bet nu labi, noskatīsimies ar’.

-    Mums vajadzētu jums, meitenes, dot iemeslu, lai jūs mūs paturētu.

-    Man uzdzen šausmas teikumi, kas sākas ar “Man uzdzen šausmas”.

-    Tu dzesē manas slāpes.

-    Tu nemitīgi mani krāp.

-    Jā, bet es varētu izrīkoties vēl ļaunāk un tevi apprecēt.

Vai jūs zināt, kāda ir atšķirība starp bagātajiem un nabagiem? Nabagi pārdod narkotikas, lai nopirktu Nike krosenes, bet bagātie pārdod Nike krosenes, lai nopirktu narkotikas. *

Jūra dejoja gar tumšā līča krastu. Jūrai, tai gan nebija vizuļojošu atspīdumu. Un tikai nākamajā dienā Tamāra tev paziņoja, ka dodas prom uz visiem laikiem.

-    Ar kuru?

-    Ar Alfrēdu Dīleru, tavu klientu no Madonel Viņš ir kā traks pēc manis. Mana telefona balss pastā viņš atstāj divdesmit ziņu dienā. Pagājšnedēļ mēs pārgulējām, viņš mani aizveda uz “Trianon Palace”, viņš bija kā apmāts, nobijies kā diegs, tas bija tik mīļi. Vai zini, viņš ir itin jauks, un es dabūju dzirdēt simtiem kvēlu mīlas vārdu; man šķiet, ka viņš patiešām grib pamest sievu, zini, viņam ir dzīves apnikums.

-    Nu, tas nav nekāds sensacionālais jaunums - ari viņš ir apnicis miljoniem cilvēku. Bet ko tu iesāksi ar meitu, vai atstāsi viņu Marokā?

-    Nebūt ne, Alfrēds ir ar mieru viņu paņemt uz Franciju, viņš grib, lai mēs dzīvotu kopā, viņš pieprasīs šķiršanos, viņš grib, lai mēs apprecamies, vispār - pilns komplekts. Vai zini, tas tomēr ir traki, ka var tā apgāzt ar kājām gaisā viena piecdesmit gadus veca vīrieša dzīvi, ja ir slaids viduklis un lunkana mēle...

-    Un divdesmit gadu mazāk nekā viņa sievai.

-    Paklau, nu nedusmojies, tu ļoti labi zini, ka šāda izdevība negadās bieži. Tā ir manas dzīves veiksme! Beidzot es varēšu iekārtoties, kļūt par īstu augstākās sabiedrības dāmu. Man pirmo reizi mūžā būs pašai sava māja. Es varēšu to ierīkot pēc sava prāta, un mani uzrunās: “Dīlera kundze”, bet manu meitu: “Dīlera jaunkundze”, mums būs mašīna, un brīvdienas mēs pavadīsim Provansā. Es būšu drošībā, beidzot es drīkstēšu pieņemties svarā! Taču es tevi neaizmirsīšu, - tu taču atnāksi uz kāzām, vai ne? Es pat gribēju tevi aicināt par liecinieku, bet Alfrēds neparko, viņš ir ļoti greizsirdīgs uz manu pagātni.

-    Vai tu viņam visu esi izstāstījusi? Uzmanies, viņš tomēr ir mans lielākais reklāmas devējs.

-    Nū-u... Nē, visos sīkumos neizstāstīju, starp citu, viņu tie arī neinteresē, taču viņš nojauš gan, ka mēs kopā esam draiskojušies.

-    Kas neatbilda patiesībai - līdz vakardienas vakaram.

-Jā, tieši tāpēc es tevi izvaroju, tas mani kaitināja, ka nekad

to nebijām darījuši. Klau, bet tu biji lieliskā formā, tev bija labi, - vai esi apmierināts? Es negribēju tevi pamest, pirms nebiji nomēģinājis preci. Tikai pateicoties tev, es piedzīvoju to, kas ar mani tagad notiek... (to sacīdama, viņa ar pirkstu norāda uz “Elle” pirmo vāku, uz kura ir Žana Marī Perjē uzņemts viņas smaidošais foto un virsraksts ‘Tamāra - melnīgsnēja Maigrelette”).

-    Bet vai tu negribi nākt uz Lauvu pasniegšanas ceremoniju?

-    Zini, Alfrēds uz to nepastāv, viņš ir ļoti privātīpašnie-cisks, tā ka labāk viņu nekaitināšu. It īpaši tāpēc, ka viņam taisnība: viņš apgalvo - ja es gribu uzsākt kinokarjeru, man vairs nav ko mētāties pa reklāmām.

-    Tātad viss ir beidzies? Un es jau sāku tevi mīlēt!

-    Liecies mierā! Iepriekšējo reizi, kad tu man to pateici, tas bija par agru, bet tagad jau ir par vēlu.

Re nu, viņa tevi pēdējo reizi noskūpsta, un tu ļauj izslīdēt no plaukstas viņas smalkajam delmam. Tu ļauj viņai aiziet, jo tu ļauj aiziet visiem. Tu ļauj viņai traukties pretī superzvaigznes karjerai, kura jums visiem tik labi pazīstama. Tu jūties arvien dilonīgāks un dilonīgāks. Mirklī, kad aiz viņas aizveras durvis, sākas nostalģija pēc visiem iepriekšējiem mirkļiem.

Debesis izkūst okeānā - to sauc par horizontu. ‘Trešās tūkstošgades rītausmā...” Tik ilgi mums par to ir skandinājuši, ka nu, kad tā ir pienākusi, kļūst pavisam jocīgi -“trešās tūkstošgades rītausma...”. Nav nemaz tik briesmīgi. Līci šķērso tankkuģi, atstājot aiz sevis varavīkšņainu (tas ir, piesārņotu) ķīļūdeni. Tu skaties uz Sofijas ehogrāfiju, kas kļūst arvien blāvāka un blāvāka, taču tu nemirkšķini acis, tu tās turi plaši ieplestas, līdz tavi vaigi kļūst mitri.

Jūs satiekat cilvēkus, kuri pārveido jūsu eksistenci, taču viņi paši to nezina un pēc tam jūs paklusītiņām krāpj, jūs redzat, kā viņi noslēdz paktus ar jūsu ienaidniekiem, un visbeidzot jūs noskatāties, kā viņi aiziet - kā marodieru armija drupu un rietošas saules fonā.

5

Jūs esat laikmeta produkti. Nē. Pārāk viegli ir izvirzīt apsūdzību laikmetam. Jūs gluži vienkārši esat produkti. Tā kā globalizācija vairs neinteresējas par cilvēkiem, jums nācās kļūt par produktiem, lai sabiedrība sāktu interesēties par jums. Kapitālisms pārvērš cilvēkus ātri bojājošos jogurtos, izklaižu atkarīgās būtnēs, tas ir, tādās, kas ir izdresētas samīt savu tuvāko. Lai tiktu no jums vaļā, pietiek, ja jūsu vārdu aizslidina pa ekrānu līdz papīrgrozam, pēc tam no izvēlnes izraugās operāciju “iztukšot papīrgrozu”; dators pavaicās: “Vai vēlaties galīgi iznīcināt šo elementu? Atcelt. Labi.” Lai jūs aizvāktu prom, pietiek ar vienu klikšķi uz “Labi”. Reiz kādā reklāmā bija teikts: “Mazs klikšķis ir labāks par lielu blīkšķi”, taču šodien mazs klikšķis izraisa lielu blīkšķi.

Ja nu reiz jūs esat produkts, jums gribētos, lai jums ir neizrunājams, sarežģīts, grūti iegaumējams vārds (tāds kā smagajai narkotikai), gribētos būt kaku krāsā un stiprai skābei, kas stundas laikā spēj izšķīdināt zobu, gribētos būt pārāk saldam šķidrumam ar dīvainu garšu un, par spīti visiem acīmredzamajiem trūkumiem, joprojām palikt par pasaulē vispazīstamāko preču zīmi. Jūs gribētu būt saindēta Coca-Cola skārdene.

Bet pagaidām, ja jūs būtu Čarlijs Nagū viņa viesnīcas istabā, jūs sērfotu pa dažādām seksam veltītām interneta adresēm un būtu visnotaļ apmierināts, lejuplādējot kādu “izklaidējošu” (kā jūs to parasti dēvējat) video ar jaunu aziāti,

kas sūkā zirga diņķi, bet pēc tam izvemj litru tā sēklas; un tas jums atsauc atmiņā, ka ir pēdējais laiks sapost sevi Lauvu pasniegšanas ceremonijai. Tikai viena bēda: Odile, kura vairs nebūtu praktikante, bet nesen būtu paaugstināta par vecāko direkcijas asistenti, aizņemtu vannasistabu veselas četrdesmit piecas minūtes.

Bet, ja jūs būtu Oktāvs Parango, jūs stāvētu pie Festivālu pils lielās zāles, jūs jau zināt - tās lielās blokmājas neonacistu stilā Kruazetes bulvāra galā, tur, kur Kannu festivāla laikā kinozvaigznes fotogrāfu zibspuldžu ugunīs kāpj augšā pa kāpnēm. Jūs nīktu īrētos smokingos tērptu no visas pasaules sabraukušu reklāmistu pūlī, kas gatavojas būt klāt balvu pasniegšanā, kurai paši suminātie arī aplaudēs. Jūs dzirdētu murdoņu, ieelpotu piesātinātu parfīmu un izbaiļu sviedru smaku. Jūs vērotu pludmali, tās smalko smilti un baltās jahtas. Lai cik jūs grieztu galvu atpakaļ, sev aiz muguras jūs redzētu nevis divtūkstoš gadus, bet gan vienu idiotu holandieti. Jūs atkal pievērstu acis piecdesmit tūkstošus gadu vecajai smiltij, kurai par jums ne silts, ne auksts. Kas gan ir divas tūkstošgades pret smiltīm? Tikai tāpēc vien, ka jums gadījies piedzimt dažus gadus pirms kalendāra maiņas, to nav ko izpūst kā nez kādu notikumu.

Jūs zināt, ka vienmēr izkulsieties sveikā. Pietiek ar vienu ideju. Jūs allaž atradīsiet kādu muļķību, lai atkal tiktu atpakaļ zirgā: pārdosiet cilvēkiem pornofilmas, kur viņi mīlējās ar vecākiem, kas pārveidoti ar datora palīdzību, nogādāsiet bada piemeklētā zemē liesā jogurta Maigrelette kravas, palaidīsiet tirgū narkotikas tūplī ievadāmu svecīšu veidā vai svecītes faila formā, Coca-Cola ražotājiem piedāvāsiet iekrāsot dzērienu sarkanu, lai ekonomētu uz etiķešu rēķina, Savienoto Valstu prezidentam sacīsiet, lai bombardē Irāku ikreiz, kad viņam gadījušās problēmas iekšpolitikā, ieteiksiet Kalvinam Kleinam ražot ģenētiski pārveidotus pārtikas produktus, Madone- radīt ekoloģiskus apģērbus, Bilam Geitsam -nopirkt visas nabadzīgās valstis, Nutella ražot ziepes ar pra-linē pildījumu, Lacoste - pārdot krokodila gaļu vakuum-iesaiņojumā, Pepsi-Cola - izveidot pašai savu zilo televīzijas kanālu, grupai Total-Fina-Elf - visos benzīntankos atvērt bārus ar ielenēm, Gillette - sākt ražot skuvekli ar astoņiem asmeņiem... Jūs taču vienmēr izkulsieties, vai ne?

Nu tad uz priekšu, nāciet musu pulka!

6

Zāle ir pārpildīta. Jūsu sirds pukst strauji. Jūs izbraucat ar plaukstu cauri matiem un iepūšat mutē dezodorantu Deomint. Ir pienācis jūsu slavas bridis. Jūs nedaudz ņemat ļaunā Tamārai, ka viņa nav jums piebiedrojusies, taču tas nekas, Odlle skūpsta Čarliju, zālē ir sapulcējušies 6000 cilvēki, un varbūt jūs pat kāpsiet uz skatuves, ja būsiet ieguvis balvu... Viss ir kārtībā. Taču kāpēc smaids kļūst arvien stingāks un stingāks?

Jūs uzsākat sarunu ar dāmu jums pa kreisi:

-    Sveika! My name is Charlie^19, bet viņa - Oktāvs.

-    Es zinu - jūs esat jaunie Rosas šefi.

-    Skat, man nu gan ir paveicies - francūziete. Un kur jūs strādājat?

-    Rosā. Mani sauc Adelīna, esmu no producentu grupas.

-    Ak jā, protams, tagad es tevi, Adelīna, pazinu. Piedod mums, pēdējās trijās dienās esam par maz gulējuši.

-    Nekas. Vai jūs domājat, ka Maigrelette reklāmai ir izredzes?

-    Grūti pateikt. Iespējams. Tā ir tik idiotiska, ka var iziet cauri.

-    Labi, ka atcerējos - man jums jāsaka, ka Lēdiju Di un Džonu Džonu testēs.

-    Zinu, zinu. Mums ir AIDS.

-    Jā, esmu aware^20. Esam jau preparing fāzē.

Gaisma nodziest. Piesātināta plaukšķināšana. Jūs sakrustojat kājas, ieskatāties pulkstenī, gaidāt, kad pienāks kārta jūsu kategorijai (Milk & Dairy products^21), ar plaukstām atkal pieglaužat matus. Gar jūsu acīm slīd planētas visradošākās reklāmas: neprātīgs prieks par kukurūzas pārslām, svara samazināšanas diētas, smaržas, džinsi, šampūni, vodka, šokolādes tāfelītes, nūdeles, picas, datori, bezmaksas interneta saiti, barība suņiem, pilnpiedziņas auto, iztēles un pašironijas brīži, kas brīnumainā kārtā izsprukuši no reklāmas devēju modrās uzraudzības, neredzētas burtu formas, lieli laukumi ar izplūdušiem zaļu ābolu attēliem, graudaina faktūra uz 16 mm lentes, nākotnes dizains, “uzrunājoši” izteicieni, sarkani trīsdimensiju logo, hinduistu multiplikācijas, parodiska mūzika -vieni vienīgi astotie pasaules brīnumi, krustvārdu mīklas, iztērēta nauda, ar roku saskrāpēta filmlente, pūlis palēninātos kadros, atbrīvotas emocijas un allaž - skaistas meitenes, jo viss balstās uz skaistām meitenēm, nekas cits cilvēkus neinteresē. Jūs cenšaties izskatīties atbrīvojies līdzās savai blakussēdētājai, kas dīdās krēslā un klusi dungo, lai tēlotu relaksāciju. Ja Albērs Koens būtu redzējis šīs ainas pirms 1968. gada (taču pirms 1968. gada tās nebija iespējamas, jo tās ir 1968. gada sekas), viņš būtu no tām iedvesmojies, savā romānā ‘Tā Kunga skaistule” aprakstot babuīnu ālēšanos.

1

Vai jums ir dancis pa trim? {Angļu un franču vai.)

2

Viņa IR jauna gadsimta meitene (angļu vai).

3

1Mirdzošs (angļu vai.).

4

Protams (angļu vai).

5

Viss (itāliešu vai).

6

Labi (itāliešu vai).

7

Es tevi tūlīt ēdīšu! {Angļu vai)

8

Labvakar, kundze, vai jūs runājat franciski? (Angļu vai.)

9

Es gribēju teikt - nē (angļu vai.).

10

Palīgā! (Angļu vai.)

11

Mēs izglābām jūsu pakaļas četrdesmit ceturtajā! Mans virs krita jūsu sadirstajā Normandijā! (Angļu vai.)

12

Tavu vīru nogalināja kokakola! (Angļu vai.)

13

Tu nogalināji manu tēvu! (Angļu vai.)

14

Angļu valodas vārds advertising celies no franču valodas darbības vārda avertir- brīdināt, darīt zināmu.

15

Viņpus dzīves/šaipus dzīves pieredzejumi (angļu vai).

16

Jaunās paaudzes izvēle (angļu vai)

17

Tiek apsūdzēts tīšā slepkavība (angļu vai.).

18

Ludzu, netraucet! (Angļu vai)

19

Mans vārds ir Čarlijs (angļu vai).

20

Lietas kursā (angļu vai).

21

Piens un piena produkti (angļu vai).

-And the winner is... Maigrelette - the nymphomaniac by Rosserys & Witchcraft FranceI^1

Slavēts Tu, Zelta lauva! Ozianna augstībā! Jo Tev pieder valstība, spēks un gods mūžīgi mūžos, āmen.

Prieks jūs plēš pušu,

-yyyesss!

jūs dodaties uz skatuvi, uzkāpjat pa skatuves pakāpieniem

un verat vaļā muti, lai tencinātu režisoru Enriki, “bez kura palīdzības mēs nestāvētu uz šīs skatuves”, un skaisto Tamāru,

“kurai pateicoties tas viss bija iespējams”, lai pavēstītu, ka jūs gribējāt “dziedāt himnu dzīvei, kura respektē cilvēka taimingu”, un tā tālāk, un tā joprojām, kad viņi jums uzklūp.

Trīs policisti jūs saņem ciet visu pasaules reklāmas profesionāļu acu priekšā, un pats komisārs Sančess Ferlosio jums uzliek roku dzelžus par misis Vērdas slepkavību Coral Gables rajonā, Maiami iecirknī, Floridas štatā.

Zināmā mērā varētu sacīt, ka jūs pats sevi esat izslēdzis no sacensībām.

7

“Un tā paiet dzīve - jūs piedzimstat, nomirstat un starplaikā jums sāp vēders. Dzīvot - tas nozīmē visu laiku just vēdergraizes: piecpadsmit gadu vecumā tāpēc, ka esat iemīlējusies, divdesmit piecu gadu vecumā - tāpēc, ka esat nobažījusies par nākotni, trīsdesmit piecu gadu vecumā - tāpēc, ka jūs dzerat, četrdesmit piecu gadu vecumā - tāpēc, ka pārāk daudz strādājat, piecdesmit piecu gadu vecumā - tāpēc, ka vairs neesat iemīlējusies, sešdesmit piecu gadu vecumā - tāpēc, ka esat nobažījusies par pagātni, septiņdesmit piecu gadu vecumā -tāpēc, ka jums ir vēzis pēdējā stadijā. Starplaikos jūs to vien darījāt kā klausījāt vecākus, pēc tam - skolotājus, pēc tam -priekšniekus, pēc tam - vīrus, visbeidzot - ārstus. Reizēm jums radās aizdomas, ka viņi pārjums ņirgājas, bet ir jau par vēlu, un kādu dienu viens no viņiem jums paziņo, ka drīz mirsiet, un, kad tas ir noticis, lietainā dienā jūs ieliek koka kastē un aprok Parīzē Baņo kapsētā. Domājat, ka jums tas nedraud? Jo labāk jums. Kad lasīsiet šīs rindiņas, es jau būšu mirusi. Jūs, jūs gan dzīvosiet, bet es - ne. Vai tas nav satriecoši? Jūs pastaigāsieties, dzersiet, ēdīsiet, drātēsieties, jums būs izvēle, bet man nekas no visa tā nebūs lemts, es būšu citur, vietā, kuru nepazīstu nedz es, nedz jūs, taču kuru es būšu iepazinusi, kad lasīsiet šīs rindiņas. Mūs šķir nāve. Tas nav skumji, tā ir tikai patiesība, ka mēs - es, mirusī, un jūs, kas lasāt šo vēstuli, - katrs savā nepārkāpjamas sienas pusē tomēr varam sarunāties. Dzīvot un dzirdēt mironi, kas ar jums runā, - intemets ir praktiska ierīce.

Jūsu iecienītākais spoks -

Sofija.”

Sofijas vecāki un tu lūkojaties cits citā kā nikni runči: varētu domāt, ka jums izdosies veidot sarunu tikšanās telpā -ja tikšanās telpas būtu domātas sarunām, tas būtu zināms -tagad, kad Sofijas vairs nav, kaut gan jums sarunas nevedās jau tad, kad viņa bija dzīva. Sofijas vecāki ir ieradušies tevi apmeklēt Taraskonas iepriekšējā ieslodzījuma izolatorā, tevi, Oktāvu, slikto tēvu, pret kuru ģimenes saietos viņi vienmēr ir izturējušies snobiski nevērīgi. Viņu acis ir pamatīgi aizpampušas un ar lieliem, ziliem lokiem. Četras lielas, sarkanas, izmisušas bumbiņas.

-    Šo vēstuli viņa ir nosūtījusi pa e-pastu no kādas viesnīcas Senegālā. Vai jums nav kādas ziņas no viņas kopš...

-    Kopš mūsu šķiršanās? Nē. Un ne jau tāpēc, ka es nebūtu mēģinājis.

Tu izturi šo triecienu. Viņa bija Senegālā, kad Maronjē izdarīja pašnāvību... Vai viņi kopā būtu padarījuši sev galu? Ko viņa, ellē, tur darīja ar Maronjē? Sūdīgi ir uzzināt, ka esi ragnesis, it īpaši, ja šī ziņa pienāk pēc viņas nāves, turklāt ķurķī...

-    Tas nav iespējams, tā nav tiesa, tā nav tiesa, tas nav iespējams (šos divus teikumus jūs pārmaiņus sakāt veselu stundu, nav jēgas vārds vārdā atkārtot šo jeremiādi).

Tu vēro abus večus, kuriem trīc zods. Izgājis no sarunu telpas, tu izplūsti asarās, ieraudzījis žurnālā aviokompānijas Air Liberté reklāmu. Nav jau pirmā reize, kad tu pinkšķi, kopš esi ietupināts. Patiesību sakot, lai arī esat cieti zeļļi, tu un Čarlijs raudat itin bieži. Čarlijs pat bija tā nobimbājies, ka mēģināja pakārties nākamajā rītā pēc nonākšanas tuptūzī. Un tu gaudies:

-    Es viņu vairs nemīlēju, bet es viņu vienmēr mīlēšu, tikai es viņu mīlēju par maz, lai gan esmu viņu mīlējis vienmēr, nemīlēdams viņu tā, kā būtu vajadzējis viņu mīlēt.

Arī tagad, rakstot šīs rindas, tu raudi.

Bergsons ir definējis smieklus kā “dzīvai miesai pievienotu mehānismu”. Asaras tātad ir pretējais - dzīvā miesa pievienota mehānismam. Tas ir sabojājies robots, dendijs, kuru pārņēmis dabiskums, samākslotībā ielauzies patiesums.

Pēkšņi kāds svešinieks jums dāvā dakšiņas dūrienu vēderā. Pēkšņi kāds svešinieks jums dušas telpā piedāvā sodomijas aktu. Pēkšņi kāda svešiniece jums dāvā ardievas, nosūtot ehogrāfijas attēlu. Kad pašnāvību izdara sieviete stāvoklī, ir divas nāves par vienu cenu - gluži kā veļas pulvera reklāmās. Un izaicinošā Milena Fārmere tik dzied pa radio: “Ja man jākrīt no liela augstuma, /Lai tad mans kritiens ir lēns.”

Pēdējā reklāmas pauze, tiekamies pēc tās

DZĪVOKLĪ BEZ MĒBELĒM UZ GRĪDAS SĒŽ VIENTUĻŠ VĪRIETIS.

RETROSPEKCIJA PALĒNINĀTOS KADROS (MELNBALTA): TIESAS IZPILDĪTĀJI APRAKSTA VISU, KAS VIŅAM PIEDERĒJIS, REDZAMS STRĪDS AR SIEVU, KAS AIZIET, AIZCĒRTOT DURVIS, IR SKAIDRS, KA NU VIŅAM VAIRS NAV NEKĀ.

PĒKŠŅI KAMERA PIEVĒRŠAS VĪRIETIM, UN VIŅŠ RAIDA OBJEKTĪVĀ IZMISUŠU SKATIENU.

VIŅU UZRUNĀ BALSS AIZ KADRA: JŪS IR PAMETUSI SIEVA? JUMS VAIRS NAV PALICIS NE EIRO? JŪS ESAT NEGLĪTS UN STULBS? VISS VAR VĒRSTIES PAR LABU VIENĀ ACUMIRKLI.”

VĪRIETI IR IEINTERESĒJUSI NUPAT DZIRDĒTĀ BALSS. VIŅŠ NOMĀKTI PAMĀJ AR GALVU. PĒKŠŅI IZVILCIS NO KABATAS REVOLVERI, VIŅŠ NOMĒRĶĒ TĀ STOBRU SEV PRET DENIŅIEM.

BALSS AIZ KADRA TURPINA: “NOMIRT - TAS IR BŪT BRĪVAM. TIKPAT BRĪVAM KĀ PIRMS DZIMŠANAS. ”

VĪRIETIS IEŠAUJ SEV LODI GALVĀ. VIŅA GALVASKAUSS SAŠĶĪST, SMADZENES IZTRIEPTAS PA SIENU. TAČU VIŅŠ VĒL NAV MIRIS. IZSTIEPIES UZ GRĪDAS, VIŅŠ RAUSTĀS, SEJU KLĀJ ASINIS. KAMERA TUVOJAS VIŅA MUTEI. VĪRIETIS ČUKST:

- PALDIES, NĀVE.

VIŅŠ VAIRS NEKUSTAS, IEPLESTĀS ACIS IR VĒRSTAS PRET GRIESTIEM.

AIZKADRA BALSS SECINA SAZVĒRNIECISKĀ TONĪ: “SAKI NĀVEI ‘TU” - NOGALINI SEVI! PAŠNĀVĪBA ĻAUJ PĀRTRAUKT DZĪVI UN TĀS NESKAITĀMĀS RŪPES!”

Sauklis un FMPF logo:

“NEKĀDU KREŅĶU VAIRS: NĀVE IR ATRISINĀJUMS”, KURAM SEKO PASKAIDROJUMS:

“ŠO VĒSTĪJUMU JUMS SŪTA FRANCIJAS MIERĪGĀS PAŠNĀVĪBAS FEDERĀCIJA (FMPF).”

CITI IESPĒJAMIE SAUKĻI:

“NĀVE IR MODĒ”

“NEKĀDUDZĪVI, VISPIRMS NĀVE”

“DZĪVE? ATSTĀJ TO SAVIEM DRAUGIEM”

VI Vini

Es teicu - nē, nebūs nekādu pasakainu vietu, uz kurieni doties, kad būšu pabeidzis koledžu, un tā tālāk. Klausies ar ausīm. Fz'ss būs pilnīgi citādi. Mums vajadzēs braukt liftā ar čemodāniem un milzumu mantu. Vajadzēs apzvanīt visus un atvadīties un sūtīt viņiem pastkartes no visiem hoteļiem, kur apmetīsimies. Un es strādāšu kādā iestādē, rausīšu naudu, braukšu uz darbu mašīnā vai Medisona avēnijas autobusā, lasīšu avīzes, spēlēšu bridžu katrā brīvā brīdī, iešu uz kino un skatīšos milzumu stulbu īsfilmu, grāvēju reklāmas un kinohronikas. Kinohronikas! Lai Dievs man žēlīgs! Vienmēr kādas idiotiskas zirgu skriešanas sacīkstes vai dāma sasit pudeli pret kuģa sāniem, vai bikšots šimpanze brauc ar divriteni. Nekas vairs nebūs tā kā tagad. Bet tu jau nesaproti, ko es runāju.

DŽ. D. SELINDŽERS “Uz kraujas rudzu laukā”, 1951 (no angļu valodas tulkojusi A. Bauga)

1

Viņi nav miruši - viņi ir uz salas. Viņi elpo un spriņģo. Marks Maronjē un Sofija izskatās smieklīgi, bet viņiem vienalga. Vaininieks ir prieks, tas pie visa vainīgs. Viņi dzīvo ūdenī. Beigu beigās viņi iemīlas, jo, ja mīlējās, galu galā šajā procesā piejaucas jūtas. Viņi pameta Senegālu, lai dotos uz būdiņu, kur nav ne televizora, ne radio, ne diskotēku, ne kondicioniera, ne alus bundžiņu, nekā cita, tikai viņi vien. Viņi cep uz uguns ciemata zvejnieku noķertu zivi un ēd to ar kokosriekstu skaidiņām, zem baltiem mākoņiem vienā laidā dzerdami punšu. Senegālas pludmalē viņi nesatika nevienu cilvēku, tikai kādu patīkamu amerikāni. Viņiem klājas labi, paldies, viņi ir aizbēguši no visiem, viņi ir uzvarējuši. Viņi paklusām smejas. Viņus nogalināja šis amerikānis.

Jaunieši, kas dedzina automašīnas, ir visu sapratuši par sabiedrību. Viņi tās dedzina nevis tāpēc, ka nevar tādas iegādāties, - viņi tās dedzina tāpēc, lai pēc tādām nekārotu.

Cik viņi ir apburoši! Marks un Sofija attaisno savus situāciju komēdijas personu vārdus.

Spoku sala Kaimanu Salu arhipelāgā. Kā gan viņi tur nokļuvuši? Amerikāņa vārds bija Maiks, taču tam nav nozīmes, starp citu, varbūt tas nemaz nebija viņa īstais vārds. Ar savu kā akmenī cirsto seju viņš atgādināja fotogrāfu Pīteru Bērdu. Viņš stādījās priekšā kā pensionējies FIB aģents. Abiem viņš uzreiz iepatikās viesnīcas “Savanna” pludmalē Salī piekrastē. Pēc pāris kopā pavadītiem uzdzīves vakariem viņi tam izstāstīja par sevi: kā Marks izlaupījis firmas līdzekļus, par gaidāmo atlaišanu, Sofijas grūtniecību, viņu vēlmi visu pamest. Maiks viņiem piedāvāja darījumu: pazust uz visiem laikiem. Uzdoties par mirušiem, lai aizbēgtu. Viņam bija labi zināms, kā to dara, jo gadiem ilgi bija FIB uzdevumā pārkvalificējis mafijas “grēku nožēlniekus”. Viņa profesionālā darbība bija paslēpt bijušos kriminālnoziedzniekus, veikt viņu sejai plastisko operāciju, mainīt vārdu un aizsūtīt uz kādu noslēpumā turētu vietu. Un nu viņš ir atradis veidu, kā dāsni papildināt savus ienākumus - ļaut savu prasmi izmantot privātpersonām. Maiks pieprasīja pildīt tikai vienu noteikumu: viņi nekad nedrīkstēs atgriezties savās mājās. Lai nogalinātu Marku un Sofiju, viņam vajadzēja tikai vienu polaroīda fotoaparātu un īstas ASV pases, veselu lērumu valsts iestāžu zīmogu, un Marks ar Sofiju pārvērtās par Patriku un Karolīnu Bēmemiem.

Ja cilvēkiem pārāk bieži atkārto, ka viņu dzīvei nav nekādas jēgas, reiz pienāk brīdis, kad viņi visi zaudē prātu, viņi skraida, skaļi klaigādami, nespēj atzīt, ka viņu dzīvei nav mērķa; ja tā apsver - ir diezgan grūti apzināties, ka tu te atrodies vienīgi tādēļ, lai nomirtu, kāds tur brīnums, ja visi uz pasaules kļūst ķerti.

Kas ir laime? Tā ir balta smilts, zila debess, sāļš ūdens. “Ūdens, gaiss, dzīvība,” kā sacīts Perrier reklāmā. Laime - tas ir nokļūt uz Perrier afišas, kļūt par Pacific reklāmas tēlu ar slaveno no jūras izkāpušas basas pēdas nospiedumu, kas acumirklī izkūp uz saulē nokaitētā pontona. Marks un Sofija ražoja reklāmas, šodien par reklāmu ir kļuvuši Patriks un Karolīna. Viņi ir izvēlējušies nodzīvot mūžu kādā no pašu radītajām pasaulēm, atbilst iedegušam stereotipam, žurnāla “Voici" pirmajam vākam, Maigrelette kampaņai ar tīkkoka verandu eksotiskas dabas fonā, tūrisma aģentūras Club Med reklāmai ar tās skaisto logo, kam visapkārt balta maliņa.

2

Scenārijs

PATRIKS VĒL IR JAUNS UN SKAISTS. VIŅŠ BRAUC PA JŪRU AR MOTORLAIVU. ŠO LOMU VARĒTU TĒLOT MARKS MARONJĒ. IZLĒCIS NO PILNĀ GAITĀ EJOŠAS MOTORLAIVAS, VIŅŠ PELD UZ KRASTU. VIŅAM PRETĪ NĀK VALDZINOŠA SIEVIETE, TUROT ROKĀS SKAISTU, SMAIDĪGU ZĪDAINI. VIŅŠ SKRIEN ABIEM PRETĪ. AIZKUSTINOŠA GABRIEL YARED MŪZIKA. MEITENES LOMU VARĒTU UZTICĒT SOFIJAI, OKTĀVA BIJUŠAJAI. VIŅI KĻAUJAS VIENS OTRAM KLĀT, CEĻOT PRET SKAIDRAJĀM DEBESĪM SAVU BĒRNU. TAJĀ BRĪDĪ PĀR VIŅIEM PĀRLAIŽAS HIDROPLĀNS. KAMERA PIEVĒRŠAS ABU SEJĀM, KURĀS ATSPOGUĻOJAS IZBRĪNS. BĒRNS IESMEJAS. KAMERA ATPAKAĻ PIE LIDMAŠĪNAS, KURA, IZRĀDĀS, PIEDER SABIEDRĪBAI CANAD-AIR, UN KĻŪST SAPROTAMS, KĀPĒC VIŅU SEJAS ATPLAUKA: VEIKUSI VIRĀŽU UZ VIENA SPĀRNA, LIDMAŠĪNA NOBER PĀR VIŅIEM PIECDESMIT TONNU DAUDZKRĀSAINA KONFETI. MŪZIKA PIEŅEMAS SPĒKĀ (PAAUGSTINĀT SKAŅAS STIPRUMU POSTPRODUKCIJĀ). PALĒNINĀTS KADRS, ATBRAUCIENS ATPAKAĻ UZ PLUDMALI, PĒC TAM NO AUGŠAS AR KUSTĪGO KAMERU. SKATĪTĀJAM BŪTU VAI VISAS ACIS JĀIZRAUD, RAUGOTIES ŠAJĀ TĪRA SKAISTUMA MIRKLĪ - SATICĪGS PĀRIS, PERFEKTA AINAVA, NEVAINĪGS ZĪDAINIS, SARKANU, ZILU, DZELTENU, ZAĻU UN BALTU KONFETI LIETUS. REDZAMS, KA VIŅI

ATRODAS UZ NEAPDZĪVOTAS SALAS AR KOKOSPALMĀM UN BALTU SMILTI.

PARAKSTS (PĒC IZVĒLES):

LAIME IR NELAIMES NEVEIKSME.

LAIME NEDARA NELAIMĪGU.

LAIME PIEDER TIKAI NESTLĒ.

BŪT LAIMĪGAM IR LABĀK NEKĀ NEKAS, LAIME IR KAS VAIRĀK NEKĀ TIKAI LABI.

3

Viņi ir perfekti. Viņi mīlējās uz lēzenas privātas salas Kaimanu Salu arhipelāgā. Spoku sala nav atrodama nevienā pasaules kartē. Dienas tur paiet, skatoties uz debesīm un uz jūru, un uz bērnu, kas smaida, skatoties uz debesīm un uz māti. Koku marka nav nosakāma - tiem nav piekarināts logo “kokospalma”. Karolīna un Patriks ir atraduši izeju - klausīties klusumā, vislabāk - gulšņājot šūpuļtīklā.

-    Nevis es rūpējos par meitu, bet meita rūpējas par mani, -Karolīna saka.

Viņi ir paļāvības pilni pret šo pasauli, jo domā, ka ir no tās aizgājuši. Šīs pasaules lietas nav tik spēcīgas kā šīs pasaules dzīve. Beidzot viņi ir uzzinājuši, ko nozīmē - mīlēt. Viņi skatās uz savu meitu, skatās viens uz otru, tad atkal uz meitu, un tā bez gala. Zīdainis vēro pelikānus. Viņi nedara neko citu stundām, dienām, nedēļām ilgi. No tā jau var piemesties stīvs sprands, un visi tie, kam nekas tāds nav gadījies, ir nudien jānožēlo.

-    Es aizgāju tāpēc, ka viss bija padarīts, - trūka telpas.

-    Ko tu teici?

-    Es aizgāju tāpēc, ka man trūka elpas.

Kaut kur Kārību jūras ūdeņos starp Kubu un Hondurasu Dievs kā pūderi ir pabēris Kaimanu Salas. Tur var nokļūt ar

mazu lidmašīnu. Mazās Kaimanu Salas lidostas skrejceļš šķērso salas vienīgo autostrādi. Ciematā ir 110 iedzīvotāju, neskaitot iguānas. Lielajā Kaimanu Salā atrodas 600 finanšu iestādes ar kodētiem kontiem. Kaimanu Salas ir britu kolonija, kurai ir neatkarīga valdība un 35 000 ofšoru, kas ierakstīti tās uzņēmumu reģistrā. Lai nokļūtu Spoku salā, jākāpj slepenā taksipirogā (Maiks viņus pavadīja).

Viņi tur jutīsies labi. Starp citu, viņi jau jūtas labi: kokosrieksti, vaniļas rums, medus, garšvielas, sāļš gaiss, Kalvina Kleina Obsession, hašišs un lietus novakarēs. Ziedu un sviedru smarža.

- Es dzeru tavas lūpas, es laizu tavus zobus, es sūkāju tavu mēli. Es ieelpoju tavas nopūtas un noriju tavus kliedzienus.

Par miljonu eiro skaidrā naudā Maiks noorganizēja visu: neīstu pelnu nogādāšanu uz Parīzi, Sofijas atvadu e-pastu, naudas pārskaitījumu no Šveices bankas kontiem... Ne jau pirmo reizi viņš nosūtīja klientus uz “Escape Complex Castaneda” -viesnīcu, kur visu gadu ir labs laiks. Hibisku un plimēriju biežņas ieskauts palisandra bungalo komplekss, filao un tīkkoki.

Viņi ir iekārtojušies niedru būdiņā uz pāļiem virs debeszilas lagūnas. Ik vakaru viņi satiek citus salā mītošos viltus mirušos: dziedātāji Klods Fransuā (62 gadi) un Elviss Preslijs (66 gadi) klausās, kā mazais Kurts Kobeins (34 gadi) sacer kantridziesmiņas ar Džimiju Hendriksu (59 gadi); bijušais premjerministrs Pjērs Beregovojs (76 gadi) mēļo ar Fransuā Grosuvru (81 gads); rakstnieks Romēns Garī (87 gadi) rokrokā pastaigājas ar savu sievu Džinu Sēbergu (63 gadi); rek-lāmnieks Filips Mišels (61 gads) spēlē tenisu ar Mišelu Bergeru (54 gadi); Arno de Ronē (55 gadi) pasniedz vindsērfinga stundas Alēnam Kolā (58 gadi); Džons Džons Kenedijs (41 gads) pastaigājas rokrokā ar savu tēvu Džonu Ficdžeraldu Kenediju (84 gadi) un aktrisi Merilinu Monro (75 gadi).

Kad viegla brīze pārvērš palmu lapotni milzīgos vēdekļos, Patriks un Karolīna bauda apelsīnu limonādi ar Seržu Geinsbūru (73 gadi) un Antuānu Blondēnu (79 gadi), kuri dzīvo salas otrā krastā bambuskoka būdā ar palmu lapu jumtu kopā ar Klausu Kinski (75 gadi) un Sarlu Bukovski (81 gads). Paša vārdā nosauktās “Escape Complex" līdzdibinātājs (kopā ar Pablo Eskobaru, šodien jau mirušu) un psihedēliskais rakstnieks Karloss Kastaņeda (apmēram 61 gads) uzkož Meksikas kaktusu ar Žanu Justašu (63 gadi), pētot Spoku salas akciju cenu. Slepenā sala patiešām pārtiek no procentiem par kapitālu, ko iemaksā visi tās iedzīvotāji (ieejas biļetes cena - 3 miljoni ASV dolāru). Mediķu ģenētiku un biomehānikas ķirurgu komanda gādā par to, lai salinieku mūžu pagarinātu apmēram līdz 120 gadiem. Pasaulei visi Spoku salas iedzīvotāji oficiāli skaitās miruši^1, taču tas nav iemesls, lai palaistos, - plastiskā ķirurģija, transplantācijas, liftings, implanti un silikona injekcijas ir bez maksas - starp citu, tāpat kā viss pārējais. Tieši tāpēc Romija Sneidere nemaz neizskatās 63 gadus veca, kad spriež par ķinīti ar Morisu Ronē, savu draugu no “Baseina” filmēšanas, kuram ir 74 gadi, vai kad plēš jokus ar 57 gadus veco Kolišu.

Turpat mīt arī Diāna Spensere un Dodi AI Fajeds, kuriem attiecīgi ir 40 un 46 gadi.

Viņi vada mierīgas dienas šajā miljardieriem domātajā atpūtas namā, kur televīzija, telefons, internets un jebkurš cits saziņas līdzeklis ar ārpasauli ir stingri aizliegts. Atļautas tikai grāmatas un kompaktdiski - ik mēnesi bungalo izvietotajos plazmas ekrānos automātiski tiek lejuplādēti 10 000 pasaules nozīmīgākie jaunumi literatūrā, mūzikā un kinematogrāfijā. Abu dzimumu bērni prostitūtas (noīrēti uz gadu) ikvienam saliniekam un saliniecei piedāvā apmierinat jebkuru erotisko iegribu.

Jā, ja tā apdomā, tas, ko viņi grib mums iebarot, it īpaši, ja nekā cita nav un ja mēs šeit esam nonākuši nejauši, ir apmēram tikpat stulbi kā iesmērēt mums bārdainu dievu, ko apstājis eņģeļu pulks; un ticēt plūdiem, Noasa šķirstam un Ādamam ar Ievu ir tikpat absurdi kā ticēt Lielajam Sprādzienam un dinozauriem.

Patriks un Karollna dzer pie tirklzzilās jūras. Viņi norij pa malkam ananasu sulas zem liānām apvītiem mangrovju kokiem, un visapkārt lidinās plaukstas lieluma tauriņi. Ik ritu glītā Hermēs koferītī uz paklāja pie viņu mītnes tiek noliktas visas iespējamās narkotikas. Taču viņi tās lieto ne vienmēr, gadās pat, ka vairākas dienas no vietas viņi ne apdullinās, ne nodarbojas ar grupveida seksu, ne spīdzina vergus. Karolīna dzemdēja Spoku salas ultramodernajā klīnikā, kas iesaukta par “Hemingveja slimnīcu” (smalks mājiens uz amerikāņu rakstnieka šķietamo nāvi Kenijā 1954. gadā).

Drīz vien valstis tiks aizvietotas ar uzņēmumiem. Mēs vairs nebūsim kādas valsts pilsoņi, bet gan apdzīvosim preču zīmes: mēs mitīsim Mikrosoftijā vai Makdonaldlendā; mēs būsim kalvinkleinieši vai pradieši.

Viņi tērpjas nebalināta lina drēbēs. Viņi ir atbrīvojušies no nāves, tātad no laika. Neviens visā plašajā pasaulē uz viņiem vairs nemērķē. Tā nu viņi mācās brīvību kā Jēzus Kristus, kad izkāpa no sava kapa trīs dienas pēc sišanas krustā un kad viņam nācās rēķināties ar acīmredzamo: pat nāve ir īslaicīga, vienīgi paradīze ilgst mūžīgi. Viņi skatās, kā viņu meita gu-gina ar aukli. Viņa ar acīm seko pērtiķiem un necieš pāvus. Karolīna ir skaista, tātad Patriks ir laimīgs. Patriks ir laimīgs, tātad Karolīna ir skaista. Krasta bangu ritmā pulsējoša mūžība. Sarkanu un dzeltenu kannu audzē viņi mielojas ar garšīgām, uz restēm ceptām vietējām zivtiņām, eļļā ceptām mencu kotletēm un langustiem ar vaniļu. Viņu vienīgais apģērbs? Atpogāti krekli pār sērfotāju šortiem. Viņu galvenās rūpes? Neapdedzināt pēdas baltajās smiltīs. Kas viņus šobrīd nodarbina? Ieiet dušā, lai noskalotu sāli. Viņu vienīgās raizes? Uzmanīties peldot, jo ir straumes, kas varētu viņus ievilkt dzelmē un nogalināt pa īstam.

4

Kad viņi ieņēma vietas apsūdzētajiem domātajā nodalījumā, tiesas priekšsēdētājs uzaicināja klātesošos apsēsties, bet Carliju un Oktāvu - piecelties, taču viņi nodūra galvu. Dežurējošie policisti viņiem noņēma roku dzelžus. Sajūta bija tāda kā baznīcā - kodeksi, svinīgi rituāli, amata tērpi (starp tiesas zāli un misi Parīzes Dievmātes katedrālē nav lielas atšķirības). Tikai ar vienu izņēmumu - viņi nesaņems piedošanu. Tas nebija Oktāva un Carlija nopelns, ka Tamāra ir izsprukusi sveikā, taču tas viņus priecēja. Tā kā tiesas sēde bija atklāta, visa reklāmistu brālība sēdēja publikā - visi tie paši, kas Maronjē bērēs. Caur sava nodalījuma netīro stiklu abi varēja tos redzēt un saprast, ka viss turpināsies bez viņiem. Viņi dabūja desmit gadus, taču žēloties nav pamata (laimīgā kārtā Francijas justīcija atteicās viņus izdot; ja tiesa notiktu Amerikā, viņus nocepinātu kā Herta firmas vācu desiņas).

...MICROSOFT. CIK TĀLU JŪS IESIET? Ieraudzījis šo tekstu pie kameras griestiem piekārtā televizora ekrānā, es pasmaidu. Tātad tik tālu gan. Viņi turpina tādā pašā garā kā iepriekš. Un vēl ilgi tā turpinās. Viņi pilnā balsī dzied, smejas, nepaguruši dejo. Bez manis. Es visu laiku klepoju. Esmu saķēris tuberkulozi. (Šīs slimības izplatība arvien pieaug, sevišķi - cietumnieku vidē.)

Viss ir pagaidām, un viss ir pērkams, tikai Oktāvs ne. Jo es šeit, šajā smirdīgajā karcerī, izpērku grēkus. Viņi man atļāva

(pret nelielu atlīdzību) kamerā skatīties televizoru. Cilvēki, kas ēd. Cilvēki, kas patērē lietas. Cilvēki, kas vada automašīnas. Cilvēki, kas mīl. Cilvēki, kas fotografējas. Cilvēki, kas ceļo. Cilvēki, kas tic, ka viss vēl ir iespējams. Cilvēki, kas ir laimīgi, bet to neizbauda. Cilvēki, kas ir nelaimīgi, taču nedara neko, lai tādi nebūtu. Viss, ko cilvēki izdomā, lai nebūtu vieni. “Laimīgi cilvēki man uzdzen vēmienu,” mēdz teikt Lielais Riebeklis Reizers. Laimīgi cilvēki (piemēram, tas briļļainais tips pie autobusa pieturas, kuru redzu pa ķurķa logu un kurš abām rokām ir satvēris kādas rudmates plaukstu, droši vien pavisam aukstu), tie “happy few”1, es nospriežu, man neuzdzen vēmienu, bet gan liek raudāt aiz dusmām, aiz skaudības, aiz apbrīnas, aiz bezspēka.

Es iedomājos Sofiju mēness gaismā ar rasas lāsītēm uz krūtīm un Marku, kurš viņai glāsta elkoņa ieloku, šo tik maigo vietiņu, kas pat nosauļota izskatās caurspīdīga. Uz viņas mitrajiem pleciem atspoguļojas zvaigznes. Kādu dienu, kad būs pienācis laiks nosprāgt, es došos pie viņiem - tālu, ļoti tālu, uz kādu salu, lai uz sava bērna mātes mēles izšļāktu spermu ar visu dziedzeri. Un, kad saule būs aizslīdējusi aiz apvāršņa, es viņu ieraudzīšu. Es jau tagad viņu redzu Gogēna gleznas “Piroga” reprodukcijā savā pēc mīzaliem smirdošajā kamerā. Pats nesaprotu, kāpēc izgriezu šo bildi no kāda žurnāla un piespraudu virs savām cisām. Tā glezna mani vajā. Man šķita, ka es baidījos no nāves, taču izrādījās, ka man bija bail no dzīves.

Viņi vēlas mani šķirt no manas meitas. Viņi ir darījuši visu, lai es neredzētu tavas tik lielās acis. Starp divām klepus lēkmēm es varu tās netraucēti iztēloties. Divas lielas, melnas pogas, kas atklāj pasauli. Sadisti, viņi rāda Evian reklāmu ar bērniņiem, kas iedomājas, ka ir Estere Viljamsa. Viņi veido sinhronās peldēšanas figūras, skanot “Bye-Bye Baby” melodijai.

Viņi plēš pušu manas dusulīgās plaušas. Divas mirdzošas acis sārtas sejiņas vidū. Viņi man neļauj to izbaudīt. Mazulītes mutīti, ko ieskauj apaļi vaidziņi. Sīkās roķeles, kas ieķērušās manā trīcošajā zodā. Ieelpot viņas kakla pienīgo smaržu. Iebāzt degunu viņas ausīs. Viņi man neļāva notīrīt tavu kakaino dupsi. Viņi man neļāva nosusināt tavas asaras. Viņi neļāva tevi apsveikt ar ienākšanu šajā pasaulē. Izdarot pašnāvību, viņa ir nogalinājusi tevi.

Viņi man atņēma manu meitu, kas guļ, saritinājusies kamoliņā, un skrāpē sev vaigus, strauji elpo, pēc tam nožāvājas un sāk elpot lēnāk, pierāvusi pie ķermeņa elkonīšus un celīšus, mana mazulīte ar vampīra uzliektajām skropstām, granātsarkano muti un bālo seju, mana lolita ar caurspīdīgo ādu uz deniņiem un plakstiņiem, kuriem spīd cauri asinsvadi, viņi man neļāva iepazīt tavus smieklus, kas atskan, kad tev pakņudina degunu, neļāva iepazīt tavas perlamutra austiņas kā gliemežvākus, viņi man aizliedza uzzināt, ka Kloē mani gaida dzīves ceļa viņā galā. Ja nu tā bija viņa, ko es meklēju, skriedams pakaļ visām pasaules meičām? Pūkainais pakausis, caururbjošās, melnās acis, izzīmētās uzacis, maigie vaibsti - visu to tik ļoti biju mīlējis citās meitenēs tāpēc, ka tās vēstīja par manu meitu. Es tik ļoti biju iecienījis kašmiru, lai pierastu pie tavas ādas. Vakarus es pavadīju ārpus mājas tāpēc, lai pieradinātos pie tavas dienaskārtības.

Ek! Ja nu patiesībā tas neesmu es, kas sēž cietumā, bet gan mans līdzinieks bezpajumtnieks, bomzis no manas ielas, ja nu tas ir viņš, kas tup šajā sūda kamerā, bet es esmu devies prom, vai dzirdat - PROM. Es būtu samainījies vietām ar viņu, un viņš varētu justies laimīgs - zem jumta un pabarots, bet es staigātu uz brīvām kājām otrā pasaules malā. Visiem no tā būtu tikai ieguvums. Nu gan aizsapņojos. Manas plaušas ir čupā.

Esmu pabeidzis rakstīt grāmatu, kuras cena ir 14,99 eiro. Stulbi, nupat izdomāju labāko parakstu Maigrelette jogurtam

- “Neesiet vienlaikus gan skaisti, gan stulbi”. Vajadzētu tikai vēl atpirkt Zaķa Brela autortiesības uz dziesmu, kurā viņš noblējas “skaists un stulbs vienlaaaik”, un pielikt šo gabalu reklāmai. Piemontējot to klāt aizkadra tekstam, iznāktu -“Maigrelette. Neesiet skaists un stulbs vienlaaaik”. Būtu trāpījuši desmitniekā. Žēl gan.

Dēļ tām restēm manas kameras vienīgais logs atgādina svītru kodu.

Televīzija rāda grupas “Les Enfoire's” koncertu - tos trakos Žanu Žaku Goldmani, Fransisu Kabrelu un Zazī, un citi viņiem korī piebalso: “Aizved mani uz pasaules malu,/ aizved mani uz brīnumu zemi./ Man šķiet, ka saulītē / trūkums būs vieglāk panesams.”

Un visi tie slepkavnieki, kas augšstāvā augām dienām kliedz un vaid, un kunkst, man galu galā pavisam saplacina dūšu. Vajadzēja labi apdomāt, pirms slaktē nost cilvēkus. Vakar Carliju atrada guļam asiņu peļķē - viņš bija pārgriezis sev vēnas ar Saupiquet sardīņu kārbu. Tas neprātis pamanījās to nofilmēt ar slepeni ienestu digitālo kameru un pa tiešo noraidīt šo skatu internetā. Galvenais, ka viņi nenotvēra Tamāru, es priecājos, ka viņa ir izsprukusi sveikā, visu ko, tikai nedrīkst samaitāt viņas dzīvi.

Bet es savā VIP kamerā (esmu viens pats, man ir televizors un grāmatas, var iztikt, kaut arī smird pēc čurām un es spļauju asinis) ar skoču pielīmēju pie sienas Gogēna “Pirogu”-gleznu, kas datēta ar 1896. gadu. Tā ietilpst Sergeja Ščukina kolekcijā un ir izstādīta Ermitāžā Ļeņingradā. Visu dienu es klepoju, skatoties uz šo gleznu: vīrieti, sievieti, abu bērnu, kā viņi rāmi zviln pie savas pirogas kādā Polinēzijas pludmalē.

Vienā no savām pēdējām vēstulēm Gogēns rakstīja: “Esmu savvaļnieks.”

Man patīk domāt, ka esmu nevis cietumā, bet atbrīvots no pasaules. Mūki arī dzīvoja noslēgtībā.

Es skatos uz “Pirogu”, šo idillisko ainu, uz vīrieti un sievieti un viņu bērnu, bet fonā Gogēns ir uzgleznojis spilgti sarkanu saulrietu, gluži kā atomsprādzienu, un es peldu pie viņiem, ielecu pirogā, es viņiem pievienošos uz viņu salas, viņi mani iemīlēs, es kraulā metos uz pludmali, savā ceļā satieku mēneszivis, rajas glaužas man pie plaukstām, es nokļūšu pie viņiem, mēs visi kopā mīlēsimies, Tamāra ar Sofiju, Dīlers ar Maronjē, es visam tikšu pāri, viņi ir aizbēguši no sabiedrības, mēs izveidosim jaunu ģimeni, mēs četratā drāzīsimies, un es ēdīšu Kloē pēdas, Kloē ir tik maza, ka viņu var noturēt vienā rokā, tu redzēsi, es viņiem piebiedrošos uz Spoku salas, jūs tam ticat, bez šaubām, man dažas skrūves kļuvušas vaļīgas, un es nirstu, esmu sarijies ūdeni, es jūtos tik labi, un Gogēna saulriets patiešām atgādina atomsprādzienu.

5

Pa tam Spoku salā ir pagājuši daži mēneši. Viņiem ir apriebies būt mirušiem. Viņiem šķiet, ka saulītē trūkums ir daudz grūtāk panesams. Viņi cieš no pareizas pārtikas. Viņi veģetē, leknas veģetācijas pārņemti. Kad viņi ir formā, viņi meklē citu cilvēku pūlīšu sabiedribu - Karolīna sūkā Riveru Fēniksu, kamēr Patriks izdrāž pakaļā Airtonu Sennu; šī noslēgtā pasaulīte drāž cits citu, izjāj, ņem mutē, laiza spermu, pūcē klitoru, sit kulakā, ejakulē uz sejas, šķeļ pa pāksti, ar pletni dauza sev krūtis, čurā cits citam virsū, nododas lesbiskiem priekiem un masturbē priecīgi un bezrūpīgi.

Taču pēc zināma laika apriebjas arī tas. Tad var izkopt tenisa spēles tehniku, nodarboties ar zemūdens zveju atklātos ūdeņos pie atola, izmest līkumu pa līci, padauzīt pingpongu zem milzīgas nojumes, stringa biksītēm kājās uzspēlēt petanku, sarīkot Dom Pērignon šampanieša kaujas, un pat -jūs neticēsiet - šovakar Karolīna pati izgludināja Patrika T krekliņus, un viņš bija tik aizkustināts, kad viņa pieprasīja gludināmo dēli, nevis sasauca apteksnes, viņam pat prātā neienāca, ka būs tik aizkustināts, no jauna izjutis sadzīves vienkāršību. Bieži vien viņi tā atpūšas skaņas necaurlaidīgās kamerās vai uz matračiem ar burbuļojošu ūdeni starplaikā starp aromterapijas masāžām un šiatsu seansiem.

Pašreizējai pasaulei nav alternatīvas.

Zilgme, zilgme, zilgme, zilgme, viņi ir pārdozējuši zilgmi, viņiem ir piemetušās vēdergraizes no paradīzes, kad viņi tā zviln šēzlongos vai pītajos krēslos, kādi redzami filmā “Emanuella”, kasa pakaļu pie peldbaseina, kurā plunčājas Mona, Taņa un Lola - algotas nimfetes, ar kuru caurumiem bez apmatojuma gurdeni dalās trīs gludi skūti efēbi. Viņiem ir tukls vēders. Viņi ir pārēdušies, viņu vēders karas pāri šortiem, kas šķīst pa visām vīlēm. Tuklā miesa nodod rausējus. Paskaties uz tiem laimīgajiem idiotiem, kurus pašu gļēvums ir padarījis par alkoholiķiem, - biezs tauku slānis klāj viņu apmierinātos vaibstus. Gluži nesodīti viņi dejo lambadu. Viņi ir aizbēguši no cilvēkiem, kas viņiem ir mazsvarīgāki par puķēm un upēm, kuras ietek jūrā. Viņi klausās Kalifornijas regeju. Viņiem ir līdz kaklam apnikušas trifeles un kaviārs. Liels kā viņu bēbis. Karolīna čubinās ap bērnu, Patriks rosās pa dārzu, bēbis bubina. Laime uzdzen paģiras.

1998. gadā katra franču ģimene pārtikai iztērēja vidēji 640 franku nedēļā. Coca-Cola stundā pārdod miljonu skār-deņu. Eiropā ir divdesmit miljoni bezdarbnieku.

Viņi gribētu avīzes, televizorus, rosību, taču viņiem ir tikai remdenais aptrulums, ko nes cita citai līdzīgas dienas.

Pasaulē ik sekundi tiek pārdotas divas Bārbijas. 2,8 miljardi zemeslodes iedzīvotāju iztiek ar nepilniem diviem dolāriem dienā. 70% planētas iedzīvotāju nav telefona un 50 %- elektrības. Militārais budžets visā pasaulē kopumā ik gadus pārsniedz 4000 miljardus dolāru jeb ir divreiz lielāks par jaunattīstības valstu ārējo parādu summu.

Karolīnai sāk šķist briesmīgi, ka meita jāaudzina šīs bla-zētās sektas vidū.

- Viņa nekad nevarēs no šejienes doties projām? Viņai ir nepieciešams vides piesārņojums, troksnis, izplūdes gāzes!

Bambuskoku ēnā Patriks nododas drūmām pārdomām. Pat viļņu šļaksti pret krastu nevienu vairs neieaijā. Pār viņiem slīd stundas. Viņi apreibinās ar daudzkrāsainiem kokteiļiem, viņiem visu laiku sāp galva. Sāļais vējš uzdzen migrēnu. Vizuļojošā jūra atkārtojas. Okeāns slīgst marasmā.

Bila Geitsa bagātība ir tikpat liela kā Portugāles iekšējais kopprodukts. Klaudijas Sīferes īpašumus lēš pāri par 30 miljoniem eiro. 250 miljoni bērnu pasaulē strādā par dažiem santīmiem stundā.

Atgriezties, atgriezties tur! Man šķiet, ka ari putniem ir migrēna... Patrikam ir idejas afišām, pilna galva ar koncepcijām, tās nāk un iet, nāk un iet, viņš atceras. DŽEKIEM, KAS MĪL DŽEKUS, KURI MĪL IELENES, KURAS MĪL KOKAĪNU, KAS MĪL NAUDU.

Pašreizējai pasaulei nav alternatīvas.

Viņi precas, šķiras, atkal precas, taisa bērnus, rūpējas nevis par viņiem, bet audzina citu bērnus, bet citi audzina viņējos. Katru dienu pasaules 200 bagātākie cilvēki papildina savus ienākumus par 500 dolāriem ik sekundi. Ausma ir riets, tikai otrādi. Krēsla - atpakaļ attīta rītausma. Abos gadījumos tās ir sarkanas un ilgst pārāk ilgi. Tiek uzskatīts, ka 25 % no visām dzīvnieku sugām varētu tikt iznīcinātas līdz 2025. gadam. Pasakas par princesēm vienmēr beidzas ar šādiem vārdiem: “Un viņi dzīvoja laimīgi, un viņiem bija daudz bērnu.” Beigas. Mums nekad nestāsta par to, kas notiek pēc tam: burvīgais princis nav savu bērnu tēvs, viņš sāk dzert, pamet princesi kādas gados jaunākas sievietes dēļ, princese piecpadsmit gadus apmeklē psihoanalītiķi, viņas bērni kļūst par narkomāniem, vecākais beidz dzīvi pašnāvībā, jaunākais pārdod savu miesu Trokadēro apstādījumos.

Patriks un Karolīna vada savas dienas, gaidīdami vakaru, bet naktis -, gaidīdami rītu. Drīz vien viņi mīlēsies nevis tāpēc, ka tas viņiem sniedz baudu, bet gan lai nedēļu būtu miers. Visi šie kristāldzidrie līcīši, koraļļu rifu ieskautās lagūnas noder tikai tam, lai viņus ieslodzītu zilgmē. Viņu no koraļļiem un mangrovju koka celto māju viscaur apņem ūdens. Šī sala ir noburta pils. Caurām dienām var plūkt margrietiņu ziedlapiņas - “mīlu, nemīlu, ne visai, ne pārāk, ne ļoti, mazāk nekā vakar, vairāk nekā rīt”. Pasaules gals pienāks pēc pieciem miljardiem gadu, un, kad uzsprāgs Saule, Zeme sadegs kā čiekurs no ugunsmetēja liesmas. Saules stari iespīd caur izkaltušo palmu lapotni. Saule ir dzeltens laika atpakaļskai-tītājs. General Motors gada apgrozījums (168 miljardi dolāru) ir vienāds ar Dānijas iekšējo kopproduktu. Mēness dienas vidū, kājas ūdenī, klusie viļņu šļaksti, šķebinošais vējiņš, bu-genvileju smarža, žakarandu pušķi, no tās puķu smirdoņas var laist pār mēli kā no Airuiick atejas dezodoranta Stick-up.

6

Taču pienāk diena, kad debesis apmācas; un Patriks ļaujas straumei, kas viņu nes; viņš redz, kā attālinās krasta līnija; tālumā, liedagā, viņu sauc Karolīna, bet viņš nespēj atbildēt, jo mute ir sāļā ūdens pilna; viņš peld uz muguras, un viļņi viņu nes atklātā jūrā - arvien tumšākā un tumšākā, arvien dziļākā un dziļākā; ļauties viļņiem; kļūt par koka gabalu; par jūrā iemestu pudeli, kas nesatur nekādu vēstījumu; virs viņa ir putni, bet zem viņa - zivis; viņš sastop haizivis, aurātas, delfīnus; rajas viņam glāsta plaukstas; un Patrika smadzenēs valda īsts juceklis; viņš ir ieniris; viņš sarijas ūdeni; viņš jūtas tik labi; “un kopš tā laika es peldos jūras poēmā” (Rembo); lai nu kā, es jau esmu miris un apglabāts; izkaisiet manus pelnus ūdenī; pēkšņi sāk līt svelošs lietus, kas kož sejā; un saule nosarkst; vairs neiet cauri sasmalcināta stikla lāsēm; vairs nelocīt darbības vārdus; es tu viņš mēs jūs viņi; kļūt par nenoteiksmi; kā lietošanas pamācībā vai pavārgrāmatā; iegrimt; iziet cauri spogulim; beidzot atpūsties; saplūst ar pirmatnējo stihiju; purpursarkanajiem stariem raksturīgais okers; nekas nepastāvēja pirms Lielā Sprādziena, un nekas nepaliks pāri pēc saules eksplozijas; debesis kļūst asinssārtas; dzert rasas asaras; sāli no tavām acīm; viņu skarbo zilgmi; nokrist; saplūst ar jūru; kļūt par mūžību; vienu minūti bez elpošanas, pēc tam divas, pēc tam trīs; vienu stundu bez elpošanas, pēc tam divas, pēc tam trīs; pēc pieciem miljardiem gadu jūra būs aizgājusi kopā ar Sauli; vienu nakti bez elpošanas, pēc tam divas, pēc tam trīs; atgūt mieru; “tu esi skaistāks par nakti, atbildi man, okeān, vai gribi

būt mans brālis?” (Lotreamons); šūpoties uz ūdens kā ūdensrozei; sērfot pār bangām; palikt nekustīgi; plaušas pilnas ar ūdeni; ūdens dvēsele; aiziet uz visiem laikiem; pirms pieciem miljardiem gadu - nekā; pēc pieciem miljardiem gadu - nekā; cilvēks ir negadījums starpzvaigžņu tukšumā; lai pārstātu mirt, pietiek, ja pārstāj dzīvot; pazaudēt kontaktu; kļūt par atomzemūdeni, kas paslēpusies okeāna dzīlēs; būt bez svara; peldēt kraulā starp eņģeļiem un sirēnām; peldēt debesīs; lidot jūrā; viss ir patērēts; iesākumā bija Vārds; stāsta, pirms nāves cilvēks redz aizslīdam gar acīm savu dzīvi, taču Patriks redzēja pavisam ko citu:

CARTE NOIRE KAFIJA, KURAS VĀRDS IR ILGAS ES PAR TO SAPŅOJU SONY TO IZDARĪJA GAP VISA PASAULE TĒRPUSIES ĀDĀ SNCF PROGRESAM IR JĒGA TIKAI TAD, JA TAS PIEEJAMS VISIEM FRANCE TELECOM LAIPNI LŪDZAM DZĪVĒ. COM EDF MĒS JUMS ESAM PARĀDĀ DAUDZ VAIRĀK NEKĀ GAISMU RENAULT SCÉNIC TIKAI NESAJAUCIET TO AR AUTO ROCHE BOBOIS ĪSTĀ DZĪVE SĀKAS MĀJĀS NISSAN RAŽOTS KVALITĀTES ZĪMĒ SOCIÉTÉ GÉNÉRALE APVIENOSIM MŪSU TALANTUS SFR PASAULE BEZ VADIEM CRÉDIT LYONNAIS MĒS JUMS ESAM PARĀDĀ JAUNU BANKU JŪS NEMAZ NEVARAT IEDOMĀTIES, KO VISU CITROËN VAR IZDARĪT JŪSU LABĀ CARREFOUR JO MĒS TOPAM KATRU DIENU NESTLÉ PROT GATAVOT ŠOKOLĀDI BNP PARUNĀSIM PAR NĀKOTNI NOKIA CONNECTING PEOPLE NIVEA VISSKAISTĀKAIS VEIDS, KĀ BŪT PAŠAI ADECCO TAS NEPĀRVEIDO PASAULI, BET GAN PALĪDZ TO PĀRVEIDOT LVRÉAL JO ES ESMU TĀ VĒRTA TIK DAUDZ TRUMPJU PIEMĪT TIKAI DAEWOO CHARLES GERVAIS VIŅŠ IR BRIESMĪGS, TAČU DIEVĪGS SELF TRADE BET JA NU BIRŽAS KURSS BŪTU LABVĒLĪGS VISIEM, TAD VISI VARĒTU ATĻAUTIES RENAULT CLIO TERAPIJU MENNEN

MUMS, VĪRIEŠIEM ERICSSON PASTĀSTIET PAR SAVĀM IZJŪTĀM PASTS MĒS VISI NO TĀ IEGŪSTAM MONOPRIX PILSĒTĀ KŪSĀ DZĪVE TROIS SUISSES BŪT PAR SIEVIETI IR VEIKSME LE BÂ TON DE BERGER VIENU TĀDU APĒST VAR JEBKURĀ LAIKĀ WILLIAMS JA IR DĀRGA SAVAS ĀDAS LABSAJŪTA MOBALPA MĒS TIEŠI TĀPĒC ESAM ŠEIT JAUNAIS POLO IESPĒJAMS, JUMS BŪS GRŪTI VIŅU PAZĪT SEGA TAS IR STIPRĀKS PAR TEVI LAIPNI LŪDZAM CLA CAMPBELL ZEMĒ PĀRMĒRĪGA ALKOHOLA LIETOŠANA IR KAITĪGA VESELĪBAI LIETOT AR APDOMU GILLETTE PERFEKCUA VĪRIEŠU DZIMTĒ LEERDAMMER VAI ARĪ ES PAR SEVI NEATBILDU NINA RICCI BELLE DE MINUIT NĀK NAKTS UN ARĪ ZĒNI NĀK MICHELIN VISLABĀKIE PRIEKŠNESUMI IR TIE, KAS NEBEIDZAS UZREIZ VISA PREMIER DZĪVĒ IR NE TIKAI NAUDA KAMĒR SKATĀMIES CANAL+, VISMAZ NENOSITAM LAIKU PIE TELEVIZORA SAVU AUTOMAŠĪNU VIENMĒR VAJADZĒTU SALĪDZINĀT AR PEUGEOT306 LE PARISIEN LABĀK, JA TAS PIEDER KĀ AVĪZE GALERIES LAFAYETTE VĒLMJU PLANĒTA IENĀK JŪSU DZĪVĒ GAZ DE FRANCE ŠEIT TUR JUMS RĪTDIENAI LIBERTY SURF BRĪVI PIESLĒDZIETIES RĪTDIENAS BAGĀTĪBĀM CAROLL KATRU DIENU IR LABS LAIKS VIENMĒR COCA-COLA KOŠĻĀJAMĀ GUMIJA HOLLYWOOD DZĪVE SVAIGUMA PASAULĒ ON LINE FREEDOM OF MOVEMENT UNITED COLORS OF BENETTON BARILLA MĒS VISI ESAM DRUSCIŅ ITĀLIEŠI RATP IESIM KĀDU GABALIŅU KOPĀ TÉLÉ 2 KĀPĒC GAN ZVANĪT PAR DĀRGU MAKSU OENO-BIOL MANS ĶERMENIS SAPŅO PAR JAUNĀKU ĀDU IBM RISINĀJUMI MAZAI PLANĒTAI CLUB MED BŪT PEUGEOT 206 ARĪ MŪSDIENĀS VĒL VAR JUSTIES SAVIĻŅOTS ADIDAS JŪS PADARA LABĀKUS TROPICANA

JŪS MOSTATIES DZĪVEI HERMÈS 2000 GADS PIRMIE SOĻI JAUNĀ GADSIMTĀ YOPLAIT TAS IR KRIETNI LABĀKS, KAD IR GARŠĪGS AIR FRANCE PADARĪT DEBESIS PAR SKAISTĀKO VIETU ZEMES VIRSŪ GIVENCHY NEDAUDZ TĀLĀK PAR BEZGALĪBU RHONE POULENC ESIET SVEICINĀTI JAUNĀ PASAULĒ

ESIET SVEICINĀTI JAUNĀ PASAULĒ Parīzē, 1997-2000

Konvertācija eirovalūtā 2001

Šis romāns tiek pārveidots ciparu formātā.

Drīz vien tas būs pieejams virtuālās realitātes programmā CD-Rom diskos, kas lietojami gan IBM, gan iMac datoros.

Tad jūs to varēsiet izdzīvot.

14,99 € oriģinālais celiņš ir pieejams vietnē www.aprilfish.fr

Tamāras tērpus darinājusi Stella Makartnija no Chloe.

Pateicos Manuel Carcassone, Jean-Paul Enthoven, Gabriel Gaultier, Thierry Gounaud, Michel Houellebecq, Pamela Le Moult, Pascal Manry, Vincent Ravalée, Stéphane Richard, Delphine Vallette.

Šī grāmata ir radusies arī viņu vainas dēļ.

Content

Beigbeders Frederiks 14,99 €

I ES

1

2

3

4

5

6

7

8

9

BET TAGAD - REKLāMAS PAIUZE

II Tu

1

2

3

4

5

6

7

Tiksimies uzreiz pēc...tam

III Viņš

1

2

3

4

5

6

Palieciet kopā ar mums! Pēc reklāmas romāns turpinās.

IV Mes

1

2

3

4

5

6

7

Kādam taču ir jāmaksā Tiekamies pēc šī paziņojuma

V Jūs

1

2

3

4

5

6

7

Pēdējā reklāmas pauze, tiekamies pēc tās

VI Vini

1

2

3

4

5

6