Ramadani Zana

Aiz plīvura slēptās briesmas

Zana Ramadani

Aiz plīvura slēptās briesmas

Vara, kas piemīt musulmaņu mātēm, un briesmas, ko rada vāciešu tolerance

Es pateicos saviem vecākiem: tētim — par to, ka mani iemācīja uzdot jautājumus, arī neērtus, un mammai — par to, ka neapzināti mani uzaudzināja par dumpinieci.

SATURS

IEVADS Es nevaru klusēt

1. NODAĻA

Reālajā mūsdienu islāmā gūtās mācības Laime Vildenē (Vestfālene)

Emancipācija no islāma

2. NODAĻA

Vai musulmaņu sieviete vienmēr ir tikai upuris “Sitiet viņu!”

Musulmaņu sieviete ir pāridarītāja Tradīciju glabātājas

“Neviena meitene šeit vīru pati sev neizvēlas” Mīļdēliņu kults Iegādāties ielasmeitu

3. NODAĻA Atpakaļ pagātnē Brīvās sabiedrības līķauti

Apģērbs nepasargā no seksuālās vardarbības Vācu sabiedrība mainās

4. NODAĻA Viltus feministes

Sieviete — necilvēciska būtne Brīvības beigas Ietiepīgās baltās feministes Allāhs — urā! Dievs — fui!

5. NODAĻA Vardarbīga reliģija

Šis islāms Vācijā neiederas Kareivīgais islāms iet plašumā Slikti paraugi

Es lepojos, ka esmu musulmanis

Paralēlās sabiedrības

“To mēs nosakām paši savā starpā”

Mīkstmieši

6. NODAĻA

Musulmaņu funkcionāru mantra

Musulmaņu funkcionāru tabu

Imāmi un apvienības veicina radikalizāciju

Liberālo musulmaņu viltus tolerance

Viņiem nav vēlmes integrēties

Runas par parāda atmaksu

7. NODAĻA

“Esiet laipni aicināti” kultūrai — jā, bet ar saprātu Jaunas identitātes meklējumi Bez cenzūras Nekādu toleranci

8. NODAĻA Mācīties no kļūdām

Kā rīkoties musulmaņiem un viņu pārstāvjiem Kā rīkoties mums Mana vīzija

PIEZĪMES

IEVADS. ES NEVARU KLUSĒT

Mums ar pārliecību jāturas pretī politiskajam islāmam

Dažas stundas pēc Nicas atentāta par savu atkāpšanos paziņoja imāms no Nīmas. Hosina Druiša pamatojums lika nepārprotami saprast: “Šobrīd ir grūti atšķirt islāmu no islāmisma.”1 Teikums, kas Vācijā līdz šim nebija skanējis — pat ne pēc 2016. gada 19. decembra atentāta Berlīnē, kad tunisiešu islāmists nozaga kravas furgonu, nošāva poļu šoferi, ietriecās Braitšaidas laukuma Ziemassvētku tirdziņā, nogalinot vienpadsmit apmeklētājus. Katrā ziņā noziedznieks tika nodēvēts tikai par “jukušu vientuļnieku”.2

Ne vien pēc šādiem cilvēci un demokrātiju satricinošiem uzbrukumiem musulmaņu sludinātāji, apvienību vadītāji un daudzi ticīgie Vācijā slēpjas zem mantras: “Tam nav nekāda sakara ar islāmu.”

Tomēr teroraktu veicēji lielākoties ir vīrieši un nu jau arī sievietes, kas saistīti ar islāmu. Viņus nebiedē iespēja sarīkot nāvi nesošus uzbrukumus kāzu svinībās, viņi nogalina, izposta mauzolejus, kapus, bibliotēkas, klosterus, muzejus, vienu vārdu sakot, kultūru. Tā tas notika Bāmijānā, Mosulā, Palmīrā un Timbuktu, jo šie cilvēki domā, ka viņu reliģija ir pārāka par visām citām reliģijām, ka viņi ir pārāki par citu reliģiju pārstāvjiem un pārāki par to, ko ir vispārpieņemts saukt par pasaules kultūras mantojumu. Allāha vārdā viņi ignorē cilvēktiesības, civilizācijas sasniegumus un demokrātiju, vienlīdzību un brīvību. Ar kaujas saucienu “Allahu akbar” uz lūpām islāmisti nogalē gan ar noteiktu mērķi, gan bez mērķa, un arvien biežāk viņiem uzrodas kaismīgi sekotāji, kas

uzauguši Rietumeiropas metropolēs un kurus islāmists labākajā gadījumā uzskata par noderīgu savas rokas pagarinājumu, bet nekādā gadījumā par tādu, kurš būtu cienīgs viņam un sev līdzīgajiem pasniegt ūdeni.

Daļa patiesības ir tāda, ka visbiežāk par islāmistu upuriem kļūst viņu ticības brāļi un māsas. Un ne tikai tāpēc būtu godīgi teikt: islāmistu karš pret citām kultūrām rada arī ummas, pasaules musulmaņu kopienas, šķelšanos. Tāpat kā kristīgajā sabiedrībā, tā arī islāmā ir cilvēki, kuri netic tikai vienam dievam, savukārt citi mošeju apmeklē šad un tad — svētku dienās, gluži tāpat kā liels daudzums kristiešu baznīcu labākajā gadījumā apmeklē Ziemassvētkos. Šiem musulmaņiem radikāļu ļaundarības nav saprotamas. Otrā pusē atrodas stingri ticīgie, starp kuriem ir radikālie sludinātāji un viņu apoloģēti, sekotāji, kuriem izdodas panākt pastāvīgu ietekmi. Senseno Korānu viņi uztver burtiski un pārstāv viedokli, ka musulmaņiem arī 21. gadsimtā jādzīvo pēc sūrām, kas vairs nav laikmetam atbilstošas.

Piemēram, ultrakonservatīvie salafīti savu dzīvesveidu ir piemērojuši “dievbijīgo priekšteču” paražām (salaf arābu valodā nozīmē sencis’, ‘priekšgājējs’); pie tiem pieder pirmās trīs musulmaņu paaudzes pēc pravieša Muhameda (miris 632. gada 8. jūnijā). Korāna un dievbijīgo priekšteču noteiktajām paražām un normām jābūt pamatā valsts un katra cilvēka dzives kārtībai. Neizbēgami, ka šī nostāja nonāk opozīcijā ar demokrātisko valsts iekārtu. Un lielākā daļa salafītu, pat ja arī ne visi, ir pieņēmuši leģitimāciju, ka šis “pretinieks” ir jāpieveic, izmantojot vardarbību.

Starp musulmaņiem uzrodas satraucoši daudz fanātisku, vardarbībai gatavu cilvēku, kuri tiecas pēc totalitāras, absolūtas, identitāras valsts un sabiedrības kārtības, kurā indivīds ir nekas, bet islāma (Dieva) tauta ir viss. Viņi noliedz moderno, demokrātisko valsts iekārtu ar visiem tās sasniegumiem un mēģina apspiest ikvienu, kurš dzīvo citādi un kuri nevēlas pakļauties šim diktātam. Viņiem pastāv tikai melns un balts. Viņu pašapziņa ir reducēta līdz jautājumam: “Vai tu esi musulmanis?” Tam, kurš atbild apstiprinoši, ievērojot prasības, ir ari jāseko viņu islāma izpratnei un jādzīvo pēc tās. Kas to nedara, tas nevar būt īsts musulmanis.

Šķiet, ka arvien vairāk ir to musulmaņu, kas seko šai fundamentā-listiskajai islāma izpratnei. Dažiem salafisma sēkla augļus nes garīgajā līmenī, citiem — paaugstinātas vardarbības gatavībā.

Visredzamākā ir pievēršanās reliģijai stingri konservatīvā izpratnē ar reliģiski politisko simbolu izplatīšanos; sievietes ar galvassegu vai aizsegtu augumu ir sastopamas ne tikai islāma valstīs, bet arī Eiropā. Rietumu kristīgajā puslodē šie simboli ir vēstījums, kam jāraida dažādi signāli: gan kā ticības apliecinājums, gan kā norobežošanās no sabiedrības vairākuma politiskas pārliecības dēļ.

Šķiet, ka pieaug to pulki, kuri savu dzīvi vada stingri pēc Korāna un islāma tiesību normām (šariata). Ticīgie pieder noteiktai reliģijai un kopienai, kas regulē visu, pat visintīmākās lietas. Un tāpēc šis reālais mūsdienu islāms ir saistībā ar visu; to nevar atdalīt no postu nesošā terorisma.

Ja kāds islāmistiem izsaka pārmetumus par kādu no asinskāri vēstošajām sūrām, kurām tic noziedznieki un to atbalstītāji, tad viņa uzbrukums bieži vien tiek atvairīts ar norādēm uz Bībeli, kura esot vēl daudz rosinošāka uz vardarbību nekā Korāns. Tās ir iedomas. Protams, ka neviens gudrs cilvēks neapstrīdēs to, kas rakstīts Vecajā Derībā, un to, kādus briesmu darbus kristieši pastrādājuši savas ticības vārdā — it īpaši krusta karos un inkvizīcijas laikā. Bet nav neviena kristieša, kas mūsu laikos dzīvotu pēc šādiem vārdiem: “Un kas zaimo Tā Kunga vārdu, tas visai draudzei mestin ir jānomētā ar akmeņiem, vai viņš ir svešinieks, vai iedzimtais; kas zaimo Tā Kunga vārdu, tam būs mirt.”3 Kristie-tibā cilvēkus sen vairs nenomētā ar akmeņiem. Un visbeidzot Vecajai Derībai kā ticības fundaments stājas pretī Jaunā Derbība, kurā kā centrālā persona vairs nav dusmīgais, nosodošais Dievs, tā vietā tiek sludināta izlīgšana un piedošana caur Jēzu Kristu.

Tomēr arvien vairāk musulmaņu ari Eiropas vidienē dzīvo pēc vecajām tradīcijām, uztver Korāna sūrās un hadīsos (Muhameda teiktais, kas nav iekļauts Korānā) teikto burtiski un ievēro ļoti tālā pagātnē izteiktos rīcības norādījumus. Tur, kur tie vēl joprojām ir spēkā, meitenes jaunavības plēve ir nozīmīgāka par pašu meiteni, kam tā ir; tur ir normāli, ka sievietes tiek diskriminētas un izmantotas, tur ir piespiedu laulības un nomētāšana ar akmeņiem; tur ir normāli, ka sievietei jāslēpjas zem drānām, un, ja viņas to neievēro, tad jaunie vīrieši tās pazemo, nozākājot par “padauzām”.

Tomēr mēs nedrīkstam kļūdīties, uztverot musulmaņu sievieti tikai kā upuri, kam vīrieši dara pāri. Arī viņas ir nozieguma veicējas. Musulmaņu sabiedrībā, pašā ģimenes pirmsākumā, teikšana ir sievietei.

Tās ir mātes, kuras meitenes uzaudzina par apkalpojošo personālu, bet zēnus — par mačo, kas sirgst ar lielummāniju. Viņas ir atbildīgas par to, ka tradīcijas, no kurām pašas cieta un cieš vēl joprojām, tiek nodotas tālāk. Pat starp atentātu veicējiem, tostarp arī Eiropā, gadās sievietes: 2016. gada septembrī Parīzē drošības dienesta darbinieki arestēja trīs sievietes un līdz ar to novērsa uzbrukumu stacijai. Marokā īsi pirms 2016. gada oktobra vēlēšanām policija arestēja desmit sievietes, kuras sadarbojās ar IV un bija gatavas uzspridzināties, iedarbinot pašnāvnieku jostu.4

Pats par sevi saprotams, ka ir arī skaistas un žēlsirdīgas sūras un hadīsi. Diemžēl izskatās, ka musulmaņiem ir stilīgi sekot tādiem aicinājuma vārdiem uz vardarbību kā šie: “Bet kad Svētie mēneši būs beigušies, tad kaujiet piepulcētājus, kur vien tos rodat, gūstiet un lenciet tos un uzglūniet no jebkura slēpņa. Bet, ja tie vēršas nožēlā un lūgšanā stāv un dod šķīstīšanās dāvanas, tad laidiet, lai staigā. Allāhs vienmēr ir piedodošais un žēlastības pilns.”5

Kurš nevēlas konvertēties, tas jānogalē. Un tā tas arī notiek: Pakistānā un Afganistānā, Ēģiptē un Nigērijā, tas ir, tur, kur vienmēr plosās apmātība ar islāmis(tis)ku valsti. Šobrīd cīnītāji savu karu Allāha vārdā turpina arī Eiropā. Un demokrātiskajai, tolerantajai, no dogmām brīvajai Rietumu pasaulei ir grūti pretoties arvien pieaugošajam nedemokrātisko, netoleranto, dogmatisko cilvēku skaitam no musulmaņu ummas, kurā radikāļu kļūst arvien vairāk, to skaits briest kā augonis.

Es tajā vairs ilgāk nevēlos noskatīties, nevēlos būt rīkoties nevaroša vai negriboša, kā skaidri redzam darām daudzus Rietumu politiķus, kas ieņēmuši “laissez-faire” nostāju, tas ir, neiejaukšanos. Neitrālie, vienaldzīgie un supertolerantie mēdz aizmirst, ka tik tolerantu sabiedrību, kāda ir mūsu, apdraud ienaidnieks un ideoloģijas, par kurām Karls Popers jau 1945. gadā rakstīja grāmatā “Die offene gesellschaft und ihre Feinde” (“Atvērtā sabiedrība un tās ienaidnieki”). Viņš runāja par “paradoksu un toleranci”, jo neierobežota tolerance neizbēgami noved pie tās izzušanas: “Jo, kad mēs neierobežotu toleranci uztiepjam pat intoleran-tiem, kad mēs neesam gatavi aizstāvēt tolerantu sabiedrību pret intole-rantiem uzbrukumiem, tad zaudētāji būs tolerantie un līdz ar viņiem arī tolerance.”

Popers nerunāja par labu vardarbīgai intolerantu filozofiju apspiešanai — tik ilgi, kamēr mums ir piekļuve pie viņiem ar argumentiem,

un tik ilgi, kamēr mēs viņus spējam turēt grožos ar sabiedrības viedokli. Bet ko tad, ja intolerantie nav gatavi uzklausīt citu viedokli? Ko tad, ja viņi pretendē uz absolūtismu un racionālus argumentus viņu auss nesadzird? Tad, pēc Popera teiktā, mums vajag “ņemot vērā savas tiesības, ja nepieciešams, apspiest ar varu; jo pavisam vienkārši var konstatēt, ka viņu pārstāvji nav gatavi ar mums tikties racionālu diskusiju līmenī, un sākt noraidīt argumentāciju kā tādu; viņi var aizliegt saviem sekotājiem uzklausīt racionālus argumentus, ko viņi sauc par maldināšanas manevru, un viņi varbūt ieteiks uz argumentiem atbildēt ar dūrēm un pistolēm. Tāpēc tolerances vārdā mums ir jāizmanto savas tiesības un nav jāpacieš neciešamais.”

Tas, par ko jūs vēl lasīsiet, šodien patiešām notiek. Un tāpēc mums, tāpat kā Poperam, “jāsaprot, ka jebkura intoleranci slavinoša darbība ir pretlikumīga un jebkura pamudināšana uz intoleranci vai vajāšanu ir jāuztver kā aicinājums uz slepkavību, laupīšanu vai uz vergu tirdzniecības ieviešanu”7.

Popers uzskata, ka intolerantā ideoloģija šobrīd ir tas, ko sludina ļoti daudzi islāma reliģiju filozofi. Dažreiz tas parādās pavisam atklāti. 2016. gada ramadānā imāms Gīsenas mošejā brīdināja ticīgos, lai tie gavēņa laikā neuzdrošinās ēst dateles. Kas to darīs, tas pārtrauks gavēni. Kas apzināti pārtrauc gavēni, tas nedrīkst ierasties mošejā uz bairamu, uz reliģijas oficiālajām dzīrēm. “Tev, cilvēk, nebūs svinēt bairamu!” viņš sauca saviem klausītājiem. “Paliec mājās!” Tam sekoja nievājošs, atmaskojošs teikums: “Pat kristietis ir labāks par tevi, jo viņš vismaz Adventa laikā aizdedz sveci.”8

Pat kristietis ir labāks par tevi! Tas daudz izsaka par to, kā tiek vērtēti citas ticības cilvēki.

Ko vācu mošeju radikālie sludinātāji domā par sievietēm, pateica kāds viessludinātājs no Ēģiptes 2015. gada janvārī pārpildītā Al-Nur-mošejā, kas atrodas Berlīnes pilsētas daļā Noiķelnē: “Sieviete nedrīkst vairīties no seksa ar vīru. Viņai nedrīkst būt iemesli vai atrunas, lai to nedarītu. Kā jau Pravietis un daudzi citi islāma mācītie vīri ir teikuši: “Ja vīrs savu sievu sauc gultā, bet viņa izvairās un iemieg, — tad eņģeļi viņu nolād!””

Tas ir brīvs Korāna 2:223 sūras atstāsts, kurā tas skan šādi: “Jūsu sievas ir jūsu pļaujas lauks. Ejiet tajā, kad vien vēlaties.” Tas nozīmē: sievietes ir seksuāls objekts, ar ko vīrietis var brīvi rīkoties jebkurā laikā. Turklāt, kā teica sludinātājs Al-Nur-mošejā, sieviete “nedrīkst atstāt māju bez viņa (sava vīra) atļaujas. Un nekādā gadījumā viņa nedrīkst pārnakšņot ārpus mājas. Sieviete nedrīkst pieņemt nevienu darba piedāvājumu bez vīra atļaujas. Tā ir liela problēma sabiedrībā, kurā mēs dzīvojam.”9

Kādu laiku pirms tam šajā pašā mošejā vācu islāmists Pjērs Fogels homoseksualitāti nosauca par “nāves grēku”. Šo mošeju bieži apmeklē arī reperis Deniss Kusperts, kas ir pazīstams kā tā sauktās Islāma valsts (IV) cīnītājs (un moceklis).

Berlīnes-Brandenburgas radio (rbb) vakara ziņu apskatā mošejas pārstāvis mēģināja attaisnot ēģiptiešu viessludinātāju: “Viņš ir saprasts nepareizi, jo galu galā gribēja dot “padomus” par laulību bez problēmām. Nekādā gadījumā tas nebija pret sievietēm naidīgi vērsts sprediķis.”10

Protams, tas bija mīlestības pilns vēstījums, attiecināts arī “uz sabiedrību, kurā mēs dzīvojam”, kura diemžēl sagādā problēmas. Un, tā kā šī atvērtā, modernā sabiedrība nav savienojama ar fundamentālistisko pārliecību, tā ir jāapkaro. Līdzekļi, ko lieto cīņā, sniedzas no sistemātiskas indoktrinācijas līdz pat atklātam aicinājumam uz vardarbību. Tā sauktie informācijas kareivji, piemēram, imāms Gadžimurads K., Vācijā dzīvojošos jauniešus aicina ķerties pie ieročiem. Turklāt viņš ar internētā ievietotiem video attaisnoja IV noziegumu^5, un Berlīnes Palātas tiesa (augstākā tiesu instance) 2016. gada jūnijā viņam piesprieda divarpus gadus brīvības atņemšanas par teroristiskas organizācijas atbalstīšanu ārzemēs, kā arī par kara nozieguma atbalstīšanu. Dagestānas izcelsmes Krievijas pilsonis Gadžimurads K. jau vairākus gadus pirms tam bija pamanāms ar saviem sprediķiem mošeju apvienībā Moabitā, vienā no Berlīnes pilsētas daļām. Šajā pašā apkārtnē tika arestēti vairāki salafīti, starp tiem arī Ismets D„ kļuvis pazīstams kā “Vedingas emīrs”.11

No Popera teiktā izriet, ka es neesmu intoleranta, teikdama: “Šis islāms nav daļa no Vācijas. Tā sekotāji ir neiecietīgi — pret mums un mūsu vērtībām. Viņu ideoloģija reprezentē visu, izņemot Korāna un islāma skaistāko pusi, to, kuru labprāt citē islāma kritiķu kritiķi un kura neapšaubāmi ir.”

Svarīgs stūrakmens viņu ideoloģijas pamatā, izrādās, ir tas, ka nedz Korānu, nedz sludinātāju vēstījumus nedrīkst iztirzāt. Ja Korāns ir kā neatspēkojami un nemaināmi Dieva vārdi, tad nevar būt ne runas par modernu interpretāciju un atklātām debatēm. Atbilde uz kritiku, izskaidrošanu un debatēm vēl joprojām ir zākāšanās, naidīgi vēstījumi, slepkavību draudi, fatvas (autoritatīvi paziņojumi vai spriedumi, kuri var būt vērsti pret cilvēkiem, kā, piemēram, Rūholāha Homeini izteiktais, visiem musulmaņiem domātais aicinājums noslepkavot Salmanu Rušdi) un teroristu uzbrukumi.

Krusta kari kristiešiem ir tāla pagātne. Viņi lielākoties norobežojas no seno kristiešu ideoloģijas vēstures melnajām lappusēm. Turpretī islā-mistu sludinātāju un musulmaņu apvienību pūles daļu savu sekotāju Rietumu sabiedrībā novest no vardarbības takas ir niecīgas. Tā vietā, lai distancētos no dogmatiskās islāma izpratnes, viņi stūrgalvīgi paliek pie savas mantras: “Ar islāmu tam nav nekāda sakara.”

Un tomēr sakars ir pat ļoti liels. Jo Korāns regulē ticīgo dzīvi tajās valstīs, kurās reliģija nav nošķirta no valsts. Tas nosaka Eiropā skaitliski pieaugošas kopienas dzīvi arvien dogmatiskākā veidā. Liberālo imāmu, filozofu un sludinātāju balsis pazūd Rietumu islāmis(tis)kajās paralēlajās sabiedrībās, kas ir norobežojušās no pārējās sabiedrības. Arvien vairāk ticīgā musulmaņa dzīvi ietekmē reliģija.

Reālais mūsdienu islāms izpaužas tādējādi, ka pat meitenes tiek reducētas līdz dzimumam un seksualitātei tā, ka viņām ir liegts piedalīties peldēšanas nodarbībās un jau pat pamatskolnieces ir spiestas nēsāt galvassegu. Šis aizvēsturiskais dzimumu redzējums nāk no pasaules, kurā rīkotajiem semināriem ir tādi nosaukumi kā “Vai sieviete ir cilvēks?”.12

Baraks Obama reiz teica: “Jebkuras sabiedrības panākumus tu vari redzēt pēc tā, cik augstu tajā tiek vērtēta sieviete.”13 Musulmaņu sabiedrībā pret sievieti izturas slikti, vismaz pēc Rietumu mērauklas. Bet tā ir tikai daļa patiesības. Cita patiesība: meitenes izaug par sievietēm, sievietes kļūst mātes, tieši viņas izaudzina nākamo meiteņu paaudzi tādā pašā veidā, kādu pārņēmušas. Arī tāpēc islāms tālāk neattīstās ne Saūda Arābijā, ne Eiropā, kur imāms izvairās vācu skolotājai paspiest roku sveicienam, kur ģimenes goda vārdā cilvēkam atņem dzīvību un šariata tiesa spriež taisnību.

Par to, kāpēc islāmisms Eiropas valstīs varēja tik ļoti izplatīties, būtu jārunā atklāti un bez tabu. Bet tā vietā mēs, ja runājam, un — ja runājam, tad par to, kā drīkstam diskutēt par islāmu un islāmismu. Mums Vācijā vajadzētu mazāk strīdēties par islāma kritiku, toties vairāk un pārliecinošāk debatēt par to, ko mēs sagaidām no musulmaņiem, ja viņi ir vai grib kļūt par šīs sabiedrības daļu. Mums jāaizstāv viedoklis, ka burtiski uztvertais islāms ir novecojis un tam nepieciešamas reformas, tikai tad šai reliģijai pie mums varētu būt nākotne. Mums vajadzētu atklāti runāt par to, kādas ir sekas, ja iesūtīti garīdznieki Eiropas centrā izplata viduslaikiem atbilstošu ideoloģiju. Un mums nevajadzētu baidīties redzēt kopsakarības starp politiski saprasto islāmu un postošo islā-mistisko terorismu.

Ne tikai mums būtu jāiegūst skaidrība, bet vispirms šie jautājumi būtu jāuzdod sev pašam katram musulmanim, kurš nedzīvo Saūda Arābijā vai valstī, kurā mīt talibi. Tas būtu pirmais, kas mums būtu jāsagaida, pirms ķeramies klāt aspektiem, kā mēs kā sabiedrība varētu palīdzēt. Reliģijas brīvība nenozīmē, ka reliģiju nedrīkst kritizēt. Viduslaiku islāmu vai politisko islāmu mīkstināt kā kultūras īpatnību ir nepareiza tolerances izpratne vai sapņu dejotāja nostalģija. Ja mēs neuzdrošināmies nostāties pret politisko islāmu un pieaugošo radikālismu ar pārliecību, tad tā ir gļēvulība, jo mums ir bail no pārmetumiem par intoleranci vai rasismu. Un, ja mēs tiem, kuri torpedē mūsu dzīvesveidu, dodam atlaides, tad viņi mūs vairs nerespektēs.

Franču rakstniekam un filozofam Albēram Kāmī pieder vārdi: “Kas lietas sauc nepareizajos vārdos, tas nes pasaulei nelaimi.”1,1

Es negribu būt tā, kas to dara.

1. NODAĻA

REĀLAJĀ MŪSDIENU ISLĀMĀ GŪTĀS MĀCĪBAS

Meitenei nav ko meklēt pie vīriešiem

Kad man bija vienpadsmit gadu, māte pasniedza man reālā islāma mācību stundu. Bija vasara, un visa ģimene bija sanākusi kopā manu vecvecāku mājā Skopjes vecpilsētā, kur dzīvoja “albāņi”, kuru senčiem reiz bija jāpieņem osmaņu reliģija. Priekšpagalmā bija sapulcējušies vīrieši — pāris onkuļu un mans tētis —, atlaidušies pusguļus uz paklājiem un matračiem, lai runātos un smēķētu. Es meklēju mammu un piegāju pie viņiem, lai pajautātu tētim, kur viņa ir. Pirms viņš paspēja atbildēt, nezin no kurienes uzradās mamma, pieskrēja man klāt, sagrāba aiz matiem un aizvilka prom no vīriešiem. “Neuzvedies kā padauza!” viņa brēca.

Māte man nodarīja sāpes — gan ķermenim, gan dvēselei. Tas bija pazemojoši. Es biju neaizsargāta pret pirmatnējo fizisko vardarbību, kas piemita manai mātei — musulmanei, kura savu audzināšanas pienākumu izpildīja visnesaudzīgākajā veidā. Es vēl biju tik jauna un naiva, ka pat nezināju, ko nozīmē vārds “padauza”. Bet vienu es šajā dienā iemācījos: pusaugu meitene ir padauza, ja viņa iet klāt vīriešiem, vienalga, kāda iemesla dēļ. Kārtīgai meitenei nav ko meklēt pie vīriešiem.

Laikā, kad notika šis man zīmīgais piedzīvojums, mēs jau četrus gadus dzīvojām Vācijā. Pēc piespiedu emigrācijas no manas dzimtās pilsētas Skopjes kara dēļ šī bija pirmā reize, kad mēs apmeklējām ģimeni, gan tēva, gan mātes brāļus un māsas. Ja mūsu dzīve bija pilnībā mainījusies, tad tur, protams, valdīja vecie likumi — reliģijas noteikti likumi,

kuriem jāseko, ja atrodies starp musulmaņiem. Vācijā man reliģija un tās likumi īpaši vairs neko nenozīmēja, bet manai mātei gan, it sevišķi, kad mūs apciemoja radinieki.

Māte par visām varītēm gribēja pierādīt, ka viņa vēl joprojām pieder musulmaņu kopienai. Un es biju kā viņas pierādījumu objekts, kas jādemonstrē. Nebiju ievērojusi likumu, biju aizgājusi pie vīriešiem, un mātes svaines to redzēja. Trimdinieku neaudzinātā meita kautrīgi nenovērsās, neizvairījās no vīriešu skatieniem, kā to pieprasa Korāns. Tā kā to redzēja citas sievietes, mātei nācās mani nolikt pie vietas. To pieprasīja viņas loma, un viņa bija gatava to izpildīt. Galvenokārt Maķedonijā, kamēr mēs tur bijām, es arī saņēmu lielāko daļu reālā islāma mācību.

Mēs dzīvojām centrā, netālu no vecā tirgus, mana tēva vecāku mājā, kas atradās pavisam netālu no mātes vecāku mājas. Tā bija viena no tām vecajām ēkām, kurām visriņķī ir trīs četrus metrus augsti mūri. No priekšpagalma uzreiz varēja nokļūt istabās, kurām nebija durvju. Toreiz man māja šķita kā labirints, šobrīd tā šķiet pavisam niecīga.

Kad dažus mēnešus pēc manas piedzimšanas nomira abi vecvecāki, mans tēvs bija spiests pārtraukt mākslas studijas; kā vecākajam dēlam viņam bija jārūpējas par saviem brāļiem un māsām — vienu māsu un četriem brāļiem, no kuriem mazākie bija tikai dažus gadus vecāki par mani. Viņa apgādībā tad bija astoņas personas. Mamma palīdzēja, piestrādājot par šuvēju, un es bieži sēdēju blakus, kad viņa šuva vai kāda kliente pielaikoja kleitu.

Mātes dzimtajā mājā valdīja islāma likumi. Par to neviens ļoti nedomāja, tā vienkārši bija. Mana vecmāmiņa vienmēr nēsāja galvas lakatu, tādu platu un vieglu, lai mati nesprauktos ārā. Tas bija apsiets kā cepure. Viņa gatavoja brīnišķīgus ēdienus, turklāt — visai ģimenei: vēl divām meitām, to vīriem un bērniem, kas bija manas māsīcas un mani brālēni. Vīrs, mans vectēvs, viņai darīja pāri. Ja ēdiens nebija pietiekami karsts vai arī viņai no rokām izkrita krūzīte un saplīsa uz grīdas, tad viņš pielēca kājās, skaļi apsaukāja un, kas nebija retums, viņu sita. Neviens nebilda ne vārda! Neviens no vīriešiem necēlās kājās. Neviens neaizrādīja, nebija dzirdams neviens iebildums, pat ne visklusākais. Jo viņš bija ģimenes galva. Apstrīdēt viņa autoritāti nebija pieņemts, un to neviens ari neuzdrošinājās. Kāpēc ne? Vai jau Muhameds nerāja savas sievas? Un vai nav jāseko Pravieša piemēram? Vai nav jāiet viņa ceļš, neuzdodot jautājumus?

Kad man bija gadiņš, mēs pārcēlāmies no tēva vecāku mājas uz daudzdzīvokļu māju pilsētas malā, kur bija jauno komunistiskās celtnie-čības daudzdzīvokļu māju rajons. Dzīvoklis bija statusa simbols. Mums, astoņām personām, bija trīs istabas, man — kopā ar vecākiem un jaunākajiem tēva brāļiem. Bet, kas bija svarīgākais, pirmo reizi mēs nocirtām savas saknes, tētis tā bija vēlējies — prom no pilsētas, prom no nospiedošās, musulmaņiem raksturīgās šaurības vecpilsētā, prom no ģimenes važām, prom no albāņu komūnas, kur sievietes jau toreiz nēsāja galvas lakatus un viņām dzima vairāk bērnu nekā maķedonietēm.

Daudzdzīvokļu māju pasaule bija pavisam citāda. Skolā es biju vienīgā albāniete, bet skolas pasākumā es dejoju, ģērbusies baltā kleitā ar sarkanu priekšautu, un ap galvu man bija mazs, balts tautas tērpa lakatiņš, kādus agrāk bija nēsājušas maķedoniešu zemnieces. Un es runāju maķedoniešu valodā. Arī mājās mēs tā runājām. “Ir nepieciešams prast tās valsts valodu, kurā mēs dzīvojam,” mācīja tētis, “turklāt — perfekti.” Citādi nav iespējams dzīvot pilnvērtīgi, nevar būt patstāvīgs un rūpēties par sevi. Un viņam bija taisnība. Viņam vēl joprojām ir taisnība. Tas pat vēl šobrīd attiecas uz cilvēkiem, kuri ierodas Vācijā un kuri vēl ieradīsies. Valoda ir vissvarīgākais pamatakmens, lai būtu viss pārējais.

Skopjē es biju labi integrēta, kā pašlaik mēdz sacīt. Tautībai un reliģijai toreiz maķedoniešu sabiedrībā un sabiedriskajā dzīvē bija tikai pakārtota nozīme. Tomēr albāņi jutās apdalīti: viņi nebija pārstāvēti valdībā, viņu skolas bija sliktāk aprīkotas, un daži izvairījās runāt maķedoniešu mēlē, kas drīzāk bija spītība, kas raksturīga mazākumtautībām, kuras jūtas kā piektais ratu ritenis. Mani brālēni un māsīcas no mātes puses mācījās albāņu skolās, līdz pat šobaltdienai valsts valodu perfekti neprot, kaut gan tā ir valsts, kurā viņi ir piedzimuši. Tas ir absurds.

Spriedze starp dažādu tautību pārstāvjiem vienmēr valdīja tur, kur kopā dzīvoja maķedoniešu pareizticīgie un albāņu musulmaņi, bet tā pastiprinājās tikai tad, kad sadalījās Dienvidslāvija. Albāņi boikotēja referendumu par neatkarību un sapņoja par to, ka varēs pievienoties Lielajai Albānijai. Vienu vārdu sakot, gatavodamies šim notikumam, viņi kļuva arvien izolētāki, noslēgtāki, kontaktējās tikai savējo lokā. Arvien vairāk viņi kļuva par tautu, kuru pārstāvēja cilvēki, kas neskaitījās ne vairs dienvidslāvi, ne albāņi, vienīgi — musulmaņi. Biedroties ar neticīgajiem, draudzēties vai pat izveidot partnerattiecības vairs nebija vēlams. Tā bija reliģiskā rasisma forma.

Kad sabruka Dienvidslāvija, radās vēl viena problēma: tā kā daudzas struktūrvienības vairs nepastāvēja, cilvēki meklēja virzienu un atbalstu kaut kur citur. Tos abus viņi atrada reliģijā. No Saūda Arābijas plūda (un plūst) daudz naudas, galvenokārt uz mošejām, uz kurām gāja ne tikai lūgties, bet kurās tika (un tiek) ari sludināts radikālais, politiskais islāms. Daudzi jaunie ticīgie vairs tikai izskatījās kā musulmaņi, reliģija noteica viņu esību, tā definēja, kas viņi ir.

Valsts, kurā es piedzimu, tagad man ir tik sveša kā vēl nekad, ar Maķedoniju man vairs nav nekādas emocionālas saiknes. Šo sabiedrību, pateicoties savam tēvam, es varēju pamest septiņu gadu vecumā. Viņš mūs aizveda uz Vāciju — prom no kara un prom no musulmaņu sabiedrības šaurības, prom no ģimenes un prom no islāma un tā uzspiestās domas, ka islāms ir pārāks par citām reliģijām.

Kad šobrīd runāju par savu dzimteni, tad ar to es domāju Vāciju. ŠI ir valsts, kura ir pavisam citāda kā tā, kuru pametām. Taču nu jau vairākus gadus es atkal sastopu šo ietiepīgo aprobežotību, kuru es piedzīvoju tur, bet tagad — Vācijas centrā: pieaug to cilvēku skaits, kuri sevi vispirms identificē kā musulmaņus un tikai tad kā vāciešus — ja vispār to dara. Jauni cilvēki, turku pēcteči, uzgavilē “mūsu prezidentam”, un tas ir Redžeps Tajjips Erdogans. Kādā pētījumā, kurā tika aptaujāti ieceļotāji no Turcijas un viņu pēcnācēji, gandrīz puse no 1200 aptaujātajiem pievienojās atzinumam, ka “ievērot savas reliģijas likumus ir svarīgāk par tās valsts likumu ievērošanu, kurā es dzīvoju”. Trešā daļa no viņiem vēlas atgriezt atpakaļ Muhameda laikus. 13% piemīt fundamentāls pasaules redzējums.

Man rodas jautājums: vai šie cilvēki, no kuriem liela daļa ir dzimuši šeit, ir par brīvu demokrātisku kārtību uz zemes? Ja tas tā nav, kāpēc viņi nedodas atpakaļ uz savu senču zemi? Vai viņi grib citu Vāciju? Un vai mēs to gribam pieļaut?

LAIME VILDENĒ (VESTFĀLENE)

Mēs bijām gatavi kļūt par daļu no vācu sabiedrības

Mans tētis bija gudrs un tālredzīgs virs. Viņš pieņēma lēmumu laikā, kad pamazām bruka Dienvidslāvija, kad uzplauka nacionālisms, kad albāņi Maķedonijā gribēja atdalīties, kad kristieši un sunnlti viens otru uzlūkoja naidīgi. Tikko bija sākusies 1991. gada vasara, kad viņš devās uz Vāciju, atstādams mūs Skopjē. Pēc vairākām nedēļām mammas brāļi izkrāva visu no mūsu dzīvokļa, aizveda mūsu iedzīvi ar kravas automašīnu un mūs nākamajā dienā nogādāja līdz autobusam. Mūsu mērķis bija Vācija. Tēti mēs atkal satikām pie draugiem Dlsburgā. No turienes mēs devāmies uz vietu, ar kuru man daudzējādā ziņā bija laimējies, jo vēlāk tā izrādījās svarīga manas nākotnes sastāvdaļa. Tā bija Vildene, viena no Vilnsdorfas administratīvajiem centriem, netālu no Zlgenes Vestfālenē.

Pirmā laimīgā sagadīšanās bija meitene, kurai es drīkstēju apsēsties blakus pirmajā skolas dienā, — tā bija Aleksandra. Viņa bija pagasta brīvās draudzes dalībniece. Vāciski es nerunāju ne vārda, klasē visi cits citu pazina, bet viņiem acīmredzami neinteresēja, kas un no kurienes es esmu, kāda ir mana ticība. Kad Aleksandra redzēja, ka man nav zīmuļu, viņa pastūma uz manu pusi visu, ko man vajadzēja.

Mēs dzīvojām bēgļu patversmē, kas atradās kalniņā, no kura es varēju noraudzīties lejup uz skolu. Tagad šajā ēkā ir ierīkota neliela pansija. Tur bija četri dzīvokļi — katrs aprīkots ar divām istabām, virtuvi un vannasistabu. Vienā no tiem dzīvoja turku-kurdu ģimene ar vairākiem bērniem, otrā — ģimene no Austrumeiropas, kas mums palīdzēja tikt galā ar varas iestāžu darbinieku jautājumiem, un trešajā — daži somā-lieši. Manai mammai tas bija atklājums, ka ir ari melnādainie, kuri pielūdz Allāhu. Mēs savu dzīvokli dalījām ar afrikānieti, kura bieži bija prom. Trijatā mēs gan gulējām, gan dzīvojām vienā istabā, bet, kad piedzima brālis, tad — četratā. Skatoties tagadējām acīm, tas bija ļoti šauri, bet tā vai citādi mums tomēr bija vairāk vietas nekā Skopjes vecpilsētā, kad lielā ģimene uz nakti no skapja izvilka matračus un segas, bet no rīta tos atkal kaut kur nobāza. Nemaz nerunājot par to, kas gan mēs tādi bijām, lai varētu iebilst, vēl nepierādījuši, ka vēlamies kļūt par daļu no šī ciema sabiedrības? Mēs bijām laimīgi, ka Vācijā varējām sākt visu no sākuma, mēs gribējām visu darīt pareizi. Mani vecāki gāja pie vietējiem un prasīja: “Kā mums jārīkojas? Kā tas šeit funkcionē?”

levs pirms studiju sākšanas bija ieguvis atslēdznieka profesiju, un to tad ari visu laiku strādāja, tāpēc šeit ātri tika pieņemts darbā. Mana mamma uzkopa, šuva un strādāja lielas firmas ēdnīcā. Viņi pūlējās, lai iztiku dzīvei nopelnītu paši, un negaidīja, ka sabiedrība viņiem dos maizi un pajumti, neko nesaņemot pretī. Viņi mēģināja dzīvi iekārtot no jauna un būt tās noteicēji, jo vēlējās pēc iespējas ātrāk nostāties paši uz savām kājām. Un bija gatavi iekļauties apkārtējā sabiedrībā. Tēvs labprāt iesaistījās ciema sabiedriskajos labiekārtošanas darbos, piemēram, evaņģēliskā draudzes nama blīvēšanā. Vietējie redzēja, ka mēs neesam liekēži, bet vēlamies dot savu ieguldījumu un līdz ar to arī piedalīties. Mūsdienās to sauc par gatavību integrācijai.

Drīz vien mums bija pašiem savs auto, ar kuru tēvs brauca uz darbu, un pēc diviem gadiem mēs ievācāmies īstā dzīvoklī. Es mācījos skolā un, spēlēdamās kopā ar citiem ciema bērniem, dažu mēnešu laikā apguvu vācu valodu — pat vairāk nekā tikai labā līmenī, kaut arī toreiz nebija nedz svešvalodas apguves veicināšanas programmu, nedz speciālu valodu kursu.

Jau no pirmās klases es apmeklēju reliģijas nodarbības — evaņģēliskās. Es gāju arī uz dievkalpojumiem, kur drīz vien kopā ar visiem dziedāju baznīcas dziesmas, kuras man vienmēr kaut kā ir šķitušas mierinošas, pēc tam es apmeklēju arī Bībeles mācības nodarbības. Es to nedarīju tāpēc, ka būtu pārliecināta kristiete, bet tāpēc, ka mani tas interesēja. “Lasi, vēro un klausies,” arvien mēdza sacīt tētis, ateisma piekritējs, “tad tu varēsi pateikt, vai tev tas patīk vai nepatīk.” Vēlāk, kad jau gāju reālskolā, brīvstunda man bija svarīgāka par reliģijas mācību stundu.

Es piedalījos vingrošanas un baleta nodarbībās bērniem, bet, tā kā mamma uzskatīja, ka tādām lietām tērēt naudu nav vērts, pārējās ciema mammas iestājās un arī panāca to, ka es drīkstēju piedalīties bez dalības maksas. Piektdienās es gāju uz jauniešu centru, un šoreiz mana mamma, kā tas pienākas, ieguldīja naudu apsveikuma kartītēs, kuras rakstīju draudzenēm uz iesvētībām.

Vildenes kristīgajā sabiedrībā es iemācījos, ka esmu tikpat vērta, cik zēni, ka starp dzimumiem nav atšķirību. Un es iemācījos, ka, ari būdama kristiete, esmu ne mazāk vērtīga. Es iederējos, jo gribēju iederēties. Manai izcelsmei, manai ticībai te nebija nekādas nozīmes. Svarīgāk par to bija tas, vai pati ļaujos iederēties šajā sabiedrībā un vai es palīdzu to veidot. Un to es darīju. Es to darīju ar tikpat lielu interesi kā jebkurš cits bērns. Un tad, kad Vasarsvētku brīvdienās mamma negribēja mani laist uz pasākumiem, jo tur visi ir kopā — zēni un meitenes —, tad mūsu durvju priekšā stāvēja jauniešu apvienības vadītājs vai ciema vecāku pārstāves un lūdza atļauju. Tad viņa vairs nevarēja liegt. Ciema sabiedrība mani izvilka no pagātnes tagadnē, parādīja vērtīgo, pozitīvo un brīvo. Par to, kā gribēju dzīvot un dzīvoju patlaban, esmu pateicīga piemēram, ko rādīja kristīgā draudze un ciema sabiedrība.

Pretēji, ko es secināju jau pēc pirmajiem Vācijā pavadītajiem gadiem, islāmiskā sabiedrība man neko pozitīvu nevar iedot, man tā ir radījusi tikai negatīvus iespaidus. Es gan esmu piedzimusi musulmaņu ģimenē, bet neesmu izjutusi vēlmi ne pēc viņu reliģijas, ne pēc dzīves, kā viņi to dzīvo. Vai man, dumpīgai meitenei, vajadzētu akceptēt, ka meitenes nav nekā vērtas, toties viņas brālēni un brālis ir uz rokām nēsājami? Vai arī to, ka vīri iekausta sievas, ja ēdiens nav pietiekami silts? Ticīgam musulmanim tas šķiet pavisam normāli, katrā ziņā, netiek uzdoti jautājumi, bet man tas nekad nav bijis pieņemami. Un, tā kā viss tika attaisnots ar Allāhu, Korānu un reliģiju, mani nepārliecināja šis reāli eksistējošais islāms.

Citādi bija ar to, ko es uzzināju reliģijas mācību stundās un draudzē. Es uzzināju, kāds ir kristīgais cilvēks, kas ir mīlestība uz tuvāko, žēlsirdība un aizstāvība. Un tas nemaz nebija nepareizi, ka es vēlāk, jau kā jauniete, iestājos Vācijas Kristīgi demokrātiskajā apvienībā (CDU). Tas bija 2010. gadā, kad saņēmu Vācijas pilsonību. Gribēju būt politiski aktīva un šādā veidā atlīdzināt pagastam, kas man nodrošināja šo skaisto dzīvi. Es biju ļoti aktīva, ātri vien drīkstēju līdzdarboties dažādu partijas uzdevumu izpildē, un pārējie apvienības biedri, kuri pārsvarā ir gados vecāki kungi, bija priecīgi atkal CDU rindās redzēt jaunu sievieti, turklāt vēl imigranti, īpaši labi integrētu, kura ir uzticama un ķeras klāt darbam, kad vien tas ir nepieciešams.

Varbūt lielākā pilsētā mana dzīve būtu izveidojusies citādi. Kad esi anonīms, tad daudz grūtāk ir kontaktēties ar vietējiem, lai tiešām tiktu pieņemts. Arī manu vecāku dzīve, iespējams, noritētu citādi. Māte noteikti būtu vienojusies arī citai sabiedrībai — musulmaņu. Esmu priecīga par to, ka dzīvojām tik nomaļā vietā, kur nebija nevienas sevī noslēgušās kopienas. Mazā pagastā pat visbailīgākie vai arī tie, kuriem ir aizspriedumi pret ienācējiem, ilgstoši cits no cita nevar izvairīties. Abas puses ātri iemācās pazīt un iegaumēt, ka mēs visi esam cilvēki, nevis monstri. Tieši tāpēc Vildene bija mūsu laime, vistīrākā laime. Mums kaimiņi bija ne tikai (bet pārsvarā) tie, kas vēlēšanās balso par CDU, bet arī Vācijas Nacionāldemokrātiskās partijas (NPD) piekritēji, bija ģimenes, kas atbalstīja labējos un vēlēšanās balsoja tikai par tiem. Ar dažiem no viņiem, ar kuru bērniem kopā gāju skolā, es bieži kopā pusdienoju. Viņi man nelika justies, ka neesmu vāciete, un nekad neizturējās rasistiski pret mani. Var jau būt, ka man laimējās. Kaut gan es domāju, ka vislielākā nozīme ir te spēlē aizspriedumien, kas rodas, vērtējot ar nepietiekami lielu pieredzi. Es domāju, ka viņi redzēja mūsu vēlmi pievienoties. Viņi redzēja, ka tētis smagi strādā, ka mēs esam atvērti un zinātkāri un ka gribam, lai mēs būtu novērtēti mūsu jaunajā dzimtenē. To gan nevar apgalvot par visiem ieceļotājiem, īpaši ne lielpilsētās, kur ir pavisam vienkārši turpināt savu ierasto dzīvi, kur ir vieglāk iztikt ar dzimto valodu, jo visās pilsētas daļās ir paralēlās sabiedrības.

EMANCIPĀCIJA NO ISLĀMA

Jauna musulmaņu sieviete grib dzīvot, kā vēlas, tēvoči viņu mēģina iegrožot

Vēl pirms es varēju teikt, ka dzīvoju patiešām brīvi, vēl pirms manām kāzām ar vācieti (un pirms es atkal izšķīros), pirms es iestājos CDU, pirms es kopā ar Femen grupas aktīvistēm kailām krūtīm protestēju pret sieviešu apspiešanu (arī musulmaņu ģimenēs), man nācās emancipēt pašai sevi. Man vajadzēja emancipēties no islāma — un līdz ar to visbeidzot no mātes un viņas centieniem man “uzlikt iemauktus”, kuri pienākas katrai kārtīgai musulmaņu sievietei.

Būdama vēl bērns, es nevarēju pieņemt to, ka viņa pret manu brāli izturējās citādi kā pret mani — meiteni. Un tagad, tikko kļuvusi pieaugusi, es nu gribēju dzīvot normālu, rietumniecisku, brīvu dzīvi. Man bija 18, man neinteresēja sekss, gluži tāpat kā ari maniem draugiem ne, es tikai gribēju patstāvīgi plānot savu dzīvi un ikdienu, rast prieku, iet uz ballītēm. Bet viņa ārdījās, lai uzvedos, kā nākas, citādi mani vairs neviens vīrietis neprecēšot. Aizvien biežāk viņa runāja pa telefonu ar saviem brāļiem, maniem tēvočiem. Viens no viņiem dzīvoja Holandē, otrs — Ziemeļreinas Vestfālenē. Un kādā vakarā viņi piepeši bija klāt.

Tajā 2002. gada vakarā tētis man iesita pirmo un vienīgo reizi. “Kur tu biji?” viņš gribēja zināt. “Ko tu darīji?” Sitieni bija traumējuši lūpu, bet māte stāvēja aiz tēva un nemitējās viņu skubināt.

Es biju vēlu izgājusi no advokātu biroja, kurā stažējos par jurista un notāra palīdzi. Māte zināja, kad man ir īsie vakari un kad es nāku mājās vēlāk, un, ja, piemēram, nokavēju autobusu, tad viņa vienmēr iedomājās to sliktāko. Toreiz es strādāju Zīgenā, un tik lielā pilsētā, pēc viņas domām, uz katra stūra uzglūn kārdinājums. Tāpat kā toreiz Skopjē, es atkal tiku pagodināta ar vārdu “ielasmeita”, dusmās man viņa pat pārmeta nodarbošanos šajā jomā.

Kad pēc ķengāšanas un iekaustīšanas apjukusi sēdēju savā istabā, dzirdēju, ka ārdurvis tiek atvērtas un aizcirstas, pēc tam klusinātas balsis koridorā. Es saspringti klausījos — atpazinu tēvoču balsis. Panikā piezvanīju kādam draugam, dažos teikumos izskaidroju, kas noticis, un palūdzu, lai man atbrauc pakaļ. Nekavējoties! Lai viņš piezvana, tiklīdz ir manas mājas priekšā, tad es metīšos ārā. Es steigšus iebāzu mugursomā pāris apģērba gabalus, apsēdos uz gultas un gaidīju. Dzirdēju, kā māte virtuvē aptekalē vīriešus. Manā galvā viss bija juku jukām. Kāpēc tie abi bija šeit? Tieši šodien? Sagadīšanās? Vai varbūt tas jau ilgāku laiku bija plānots, gribēja ņemt mani līdzi un uzvest atkal uz pareizā ceļa? Ko tad, ja ārdurvis būs aizslēgtas? Ko tad, ja viņi mani aizturēs? Ko tad, ja...

Beidzot ieskanējās mobilais. Es saņēmu drosmi, atrāvu vaļā savas istabas durvis, steidzos pie ārdurvīm, kuras, par laimi, nebija aizslēgtas, un skrēju uz mašīnu. Skrienot manīju, ka tēvoči metas man pakaļ. Bet te, mūsu mazajā ciemā, kur visi cits citu pazīst un kaimiņi uzreiz ir pie logiem aiz aizkariem, ja kaut kas atgadās, viņi neuzdrošinājās palaist rokas. Tēvoči bļāva: “Tūlīt pat nāc iekšā, mums ar tevi jārunā! Tu neiekāpsi tajā mašīnā!” Es aizcirtu automašīnas durvis un kliedzu: “Brauc, brauc taču beidzot prom!”

Braucot mašīnā, man tapa skaidrs, ka māte jau vienā no pēdējām telefonsarunām bija likusi brāļiem rīkoties. Citādi viņi tik ātri nebūtu ieradušies. Abiem vīriešiem bija radīts skaidrs priekšstats par labas sievas atribūtiem: jābūt paklausīgai, ticīgai un tikumīgai. Nebiju nedz paklausīga, nedz ticīga, un to, ka neesmu arī tikumīga, droši vien māte viņiem pateica.

Sieviešu patversmē, kur es slēpos nākamajās nedēļās, man piešķīra istabu jumta stāva dzīvoklītī, kuru es dalīju ar kādu albānieti. Mums bija kopīga vannasistaba, caurstaigājama istaba ar virtuves stūrīti un virtuves galdu ar stūra krēslu un katrai atsevišķa istaba, kurā bija šaura gulta, drēbju skapis un galdiņš ar diviem krēsliem. Bērnu redeļu gultiņa stāvēja pie loga, un viegli plīvojošu šaļļu slejas kalpoja par aizkariem. Neviena paklāja, nevienas sedziņas. Tukšas sienas. Pilnīgi nekā, kas kaut mazliet varētu izstarot siltumu.

Uz manas gultas atradās spilvens bez spilvendrānas un sega netīrā pārvalkā; sienas izskatījās nekrāsotas jau gadiem. Linoleja grīda bija klāta ar netīrumu kārtu, kas man uzdzina nelabumu. Kad pirmo reizi ienācu istabā, es nolēmu: šeit es nevaru palikt. Es biju tā izsista no sliedēm, ka vislabprātāk kaukdama mestos gultā, lai nekad vairs nepieceltos.

Atkal un atkal es jautāju sev: “Ko tu izdarīji? Vai tu rīkojies pareizi? Vai tev nevajadzēja samierināties? Nē, tev nevajadzēja gan! Saņemies un izmanto šo jauno situāciju savā labā!” Kontā man vēl bija 50 eiro, un es nolēmu, ka nākamajā dienā nopirkšu pati savu gultasveļu. Tas būtu sākums.

Visu pārējo sieviešu uzturēšanās iemesls bija migrācija, visām bija mazi bērni, ar kuriem viņas dzīvoja kopā šajā skumjajā un bēdīgajā vietā. Visas bija pateicīgas par iespēju dzīvot drošībā, tomēr esmu droša: tā nebija tā dzīve, kādu viņas gribēja. Ar katru šeit nodzīvoto nedēļu es arvien labāk sapratu, kāpēc daudzas sievietes atgriežas dzīvē, no kuras bija bēgušas, — tāpēc, ka šo jauno dzīvi viņas nevarēja vairs izturēt.

Es atpakaļ negribēju. Bija skaidrs, ka tēvoči un vecāki mani meklēja. Man nebija ne jausmas, ko viņi bija ieplānojuši, un arī vēlāk, mūsu retajās tikšanās reizēs, mēs nekad par to nerunājām. Viņi mani būtu iestūķējuši automašīnā un aizveduši uz Maķedoniju. Es nekad vairs no turienes neatgrieztos. Es nekad nedrīkstētu ne kāju spert ārā pa durvīm. Es būtu ilgstošā novērošanā, un par cietumsargiem būtu mātes un sievietes no kopienas. Viņas ir atbildīgas par jaunavības nosargāšanu, kas vienlaikus nozīmē arī ģimenes godu. No tā acīmredzot izriet, ka ģimenes gods atrodas meitai starp kājām.

2. NODAĻA

VAI MUSULMAŅU SIEVIETE VIENMĒR IR TIKAI UPURIS

Izdevusies laulība ir tad, ja sieva ir paklausīga un tikumīga

Runā, ka māte islāmā esot vissvētākā. Zeme, ko min mātes kājas, ir paradīze, tā rakstīts Korānā. Tāpēc tā māte jāgodā, kura saviem bērniem atdod pēdējo kreklu un kura pašaizliedzīgi veic savu pienākumu. Viņas valstība ir ģimene, māja, arī tā ir Korānā teikts. Daudzās musulmaņu ģimenēs tā dzīvo vēl joprojām.

Milads Karinai, kurš reiz atbēga no Kabulas uz Vāciju, uzmundrina mūs, kristiešus un neticīgos, sacīdams, ka mums “vajagot uzdrošināties vairāk islāma”. Korāns, kā apgalvo Karimi, islāma teoloģijas pasniedzējs Minsterē, esot radīts “pārpārēm romantisks”; islāms esot “neticami jutekliska reliģija, un šīs juteklības pamatā esot mistika, kura ir poētiska un melodiska, kurai piemīt skaņa un muzikalitāte”.16

Tā kā Karimi blakus citām piemin arī Abū Hamīdu al Gazālī “Buch der Ehe” (“Laulības grāmatu”), tad apskatīsim to precīzāk: tiek apsolīts, ka tam, kurš sekos al Gazālī grāmatā dotajiem padomiem, veiksies partnerattiecībās. Protams, ka šis darbu nav atrodams Alī un Mehmeta grāmatplauktos, bet ikviens imāms to pārzina un ņem mācībās par paraugu. Tas, kurš pirms laulībām sarunās ar imāmu lūdz padomu, saņem šajā grāmatā rastu atbildi. Tātad vēlreiz pārbaudīsim šo romantiku un juteklību.

Nodaļā “Sievas pienākumi pret vīru” ir rakstīts: “Viss, ko par šo var teikt, ir ietverts vienā teikumā, to, ka laulība nozīmē verdzību, un to, ka sieva ir vīra verdzene.”17 Savukārt citā vietā ir lasāms, ka pravietis, lai

viņam Allāha svētība, tēviem iesaka, lai raugās uz to, kam savu meitu atdot, “jo ar laulību viņa tiek nodota verdzībā, no kuras nevar atbrīvot, taču vīrs jebkurā mirklī viņu var atlaist”.18

Tas, protams, ir tik romantiski! Nu palūkosimies, kā tas izpaužas praksē.

Man ir māsīca no mātes puses, ļoti skaista, ļoti inteliģenta sieviete, kura nekad nav nēsājusi galvassegu. Viņa studē psiholoģiju un ir 19 gadus veca, kad viņai uzmanību sāk pievērst augstākas kārtas albānis, kuram gan ir tikai vidējā izglītība. Viņš uzzina, kas viņa ir un kur dzīvo, un ierodas pie vecākiem, lai viņu bildinātu. Vecāki piekrīt. Māsīca neiebilst. Viņi vienojas, ka māsīca drīkst pabeigt studijas, lai vēlāk varētu papildināt ģimenes ienākumus. Pēc gada pāris svin lielas islāmiskās kāzas. Pēc kāzām vienošanās pēkšņi vairs nav spēkā. Radis atbalstu no savu vecāku puses, vīrs aizliedz viņai iet uz universitāti. Tas ir iemesls strīdam, un, tā kā to atrisināt neizdodas, vīrs atdod nepaklausīgo sievu atpakaļ vecākiem. Tā kā abus pirms tam bija salaulājis imāms un viņi to vēl nebija izdarījuši valsts iestādē, tad vīram nav pat jāizrunā šķiršanās formula, tas ir, jāuzteic sievai laulība. Viņam viss ir pilnībā beidzies.

Izmestā, vairs ne jaunava un godu zaudējusi, atkal dzīvo pie vecākiem. Zaudēta viņas, kā arī visas ģimenes vērtība un cieņa. (Ja viņai būtu piedzimis bērns, tad arī to viņa zaudētu, jo bērnam jāpaliek pie tēva, viņai kā mātei uz to nebūtu nekādu tiesību.) Situācija ir neizturama, tāpēc māsīcai pēc iespējas ātrāk jāatrod cits precību kandidāts, lai dzēstu kauna traipu par to, ka bijusi vīram nepaklausīga un nepakļāvīga. Viņa apjautājas pie draudzenēm un mošejā, atrod vīrieti, kas ir ar mieru apprecēt “lietotu sievieti”, un pēc trim mēnešiem apprecas vēlreiz pēc islāma likumiem.

Otrā vīra izcelsme ir zemākais vidusslānis, viņam nav izglītības, un viņš ir ļoti ticīgs. Tā kā naudas nav, viņi iztiek bez kāzu svinībām, tas vairs nav būtiski, jo daudz svarīgāk ir tas, ka ģimenes gods ir atkal atgūts. Tā kā vīrs to pieprasa, māsīca beidzot pilnīgi atsakās no studijām. Drīz vien viņa jau nēsā galvassegu. Pēc gada piedzimst bērns, paldies Allāham, tas ir zēns. Tagad viņa ir 26 gadus veca mājas verdzene un trīs bērnu māte. Kad viņa iziet no mājas, tad uzliek visa auguma, piedevām vēl arī sejas, aizsegu. Viņa pieņēma islāma apmātību un sievietes tēlu, lai otrajam vīram nerastos iemesls viņu padzīt. Ar viņu vairs nav iespējams jēdzīgi parunāt. Es mēģināju to darīt, bet radās iespaids, ka,

uzsienot lakatu, viņa ir aizsējusi ciet savu inteliģenci vai ari atdevusi to

mošejā.

Ja viņa ar savu pirmo vīru būtu apprecējusies likumīgi (arī pēc valsts likumdošanas), tad vīram šķiršanās būtu bijusi mazliet nogurdinošāka, būtu nepieciešams mazliet vairāk pacietības. Ja vīrs vēlas šķirties, viņam, pie skaidra saprāta esošam, uzteikšanu sievai nākas izrunāt trīs reizes. Priekšnoteikums ir tāds, ka sievai šajā laikā ir noslēdzies menstruāciju cikls un abiem no tā brīža vairs nav dzimumattiecību. Bet ar to vien šķiršanās vēl nebeidzas. Sievai jāpaliek dzīvot mājā, turklāt — trīs menstruāciju ciklus jeb trīs mēnešus. Tikai pēc tam drīkst notikt šķiršanās, izņemot, ja vīrs pa to laiku ir mainījis domas vai arī abiem ir bijis sekss.

Korānā par to ir teikts: “Un šķirtajām sievietēm ir jānogaida trīs menstruāciju cikli. Likums viņām neļauj noslēpt to, ko Dievs ir licis viņu dzemdēs, ja tās tic dievam un Atmaksas dienai. Un viņu vīriem šajā laikā ir tiesības ņemt viņu atpakaļ, ja tie vēlas samierināties. Un pienācīgā kārtā viņām ir tādas pašas tiesības kā viņiem, tikai vīri ir par vienu pakāpi augstāk.”19

Atteikšanās no vēlmes šķirties ir iespējama divas reizes, trešajā reizē laulība tiek šķirta nekavējoties. “Šķirties ir atļauts divreiz,” tā rakstīts Korānā. “Un tad vai nu pienācīgā kārtā viņu paturiet, vai laipni ļaujiet tai iet.”20

Bet uzkavēsimies vēl brītiņu pie laulības. Augsti svētītais, tā rakstīts Al Gazālī grāmatā, ir teicis: “Lai nolādēts tiek sievas vergs.” Tas nozīmē to, ka vīrs nedrīkst ņemt vērā sievas garastāvokli. “Dievs, saproties, sievieti ir nodevis vīra rokās.” Vīram piedien “būt vadonim, bet nevis būt vadītam”; viņš ir pārāks par sievu. “Sievietes pēc būtības iemieso visu ļaunumu, kas ir tevī: kaut mazliet palaidīsi vaļīgāk grožus, tā viņa iepakaļ noies ar tevi krietnu gabalu, atlaidīsi iemauktus vaļīgāk — tā aizvilks tevi olekti tālāk; bet, ja grožus turēsi cieši un, kā pienākas, krietni pievilksi, tad viņa būs tavā varā.”21

Milad Karimi, te nav nekā mistiska, te viss ir pateikts skaidrāk par skaidru! Neko romantisku es nevaru atrast arī Al Gazālī secinājumos, ka labākā sieva ir tā, “kura dara to, kas pavēlēts”22. Bet ko tad, ja sieva nepakļaujas vīra vēlmēm? Ja viņa neklausa vīra pavēlēm? Arī uz to Al Gazālī ir atbilde: “Tādā gadījumā sievu vajag sodīt un iekaustot padarīt paklausīgu. Un, ja viņa, kā nākas, neskaita lūgšanas, viņš lai piespiež to darīt ar varu.”

Pret nepaklausīgām sievām var piemērot veselu virkni dažādu pasākumu, kuru bargumu var pastiprināt: vispirms vīrs var mudināt, tad brīdināt un visbeidzot piedraudēt ar sodu. Kā vēl bargāks “romantiskais līdzeklis” ir sievas nolikšana gultā sākumā uz muguras, bet tad gulēšana atsevišķi un visbeidzot nepieskaršanās sievai vienu līdz trīs dienas. “Ja arī tas nenes augļus, tad viņa ir jāiekausta, bet neievainojot, tas nozīmē: nodarīt sāpes, bet bez asinīm un kaulu salaušanas; arī pa seju nedrīkst sist, tas ir aizliegts.”23

Tā gan ir saudzīga apiešanās, jo galu galā nevienam vīrietim vairs nebūs nekāda prieka skatīties uz sievieti, kuras acis pieplūdušas asinīm. Bet sievai ir jājūtas pagodinātai ne tikai par iejūtīgo apiešanos ar viņu, bet ari par to, ka vīrs par viņu tik pašaizliedzīgi rūpējas. Jo, redz, katrs sitiens ir pagodinājums sievai. Starp citu, tas, ka vīrietim ir tiesības pielietot vardarbību pret sievu, kā apgalvo AI Gazālī, nāk no sūras 4:34: “Vīrieši nolikti augstāk par sievietēm.”

Vīrieša pārākuma loma tiek norādīta arī Bībelē: “Jo vīrs nav radīts sievas dēļ, bet sieva vīra dēļ.”24 Bet ne vācu, ne Eiropas sabiedrībā tā nedzīvo. Par to ir parūpējies apgaismības laikmets, un veltīgas nav arī sieviešu kustības cīņas jau simts gadu garumā. Islāms turpretī ir nekustināms un stingrs kā betona lējums jau 1500 gadus — kā arābu valstīs, tā arī šejienes musulmaņu kopienās.

Viena no liriskuma virsotnēm AI Gazālī repertuārā ir sievietes būtības apraksts: “Vairākums sieviešu ir slikta rakstura un vāja saprāta, un, lai ar viņām tiktu galā, jāņem talkā maigums apvienojumā ar stingru disciplīnu.”25

Ja vīra uzraudzības nebūs, tad sagaidāms visļaunākais: “Esmu redzējis elli, un lielākā daļa tās iemītnieku bija sievietes.”26 Un taisnība, protams, vien būs, jo “sieviete ir kārdinājums, un, kad tā iziet ārā no mājas, pēc viņas galvas snaiksta velns”27. Kā saka Dieva svētītā Āiša, jaunākā no Muhameda desmit sievām: “Ja visu svētītais pravietis zinātu, kādas lietas dara sievas (viņam aiz muguras), tad viņš liegtu viņām iziet ārpus mājas.” 28 Tieši tāpēc ticīgajiem musulmaņiem dievam tīkamāka sieva ir tā, kura nododas lūgšanām mājokļa dziļumā, savā istabiņā, vislabākā ir tā bijīgā, jo tā baidās iziet ārpus mājas un “izvairās apmeklēt šaubīgas vietas vīra dusmu dēļ”.29

Islāma sabiedrībā arī vēl šobrīd sieviete ir piesaistīta mājai. Viņas uzdevumi ir skaidri: mājsaimniecības un bērnu aprūpētāja, kā arī jebkurā mirklī pieejama vira apteksne un spēļmantiņa. Ārpus mājas sievietei nav izlemšanas tiesību, kā jau iepriekš tika minēts, viņai pat ir jāprasa atļauja, ja vēlas iziet. Musulmaņiem ir pašiem savi “Dr. Zommeri”, kas vēl joprojām internēta vietnē Fatwazentrum.de dod padomus, kā jārīkojas: “Sieviete drīkst iziet no mājas bez vīra atļaujas tikai neatliekamos gadījumos. Šie neatliekamie gadījumi drīkst būt tikai saistībā ar veselības vai sociāla rakstura problēmām.” Tomēr vīrs var piešķirt arī ģenerālatļauju, piemēram: “Tev man nav jāprasa iziešanas atļauja, ja vēlies apciemot savu māti” vai “Uz turieni vai turieni tu drīksti vienmēr doties, neprasot man atļauju”. Lai pildītu reliģijas uzliktos pienākumus, nav nepieciešams prasīt atļauju, savukārt brīvprātīga dievkalpojuma apmeklējumam ir jālūdz atļauja.30

Skatīsimies patiesībai acīs: islāmiskajos rakstos sieviete tiek atainota kā nepatstāvīga un nevarīga. Bez vīra atbalsta viņa nav spējīga izdzīvot. Tieši to, starp citu, man nācās vairākkārt dzirdēt no mammas, kad es pēc četru gadu ilgās laulības 2013. gadā izšķīros ar savu vīru, vācieti. Vienlaikus sievietes šķietami kaitē vīriešiem, kuri upurējas un ir tik lieli altruisti, lai par kādu no viņām iežēlotos: “Usuma Ibn Zaids, dodot Allāha labvēlību abiem, stāstīja, ka Pravietis, lai Allāha svētība un miers viņam, teica: “Es vīriešiem neatstāju aiz sevis nevienu postošāku pārbaudījumu par sievieti.””

Tāpēc sievietes Allāhs ir radījis kā nevērtīgākas, nespējīgas pieņemt lēmumus un aizsargājamas, un vadāmas. Viņu aizsardzībai un lietderībai Allāhs tās nodeva vīrieša rīcībā. Sūra 4:34 ir kā rezumējums: “Vīriešiem ir jāsargā un jāuztur sievietes ar to, ko Dievs vieniem no viņiem devis vairāk, citiem mazāk, un arī ar paša nopelnīto.”

“SITIET VIŅU!”

Vai Korāns atbalsta sieviešu fizisku ietekmēšanu?

Ja kāds šobrīd Vācijā aizstāvētu domu, ka nepaklausīgas sievas ir sitamas, tam būtu jārēķinās ar šmucspaiņa satura uzliešanu uz galvas, un viņam būtu imidža atjaunošanas problēmas uz ilgu laiku. Tāpēc veselīgā islāma piekopēji šeit, Vācijā, apstrīd, ka sieviešu pārmācīšana varētu būt Svētajos rakstos. Savukārt arvien biežāk neskaitāmi musulmaņu goda uzturētāji izplata vēstījumu, ka sievietes ir sitamas un tās ir jāsit. Internetā ir daudz šāda veida video, kuros izskan šī doma. Imāms Saads Arafats, atbildot uz moderatora jautājumu, saka: “Allāhs sievietes ir pagodinājis ar pērienu kā sodu.”32

Un tāpēc internēta vietnē Islam-forum.info acīmredzot jūtīgs un nedrošs cilvēks “mīļajiem brāļiem un māsām” uzdod jautājumu par Sahih Muslima 4. grāmatu, hadīsu 2127: “Viņš [Muhameds] sita man [Āišiļ pa muguru, tas man sāpēja. Viņš teica: “Vai tu domā, ka Allāhs un viņa Pravietis (Muhameds) ar tevi netaisnīgi apietos?”” Ticīgais ir samulsis ļ un jautā: “Kā tas var būt?” Dienu vēlāk vietnē parādās atbilde: hadīss ir neprecīzi pārtulkots un forumā bez jebkādiem citiem paskaidrojumiem ievietots padoms: “Labāk nerakājieties tik daudz pa kufar (neticīgo) 1 propagandismu sludinošajām lapām. Ja to darāt, tad pats esat vainīgs, ka reiz uzmācas šaubas vai pat depresija, mīļie brāļi un māsas, nedariet ; to, Dievs mans liecinieks, sātans tā maldina jūs.”33

Šeit minētais piemērs nav vienīgā vieta Korānā, arī hadīsos, kas pie- ļ ļauj un attaisno to, ka sievu drīkst sist. Sūru 4:34 zina katrs vīrietis, ļ “Savukārt taisnīgas sievas ir paklausīgas un vīra prombūtnē sargā visu, ko Dievs licis sargāt. Ja Jūs baidāties, ka viņas var kļūt nepaklausīgas, ] pamāciet viņas, neejiet pie viņām gultā, ieperiet!” Ecevitu Polātu (pro-1 fesoru, islāma teoloģijas pasniedzēju un Teoloģijas fakultātes dekānu ASV Ilinoisas Universitātē un grāmatas “Der Islam im Fadenkreuz der \ Kritik” (“Islāma kritikas krustpunkti”) autoru), šķiet, šie vārdi nomoka, -jo tie ir par iemeslu “asākajam un dedzīgākajam uzbrukumam Korā- • nam no Rietumu islāma kritiķiem”. Rietumu publicisti šos vārdus uz- ļ tver kā sākumu islāma naidīgumam pret sievietēm. Nosaucis vairākus : avotus, Polāts atzīst, ka arī musulmaņu klerikāļi sievas sišanu atzīst par Dieva noteiktu, piemēram, ēģiptiešu rakstnieks Mustafā Mahmuds, kas 1996. gadā saņēma valsts apbalvojumu par savu literāro veikumu. Viņš rakstīja (un šī rindkopa, pilna nejēdzības un vulgāras psiholoģijas, ir jāatspoguļo pilnībā):

“Atļauja sist savu sievu un atstāt viņu vienu laulības gultā attiecas tikai uz nepaklausīgām sievām. Ar “normālu” sievieti apietas labsirdīgi un ar mīlestību. Brīnumainā kārtā šī atļauja rāda, cik pareizi Korāns sapratis sievas nepaklausību.” Tas, “pēc jaunākajām atziņām modernajā psiholoģijā, tiek noformulēts kā sievas slimīga izturēšanās”. Psiholoģija

izšķir divas slimīgas izturēšanās formas. Pirmā ir pazemīgā, kas ir ma-zohisms. “Te runa ir par slimīgu sievas prieku saņemt sitienus un tikt mocītai, kur viņa ir padevīgais partneris.” Otra forma esot “valdonīga izturēšanās, nozares terminoloģijā saukta par sadismu. Šajā gadījumā sievai patīk būt noteicējai, izrīkotājai un pārējiem sagādāt ciešanas.” Šādu sieviešu gadījumā ir tikai viens risinājums: “Izraut viņai grožus no rokām un neitralizēt viņas ieročus, ar kuru palīdzību viņa valda. Sievietes ierocis ir viņas sievišķība.” Kā tad lai izrauj viņai grožus no rokām? “Viņu atbruņo, ja tiek pamesta viena laulības gultā. Otra tipa sievietēm, kuras cieš no pārliecīgas baudas padevībā un sitieniem, iekaustīšana ir viņu terapija.” Tas esot “zinātnes brīnums un kodolīgs kopsavilkums tam visam, kas ir sarakstīts psiholoģijas grāmatās par nepaklausīgu sievu un viņas terapiju”36.

Lai varētu aizstāvēt islāmu, Korānu un Pravieti, Polāts atļauj izteikties Pencbergas musulmaņu draudzes imāmam Bajrambejaminam (Benjamiņam) Idrizam, kurš, tāpat kā es, ir dzimis Skopjē: sievas sišana ir lielā pretrunā Korāna vārsmām, kurās minēts, ka pret laulāto sievu ir jāizturas ar “mīlestību un žēlsirdību”. Vārds wadribuhunne, kas šeit tulkots kā “sist”, ir iztulkots neprecīzi. Šim vārdam ir vairākas nozīmes. Kā raksta Polāts, Idrizs jautā: “Kā gan Dievs, kurš... savās [Korāna] vārsmās 30/21 pieprasa laulībā “mīlestību” un “žēlsirdību”, var pieprasīt pretējo: “Sitiet viņu!”? Tas nozīmētu, ka viena no vārsmām nav no dievišķā pirmavota, bet, tā kā tas nav iespējams, mums jāpieņem, ka frāze “Sitiet viņu!” ir radusies kļūdainā tulkojumā.” Idrizs arī raksta, ka pats Pravietis nekad nav pacēlis roku pret savām sievām. Kad reiz tam ar viņām radās sarežģījumi, viņš ar sievām runāja par šo situāciju un pameta mājvietu uz diviem mēnešiem, lai dzīvotu šķirti no viņām. Lieta tāda, ka wadribuhunne tā arī būtu jātulko — kādu laiku padzīvojiet atsevišķi.37

Tā ir apoloģētika un patiešām smalka aizstāvības stratēģija. Līdzīgus izteikumus mēs varam atrast pie īpašajiem islāma piedāvājamiem: “Pravietis sacīja: “Nesitiet Dieva kalpones.” Tad nāca Umars [otrs no patiesi ticīgajiem kalifiem, kurš valdīja 634.-644. g. pēc Kristus) un teica: “O, Dieva sūtītais, sievas dumpojas pret vīriem.” Tā viņš atļāva viņas iekaustīt.”38

Nav runa par vakar rakstīto, bet par to, kā ticīgie rīkojas šobrīd un ko iesaka klerikāļi. Tā kā es lietoju un izsaku viedokli “Facebook”, no lasītājām — galvassegas nēsātājām — esmu saņēmusi vispazemojošākos domu izklāstus par tēmu “sievas iekaustīšana”. “Arī pa seju sievietēm nedrīkst sist, jo tā var kļūt neglītas,” rakstīja viena no viņām. Un vēl: “Islāms vislabāk nodrošina sievietes tiesības.” Kronis visam tomēr ir šis “arguments”: sišana katrā ziņā tā simboliski esot atļauta, izmantojot zobubirsti, un sievieti nedrīkstētu savainot. Internetā imāmi arī instruē par pareizajiem sitieniem, kuri, protams, esot atļauti un pat ieteicami, jo ar katru sitienu vīrs pagodina nepaklausīgo sievu, tādējādi viņš galu galā par viņu rūpējas. Ir ieteikums, ka roku sitiena brīdī drīkst pacelt, visaugstākais, līdz sirds rajonam, sišanas brīdī vajadzētu iztikt bez lamāšanās. Tāpat arī vajadzētu iztikt bez sitieniem pa seju. Citi savukārt kā labu pāraudzināšanas palīglīdzekli iesaka telefongrāmatu, jo tā nav tik stingra un cieta, un tai ir gana liels laukums, lai mazāk rastos hematomas.

Tas, ka musulmaņu ģimenēs sievietes tiek pazemotas, pērtas, izvarotas, ir lasāms daudzos sieviešu dzīves aprakstos: “Ayaan Hirsi Ali” (“Es apsūdzu”), “Ayse” (“Man neviens neprasīja”), “Inci Y.” (“Jūsu melu nosmacēta”), “Nawal El Saadawi” (“Pret sievietēm vērstais fundamentā-lisms”) un “Zaņa Mūzena” (“Nolaupīta Jemenā”). Tie ir tikai daži piemēri, un šajos aprakstos runa nav par mīlestību. Tā dažas sagādā saviem vīriem vilšanos, citas mēmi pacieš visu. Kā tas notiek Anatolijā, tāpat notiek arī apsolītajā zemē — Vācijā.

Varbūt Ecevits Polāts nav iepazinies ar šiem dzīves aprakstiem. Tas varētu būt tāpēc, ka viņš drīzāk ir pārāk aizņemts ar cita veida grāmatu caurskatīšanu. Bet tā vietā, lai pievērtu acis un neredzētu acīmredzamo, būtu labi pateikt šo: mūsdienās pastāv vardarbība pret sievietēm, un, gluži tāpat kā Muhameda laikos, tā nav problēma tikai musulmaņu mājās, un arī ne visās musulmaņu mājās ir šī problēma. Taču, ja klerikālis apgalvo, ka Muhameds neesot ļāvis iekaustīt sievas vai pat aizliedzis to darīt, tad būtu pavisam jauki, ka šis klerikālis ari skaidri un gaiši pateiktu: tad sekosim mūsu Pravietim un arī atturēsimies no vardarbības pret sievietēm. Ja tā notiktu, tad arī mana māte beidzot no savām smadzenēm izdzēstu vienu no viņas vismīļākajiem teicieniem: “Mums, sievietēm, tas jāpacieš.”

MUSULMAŅU SIEVIETE IR PĀRIDARĪTĀJA

Visbiežāk meitas pakļauj tieši mātes

Feministēm šeit minētais var nepatikt. Vardarbības dēļ, kurai tiek pakļautas sievietes musulmaņu sabiedrībā, un aizvēsturiskā, pārmantotā lomu sadalījuma dēļ feministes musulmaņu sievietēs redz tikai upuri. Tas ir tāds stereotips. Kā jau iepriekš minēju, musulmaņu sievietes ir arī pāridarītājas. Jo viņas ir tās, kuras audzina bērnus. Ļoti atšķirīgs ir dēlu un meitu audzināšanas stils. Zēnus mātes izaudzina par prinčiem un mačo, meitenes — par padevīgām vīriešu apteksnēm.

Tas ir pilnīgs izmisums: mātēm kā audzinātājām ir tas spēks, kas meitenes un vēlāk sievietes dzīvi visbeidzot varētu mainīt. Tā vietā viņas ar pārliecību pārmanto un iesakņo visu to, no kā pašas cieta meitenes gados. Viņas izvēlas būt par to tradīciju uzturētājām, no kurām pašas cieta un tiek ierobežotas tad, kad ir pieaugušas. Mātes, kādreiz pašas būdamas upura lomā, kļūst par pāridarītājām. Visbiežāk tieši mātes ir tās, kas pakļauj meitas. Tās ir viņas, kas bērniem iemāca anarhistiskās sabiedrības vērtības, kas ir pilnas ar naidu pret sievietēm. Jau maziem zēniem viņas iestāsta, ka viņi ir lielākā vērtē par māsām: viņas iegalvo meitām, ka sievietes ir apteksnes, kurām jāpalīdz saviem tēviem un brāļiem, kā arī viņi jāapkalpo. Māte, pati verdzene būdama, meitu izaudzina par nākamo ģimenes verdzeni. Viņa iemāca meitai, ka sievietēm ir jāpakļaujas un tikumīgi jāģērbjas un ka māja ir viņu dzīves centrālā telpa.

Tādu pat dzīves gudrību man nodeva arī māte, kaut gan ne mana tēva ģimenē un arī vēlāk ne viņa paša ģimenē neviens nebija pakļauts “mājas spaidiem”. Māte varēja strādāt, kur un kad gribēja. Un viņa strādāja daudz. Viņa varēja apciemot savu ģimeni un draugus, kad un kur vēlējās. Tēvs viņu nekad nesita un nekad neizrādīja, ka būtu pārāks. Un tomēr viņa bija tā, kura man mēģināja iegalvot reliģiozo vecāku mājās gūtās mācības, viņa bija tā, kura mātes varu izrādīja, vicinādama dūres, lai mani izaudzinātu par labu, pazemīgu musulmaņu sievieti. Tam viņa, tāpat kā daudzas musulmaņu sievietes, lika lietā visus līdzekļus, arī vardarbību.

Vīrs sit savu sievu, jo mīl viņu. Un māte savus bērnus sit, jo rūpējas un tie viņai ir mīļi. Musulmaņu mātes roka lido zibenīgi. Tas gan nav skaidri pateikts Korānā, bet ir daudzi hadīsi, kas dod norādes par audzināšanu. Tā no septiņu gadu vecuma bērniem ir jāskaita lūgšanas, un “ar viegliem sitieniem” tie jāpaskubina, ja par lūgšanos viņi ir aizmirsuši.40

Bībelē par to ir teikts: “Kas savu rīksti taupa, tas ienīst savu dēlu; bet, kas savu dēlu mīl, tas to jau agri pārmāca.”41 Vai ari: “Rīkste un pārmācība piešķir dziļu gudrību, bet zēns, ja tas atstāts pats savā vaļā, sagādā savai mātei kaunu.”42 Bet Rietumu kristīgajā pasaulē šis likums vairs nedarbojas, mums ir citādi kā islāmā, jo gan ar apgaismību, gan jauniem pedagoģiskajiem paņēmieniem esam tikuši vaļā no šī mantojuma. Kopš 2000. gada Vācijas Civilkodeksa §1631 nosaka: “Bērniem ir tiesības uz audzināšanu bez vardarbības. Fiziska ietekmēšana kā sods, emocionālas traumas un citi pazemojoši paņēmieni nav pieļaujami.” Šobrīd Vecajai Derībai vairāk nekā modernajam likumam seko vairs tikai mazas radikālās minoritātes, evaņģēlisti vai ticīgo sektas, piemēram, “Divpadsmit ciltis”. Audzināšanas metodes, kādas viņi lieto, bērnu tiesību aizstāvji sauc par “nežēlīgu apiešanos un bērnu pazemošanu”, un neirobiologi, piem., Geralds Hīters, tās dēvē par “dresūru caur sāpēm un bailēm”. Bērna vēlmes tiek nocirstas saknē, viņi tiek izveidoti par “labprātīgiem darbarīkiem”, uz kuriem pamatojas autoritāras sistēmas, kā to darīja ari nacionālsociālisti.43

Musulmaņiem ir ierasts, ka audzināšana notiek caur sāpēm un bailēm. Galvenokārt tas attiecas uz meitām. Bet pāridarītāja visbiežāk ir sieviete. Līdz iepriekš atainotajam izņēmumam mani pēra māte. Tā tas ir gandrīz vienmēr — sit mātes. Mātes pazemo meitas un nežēlīgi apietas ar nepaklausīgajām meitām. Pēc kāda laika es jau biju iemācījusies: “Labāk muti turēt ciet, jo ir bail no sitieniem un sāpēm.”

Musulmaņu vidū šādi audzināšanas paņēmieni nav nekas nosodāms, ari ne Vācijā. “Islāma bērnus var tikai viegli iekaustīt,” man rakstīja galvassegu nēsājoša musulmaniete “Facebook” vēstulē, “piem., ar plaukstu pa dibenu, un nekad tik stipri, lai savainotu, un noteikti ne pa seju”.

Ir jābrlnās, ka to dara sievietes: viņas pašas ir cietušas no mātes, bet acīmredzot šis apslēptās tradīcijas ir tik ļoti iesakņojušās, ka viņas tās nodod nākamajām paaudzēm. Šādā veidā viņas turpina dzimumu lomas, kaut gan pašas, vēl būdamas bērni, tās uzskatīja par netaisnīgām. Viņas izdzēš savu bērnību ar pārliecību, ka tā ir jādara — viņsaules labad. Par viņsauli domā visi musulmaņi: viņiem viss ir jādara tai dzīvei, kas sekos šai dzīvei.

tradīciju glabatajas

Musulmaņu mātes — savu meitu nevainības sargātājas

Kāda māte izkāpj no autobusa un dodas uz veco Skopjes tirgu. Viņa steidzas, bet viņas trīsgadīgajai meitai nav viegli viņai sekot, jo māte aiznesas pāri ar rupjiem bruģakmeņiem klātajai ielai. Sieviete iet un iet, un iet, un, kad ir aizskrējusi līdz mazajām būdām, kuru priekšā pārdošanai izlikti augļi, gaļa un svaigais siers, audumi un gultasveļa, viņa nemaz nemana, ka meitēns atpaliek aizvien vairāk. Kāda veikaliņa īpašnieks, tēva brālēns, paņem meiteni rokās un gaida. Viena minūte, divas, trīs, tad beidzot viņa nāk atpakaļ — ar panikā meklējošu skatienu, un, kad abus ierauga, pār onkuli nolīst lamuvārdu lietus. Acīmredzot viņš jau to paredzēja, tāpēc tikai strupi nosaka: “Tieši tev ir jāskatās, kur ir bērns. Tu nedrīksti viņam ļaut tik neaizsargātam skraidīt tev pakaļ.”

Tā mazā meitene biju es, tas bija astoņdesmito gadu beigās Skopjes vecpilsētā. Māte nekad mani nepaņēma pie rokas, viņa vienmēr kaut kur nesās, un man bija jāraugās, ka tieku līdzi. Viņas acīs es nebiju daudz vērta. Es biju tikai meitene, nebiju zēns, uz ko viņa raudzītos ar cieņu. Brālis pēc manis piedzima gandrīz desmit gadus vēlāk, tad mēs jau dzīvojām Vācijā. Manuprāt, viņai patiešām šķita briesmīgi, ka dzemdējusi meitu. Un tam, ka viņa tā domāja, nebija nekāda sakara ar manu māti kā personu, bet daudz vairāk ar musulmaņu kopienu, ar islāmu, kas saviem sekotājiem iegalvo, ka sieviete nav uz pusi tik svarīga, cik vērts ir vīrietis.

Jo mazāka ir meitas vērtība mātes acīs, jo lielāka ir uzmanība, kādu tai pievērš dienas gaitās. Katrs nepareizais solis, katra šķietami nepiedienīgā rīcība, ko izdara viņas bērns, nāk arī pār mātes galvu. Šī uzmanība pāraug mānijā, kad runa ir par “mazo atšķirību” — par jaunavības plēvi. Un atkal mātes skatiens ir vērsts uz vīrieti. Tas ir tāpēc, ka tad, ja gadījumā vīrietis grib noslēgt laulību, viņš vēlas redzēt asinis. Tā viņam ir mācīts. Jaunava — un viņš precētu tikai tādu — pēc pirmā dzimumakta asiņo. Ja ne, tad rodas šaubas.

Meitas jaunavības plēve tiek cītīgi uzraudzīta — ar visu citu kopienas sieviešu atbalstu un saistībā ar visām brīvības sekām, nē, ar meiteņu nebrīvi. Bieži vien Vācijā šī pieskatīšana ir vēl krasāka nekā islāmiskajā valstī — brīvā dzīvesveida dēļ šeit pastāv ne tikai briesmas, ka meitene var priekšlaikus ielaisties ar kādu virieti, bet vēl arī tas, ka viņš varētu būt neticīgais, “elku pielūdzējs”, kas pēc Korāna labākajā gadījumā ir “malka” vai “iemītnieks” ugunij, kas sagatavota visiem neticīgajiem.”'1'1

Tāpēc musulmaņu mātes māca savas meitas: ja sieviete nēsā īsus svārkus un pārāk ilgi raugās vīrietim acīs, tad viņas nolūks ir savaldzināt un uzbudināt vīrieti. Viss, ko dara sievietes, un viss, kas viņai ir, ir vistīrākā provokācija. Sievietes ierocis ir sievišķība — ierocis, kuram vīrieši acīmredzot nespēj pretoties. Tāpēc musulmaņu sievietēm nākas ietīstīties apģērbā. Jo meita kļūst vecāka, jo striktāk mātes raugās, lai dzimumi tiktu šķirti. Citādi pastāv risks, ka meita varētu zaudēt nevainību.

Tā būtu katastrofa, jo grūti atrast vīrieti, kurš būtu gatavs precēt aptraipītu meiteni, un pati meitene, ja nav vīrieša, kas pārņem rūpes par viņu, tiek uzskatīta par nespējīgu izdzīvot. Lai izvairītos no šādām briesmām, ļoti vēlamas ir agrās laulības. Līdz laulībām liels tabu ir pat tikai visparastākā komunikācija starp vīrieti un sievieti. “Normāla” sievietes un vīrieša draudzība tik ļoti uz seksualitāti tendētajā sabiedrībā, kāda ir musulmaņu sabiedrība, nekādi nav iespējama. Tiek uzskatīts: neprecēta sieviete nesatiekas ar vīriešiem, tāpēc ikviena māte, lai to ievērotu, izmanto jebkurus līdzekļus.

“NEVIENA MEITENE ŠEIT VĪRU PATI SEV NEIZVĒLAS”

Musulmaņu sievietes arī Vācijā tiek izprecinātas pret savu gribu

Musulmaņu ģimenēs valda pārliecība, ka meitenes piespiedu kārtā jāpadara laimīgas, tas ir, jāapprecina. Kad es 15 gadu vecumā ciemojos Skopjē, manas mātes brāļi uzskatīja par pienākumu rūpēties par mani. Viņi centās manam tēvam radīt labu iespaidu par vienu vai otru kaimiņu puisi. Man par laimi, tēva atbilde bija nepārprotama — viņš norādīja uz manu trauslo vecumposmu un sacīja: “Nekad dzīvē es neakceptēšu tādus neizglītotus idiotus.”

Ari Vācijā laulības pret meiteņu gribu ir ikdienišķa parādība. Pēc ministrijas, kas atbildīga par ģimenes, senioru, sieviešu un jaunatnes lietām, 2011. gadā veiktās aptaujas Vācijā tika apzināti 3443 gadījumi, kuros sievietes un vīrieši (retāk) ir vērsušies vācu konsultāciju sniegšanas birojos jautājumā par piespiedu laulības draudiem.45 Šis melnais cipars varētu būt daudz lielāks, bet cilvēki pārāk baidās no sekām (iz-stumšana, sitieni līdz pat slepkavībai). Daudzām musulmaņu meitenēm trūkst spēka un drosmes, lai pretotos ģimenes gribai. Viņas atrodas zem ekstrēma kopienas spiediena, tāpēc nerīkojas pareizi. Sacelties nozīmē pazaudēt ģimeni, kopību, ummu. Tas nozīmē pazaudēt zināmu atbalstu un piederības sajūtu.

Mazliet vienkāršāku būtņu dvēselēm par labu nāk skaidri noteikts dzīves rāmītis. Tas dod labo sajūtu, ka zini to, kas tu esi un kam tu piederi. Tā vietā, lai katru dienu arvien no jauna domātu, centīgi nodotos karjerai vai kalpotu ģimenei, neapstrīdamie raksti musulmaņu sievietēm dod skaidras atbildes. Un vai tad tā nav, ka ikviens cilvēks ilgojas piederēt grupai, ar kuru rodas māju sajūta? No jaunajām musulmaņu meitenēm tiek pieprasīta tikai paklausība: tu piederi pie mums, tāpēc tu darīsi tā, kā mēs uzskatām par labu esam. Kas pats par sevi nevar pastāvēt, tas padodas spiedienam un apprec kādu līdz šim pavisam nepazīstamu cilvēku. Bieži vien sievietes nav pat pilngadīgas, kad tiek piešķirtas kādam vīrietim. Ir zināms, ka šādas piespiedu laulības tiek noslēgtas, pavadot brīvlaiku, piemēram, Turcijā. Vai arī tēvoči savas dumpīgās māsasmeitas aizgādā uz Maķedoniju.

Franciska Giffī, Berlīnes — Noiķelnes SPD apriņķa priekšsēdētāja un birģermeistare, teikusi spārnotos vārdus par kādu sava rajona administratīvo teritoriju — Rollberga kvartālu: “Neviena meitene šeit vīru pati sev neizvēlas.” Viņa ziņo par līgavas naudu, par vienošanos precību tirgū un par meitenēm, kuras jau no mazotnes tiek sagatavotas tam, ka ģimene izlems viņas vietā. “Dažreiz viņa tad var izvēlēties vienu no trim brālēniem — bet ar brīvību tam tāpat nav nekāda sakara.” Giffī līdz ar to secina, ka Berlīnē, pēc statistikas datiem, katru dienu kāda musulmaņu meitene tiek apprecināta pret savu gribu. Lai pievērstu šai problēmai skolu vadības, skolotāju un sociālo darbinieku uzmanību, viņa kopā ar pilsētas skolu valdi un līdztiesības organizāciju pārstāvjiem pirms 2016. gada skolēnu brīvdienām nosūtīja vēstuli sešdesmit rajona sko-

uzmanīgi pasniedzēji iespējami agri var pamanīt piespiedu laulību draudu pazīmes un skolniecēm un skolniekiem piedāvāt adekvātu palīdzību.” Kopā ar sieviešu tiesību organizāciju “Terre des Femmes” vēstules autori dod konkrētus norādījumus, kā rīkoties meitenēm (un zēniem), kas, neskatoties uz briesmām, noteikti vēlas doties ceļojumā: “Viņam/ viņai jābūt līdzi skaidrai naudai, pases un atpakaļbiļetes kopijām, tāpat arī mobilajam telefonam un Vācijas vēstniecības telefona numuriem — to visu labāk vest paslēptu, un jāatstāj arī kopijas kādai uzticības personai Berlīnē. Pirms izbraukšanas jābūt zināmai pēc iespējas precīzākai galamērķa adresei, kā arī jābūt zvērināta notāra apstiprinātam paziņojumam, ka attiecīgā persona jebkurā gadījumā vēlas atgriezties Vācijā un ka šī persona baidās par piespiedu laulību iespējamību.”

Gift stāstīja par pūliņiem iesaistīt imāmus kampaņā pret piespiedu laulībām un par tiesībām brīvi izvēlēties partneri. No 21 Noiķelnes mošejas tikai septiņas atsūtīja atbildi. “Jau tas vien pierāda, cik liela ir gatavība diskutēt par šo smago situāciju un tajā kaut ko mainīt.”46

Apvienoto Nāciju Organizācija (ANO) piespiedu laulības dēvē par “verdzības moderno formu”. Vispārējā cilvēktiesību deklarācija, kuru akceptē ikviena nācija, pievienodamās ANO, skaidri nosaka: “Laulība var tikt slēgta tikai ar abu personu, kas stājas laulībā, brīvu un pilnīgu piekrišanu.” Tā ir rakstīts 16. pantā. No 2011. gada Vācijā ar likumu aizliegtas piespiedu laulības, jo tās ir pretrunā ar personisko brīvību. Vācijas Kriminālkodeksa § 237 nosaka:

(1) Kas nelikumīgi, ar spēku vai draudiem piespiež cilvēku stāties viņam netīkamā laulībā, ir sodāms ar brīvības atņemšanu no sešiem mēnešiem līdz pieciem gadiem. Nelikumīga ir darbība, kad par nosodāmu tiek uzskatīta iecerētā mērķa panākšana ar spēka lietošanu vai draudiem nodarīt ļaunu.

(2) Tāpat tiek sodīts ikviens, kas 1. punktā minētās darbības, pielietojot vardarbību, draudus vai viltu, nodara vai pieļauj izdarīt cilvēkam netīkamu ļaunumu teritorijā, kas atrodas ārpus šī likuma iedarbības, liekot cilvēkam piespiedu kārtā pavadīt tur laiku vai noorganizējot došanos uz turieni vai atturot no atgriešanās.

Un tomēr Vācijā dzimušas meitenes un sievietes ir spiestas pārtraukt mācības, viņas zaudē savu neatkarību, tiek seksuāli izmantotas, cieš no vardarbības. Viņām nākas piekāpties ģimenes vēlmēm un savi sapņi un mērķi jāatstāj novārtā, jo jānodrošina ģimenes gods. Tā pēc

neilga laika dzīvespriecīgas meitenes pārvēršas aizplīvurotās sievietēs ar resniem vēderiem.

Ja kāda cenšas izvairīties, tai jābaidās no konsekvencēm. Aptaujas dati liecina, ka “aranžēto laulību” fenomena kontekstā bieži tiek izdarītas goda slepkavības. Katru gadu Vācijā notiek divpadsmit šāda veida noziegumi. Četros no pieciem gadījumiem bija “trāpījusies nevēlama mīlestība”, bet izdarīt noziegumu ierosināja arī “Rietumu” dzīvesstils, tieksme pēc neatkarības. Noziedznieki parasti ir mazizglītoti migranti ar zemu kvalifikāciju.47 Vardarbības draudu dēļ nav zināms to Vācijas sieviešu skaits, kuras klusēdamas pacieš izvilkto lozi — aranžētās vai uzspiestās laulības.

MĪĻDĒLIŅU KULTS

Kā musulmaņu mātes dēlus izaudzina par mačo

Lielākajai daļai musulmaņu vīriešu ir tieksme uz vardarbību. No kurienes tas radies? Ikviens zēns ātri iemācās, ka pastāv savadabīga pēriena hierarhija: māte pārmāca meitu, tēvs pārmāca māti. Mācības rezultāts ir šāds: pietiek ar skaļi pateiktu vārdu, ar vienu sitienu, lai saglabātu hierarhiju un vispār pat nepieļautu diskusiju, kas varētu apdraudēt viņa stāvokli. Pavisam drīz arī dēls kā ģimenes galva lietos šo metodi. Viņš rīkosies tā, kā rīkojās viņa paraugi.

Par privātām lietām musulmaņi daudz nerunā. Tas, ka vācieši par visu diskutē, viņuprāt, ir vājuma pazīme. Vācu bērni jau no mazotnes iemācās otru atbruņot ar vārdu palīdzību. Kā piemēru minēšu draugu meitu, kuru viņas mamma pieķēra noklausāmies privātu sarunu. Līdzko radās izdevība, māte ņēma viņu pie dziesmas: “Noklausīties nav labi! Tā bija dziļi personiska saruna starp tavu māsu un mani.” Un tad šī desmitgadīgā prātvēdere saka: “Bet, ja Kolumbs nebūtu tik ziņkārīgs, tad viņš Ameriku tā arī neatklātu.”

Es biju mēma no pārsteiguma. Pēc tam es atjautīgās meitenes tētim sacīju: “Ja es būtu pieķerta noklausoties, mana māte teiktu: “Ja vēlreiz noklausīsies, es tevi nobeigšu!””

Ja šajā valstī varbūt patiešām diskutē par lietām, kas nebūtu diskutējamas, tad musulmaņu pasaule drīzāk sastāv no kroplīgas komunikācijas.

Šeit nav runa par to, kura argumenti ir labāki, te nemaz nepūlas atrast argumentus. It īpaši tad, ja runa ir par audzināšanas paņēmieniem. O, jā! Musulmaņu sievietes prot audzināt ļoti agresīvi, un šī audzināšana neaprobežojas tikai ar verbālo. Un vispār jau katras musulmaņu ģimenes boss tomēr ir vīrietis. To ļoti ātri pamana katrs mazais puika. Viņš iegaumē: sievietes ir mājkalpotājas. Mana pēdējā ciemošanās Skopjē tāpēc ilga vien trīs stundas. Uz ielām varēja sastapt tik daudz pilnībā aizplīvurotu sieviešu, ka domāju: atrodos Saūda Arābijā. Un pie manas tantes galda sēdēja 18 gadus vecs pašā. Kājas iepletis, viņš, atlaidies dīvānā, tirdīja māti un savu daudz vecāko māsu. “Atnes man ko ēdamu,” viņš pieprasīja, “atnes man padzerties!”

Ilgi es nespēju klusēt: “Tev taču pašam ir divas veselas kājas un divas veselas rokas. Šobrīd es sarunājos ar tavu māti un māsu. Ej pats un atnes sev dzeramo!”

“Kāpēc gan? Es taču esmu vīrietis.” Mana atbilde uz to bija tāda, ko Vācijā nevar nedz citēt, nedz tā būtu sabiedrībai pieņemama.

Musulmaņu zēns ātri saprot, ka viņš ir kaut kas īpašs. Un meitene savukārt pamana, vēlākais, brāļa apgraizīšanas dienā, ka viņa vērtība daudz vairāk pārspēj viņas vērtību. Katra ģimene izdod tūkstošiem eiro par greznām svinībām dienā, kad dzimtas turpinātājs tiek iecelts vīru kārtā. Mana māte vēl pašlaik kļūst vai traka no prieka, uzzinādama par kāda savas ģimenes vīrieškārtas pārstāvja apgraizīšanu.

No pirmās dienas māte dēlam velta simtprocentīgu uzmanību. Jo viņai no dēla piedzimšanas brīža ir jābūt pateicīgai, jo līdz ar dēlu paaugstinājusies viņas ieņemamais stāvoklis sociālajās aprindās. Līdz ar dēlu, dzimtas turpinātāju, viņa tiek atzīta ģimenē un ārpus tās. Un dēls, tā uzskata mātes, rūpēsies par vecākiem vecumdienās. Tāpēc musulmaņu mātēm dēli kļūst par lutekļiem. Viņas tos izlutina, jūsmo par viņiem, ceļ debesīs. Socioloģe un grāmatu autore Nekla Keleka, tāpat kā es un citi, to dēvē par “musulmaņu mīļdēliņu kultu”.

Dēls savukārt mīl māti viņas pāriplūstošās pieķeršanās dēļ. Un, kad viņš apprecas, tad sieva neapprec tikai dēlu, bet gan visu viņa ģimeni. No savu vecāku mājas jaunā sieva pāriet uz vīra vecāku mājām, prom no tēva, pie vīratēva, bet visupirms jau pie vīramātes. Jo vīramāte izrīko vedeklu, kura ir vīra ģimenes verdzene. Lai paaugstinātu savu statusu, viņai steigšus nepieciešams bērns, ja vien iespējams, dēls. Un tā apburtais loks turpinās.

IEGĀDĀTIES IELASMEITU

Par musulmaņu puišu seksuālajām vajadzībām

Internetā musulmaņiem pieejama palīdzība dažādām dzīves vajadzībām. Interneta vietnē fatwazentrum.de Nūredins Jildizs atbild arī uz intima rakstura jautājumiem, gan ne tik izsmejoši kā Dr. Sommers žurnālā “Bravo”. jautājums: “Kā jūs jau zināt, jauniem cilvēkiem nākas cīnīties pašiem ar savām dziņām (Nafs). Tā kā esmu jauns vīrietis, es pastāvīgi izjūtu intimitātes nepieciešamību. Ko man darīt, lai es iekāri varētu kontrolēt?”

Atbilde: “Šī tēma neskar tikai Jūs vienu. Tā ir pārbaude, kurai pakļauti tikpat kā visi jaunieši. No tās jums tāpat vien neizbēgt. Jūs varat mazināt ierosinātājus vai kaut kā rīkoties. Turieties pa gabalu no visiem notikumiem, kas jo vairāk pastiprina dziņas. Izvairieties lietot uzturā produktus, kas vairo tieksmi. Pievērsiet uzmanību tam, kā izmantojat plašsaziņas līdzekļus (televīziju un internētu). Bieži gavējiet, lasiet Korānu un praktizējiet Allāha pieminēšanu (Zikr). Pulcējiet ap sevi draugus, kas ir uzticami un ticīgi. Ilgi neguliet. Izvairieties būt vienatnē un gulēt viens. Šeit minētais Jums nevar dot simtprocentīgu garantiju, tāpēc tas viss ir jāizmēģina. Uzvarēt vai zaudēt. Esiet nelokāms. Uzticieties Allāha palīdzībai un centieties šo palīdzību nopelnīt. Lai Allāhs Jūs un mūs pasargā no ļaunā mūsu dvēselēs.”'18

Vai tas ir joks? No teiktā saprotam: arī musulmaņiem ir seksualitātes problēmas. Bet tam, ko Jildizs pūlas pateikt, protams, nav nekāda sakara ar izglītošanu. Tā vietā, lai šim hormonu vētrā esošajam pateiktu, ka nepieciešamība gulēt ar sievieti jaunam vīrietim ir normāla parādība, viņš jaunā cilvēka vajadzības nodēvē par pārbaudījumu un “par ļauno mūsu dvēselēs”.

Nākamais jautājums: “Es dievkalpojumiem (ibādah) nevaru nodoties ar patiesu atdevi (ikhlās). Kad esmu iekārtojies lūgšanai (salah), man uzmācas dažādas domas, kuru pamatā ir dzimumu intimitāte. Es nevaru šīs domas aizgaiņāt. Gavēņa laikā nevaru atturēties un skatos šāda veida amorālus video un attēlus. Kas man jādara? Vai Jūs varat man, lūdzu, palīdzēt?”

Atbilde: “Tā ir kauja. Sātans (šajtan) cīnās ar tevi. Vai tu atzīsi sakāvi

un padosies nokauts vai arī pretosies līdz pēdējam mirklim, būs tas, ko gribēsi. Tev izlemt. Ja gribi Paradīzi, uzvari tu. Arī tad, ja sātans tevi tūkstoš reižu nogāž gar zemi, tad slienies ar tūkstoš pirmo reizi kājās, nostājies un atgriezies pie sava Kunga!”49

Tātad jaunais musulmaņu vīrietis iemācās apspiest savas seksuālās vēlmes. Var prognozēt, ka saradīsies liels daudzums neirotisku vīriešu. Turklāt alternatīva nav sekss vīrietim ar vīrieti. 37 gadus vecam vīrietim, kurš, apzinādamies savu homoseksualitāti, ir drūmā noskaņojumā, bet vēlas atrast ceļu atpakaļ uz “normālu dzīvesveidu”, kas ir “viņa vienīgā motivācija dzīvei”, Jildizs dod šādu padomu: “Jums nav citas izvēles kā tikai apņēmība. Atstājiet pagātni aiz muguras. Jo Jūsu griba būs spēcīgāka, jo vairāk aizmirstībā slīgs pagātne. Uzticieties, ka Allāhs ir visu piedodošs, bet saglabājiet savu gribasspēku.”50

Aiz šādas “kā dzīvot” palīdzēšanas musulmaņu vīriešu dziņām tomēr ir ventilis; viņi atšķirībā no jaunajām sievietēm drīkst izbaudīt miesaskāri, vien — ja to dara ar neticīgo!

Kad es Berlīnē eju pa Vedingu vai Gezundbrunenes rajonu, mani pavada acu skatienu špaleras. Tās pieder grupiņās stāvošajiem vīriešiem. Viņu skatieni nav patīkami, es skaidri zinu, ko viņi domā. Viņi domā, ka esmu vāciete, tātad kristiete, tāpēc, ja rastos izdevība, ja mēs būtu izdevīgākā vietā un ja viņi savas bremzes būtu noņēmuši ar mazu alkohola devu, tad viņi darītu to, kas lasāms viņu skatienos. Es jūtu un redzu viņu acīs: šiem vīriešiem es esmu netīra draņķe, sieviete bezgode. Vācu sievietes ir savvaļas medījums. Sievietes, kas nav musulmanes, ir savvaļas medījums. Un es esmu vāciete un neesmu musulmane. Tāpēc “uz stūriem stāvētāji”, kurus Vīnē pa jokam dēvē par “kultūras bagātinātājiem”, uz mani blenž un izaicina.

Tas notiek visu laiku. Ar draudzeni dodos ārā no kluba, ejam uz vilcienu. Kad satiekam grupiņu turku vai arābu vīriešu, mans skatiens ir nolaists. Tomēr kādam ir jāuzsauc: “Ei, jūs, maukas!”

“Es varētu būt tava māte, ko tas nozīmē?” es atvairu uzbrukumu. “Es varētu būt tava māsa!”

“Mana māsa nekad šajā diennakts laikā tā nestaigātu apkārt.”

Ja mani varētu atpazīt kā turku vai musulmaņu migranti, tad šis 16 līdz 20 gadus vecais jaunietis mani uzrunātu pavisam citādi, viņš sacītu: “Hei, ko tu dari uz ielas tik vēlu? Dodies mājās!” Ja es nesekotu šī knēveļa uzaicinājumam, tad viņš ar saviem drauģeļiem mani izlamātu.

Ikvienam ne-musulmanim un ikvienam vācu hipsterim pietiek, ja saku vienu reizi: “Lasies!” Lielākā daļa no viņiem nokaunējušies aizgriežas prom un neuzdrošinās vairs mani verbāli aizskart vai pieskarties fiziski. Ar musulmaņiem ir citādi, tie neparko neatlaižas. Un kāpēc gan arī? Galu galā dievbijīgie lūgšanu vadītāji mošejās sludina: sievietei, ja viņa vispār iziet no mājas, “nākas ievīsties apnēsātās drēbēs un nomaļākus ceļus iet, bet izvairīties no galvenajām ielām”51. Sievietes, kuru apģērbs un uzvedība neatbilst musulmaņu parametriem, ir savvaļas medījums, padauzas un ielasmeitas. Pret viņām arī attiecīgi izturas. Sievietes, kuras ģērbjas tā, kā vēlas, vai apmeklē klubus, ir “dabūjamas”. Viņas pašas ir vainīgas, ja tiek seksuāli izmantotas.

Arī šie jaunie puiši par izturēšanās, dzīvesveida, sieviešu aizbildniecības un naida iemeslu min savu reliģiju. Paražu sargi, kas paši sevi šajā amatā ir iecēluši, ir līdzatbildīgi par to, ka ir pilsētas daļas, no kurām sievietes izvairās, jo tur viņas vairs nejūtas droši. Viņas atsakās no personiskās brīvības, samierinās ar ierobežojumiem. Pati sevi pieķēru, ka atsakos iepirkties Noiķelnē vai Vedingā, kur piedāvājumā ir preces, kuras Berlīnes centrā (Mitte) nevar dabūt. Iepērkos citādi un dārgāk, nekā man gribētos. Un es dzīvoju dārgākā un nomaļākā vietā, nespējot dzīvot izdevīgākā, tāpēc, ka nevēlos izaicināt tos, kas blenž un siekalojas.

Pieaug spiediens piemēroties un sevi ierobežot, kas attiecas ne tikai uz musulmaņu sievietēm. Arī tas ir politisko diskusiju sekas kopš uzbrukuma Pasaules tirdzniecības centram 2001. gadā un toreizējā ASV prezidenta Džordža V. Buša militārajām atbildēm. Solidarizācija starp šajā uzbrukumā skartajiem un jaušamās aizdomas par katru no musulmaņiem noveda pie tā, ka viņi saliedējās. Un šī solidarizācija bieži notika tieši mošeju paspārnē. Bet tad, kad reliģija un ticība atkal spēlē galveno lomu, spēkā stājas arī to likumi. Kurš grib piederēt kopienai, tam nākas piekāpties un dzīvot pēc šiem likumiem. Jo vairāk ir to, kas no grupas pakļaujas, jo spēcīgāka kļūst sociālā kontrole.

Pielāgošanās sākas ar apģērba priekšrakstu noteikšanu un jautājumu: “Kādā apģērbā staigā apkārt tava meita?” Tur, kur teikšana ir grupai, šim jautājumam seko audzināšanas pasākumi. Nevar nepamanīt, ka politiskais, fundamentālais, uz pagātni vērstais islāms Vācijā ir izmainījis noteikumus, kas attiecas uz musulmaņu sievietēm. Redzamākais piemērs ir politiskā islāma simboli, kuri arvien biežāk parādās uz ielām, — galvassega un sievietes augumu pilnībā aizsedzošais apģērbs.

Noteikta ģērbšanās prasība ir reliģiskas kopienas pirmais līdzeklis sieviešu disciplinēšanai. Šai prasībai pakļauto sieviešu skaits pieaug. Jo lielāks kļūst to sieviešu skaits, kas ievēro šos priekšrakstus, jo “dabiskāka” kļūst šī pavēle. Tālāk viss nokārtojas pats no sevis. Tas kļūst par ieradumu. Kaut kad tiek sasniegts tas bridis, kad sievietes šo apspiestību uztver kā savu brīvu izvēli. Ne sieviete, ne vīrietis vairs netiek ārā no riņķa danča, ko radījusi sabiedrība, kas ir kļuvusi radikāla un pārkāpusi noteiktu robežu. Un pienāk brīdis, kad šo izmainīto, tagad esošo stāvokli visi uztver kā normālu. Lai runā dzejnieks Gotholds Efraims Lesings, kas tempļa kungam lugā “Nātans gudrais” licis teikt: “Ne visi tie, kas smej par savām važām, ir brīvi.”

2016. gadā, lai uzrakstītu laikrakstam reportāžu, es piekritu uzvilkt hidžābu, tātad galvassegu, kas nosedz matus, plecus un krūtis.52 Mana pastaiga pa Berlīni pārtapa interesantā pieredzē. Es izjutu to, ko galvassegu lobētājas apgalvo: šī maskēšanās aizsargā sievietes. Pirmo reizi Noiķelnē es jutos droši. Es jutos neuzkrītoša, jo parasti es sajutu baudkāros skatienus uz krūtīm un pēcpusi. Mani, maskētu galvassegā, vīrieši nepagodināja ne ar skatienu. Pat ne uz sekundi — viņi zibenīgi novērsa skatienu. Jo es biju viena no viņiem, kādu brīdi es biju cienījama sieviete.

Vienlaikus tā bija arī nomācoša sajūta. Plānais lakats bija vienīgais, kas mani pasargāja no vīriešiem, kas parasti gan nespēja sevi novaldīt. Šī lakata nēsāšana bija kā klanīšanās viņu agresīvās seksualitātes priekšā. Ja es to nēsātu pastāvīgi, es papildinātu to sieviešu rindas, kas netieši šo vīriešu uzvedību atbalsta kā pareizu. Ar to viņas piekrīt vīriešiem, ka sievietēm esot izvēle, ka viņas varot izvairīties no vīriešiem un viņu skatieniem, ka viņas pašas esot atbildīgas par to, kā ar viņām izrīkojas. Sievietes, kuras to uztver kā brīvību, nesen arī likumsakarīgi attaisnoja izvarošanas, tās esot kā sods neaizplīvurotajām par nepareizu uzvešanos.

3. NODAĻA

ATPAKAĻ PAGĀTNĒ

Ja ģērbšanos diktē reliģijas priekšraksti, tas ir brīvības beigu sākums

Zem hidžāba, kas tātad ir necaurredzams, galvu un krūtis nosedzošs plīvurs bez rotājumiem, ar pieguļošu cepuri, kura funkcija ir, lai nebūtu redzams ne matiņš. Tātad hidžābs ir savdabīga dubultgalvas-sega, kuras nēsāšana ir stingri, konservatīvi noteikta, sievietei atrodoties vīrieša klātbūtnē, kas ir precību gados. Islāmiskajā pasaulē ir sakāmvārds “Sieviete hidžābā ir kā pērle gliemežvākā”. Patiesībā šī pērle ir hidžāba gūstekne.

Irāniete Bahareha Ebrahimī, kas no 2015. gada dzīvo Vācijā, izteiksmīgi apraksta to, kā meitenes tiek iepazīstinātas ar reliģiskajiem priekšrakstiem, kā viņas piemērojas un pierod pie tiem. Irānā meitenes jau agrā bērnībā tiek atturētas no rāpšanās kokos un kāpelēšanas pa mūriem un mācītas atteikties arī no daudz kā cita, kas zēniem ir pats par sevi saprotams un ir atļauts. Mācības skolā meitenēm un zēniem notiek atsevišķi, septiņgadīgas meitenes nēsā Magnae — galvassegu, kas, izņemot seju, gandrīz līdz viduklim nosedz ķermeni. Noteiktā attīstības posmā pienāk brīdis, kad meitenēm jānēsā halātveida mētelis un viņām ir liegts apmeklēt daudzas vietas. Deviņgadīga meitene būdama, Bahareha Ebrahimī uz vijoļspēles stundu vairs neieradās sarkanās biksēs un krāsainā T kreklā, bet gan ar galvassegu un mētelī. Sākumā skolotājs jutās tikpat nomākts, cik viņa pati, bet ar laiku abi pie tā pierada.

Katrai pieaugušajai sievietei, izejot no mājas, ir jāievēro ģērbšanās priekšraksti. Sabiedrisko ēku, arī universitāšu, priekšā stāv melnā

tērptas un aizplīvurotas sievietes, kuras pārbauda, vai hidžābs labi pieguļ, vai mēteļi ir pietiekami gari, vai nagi nav lakoti. Tā kā visām sievietēm ir jāievēro šie priekšraksti, ari tām, kas nav reliģiozas, EbrahimI runā par “visas dara tā”. Irānieti bez galvassegas vairs neesot iespējams iedomāties. “Un šis tēls atkārtojas — televīzijā, presē. Irānietēm nav izvēles, ja viņas turpmāk vēlas dzīvot un strādāt šajā valstī.” Galvassega neesot aizsardzība, kā tas tiek propagandēts, bet gan ierobežojums. Apliecinājums tam — ārzemēs dzīvojošās irānietes bieži vien nenēsājot lakatu. “Ja lakats patiešām būtu aizsardzība, tad viņas to nēsātu visur”.53

Irānā tiek kontrolēta ģērbšanās priekšrakstu ievērošana. To uzrauga tādas organizācijas kā “Revolūcijas gvardi”, “Basij-miliči” un “Ansāre Hisbollāh”. 2013. gadā — no šī gada nāk pēdējie zināmie internēta portāla Iranjournal apkopotie skaitļi — šie dati vēsta, ka 1593 590 irānietes tika brīdinātas par nevērīgu attieksmi pret priekšrakstiem, 3672 stājās tiesas priekšā par “islāma noteiktā apģērba nevalkāšanu”54. Ir ziņas par piespriestu pērienu un ieslodzījumu cietumā uz vienu mēnesi.

Pārraudzīšanu veic ne tikai vīrieši. Irānas Reliģijas policijā ir arī sieviešu korpuss, kas uzmana, lai viņu līdzpilsones nēsātu pareizu apģērbu. Teherānas Policijas šefs 2016. gada aprīlī paziņoja, ka kopumā “Slepenās tikumības policijā” esot uzņemti 7000 cilvēki — gan sievietes, gan vīrieši.55 Un arī “Daish” islāmistu (“Islāma valsts”) iekarotajās teritorijās ģērbšanās priekšrakstu ievērošanas kontroli uztic sievietēm.56

Kā sabiedrībai atklāja Emela Zeijnelabidina, kas ir Vācijas Islāma kopienas pirmās sekcijas dibinātāja Milī Gērīsa meita, kas jau pirms desmit gadiem atteikusies nēsāt galvassegu, viņa uzskatot, ka obligātais plīvurs sevī ietver arī pazemojošu, līdz šim neizskanējušu aspektu. 2015. gada aprīlī viņa intervijā laikrakstam “Die Welt” atgādināja, ko islāma sievietēm nozīmē galvassega: “Vīrieši jūdaismā un islāmā tiek apgraizīti. Iedomājieties tikai, ja viņi šo pazīšanās zīmi rādītu publiski visiem! To, ko vīrieši nēsā savās biksēs, nēsā arī musulmaņu sievietes — bet uz galvas. Un arī to vairs nedara klusām, bet skaļāk un arvien skaļāk. Bet kurš gan par to šobrīd vēl grib dzirdēt un zināt? Tradicionālā prakse pieprasa vēl daudz vairāk: līdz meitene sāk ievīstīties garajā tērpā, viņa nepārprotami un nejautājot ļauj savus līdzcilvēkus iesaistīt tur, ko mēs pašlaik sauktu par absolūtu privāto sfēru, — savās pirmajās mēnešreizēs, kas ir dzimumbriedumu sasniegušas sievietes pazīme. Bet par to nevienam nav nekādas daļas!”57

Kur islāms kļūst par likumu, kur vienmēr vara nonāk politiskā islāma rokās, tur ievieš sieviešu aizplivurošanu ar apģērbu. Tas ir svarīgākais un redzamākais simbols radikālajam islāmam, kas ir pretrunā gandrīz visām noteiktajām personiskās brīvības tiesībām Rietumos. Ja kādā valstī vai kādā grupējumā reliģiskie spēki noteikta apģērba valkāšanu nosaka kā obligātu, tad nevar būt ne runas par patstāvīgu lēmumu pieņemšanu. Atšķirībā no Rietumu brīvās sabiedrības, tur sievietēm tad vairs nav izvēles iespēju. Tur, kur cilvēki pirms tam savus elkus varbūt meklēja Eiropā vai ASV, tagad viņi savu dzīvi orientē pēc reliģijas priekšrakstiem. Tā notika Irānā un vēlāk Afganistānā, kad pie varas nāca “Taliban”.

Par to, kā obligātā maskēšanās aiz plīvura ietekmē sievietes dzīvi, mēģina uzzināt grāmatas autore Nina Sedano, kas ir “ceļot kārākā Vācijas sieviete”: kad viņa ir Kabulā, viņa sastop Samiru, kas viņai dod iespēju piedalīties neparastā modes skatē: Sedano drīkst ietīstīties debesszilā tērpā. Savu piedzīvoto viņa apraksta šādi: “Audums ir “nepatīkami sintētisks” un auksts. Galvassegai ir stabila, apaļa cepurīte, pie tās karājas viļņojošais apmetnis.” Viņa aplūko zilo plīvuru, tajā iešūto rež-ģoto tīkliņu un secina: “Filigrānie, kvadrātiskie caurumiņi ir tik pārsteidzoši mini, ka viss pārējais apģērbs šķiet maxi.” Tad viņa uzliek cepurīti, grib to sakārtot ērtāk, bet “tā nepadodas, grīļojas un slīd. Kā nekā pie tās karājas krietni daudz auduma”. Pēc vairākiem mēģinājumiem viņai kļūst pavisam silti un rodas jautājums: “Kāds gan karstums un svelme valda zem burkas vasaras laikā?” Viņa jūtas kā dāvana, kas nekavējoties grib būt atkal izpakota. Režģotais tīkliņš atkal un atkal noslīd uz pieres. Kad tas beidzot novietots pareizi, Sedana iegūst “augstākais desmit procentus no redzes spējas. Redzamība kā miglas vālā”. Viņa cer, ka acu zīlītes pieradīs, bet tās ir “pilnībā pārpūlētas. Viņas nesaprot, ko lai iesāk. Iestatīties uz tuvumu vai tālumu? Es sāku traki šķielēt. Bet tas neko nelīdz.” Sedano sāk šķist, ka atrodas zila auduma jūrā. Mēģinājums ar kādu uzsākt sarunu negaidīti beidzas ar to, ka viņas mutē ir plīvurs, kas izraisa nelabumu. Plīvurs ik pa brīdim tuvojas mutei un degunam, no katra elpas vilciena tas kļūst mitrāks, līdz ar to viņa mēģina ievilkt nelielu un seklāku elpu. Taču sirds sāk sisties “skaļi un strauji”. Mēģinājums pietuvoties priekšā stāvošajam spogulim Sedano atgādina spēli “Poda dauzīšana — tikai bez pavārnīcas.” Sperot pirmos soļus, drānas apakšmala traucējoši pinas ap kājām, viņa jūtas “nedroši un grīļīgi — kā tāda veca večiņa”. Viņa paklūp uz akmens, bet, paskatoties uz leju, nesaredz neko, toties, paraugoties spogulī, kura priekšā pēkšņi atrodas, viņa ierauga zilu spoku.58

Kādas ir sekas tam, ja politiskais islāms pastāv uz tāda veida ģērbšanās priekšrakstiem, parāda neskaitāmas valstis, kuru iedzīvotāji pārsvarā ir musulmaņi. Paraugpiemērs ir Saūda Arābija. Islāma pētnieki un žurnālists Rainers Hermanns no “Frankfurter Allgemeine” (FAZ) norādījuši uz to, ka šī valsts atšķirībā no citām arābu pasaules valstīm nekad nav bijusi kolonizēta un tika nodibināta pēc Pirmā pasaules kara, jo tā vēlējās koloniju lielvalstis. “Valdnieki varēja izveidot valsti, kādu vien viņi vēlējās,” raksta Hermanns. “Līdz ar to Saūda Arābija ir kā uzskates materiāls tam, kādai jāizskatās valstij, ja tā tiek veidota tikai pēc islāma vadlīnijām.”59

Vēl šobaltdien Korāns un sunna (norādījumi un instrukcijas, kam pamatā ir Pravieša rīcība un izturēšanās dzīves laikā) aizstāj valsts izdotus likumus, šariats ir likumdošanas pamatā. Pietiek nosaukt tikai dažus no šiem likumiem: publiskās vietās stingri jāievēro dzimumu nodalīšana, aizliegums baudīt tādus priekus kā kino un teātris, sievietes nedrīkst vadīt automašīnu. Pēc Emelas Zeijnelabidinas domām, ja viņa pēc pazemīgas paklausības trīsdesmit gadu garumā nebūtu atteikusies no galvassegas nēsāšanas, tad “jau sen būtu nedzīvs cilvēks”.

Ari citas valstis kādreiz jau bija brīvākas, bet piedzīvoja kritienu atpakaļ, tika iesēdinātas konservatīvi islāmistiskajā un patiesībā — aizgājušo laiku stingrākajā formā: septiņdesmitajos, astoņdesmitajos gados Kairā reti kur varēja redzēt sievietes lakatos, nemaz nerunājot par pilnīgi aizplīvorotām sievietēm. Pie Bagdādes Universitātes sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados varēja redzēt sievietes, kas nēsā minisvārkus un smēķē cigaretes.61 Ari Afganistānas galvaspilsētā Kabulā sievietes studēja un strādāja kopā ar vīriešiem, nenēsāja lakatus, līdz “Taliban” meitenēm aizliedza apmeklēt mācību stundas. Un Irānā, kuru 1979. gadā “revolucionizēja” mullas un vērsās pret sieviešu tiesībām piedalīties vēlēšanās, nesen tika apcietinātas modeles, modes dizaineri un fotogrāfi, jo viņi “Instagram” vietnē bija ievietojuši sieviešu fotogrāfijas, kurās tās bija redzamas bez galvassegas. Izteiktais pārmetums — “netikumīga satura un antiislāmiskas kultūras izplatīšana”.62

Cik neatkarīgas var būt tur dzīvojošās sievietes? Viņu izvēles tiesības aprobežojas tikai starp pakļaušanos mullu izvirzītajiem reliģiskajiem priekšrakstiem un drakoniska soda pieņemšanu.

Vai ari apskatīsim kā piemēru Indonēzijas reģionu Sumatras salas ziemeļu galā — Atjē, kuru 2014. gada decembrī izpostīja cunami. Tagad vara tur ir tikumības policijas rokās. Šeit Polisi Wilayatul Hisbah cieši raugās, lai tiktu ievērots šariats, bet tā visstingrākā versija ir Qanun Jinayat, kas islāma likumus piemēro sadzīvē. Stingri aizliegts ir alkohols un azartspēles, vīrieši drīkst nēsāt īsas bikses, bet tikai tad, ja tās sniedzas vismaz līdz ceļgaliem, sievietes vakarā pēc 23.00 drīkst uz ielas atrasties tikai tad, ja tās ir kāda radinieka vīrieša pavadībā. Sievietes apģērbs nedrīkst būt pieguļošs, un par galvassegas esamību vai neesamību musulmaņu sievietēm nevar būt ne runas — tā ir obligāta. Laulības pārkāpējām un homoseksuālistiem jārēķinās ar simts nūjas sitieniem, tāpat kā neprecētiem pāriem, kuri savu pieķeršanos izrāda publiski. Atrazdamies Atjē vienā no centrālās daļas vietām — Takengonā — 2016. gada aprīli, FAZ korespondents Tils Fēnders rakstīja: jauns virietis un jauna sieviete saņēma pērienu par to, ka bija stāvējuši pārāk tuvu viens otram. Savukārt citā vietā tūkstotis skatītāju vēroja, kā desmit amatpersonas pārmaiņus izpilda sodu — katram simts sitienus par to, ka ir gribējuši šķirt laulību. Sešdesmitgadīga sieviete, kas nebija musulmane, saņēma 28 sitienus, jo esot pārdevusi alkoholu. Fēnders intervēja arī kādu musulmani, līdzstrādnieci kādā vietējā nevalstiskajā organizācijā, kas iestājas par sieviešu tiesībām. Pēc viņas teiktā, biežāk pērienu kā sodu saņemot sievietes, nevis vīrieši. “Sievietēm te nav nekādu tiesību.” Ja sievieti izvaro, viņai, lai iesūdzētu pāridarītāju,ir jānosauc četri liecinieki. Tādējādi reti kurš ļaundaris tiek saukts pie atbildības. “Viņi var darīt, ko vēlas, un paliek nesodīti.”63 Sieviešu tiesību aizstāve pieminēja, ka arī starp šariata policistiem ir izvarotāji.

Aktuālākais šāda atpakaļkritiena piemērs ir Turcija. No 2016. gada jūlija te skaidri var redzēt, kā citkārt tik sekulāra sabiedrība kļūst islā-miska, un to var pamanīt arī pēc sieviešu apģērba. Valsts, kurā kādreiz reliģija bija nošķirta no valsts, priekšgalā stāv Redžeps Tajjips Erdogans, kurš pats sevi inscenē kā jauno lielo sultānu, vairākus gadus viņam pie sāniem ir sieva galvassegā, un valsts pārvaldēs zibenīgā ātrumā savairojas viņiem līdzīgie. Pēc 2016. gada puča uzkurinātie AKP (konservatīvi reliģiska valdības partija Turcijā) piekritēji uz ielām uzbruka sievietēm, kurām nebija galvassegas. Kāda gan brīvība te ir sagaidāma — valstī, kura ir NATO dalībvalsts un Eiropas Savienības kandidātvalsts?

Šā vai tā, cerība ir, un pamatojums tam — ne jau visas sievietes labprātīgi ietīstās līdz nepazīšanai. Šis būs tikai kā piemērs: Irānā jau ilgu laiku pastāv savdabīga slepena pretestība. Kā to pieprasa ģērbšanās priekšraksti, tur katrai sievietei katru dienu vairākas reizes ar roku kāda pārbrauc apģērbam, lai pārbaudītu, cik pareizi “sēž” hidžābs. Tas aizņemot “diezgan lielu daļu no sievietes ikdienas”, raksta Bahareha Ebrahimi. Bet, tiklīdz melnajā paltrakā ievīstītās tikumības sardzes attālinoties, tā irānietes atkal pastumjot audumu krietni atpakaļ, lai pēc iespējas vairāk atklātu savus matus. Tāpat arī ir sievietes, kas apgriež īsus matus, cieši aptin audumu ap krūtīm un ģērbjas kā vīrieši, lai tādējādi mazliet atgūtu brīvību. Citas sievietes pievienojas kampaņai “My Stealthy Freedom”, iesūtot fotogrāfijas, kurās viņas redzamas ar neapsegtiem matiem. Saūda Arābijā sievietes vāca parakstus “par vīriešu aizbildnības izbeigšanu”.

Jaunās dumpinieces grib iegūt vienlīdzīgas tiesības, nevis dzīvot pēc bezjēdzīgiem reliģioziem noteikumiem. Daudzas sievietes (un vīrieši) bēg no spaidiem un ierobežošanas arī no Sīrijas, Irākas, Afganistānas un Pakistānas. Un kā ir Vācijā? It kā septiņas no desmit musulmaņu sievietēm šeit vēl ne reizi nav uzlikušas galvassegu. Bet konjunktūra viņām nosaka piesegt matus. Tas ir draudu signāls, jo lakats varētu būt tikai sākums tam, ka mēs savā zemē ļausim pilnu vaļu sieviešu ietīstītājiem. Galvassega ir brīvības beigu sākums. Augšupeja uz lejupslīdi. Un, nepareizi izprotot toleranci vai neatpazīstot simbolus, mēs to pieļaujam. Ja šī tendence turpināsies, mēs drīz varēsim ar asarām acīs pamāt ardievas dzimumu līdztiesībai un vienlīdzībai.

BRĪVĀS SABIEDRĪBAS LĪĶAUTI

Plīvurs ir kā zīme mūsu kultūras noliegumam

Galvassega ir instruments sievietes apspiešanai un vienlaikus islā-misma “karogs” (Alise Švarcere). Galvassega un pilnīga aizsegšanās signalizē par pakļaušanos atpalikušam, fašistiskam, cilvēkus nicinošam politiskajam islāmam. Citiem vārdiem sakot, galvassega un ietērps, kas aizsedz visu augumu, ir brīvās sabiedrības līķauti.

Audums ir uzskats un raida politiski reliģiskus signālus un vēstījumus, tas ir politiskā islāma firmas zīme, un sievietes ir tās staigājošās reklāmas. Tajā pašā laikā galvassega ir redzamākā zime dzimumu apar-teīdam, ko islāms panāk ar pārmantotajiem noteikumiem. Tā kā tikai meitenēm jānēsā lakats, tad nevienlīdzība ir nenoliedzama. Tā ir dzimumu segregācija. Tas, ka domāt un analizēt spējīgas musulmaņu sievietes islāma valstis varētu pašas brīvprātīgi pieteikties par afišu stabiem, jau ir pretruna pati par sevi. Jo tas, kurš savu augumu labprātīgi slēpj ar apģērbu — kā tas tiek apgalvots, sevi izolē; tādā gadījumā sievietes noslēdzas no sabiedrības, pie kuras viņas jūtas piederīgas un ar kuru sevi identificē. Tas, kurš ar apģērbu slēpj savu augumu piespiedu kārtā, ir tādas reliģijas upuris, kura pazemo cilvēkus, apspiež sievietes. Galvassegas nēsāšanas atbalstītāju apgalvojums, ka aizsegšanās aizlieguma gadījumā sievietes nedrīkstēšot iziet no mājas, ir pierādījums tam, ka viņas ir radušas piespiedu izrīkošanai.

Dažreiz pat zinātnieki nāk klajā ar pavisam dīvainiem apgalvojumiem, lai aizstāvētu lakata nepieciešamību. Privātajā amerikāņu Brīkinga institūta pētījumos atklājās, ka islāmisma teroristi un Sīrijas džihādisti vairāk liek sevi manīt frankofonajās zemēs nekā, piemēram, Lielbritānijā. Pamatojums: “Francija un Beļģija, piemēram, ir divas vienīgās Eiropas valstis, kuru skolās aizliegts ierasties galvassegās.” Pēc divu pētnieku Viljama Makanta un Kristofera Meseroles^65 domām, tās esot “politiskās kultūras” sekas, konkrēti nosaucot par “stingru sekulārismu”. Manuprāt, valsts noteiktais aizliegums musulmaņu sievietēm nēsāt galvassegu nav gana svarīgs iemesls, lai musulmaņi kļūtu par teroristiem. Bet nenoliedzami ar šo “argumentāciju” pētnieki tomēr atzīst, ka galvassegai politiskajā islāmā ir būtiska nozīme.

Vai nepieciešams to vēlreiz atgādināt? Apģērbs veido cilvēkus. Nēsātāji ar savai apģērbu dokumentāri pierāda, kurai grupai viņi jūtas piederīgi. Apģērbs bieži vien ir oficiāls paziņojums. Vienalga, vai tās būtu izejamās kurpes, kaklasaite un šūtais uzvalks, džinsi un ādas jaka, armijas zābaki, skūta galva un bumbvedēju jaka, uzaudzēta bārda, flaneļa krekls un raga brilles, melns apģērbs vai lillā kombinezonbikses, — apģērbs signalizē, kurai grupai no visas lielās sabiedrības to nēsātāji un nēsātājas jūtas piederīgi un piederīgas. Un mēs saprotam, kā šos cilvēkus sagrupēt.

Vispār valda likums: atļauts ir tas, kas patīk. Pret šo likumu mēs, vācieši, esam jo īpaši toleranti. Bet ir robežas, un tās sākas tur, kur cilvēki sevi pozicionē ārpus šīs sabiedrības tik tālu, ka jau ir neiespējami dzīvot kopā. Angela Merkele nosauca savas robežas: “Pēc manām domām, ja sieviete Vācijā ir pilnīgi aizsegusies ar apģērbu, viņai izredzes integrēties ir mazas.” Mazliet vēlāk viņa precizēja (tipiski Merkelei), ka pie reliģijas brīvības piederoties savā ticībā arī “dzīvot atklāti”. Tāpēc viņa iesaka pilnīgas aizsegšanās aizliegšanā precīzas rīcības norādes “apspriest tajās sfērās, kurās pilnīga aizsegšanās nebūtu vēlama”66.

Puse Vācijas iedzīvotāju pieprasa šo aizliegumu, vēl 30 procenti domā, ka pietiek arī ar pilnīgas aizsegšanās ierobežojumiem, jo viņi šo praksi uzskata, pirmkārt, par apdraudējumu, otrkārt, par sieviešu apspiešanas līdzekli.67 Turpretī Hola Merjama Hibša pārstāvēja radikāli pretēju, salīdzinot ar rietumniecisko, skatījumu par plīvura funkciju. Viņa pieder pie Frakfurtes Ahmadīja kustības. Ahmadījas kopienas sevi uzskata par reformu kustību, tās piekritēji musulmaņu vidū tiek dēvēti par herētiķiem, jo šie cilvēki (iedomātās) reformas vērtē kā ķecerību. Taču tad, kad salafiti mūsu ielās dāļāja Korānu, tad Ahmadīja kustības runātājs un imāms Muhamads Asifs Sadikus no Pankovas Berlīnē sacīja vienīgi šo: “Mums nav nekas iebilstams pret Korāna izplatīšanu. Vienīgi pret to, ka salafiti ir mazliet par uzbāzīgiem.”68 Atbildei, ko sniedz uz reformām gatavs, mierīgs, demokrātisks imāms, vajadzēja skanēt šādi: šos cilvēkus vajadzētu aizkavēt izplatīt Korānu Vācijā. Salafiti piekopj islāmu, kas ir fašistisks un fundamentāls. Tas neatbilst mūsu kopējām, mierīgām, demokrātiskām pamatvērtībām.

Hibšas grāmatas nosaukums ir “Zem brīvība plīvura”. Viņas arguments: hidžābs esot nepieciešams, “lai ievērotu robežas dzimumlīdztiesī-bās”, “lai mīlestību pasargātu no profānisma” un lai izsargātos “no sieviešu ķermeņu konkurences”.69 Tātad, no otras puses raugoties, kas nenēsā lakatu, tas iedragā dzimumlīdztiesību un sevi pozicionē kā labprātīgu seksuālu objektu. Musulmaņi to noformulējuši populārā teicienā šādi: “Neaizsegusies sieviete ir kā monēta, visiem apskatāma tā iet no rokas rokā.”

Moderni domājošs musulmanis hidžāba nēsāšanā grib ieraudzīt atbrīvošanās aktu, reliģijas noteiktos ģērbšanās priekšnoteikumus saprast kā progresīvi un feministiski domājošo uzskatus, tas ir — kā protestu pret Rietumu sabiedrības neierobežoto ķermeņa brīvību. Apģērbam nav obligāti jābūt vecajiem, bezkrāsainajiem paltrakiem, ko reiz mēdza valkāt omīte. Hidžābs drīkst būt krāsains, uzkrītošs, klāt var nēsāt pat pārspīlētas saulesbrilles un drīkst lakot nagus.

Modes nami, kā “Dolce&Gabbana”, “DKNY” “Mango”, “Tommy Hil-figer”, “Uniqlo”, “Oscar de la Renta” un “Monique Lhuillier” ir sapratuši pieprasījumu un piedāvā “Islamic Fashion” vai “Modest Fashion”. Kamēr modes mākslinieki to uzskatīs kā sabiedrības normām atbilstošu, viņi nostiprinās nebrīvi un iesakņotās tradīcijas. Es jau sen neiepērkos firmās, kuras rada hidžābu modi. Turpretī Mariha Idrissi ir kļuvusi slavena kā “H&M” galvassegu modele. Viņai neesot nekas pretī ģērbties stilīgi — tomēr vienmēr atbilstoši priekšrakstiem: “Tas ir atkarīgs no veida, kā tu to dari. Jāievēro ne tikai atturība un pieklājība, bet ari kādu apģērbu tu velc. Ja sieviete grib lietot kosmētiku, bet viņa ir pilnībā aizsegusies un uzvedība ir tikumīga, tad kosmētika nevar būt problēma.”70

Tas tā var būt Londonā, kur dzīvo Idrissi. 'Likumības sardzes islā-miskajās valstīs uz to raugās citādi. Bet daudz svarīgāks par Rietumos uzaugušas musulmanes ignorēšanu ir absurdais pārpratums, kurā tiek ievilinātas musulmaņu sievietes: ja viņas krāsojas un sakārto galvassegu, lai būtu pamanāmas, nevis, lai būtu nepamanāmas, viņas nodod reliģiju un pārkāpj tās noteikumus. Un kā lai savieno auguma ietīstīšanas patieso jēgu — lauzt pavedināšanas varu, kas piemīt sievietēm, ar moderniem zīmolu aksesuāriem, košām krāsām un lūpu krāsu? Ar cieši pieguļošiem legingiem, kas vairāk parāda nekā noslēpj, un nabu, kas brīva no apģērba visu apskatei. Bet, ja lakats vairs nav reliģijas simbols, kā viņi vienmēr mēdz skaidrot, tam nav vairs arī sakrālas vērtības.

Modes tendences šis apgalvojums vairs nespēj apstādināt. Dienas avīzes (taz) blogere Hengameha Jaghoobifaraha apģērbu topā jau iekļāva hidžābu. Irānā raksturīgais sieviešu apģērbs čadors, kas ar plīvuru nosedz galvu, daļēji seju un augumu, viņasprāt, varētu būt pat “moderns un foršs”. Viņai nepatīk, ka hidžābs tikai tad tiekot paciests, “kad to komer-cializē, kalpo kapitālisma interesēm un rietumnieku skatījumā tas atzīts par akceptējamu”. Un vēl, lai ar peldkostīmu modi ieinteresētu arī musulmaņu meitenes, kuras peldbaseinos saņemtu neskaitāmus “caururbjošus skatienus un rasistiskus komentārus” — arī tādu Berlīnes rajonu peldbaseinos kā Noiķelnē, kur kā nekā dzīvo liela musulmaņu kopiena. Padoties “rasistu” spiedienam, tātad — atteikties no reliģioza apģērba, par to Hengameha Jaghoobifaraha vispār neiedomājas, un viņai tas nebūtu pieņemami. Viņa pieķeras provokācijai: “Musulmaņu sievietei palikt pamanāmai antimusulmaņu rasistiskajā sabiedrībā — tā ir pretošanās cīņa, apzināts kristīgās dominantkultūras asimilācijas noraidījums.”

Mēs saprotam: ja acīmredzami pieaug apģērba aizsegto sieviešu skaits, nav jādomā, ka reliģiozitāte iet plašumā. Meitenēm un sievietēm

lakata aplikšana ap galvu un kakla daļu, šķiet, ir kļuvusi kā norobežošanās vai pat dumpīguma zīme. Tā kā aizvien vairāk ir to musulmaņu, kas jūtas Rietumu dzīves nepieņemti, šajās zemēs nāksies rēķināties ar apģērbā maskēto skaita pieaugumu.

Bet, ja hidžāba nēsāšana tiek izskaidrota kā stūrgalvīga dumpošanās un pretošanās izrādīšana, kā apzināts vietējo paradumu noraidījums, kā sacelšanās, tad neizbēgami rodas jautājumi. Vai šīs sievietes grib būt vai kļūt par daļu no mūsu sabiedrības? Vai arī viņas tiecas pēc paralēlo sabiedrību mācības? Vai, piemēram, prasība, lai peldbaseinus laiku pa laikam atvēlētu tikai musulmaņu sievietēm, nav nākamais solis uz to, ka mūsu pasaulē varētu izveidot savējo pasauli? Vai ir iespējama integrācija, ja runa ir par pretestības izrādīšanu? Un vai tādā gadījumā neradīsies jautājumi par drošību?

APĢĒRBS NEPASARGĀ NO SEKSUĀLĀS VARDARBĪBAS

Galvassega ir “Fuck you ’ katra vīrieša sejā

To, ka arī stingrās morāles sludinātāji var ielaisties netikumīgās darbībās, 2016. gada septembrī pieredzēja marokāniešu policisti, ielūkojoties kādā klusā pludmalē novietotajā automašīnā. Viņi nozieguma vietā pieķēra kādu atraitni un precētu vīru. Par sievieti, kas ir skolotāja, tika stāstīts, ka viņa saviem skolēniem esot pastāvīgi atgādinājusi, lai “neļaujoties netikumīgām darbībām”. “Sievietes smaidu” jauni vīrieši nereti varot nepareizi uztvert kā uzaicinājumu stāties dzimumattiecībās. Iesaistītais vīrietis pirms tam esot nācis klajā ar fatvu, kura ticīgajiem aizliedz apmainīties ar mīlestības apliecinājumiem “Facebook” vietnē.72

Secinājums: ja cilvēks ievēro ģērbšanās priekšrakstus un piecas reizes dienā lūdzas, vēl nebūt nenozīmē, ka viņš uzticīgi seko islāma vadlīnijām. Albāņiem tāpēc ir radies amizants teiciens: “Galva apsegta, bet aizmugure brīva.” Tas nozīmē, ka pēdējā ķermeņa daļa svētulīgā veidā ir nepiesegta. Vēl skaidrāk: sievieti drīkst seksuāli izmantot.

Atskatoties vēsturē, galvassega bija domāta tam, lai “cienījamas” sievietes skaidri varētu atšķirt no verdzenēm. Verdzenēm nevajadzēja aizplīvuroties, un jebkurš viņas varēja “izmantot”, kā vien vēlējās. Turpretī sievietei ar (plānu) plīvuru, izņemot viņas vīru, neviens nedrīkstēja pieskarties. Toreiz, arhaiskajā Muhammada pasaulē, lakats varēja arīdzan kalpot sievietes aizsardzībai. Bet mūsdienu Rietumu pasaulē sievietēm vairs nav nepieciešama uniforma un viņām nav jāslēpj sava sievišķība. Rietumu vīrieši (ar dažiem izņēmumiem) ir iemācījušies, ka sievietes nav medību trofeja.

Kairā vīrieši gan vēl nav tik civilizēti. Pat reliģijai atbilstošs apģērbs sievietes ikdienā nepasargā no seksuālas uzmākšanās uz ielām, tirgū un autobusos. Pēc notikumu atstāstiem, un par to es nešaubos, nevar nopietni apgalvot, ka kaut kāds apģērbs ir sieviešu aizsardzība un glābiņš pret uzbrukumiem. Tad kāds labums ir no plīvura un galvassegas?

Ari Jaungada nakts Ķelnē parādīja, ka pret sievietēm musulmaņu vīriešu izturēšanās ir uzkrītoša. Tam nav nekādas saistības ar to, ka arābu vīrieši būtu kaislīgāki vai viņiem ir vairāk testosterona nekā kristiešiem eiropiešiem, bet tam ir sakars ar reliģiju un tai atbilstošo audzināšanu. Viņiem jābūt atturīgiem pret musulmaņu sievietēm, un viņi ir mācīti, ka sievietes īsos svārkos vai apspīlētās biksēs ir iegūstamas, ka viņi pret šādām sievietēm drīkst izturēties bez jebkāda respekta.

Tieši šos vīriešus, Ķelnes noziedzniekus, aizstāvēt metās musulmaņu sievietes, kas sevi pozicionē kā feministes. Tam neesot nekāda sakara ar imigrantiem, tā viņas apgalvoja, un, protams, ari ne ar islāmu, tas esot rasistiski, ja tiekot radīts priekšstats, ka visi arābu pasaules vīrieši ir izvarotāji. Tādi viņi noteikti nav, un visus pakļaut šim aizdomām būtu nepareizi. Bet vienu gan nedrīkst aizmirst: auguma aizsegšanas likums pieprasa to, ka visām sievietēm jābūt aizplīvurotām, lai viņas pret vīrieti neizmantotu sievietes pavedināšanas mākslu. Auguma aizsegšanas piekritēji labprāt palaiž garām faktu, ka ar to viņi rada ne tikai slikto sieviešu, bet ari slikto vīriešu tēlu. Jo aizplīvurošanās likums pierāda to, ka vīrieši citādi nevar, viņi metas virsū sievietei, tiklīdz ierauga viņas ādu vai matus. Līdz ar to visa auguma aizsegšana vai galvassega diskriminē ne tikai to nēsātāju, kura ar plīvura palīdzību morālā ziņā tiek pacelta augstāk par “neaizplīvurotajām”, bet tiek diskriminēti ari vīrieši, kuri aizdomīgi tiek uzskatīti par potenciāliem, iekāres vadītiem izvarotājiem. Un tāpēc galvassega ir fuck you ne tikai katras neaizplīvurotās sievietes sejā, bet ari katra vīrieša sejā. Citiem vārdiem sakot: islāmiskās vērtības vēršas tikpat naidīgi pret sievietēm, kā pret vīriešiem.

VĀCU SABIEDRĪBA MAINĀS

Mēs esam gandrīz zaudējuši cīņā pret hidžābu

24. sūrā, 31. ajātā ir teikts, ka ticīgām sievietēm “jānolaiž savi skatieni un jāsargā sava tikumība. Lai tās apklāj savas krūtis, un rotām, ko viņas nēsā, jābūt no acīm apslēptām.” Korānā nekur nav ne vārda par galvas vai pat sejsegu. Tomēr galvassegu sludinātāji šo ajātu uzskata nevis kā aicinājumu, bet kā pienākumu aizsegt sievišķīgo augumu. Arvien vairāk ir to sieviešu, kurām nākas tam pakļauties ne tikai islāmiskajās valstīs. Aizplīvuroto skaits arvien pieaug arī Eiropas pilsētās, kurās liela daļa iedzīvotāju ir ieceļotāji no arābu valstīm vai pakistānieši. Islāmizā-cija izplatās uz tādām pilsētām kā Hāga, Londona un Madride, kurās ekstrēmisti izplata islāmisko propagandu un ar šariata izpratni ietekmē sabiedrību.

Eiropas lielpilsētās pa šo laiku ir izveidojušies kvartāli, kuros sieviete vasarā vairs nedrīkst uz ielas parādīties vieglā apģērbā, jo uz katra stūra stāv tikumības sardze. Tieši tāpēc Francijā 2003. gadā musulmaņu kopienu sievietes nodibināja organizāciju “Ni putēs, ni soumises” (Mēs neesam nedz padauzas, nedz pakļautās, kurām agri jāapprecas). Psihologs Ahmads Mansūrs savā grāmatā “Allāha paaudze” stāsta par vietām Vīnē, par diezgan slavenu iepirkšanās centru, kurā tikumības sardze ar diezgan vardarbīgām metodēm centās ieviest “islāma tikumus”. Viņš zina par privātajiem islāma bērnudārziem, kurus atbalsta pašvaldības, kuros ne tikai visas audzinātājas, bet arī meitenes nēsā hidžābu. Un kādus gadus iepriekš Vācijas pilsētās salafiti uz ielām uzrunāja “islāma” izskata sievietes, kuras bija bez galvassegas.

Berlīnes rajonos, kā Noiķelne un Vedinga, jau piecgadīgas un sešgadīgas meitenes uz bērnudārzu dodas galvassegā. Meitenes, kuras skolā to nenēsā, tiek pakļautas mobingam. Lielākā daļa no viņām ar laiku padodas grupas spiedienam un beigās pat uzskata, ka viss ir kārtībā, ja ir jānēsā galvassega. Viņas pieņem, ka viss ir kārtībā, ja nedrīkst piedalīties peldēšanas nodarbībās, ja ar sportu nodarboties drīkst tikai kopā ar meitenēm. Viss ir kārtībā, ja klasē nedrīkst sarunāties ar zēniem un sēdēt viņiem blakus. Viņas pieņem, ka viss ir kārtībā, ja nedrīkst piedalīties veselības mācības stundās, kaut gan tajās māca lietas, kas attiektos arī uz viņu ķermeni. Viss ir kārtībā, ja viņas nedrīkst piedalīties klases ekskursijās, “jo tad viņas var palikt stāvoklī”, kā kādā televīzijas raidījumā savas ļaunās nojautas izklāstīja kāds tēvs, pūlēdamies runāt vāciski: “Vācieši neko nekontrolē.” Pats par sevi saprotams, viņa meitas nēsā galvassegu. Un dēls mātei un tēvam dara zināmu: “Sieva pieder tikai man.”73

Tieši skolas un bērnudārzi varētu būt tās vietas, kurās meitenes būtu pasargātas no ģimenes spaidiem un kur varētu izveidot un attīstīt tādu vidi, kurā ārpus musulmaņu sabiedrības valdītu citi likumi attiecībā uz vienlīdzību un dzimumu līdztiesību. Šī iespēja neapdomīgi tiek palaista garām, atsaucoties uz respektēšanu un toleranci, kas izpaužas kā pakļaušanās reliģiozi motivētām pavēlēm un aizliegumiem.

Bieži vecāku un vecvecāku dzimtajā zemē pavadītās brīvdienas izmaina pubertātes vecuma meiteņu dzīvi. Kāda pēkšņi sāk nēsāt galvassegu, jo viņa esot redzējusi tā darām savas māsīcas vai uzzinājusi mošejā, ka tā piederas. Nepaiet ilgs laiks, kad viņa pavelk līdzi savu labāko draudzeni, kura līdz šim ne reizi nebija domājusi, ko šī galvassega varētu nozīmēt; varbūt viņu māca ziņkāre vai arī tas viņai šķita tik superīgi, jo elegantie hidžābi taču ir pavisam citādi kā tie, kurus nēsāja omīte. Citas savukārt jau ilgu laiku ir savas identitātes meklējumos, bieži tās ir tieši meitenes no liberāli domājošām ģimenēm, tāpat kā es pirms dažiem gadiem, kad uzdevu sev jautājumus: “Kas tu tagad esi — albāniete vai vāciete? Kur tu iederies?” Un pienāk laiks, kad klasē no desmit meitenēm deviņas nēsā galvassegu. Taču cik brīva ir bijusi viņu izvēle?

Mēs jau gandrīz esam zaudējuši cīņā pret hidžābu. Jo mēs kā sabiedrība esam tik ļoti toleranta! Tajā pašā laikā, uzturoties Irānā un Saūda Arābijā, sekojam uzaicinājumam aizplīvuroties. Jā, to mēs darām, jo respektējam un ievērojam vietējos paradumus. Bet tajā pašā laikā Eiropā neuzdrošināmies ievērot Eiropas likumus un paradumus. Un viens no šiem paradumiem ir tāds, ka otram cilvēkam var ieskatīties acīs un redzēt viņa seju.

Tolerantie saka: “Liberāla sabiedrība to var pieciest. Ja mēs to nevarētu, mēs vairs nebūtu liberāla sabiedrība.”

Es saku: nē, mums arī nav jāpiecieš. Kā nekā skolās līdztekus izglītības sniegšanai notiek arī bērnu audzināšana, tāpēc vajadzētu izslēgt tiešu un netiešu noskaņošanu uz izpratni par reliģiju un politiku. Tieši

tāpat, kā mums nav jāpiecieš, kad kāds skolotājs bērniem pasniedz stundas ar armijas zābakiem kājās un ir notetovēts ar kāškrustiem. Un šādā gadījumā mēs jau drosmīgi iejaucamies. Tāpat kā debatēja, vai klašu telpās drīkst atrasties kristietības simboli, kā, piemēram, vai virs durvīm drīkst vai nedrīkst karāties krusts.

Pats par sevi saprotams, ka sabiedrība drīkst vienoties par atļauto, aizliegto un vēlamo apģērbu. Līdzko pavasaris nūdistos izraisa vēlmi saulei piedāvāt savu nepiesegto ķermeni vietās, kurās tas ir atļauts, tā jau daudzus gadus atkal un atkal no jauna notiek kaismīgas debates par kailumu. Neapstrīdami bija un ir tas, ka pilsētas centrā neviens nedrīkst staigāt bez apģērba. Neviens nedrīkst ierasties kails restorānā vai valsts iestādē. Tieši tāpat mēs varam pieprasīt, ka nedrīkst pilnībā novērst skatienu, ja atrodies sabiedrībā. Drošības apsvērumu dēļ 1985. gadā Vācijas parlaments pieņēma likumu par maskēšanās aizliegumu; līdz šim tā lietojums attiecās uz demonstrācijām. 2010. gadā Beļģijā aizliedza pilna auguma maskēšanos, 2011. gadā tai sekoja Francija; Eiropas Savienības Tiesa 2014. gadā atzina to, ka šis aizliegums neierobežo cilvēktiesības. Arī Šveicē, Tesīnas kantonā, ir aizliegts publiskās vietās atrasties pilna auguma maskā (un no 2009. gada visā Šveicē aizliegts turpmāk būvēt minaretus).

Kad ebreji Berlīnē vairs neuzdrošinās parādīties uz ielas ar kipu (sauktu arī par jarmulku) uz galvas un kad sieviete galvassegā no Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas (SPD) Berlīnē 2016. gada vēlēšanu kampaņā aģitēja par “daudzveidību”, man rodas jautājums, vai kultūras daudzveidība un tolerance ir domāta tikai attiecībā uz musulmaņiem? Neitralitātes likums jāievēro visiem. Bet musulmaņi pieprasa un saņem ipašu izturēšanos. Intelektuāļi, kuri pamanījās aizvākt krustu no valsts pārvalžu un skolu sienām un skolotāju kakliem, tagad izrāda pārsteidzošu iejūtību. Kāpēc vienīgi un tikai pret musulmaņiem? Vai tikai viņiem ir jūtas, kuras ir ievainojamas? Brandenburgā CDU partijas frakcija landtāgā brīnījās, kad amatnieki frakcijas telpā piestiprināja krustu ar magnētiem, lai to atkal varētu noņemt, kad nāks viesi.74 Vai kristiešu pārdzīvojumi un sajūtas nav neko vērtas?

Daudzas musulmaņu sievietes labprāt nēsā galvassegu kopā ar krustu un mūķeņu tērpu kopā ar čadoru. Viņas ābolus pielīdzina bumbieriem. Krusts atbilst Mēness sirpim. Un ne katra sieviete, kas aizplīvurojas, ir kāda ordeņa locekle, un pavisam noteikti ne katra aizplīvurotā sieviete ir svētā. Nav arī tā, ka kristieši diendienā mūsu ielās demonstratīvi nēsātu krustu, un negadās bieži, ka klosteri noslēgti dzīvojošās mūķenes demonstrētu “profesijas apģērbu” kā savas ticības apliecinājumu. Bet galvenais, ka ne krusts, ne mūķeņu tērps neveicina dzimumu aparteīdu.

4. NODAĻA

VILTUS FEMINISTES

Islāms un seksuāla brīvība ir nesavienojami jēdzieni

Tikai mazā musulmaņu kopienas daļā ir šiki un rietumnieciski, ja publiski paziņo, ka esi musulmanis un neesi heteroseksuālis, un, protams, atbalsti feminismu. Tas, kā domā dažas sievietes, sabiedrības vairākumam ir trīskārt lipīgi. Tieši tāpēc viņi to uzskata arī par trīskārt piedauzīgu rīcību. Kamēr viena musulmaņu “feministu” frakcija, aizstāvot galvassegu un burku nepieciešamību, kā argumentu min to, ka rādīt cičus, kā to dara “Femen” pārstāves, neesot izmantojams paņēmiens ceļā uz līdztiesību, tikmēr citas izliek skatlogā savu homoseksualitāti. Šādā veidā maza grupiņa islāma apoloģētu rada nepareizu priekšstatu, ka tā iemieso jaunu musulmaņu sievietes modeli Rietumu sabiedrībā un vienlaikus ar to ir provokatīvi īpaša.

Kā piemēru minēsim blogeri Gulu Rouhani. Viņa vienā no šo jauno “pasaules izskaidrotāju” vietnēm publicēja graujošu rakstu “Esmu musulmane un ļoti daudz nodarbojos ar seksu. Kādam ir problēmas?”. Pievienotajā fotogrāfijā redzama skaista sieviete varavīkšņu krāsas hidžābā, lūpas savilktas inscenētā skūpstā un izaicinoši piemiegta labā acs. Rouhani islāmu uztver kā “pozitīvu seksam”. Tāpēc musulmaņu sievietei “nav obligāti būt precētai, pat ja to nosaka daudzie konservatīvie Korāna skaidrojumi” — tāds ir viņas vēstījums bloga lasītājām. “Ari vienas nakts sakars ir halal — tātad pieļaujams.” Par saviem irāņu vecākiem viņa stāsta, ka “viņi nelieto alkoholu, neēd cūkgaļu, lūdzas piecas reizes dienā, gavē ramadānā un viņai esot mācījuši, ka sekss vislabākajā gadījumā drīkst būt tikai starp divām heteroseksuālām personām. Citus veidus viņi uzskata par baram — tātad par aizliegtu.”

Tādās pašās domās ir lielākā daļa musulmaņu vecāku. Kad Gula Rouhani bija jaunāka, arī viņa šo uzskatu sekas ļoti izjutusi, līdz uzdrošinājusies publiski paziņot par savu homoseksualitāti. Irānā par homoseksualitāti draud nāvessods. Tas viņu pilnīgi ierobežo. Agrāk viņa pati atšķirībā no savām ne musulmaņu draudzenēm norunājusi tikšanos slepeni un ar netīru sirdsapziņu. “Es nevēlējos manai ģimenei likt vilties un būt kā padauza, kas guļ ar visiem. Tieši tāpēc man bija bail atklāt, ka esmu homoseksuāla.” Bet tagad tas ir noticis, un viņa to izjūt kā atbrīvošanos, ka var pateikt: “Sekss un ticība viens otram netraucē. Manai ticībai nav nekāda sakara ar to, kas notiek manā gultā (vai klubiņu tualetēs). Vai arī — ar ko tas notiek. Svarīga ir tikai viena lieta: visu iesaistīto piekrišana. Jo tad intimitāti un iekāri augstu vērtēs pat Allāhs. Tāpēc nu es varu apgalvot: man bieži ir sekss, es mainu partnerus — un es ar to lepojos.”75

Realitāte izskatās citāda: pats par sevi saprotams, ka Allāha vietniekiem nevajadzētu iejaukties manā seksuālajā dzīvē, viņiem nevajadzētu rūpēties ne par manu erotisko, ne par manu garīgo labsajūtu. Bet ikviens imāms, atsaucoties uz Korānu un rakstiem, iejaucas un regulē visas dzīves jomas. Pēc Guļas Rouhani reliģijas likumiem, sekss ir atļauts tikai starp laulātiem partneriem. Korāna iedrošināti, musulmaņi precas jauni. Sieviešu homoseksualitāte, pats par sevi saprotams, ir aizliegta, vīriešu homoseksuālās darbības arī praktiski nav atļautas. Tas, ja kādam ir iekāre pret vīriešiem, nevis sievietēm, islāmā tiek dēvēts par pārmērību.76

Tomēr šiīti, pie kuriem pieder arī Rouhani, izdomājuši, kā vīrieši šo likumu drīkst apiet, lai tomēr būtu iespēja halal stāties seksuālos sakaros ar jebkuru partneri (sievieti). Likuma “caurums” ir īsa laika laulība. Tā drīkst ilgt vienu stundu, dažas stundas vai pāris dienas. Vīrietis tās dēļ godu nezaudē, sievieti pēc tam gan nenomētā ar akmeņiem, bet patiesi cienījama sieviete no tā brīža viņa vairs nekad nebūs.

Ajatolaha Homeini, kas līdz savai miršanas dienai 1989. gadā bija Irānas valsts galva, Guļas Rouhani vecāku ceļa rādītājs, ir sarakstījis grāmatu “Gudrības, brīdinājumi un norādījumi”, kas ir atrodama arī vācu valodā, to 1980. gadā publicēja — tas nav joks! — “Playboy” rokasgrāmatas formātā “Pabel Moewig” izdevniecībā. Grāmatā teikts, ka musulmaņu sieviete vīrietim “var piederēt likumīgi divos veidos: ilga laika laulībā vai īsa laika laulībā. Pirmajai nav nepieciešams norādīt ilgumu, otrajai nepieciešams norādīt, piemēram, uz vienu stundu, uz vienu dienu, mēnesi vai vairāk.” To darot, ir jāizrunā reliģiozā formula, ko var paveikt arī pilnvarota persona.

Sieviete nedrīkst precēt vīrieti, kas nav musulmanis. “Muhamedāņu vīrietim tāpat nav tiesību ņemt par sievu ne musulmani ilga laika laulībā, bet drīkst īsa laika laulībā par sievu apņemt jūdieti vai kristieti.” Tā ir legalizēta prostitūcija. Turpretim sievietēm īsa laika laulība atļauta tikai ar musulmani, attiecīgi tikai tas var paglābt no smagā soda. Bet šīs sievietes tiek uzskatītas par nevērtīgām, neviens godīgs un labi situēts vīrietis viņas vairs neprecēs.

Homoseksuālisms starp sievietēm netiek pieļauts, jo sievietēm pašām nav tādu dziņu, kuras viņām būtu jāapmierina. Turpretim dzimumsakars starp vīriešiem ar noteiktiem, bet tiešām pavisam dīvainiem nosacījumiem ir atļauts. “Ja vīrs ar dēlu, brāli vai sievastēvu piekopj anālo seksu, tas nav iemesls laulības šķiršanai.”

Tāpat ir atļauts sekss ar mazām meitenēm: “Ir ļoti vēlams pasteigties ar nobriedušas meitas izprecināšanu. Vīra laime pilnībā ir tad, ja viņa meitas pirmās menstruācijas nesākas vecāku mājās, bet gan sava vīra mājās.” Un tad viņš pēc savas patikšanas drīkst izbaudīt, kamēr ievēro vienu: “Ja vīrietis ir apprecējis meiteni, kurai nav apritējuši pilni deviņi gadi un viņa ir dzimumnenobriedusi, kurai viņš tādējādi radījis traumu, viņam nav tiesību atkārtot dzimumaktu ar šo meiteni.”77

Protams, ka islāms regulē arī seksuālo dzīvi! Ja dzimtene ir tādā valstī, tādām sievietēm kā Rouhani nav iespējas brīvi dzīvot ar savām erotiskajām tieksmēm un būt par savas dzīves noteicējām. Arī liberālās ģimenēs tiek sludinātas musulmaņu morāles normas, un tām pakļauta arī šo ģimeņu dzīve. Lai mazinātu intīmos sakarus, tiek noteikts nēsāt lakatu, kas vienlaikus dod vēstījumu: es klanos savas reliģijas noteiktajiem likumiem. Tāpēc īsteni ticīgas musulmaņu sievietes, kas nēsā galvassegu, nedzīvos brīvi pēc Rouhani parauga — pašas nekad nenoteiks savu seksualitāti. Galvassega un brīva seksualitāte ir paradokss, tie abi ir pretrunā viens otram.

SIEVIETE — NECILVĒCISKA BŪTNE

Kas pieprasa pilnība aizsegt sievietes augumu, tas noliedz feminismu

2016. gada agrs pavasaris, notiek “Terre des Femmes” dalībnieču un piekritēju kopā sanākšana: “AS Sieviešu tiesības un reliģija” iesniedz dokumentu, ka likumā noteiktais pilnas aizsegšanās aizliegums publiskās vietās pieprasa “arī, un jo īpaši, islāma noteikto”. Tik burvīgi nepārprotami te rakstīts:

1. Pilnīga aizsegšanās ir pretrunā ar brīvas personības attīstību (Pamatlikuma 2. pants). Tā ir sievietes cieņu aizskaroša un dzimuma izpausme: sievietes tiek noreducētas līdz viņu dzimumam un līdz seksuālam objektam, vīrieši noniecināti par vājas gribas un iekāres pilnām būtnēm, kuras nespēj pretoties vizuāliem kairinājumiem.

2. Ierobežot pilnīgas aizsegšanās brīvību nozīmē ierobežot nebrīves brīvību. Pilnīgas aizsegšanās paciešana, pamatojoties uz nepareizi saprastu toleranci, pastiprina nevis reliģijas brīvību, bet islāmisma ietekmi. Reliģiskās kopienas, arvien vairāk uzspiežot nēsāt tāda veida un dzimumam specifisku ierobežojošu apģērbu, neatzīst vīrieša un sievietes līdztiesību (Pamatlikuma 3. pants).

Apgalvojums, ka sievietes pilnīgu aizsegšanos veic “brīvprātīgi”, ir apšaubāms, jo ļoti bieži sociālajā vidē (ģimenē, mošejas draudzē) tiek izmantots spiediens.

3. Pilnīga aizsegšanās parāda, ka nēsātājas dalās savos priekšstatos par vērtībām, kuras nesaskan ar mūsu brīvi demokrātisko sabiedrības kārtību. Pilnīga aizsegšanās nedod labumu integrācijai un uzticēšanās veidošanai.

Tāpēc skaidra valoda tagad daudzviet sastop pretestību. Dažas blogeru sieviešu grupas skaļi atbalsta šādu “kultūras noteiktu” paražu pieļaušanu un oponentēm ceļ neslavu, piedēvējot tām rasismu un “koloniālo valdīšanu”. Zem tēmtura #bez izņēmuma kārtā plosās dažas sievietes, kuras savas neapvaldītās emocijas pret galvassegu pretiniekiem interpretē kā antirasismu, to vidū ir arī dažas galvassegu nēsātājas.

Diskusijas par hidžābu vairs nav nekas jauns, bet nu jau mēs strīdamies par auguma pilnīgu aizklāšanu, par ķermeņa atņemšanu sievietei,

tādējādi viņa ir auduma maiss bez sejas un necilvēks. Un atkal sievietes no visām feminismu atbalstošajām politiskajām nometnēm lepni atsaucas uz musulmaņu sievietes brīvas izvēles tiesībām un uz Pamatlikumu, kas garantē brīvu reliģijas izvēli un aizliegumu nepieļaušanu. Uz atkal citādi domājošās tiek nomētātas ar lamuvārdu “rasistes”.

Es uzskatu, ka nepareizi ir abi argumenti: par pašas brīvu izvēli nevar būt ne runas, un norādes uz reliģijas brīvību maskē ietiepīgu apmātību ar toleranci. Pirms izkārt domāšanas aizlieguma zīmes, vajadzētu pajautāt, vai un kā apspiesta musulmaņu sieviete brīvajos Rietumos spēj atkarot savas balsstiesības. Par nožēlu, man jāatzīst, ka šis jautājums netiek vispār uzdots vai arī tiek uzdots pārāk reti.

Tas, kurš cīnās par vienādu stāvokli, vienādu apiešanos un vienlīdzību, nevar iestāties par cilvēciskā atņemšanu sievietei, bet kas notiek, ja pieprasa ķermeņa aizsegšanu? Tām, kuras cīnās par sieviešu tiesībām, būtu jābūt par to sieviešu balsīm, kurām jāklusē. Mūsu rietumnieciskā tolerance te ir nevietā, tā ir trumpju ielikšana rokās demokrātijas un līdztiesības ienaidniekiem, ko viņi arī izmanto savā labā.

“Cilvēka gods ir neaizskarams,” tā skan pirmais teikums Pamatlikumā. Vai mēs, sievietes, vēlamies atkal šo teikumu atdāvināt un līdz ar to — arī likumu par vienlīdzīgu attieksmi? Paciešot dažādus reliģiski motivētas aizplīvurošanās veidus (sākot ar lakatu), mēs dodam zaļo gaismu cilvēku pazemošanas atbalstīšanai. Tādiem uzskatiem, kas neciena sievieti. Aizplīvurošanās nozīmē islāmismu, salafismu, funda-mentālismu, šariatu, džihādismu. Tā nozīmē dzimumu aparteīdu un necieņu pret demokrātiju. Man nav skaidrs, kāpēc liberālie vācu kultūr-relatīvisti to negrib ieraudzīt.

Liberāla, demokrātiska sabiedrība nenozīmē to, ka viss ir jāpacieš. Mums nav jāpieņem nedz varmācība pret bērniem, nedz izvarošanas, arī tad ne, ja tas ir reliģiski leģitīms. Tomēr, ja mēs nepareizi izprastas tolerances dēļ mēģinām piemērot savas vērtības, mēs saminam kājām vairāku paaudžu sasniegto vīriešu un sieviešu emancipācijas lauciņā un ar katru savu pretimnākšanu uzspļaujam viņu līdz šim ieguldītajam darbam.

Aizliegums aizsegties, sākot ar galvassegu līdz pilnīgai auguma aiz-plīvurošanai, nevar būt rasisms, jo rasisms ir vērsts pret kādas cilvēku grupas īpašībām, ko viņiem piemēro pret viņu gribu. Galvassegu un plī-vurietērpu jebkurā brīdī var nolikt malā, izņēmums ir tad, ja šis ietērps ir jāvalkā piespiedu kārtā, bet tas, kā mēs piemēros redzējām, it kā nav šis gadījums. Bet rasisms ir tad, ja sievietes musulmaņu sievietē pacieš to, ko pašas sev nekad neakceptētu. Vai tāpēc mums būtu jāpieņem arī tādas paražas, kādas vietām tiek piekoptas: nomētāšana ar akmeņiem un tā sauktā goda slepkavība?

Feminisms balstās uz cilvēktiesībām. Tās nav nedz daļēji, nedz kaut kā citādi interpretējamas, tās ir universālas, nav domātas tikai atsevišķai cilvēku daļai. Cilvēktiesības attiecas vienādi uz visiem cilvēku kopienā iesaistītajiem un ir kā “pasaules brīvības, taisnības un miera pamats”. Tā rakstīts Vispārējo cilvēktiesību deklarācijas preambulā. Pēc šīs deklarācijas, viens no Apvienoto Nāciju Organizācijas mērķiem ir panākt sieviešu un vīriešu līdztiesību “kā visu tautu un nāciju kopīgi sasniedzamo ideālu”. Deklarācijas pēdējā, 30., pantā ir nepārprotamais teikums: “Neko šajā deklarācijā nedrīkst interpretēt tādējādi, lai kādai valstij, personu grupai vai atsevišķām personām būtu tiesības īstenot tādu darbību vai rīcību, kuras mērķis ir iznīcināt šajā deklarācijā izklāstītās tiesības un brīvības.”

Feministes ir humānistes, viņas iestājas par dzimumu līdztiesību. Un par vienlīdzīgu attieksmi pret abiem dzimumiem. Tā nav feministe, kas neprotestē pret cilvēktiesību, humānisma, vienlīdzības un līdztiesības pārkāpumiem, ja tie tiek piemēroti citas kultūras aprindām. Tā nav feministe, kas liberālas tuvredzības dēļ neprotestē pret to, ka sievietei nākas slēpties, maskēties apģērbā, lai viņu uzskatītu par cilvēku un viņu neuztvertu kā seksa objektu.

Feminisms ir tikai viens. Un Vācijā tas cieš arī no paaudžu konfliktiem. Vecāka gadagājuma feministēm, kuras cīnījās arī par jaunās paaudzes vienādām tiesībām, ir uzdevums neizpārdot līdztiesības principu. Tieši tas ir mans feminisms — sākotnējais feminisms. Par dzimumu līdztiesību un vienlīdzību. Nekādu dalīšanu, šķelšanu, nekāda dzimumu aparteīda. Citādi tā būs atgriešanās atpakaļ. Abu dzimumu brīvība sevī ietver nepieciešamību pēc vienādām tiesībām gan sievietēm, gan vīriešiem neatkarīgi no izcelsmes, rases un reliģijas.

Л7

BRĪVĪBAS BEIGAS

Feministes ar galvassegām un viņu tuvredzība

Sieviete, kura publiski atkailina savas krūtis, saņem tikpat daudz uzmanības, cik sieviete, ietērpta burkā. Mēs, “Femen” vācu grupas aktīvistes, pirmajā akcijā darījām abus reizē. Tam ir sava priekšvēsture.

Jau ilgāku laiku sekoju līdzi ukraiņu sieviešu tiesību grupas “Femen” aktivitātēm. No 2008. gada, kad grupa tika nodibināta, viņas mēģināja ar dažādām mākslas akcijām, dažādi pārģērbdamās, aģitēt par sieviešu tiesībām. Tad arī saprata, ka lielāku publikas uzmanību viņas spēj piesaistīt ar atkailinātu ķermeņa augšdaļu. Viņām tika pievērsta visas pasaules uzmanība 2012. gadā, kad Ukrainā notika Eiropas čempionāts futbolā. Tad Aleksandra Ševčenko un Jana Ždanova devās uzbrukumā Eiropas čempionāta kausam, lai tādējādi protestētu pret gaidāmo seks-tūrisma uzplūdumu.

Vācijā tobrīd bija tikai viena “Facebook” grupa, kura informēja par šo ukraiņu aktivitātēm. Es gribēju grupu atbalstīt. Pat domu nepieļāvu, ka arī es pati varētu atkailināties. Man šķita, ka tas galīgi neiet kopā ar manu jurista un notāra palīdzes darbu un līdzdalību CDU. Bet tad es uzrakstīju e-pasta vēstuli un sapratu, ka Irina, “Facebook” grupas administratore, ir pavisam viena. Kopīgiem spēkiem aptaujājām ukrainietes, vai mēs arī Vācijā varētu kaut ko līdzīgu sarīkot. Viņu atbilde skanēja šādi: dariet un parādiet, ko varat! Un tā radās ideja piedalīties tā sauktajā “Slut Walk”, “Padauzu gājienā”.

“Padauzu gājiens” pirmo reizi notika 2011. gadā Kanādā, Toronto. Kustības rašanās ierosinātājs bija Toronto policijas konstebla neapdomīgs izteiciens pie Jorkas Universitātes: “Lai izvairītos no izvarošanas un seksuālas vardarbības, sievietēm vienkārši būtu jāpārtrauc ģērbties kā padauzām.”79

Šāds padauzas tēls nepastāv tikai Rietumu pasaulē, bet arī islāmis-kajā. Un tas ir iesakņojies īsteni ticīgo musulmaņu vidū, jo īpaši šejienes islāmiskajās kopienās. Sievietes, kas nav aizsegušās, šeit tiek uzskatītas par padauzām un ielasmeitām, kas ir netīras un visiem pieejamas. Tāpēc mēs 2012. gada 15. septembrī izģērbāmies, ar ķermeņa apgleznošanas krāsām apzīmējām ķermeņa augšdaļu un seju, izņemot acu rajonu,

6ft

un gājām kopā ar Berlīnes “Slut Walk” dalībniecēm, lai protestētu pret seksuālo vardarbību, “ietērptas” uzkrāsotās burkās, precīzāk — nikābos.

Vēstījums bija skaidrāks par skaidru: izrādīt solidaritāti musulmaņu sievietēm un pievērst uzmanību viņu problēmām, kuras bija lasāmas mūsu plakātos “Fight for womens liberation from religious oppression”, “Unveil womens right to Univel” un “There is war on women” — “Sieviešu atbrīvošanās cīņa no reliģijas spaidiem”, “Atklājiet sievietes tiesības, lai nevajadzētu aizsegties” un “Tas ir karš, vērsts pret sievietēm”.

Pēc pāris dienām sākās balto sieviešu feministu raganu medības. Vispirms internētā. Blogos mūs piedēvēja tādām grupām kā “People of Color” un “Critical Whiteness”, uzskatīja, ka mēs esam “piesavinājušās gluži citu kultūru”, ka esam “rasismu pacēlušas pavisam citā kvalitātē”. Mēs esot nodarbojušās ar Blackfacing, kas ir vēstures gaitā attīstījusies ar rasismu saistīta teātra forma, kad baltais aktieris nokrāso ādu tumšu, lai stereotipiski iemiesotos melnādainā cilvēka tēlā. ASV 20. gs. sākumā pieņēmās spēkā pret Blackfacing vērstā kritika, Lielbritānijā tā tika lietota vēl līdz pat 80. gadiem.

“Slut W^alk” organizatoru pirmās atbildes uz šiem pārmetumiem bija: “Neviena no mums šo akciju neuztvēra par Blackfacing, cilvēks jebko var uztvert dažādi. Mēs domājam, ka šo sieviešu akcijas pamatā bija arābiskais.” Un līdz ar to no savas puses viņas pie cilvēkiem vērsās ar lūgumu “tūlīt nebliezt ar “rasisma vāli”. Arī “Terre des Femmes” atzinīgi novērtēja, “cik efektīvi šīs aktīvistes izteica publisku protestu sieviešu apspiešanai, kas notiek visā pasaulē”. Diemžēl “Slut Walk” organizatores beigās tomēr padevās politiskā korektuma spiedienam un savos nākamajos ziņojumos apstiprināja, ka mūsu akcija esot bijusi rasistiska.

Protams, ir neprāts apgalvot, ka es un abas manas līdzdalībnieces būtu piesavinājušās citu kultūru. Es nāku no islāmiskās pasaules, bet atšķirībā no sievietēm Saūda Arābijā es drīkstu izteikties un iestāties pret pilnīgu aizplīvurošanos un apspiešanu, rēķinoties ar to, ka mani nesodīs ar nāvessodu, kā izrīkotos ar sievieti valstī, kurā pie varas ir islāmisti.

Tāds sods draudēja tunisietei Aminai Tailerei, kura dažus mēnešus pēc “Slut Walk” ļāva sevi nofotografēt ar kailām krūtīm. Uz viņas ķermeņa augšdaļas ar melnu krāsu bija rakstīts “Fuck your morals”. Fotogrāfiju viņa publicēja “Facebook” ar klāt pierakstītu komentāru: “Šis ķermenis pieder man, un tas nav kaut kāda cita goda avots.” Uz to islāma sludinātājs Adels Alml televīzijā paziņoja spriedumu, ka Aminai Tailerei ir jāsaņem pēriens un viņa nomētājama ar akmeņiem.

Šis paziņojums deva iemeslu mums piedalīties “Femen” izsludinātajā internacionālajā “Topless Jihad Day” (“Atkailināto krūšu džihāda diena”). Mēs uzrakstījām “Fuck your morals, Fuck Islamism un Arab Women Against Islamism” uz ķermeņa un uzrāpāmies uz Berlīnes Ahmadiyya mošejas mūra. Šoreiz mūs kritizēja musulmaņu sievietes, kas sevi pozicionē kā feministes. Musulmaņu blogere un tiesneša amata kandidāte Betīla Ulusoja nostājās mošejas priekšā, paceltās rokās turēdama plakātu ar uzrakstu “Cīnies par mani! Ļauj būt man tādai, kāda es vēlos būt, bet ne tā, kā tu to uzskati par pareizu”. “Facebook”, “Twitter” un citos sociālajos medijos musulmanes protestēja ar tādiem izteikumiem kā “Tev nav mani jāatbrivo, es jau esmu brīva!” vai “Galvassega ir mana izvēle!”

Tāpat ari KIbra Glmlsaja, musulmaņu blogere un žurnāliste, tika pamanīta divu tēmturu dēļ. Ar “#ieskaties!” viņa gribēja pievērst uzmanību ar migrāciju saistīto cilvēku diskriminācijai ikdienā, šajā gadījumā — musulmaņu sievietei ar galvassegu. Viņa, tāpat kā melnās sievietes, bieži vien ciešot no vairākkārtējas diskriminācijas. Ar “#bez izņēmuma” viņa kopā ar daudzām citām, ari ar vācietēm^80, apgalvoja, ka 2015./2016. Jaungada nakts uzbrukumi sievietēm bijuši “populistu sameistaroti”, lai “uzkurinātu naidu pret atsevišķiem iedzīvotāju grupējumiem”.

Paradokss ir tāds: kamēr ietiepīgās feministes principā tur aizdomās un apsūdz visus vīriešus noziedzīgās darbībās, tikmēr tieši par musulmanisko nevar bilst ne vārda. Man nav saprotams, kāpēc tieši musulmaņu vīriešiem viņas grib dod atlaides. Tajā pašā laikā viņas uzsver sievietes upura lomu.

Personīgi es jūtos diskriminēta par šo man piešķirto lomu. Es sen vairs neesmu upuris. Un par to man jāpateicas nevis tām mazajām meitenēm, bet gan sacelties spējīgajām feministēm, kuras man parādīja, ka sievietes pašas ir atbildīgas par savu dzīvi. Pasaudzējot Ķelnes noziedzīgo darbību veicējus, mēs pasauli neizveidosim labāku, it īpaši ne sievietēm. Vajadzētu atļaut diskutēt par šo vīriešu izcelsmi un par viņu reliģiju. Vietnē “taz” Glmlsaja attiecībā uz “Femen” devumu “Topless Jihad Day” apgalvoja: “Beigu beigās “Femen” aktīvistes gūst panākumus, tikai balstoties uz antiislāmiskiem resentimentiem, izmantojot rasistiskus, islāmfobiskus stereotipus.”81

Antiislāmiski resentimenti, rasisms, islāmfobija. Tie ir parastie argumenti, ar kuriem var nospiest pilnībā pie zemes, lai liktu apklust tiem, kas kritizē apšaubāmo, kam saikne ar islāmu. Tas nav demokrātiski un neveicina nedz domu brīvību, nedz stiprina diskursu. Bet tas varbūt atbilst Glmīsajas un Ulusojas izpratnei par demokrātiju. Šis izpratnes kvalitāte labi bija redzama pēc 2016. gada puča Turcijā.

KIbra Glmlsaja tajā 15. jūlija nakti uzturējās savu senču zemē. “Facebook” viņa vēstīja: “Mēs esam drošībā. Šokējoši un prātam neaptverami. Lūdzos par demokrātiju.”82 Ņemot vērā manu izpratni par demokrātijas būtību, man lūgties būtu bijis veltīgi. Turcijā tajā laikā tā mani būtu novedusi kapā. Turcijas prezidents puču nosauca par “Allāha dotu dāvanu”81 un izmantoja to kā aizsegu un ieganstu, lai vērstos ne tikai pret (šķietamajiem) atbildīgajiem un dalībniekiem, bet lai uzreiz pasludinātu karu visiem tiem, kas nav padevīgi bezierunu sekotāji, kuri lepojas ar demokrātiskajām tiesībām.

Drošībā varēja justies tikai tie, kurus nešaubīgi varēja identificēt kā prezidenta piekritējus. Prezidents nākamajās nedēļās pamazām noskrubināja nost savu demokrātijas masku un atklāja savu īsto diktatora seju. Tie žurnālisti, kuri bija kas vairāk nekā tikai mikrofona turētāji, drošībā jutās, kad bija pārbēguši pāri robežai. Tie, kas bija opozicionāri, tika atlaisti no darba, redakcijas un uzņēmumi pārtrauca darbību, desmitiem tūkstoši cilvēku, no kuriem lielākā daļa nepiedalījās šajā nemākulīgajā sacelšanās mēģinājumā, zaudēja brīvību.

Juriste Betila Ulusoja piesaistīja sabiedrības uzmanību 2015. gada jūnijā, ka viņa kā tiesneša stažiere Berlīnes Noiķelnē gribēja panākt atļauju nēsāt galvassegu. Tā kā tas viņai bija liegts, viņa atsaucās uz “diskrimināciju”. Tomēr Berlīnē visiem sabiedriskajos dienestos iesaistītajiem (skolotājām, policistēm, tiesnesēm) darbavietā un dienesta izpildes laikā jāatsakās no jebkādiem reliģiskajiem simboliem. Pēc 13 mēnešiem “juriste ar galvassegu” atkal pievērsa sabiedrības uzmanību. Pēc puča un valsts izrēķināšanās ar tā dalībniekiem viņa “Facebook” ierakstīja komentāru, kas tika pārtulkots šādi: “Svētība tiek dota visiem, tagad mēs varam notīrīt daļu netīrumu. Katrs saņem savu sodu.”

Ulusoja toreiz strādāja Veselības senāta pārvaldē. Vai viņai tika piemērotas konsekvences par šo cilvēkus pazemojošo ierakstu? Cik man zināms — ne. “Iedzimtie vācieši” pirms dažiem mēnešiem zaudēja darbavietas vēl mazāk musinošu izteicienu dēļ. Taisnības labad. Bet Ulusoja, diskriminētā, drīkstēja turpināt strādāt.

Debatēs par sieviešu tiesībām islāmā vērā ņemamu muļķību un tuvredzību parāda ne tikai ietiepīgās baltās feministes, bet ari musulmaņu sievietes, kas pašas sevi dēvē par feministēm. Visas viņas dzīvo pilnvērtīgu rietumniecisku dzīvi, līdz viņām ienāk prātā izcelties ar nonkonfor-mismu. Tā kā viņām nav pienācīgas saiknes ar islāmu, tām par to ir patiesi romantisks priekšstats. Var jau būt, ka viņu pārvērtības — ari apģērba izvēlē — tiešām radās pēc brīvas izvēles priekšnoteikumiem. Bet cik daudz ir “brīvprātīgo” visā pasaulē islāmisma kopienās, kurās reti kurš, vismazāk jau sievietes, droši var paļauties uz cilvēktiesībām, līdztiesību un demokrātiju? Kāpēc gan šis galvassegu un politisko vēju virzieniem pakļautās sievietes neiestājas par tām sievietēm, kuras vairs nevēlas nēsāt šo politiskā apliecinājuma zīmi un kuru dzīvība tāpēc ir apdraudēta, lai tās saņemtu tiesības uz politisko patvērumu? Apdraudētajām sievietēm viņas izvairās izrādīt solidaritāti. Tā ir visīstākā nodevība sieviešu vidū. Un tā var sākties jau ar to vien, ka klusē.

2014. gada 25. oktobri Irānā nāvessods tika izpildīts Rejhanehai Djabarl. Viņai bija 26 gadi, un pēdējos septiņus gadus viņa pavadīja cietumā. 2009. gadā viņai tiesa piesprieda nāvessodu, jo viņa bija nodūrusi vīrieti, kas viņu gribēja izvarot. Runa bija par izbijušu slepenā dienesta darbinieku. Kopā ar “Femen” es piedalījos demonstrācijā pie Irānas vēstniecības Berlīnē. Mums bija galvassegas vai bendes kapuces, uz mūsu ķermeņu augšdaļām mēs uzrakstījām “Fuck Sharia, Murder” un notiesātās vārdu.

Tā bija visemocionālākā akcija no visām, kurās līdz šim biju piedalījusies. Bija atnācis ari Rejhanehas Djabarl tēvocis un ar asaru pilnām acīm grūda prom no manis policistu. Viņš gribēja pateikt paldies, ka neesam aizmirsuši viņa krustmeitu un pārējās notiesātās.

Bet kur tobrīd bija lakatainās sievietes, kuras dēvējas par musulmaņu feministēm? Kamēr es tur dabūju vairākus zilumus un skrambas, kamēr kopā ar citām aktīvistēm nosēdēju sešas stundas kamerā (jo acīmredzot mūsu biogrāfijas datu noskaidrošana prasīja tik daudz laika) un nākamajās dienās dzīvoju, saņemot vairākus vardarbības draudus un no ķermeņa atdalītu galvu attēlus, tikmēr galvassegu “aktīvistes” bija neaktīvas. Viņas slēpās, pārāk smags slogs viņām bija feministu atbildība, kaut gan pašas gribēja būt feministes.

Un tad, kad Irānā tika apcietinātas modeles, kas “Instagram” bija ievietojušas fotogrāfijas, kurās viņas bija redzamas bez galvassegām?

“Feministiskās” galvassegu musulmanes klusēja, neteica ne pušplēsta vārda. Ignorēja internētā ievietotos daudzos ziņojumus, rakstus avīzēs, kuri vēstīja par to, ka sievietes Irānā, Afganistānā, Saūda Arābijā un Pakistānā tiek pērtas, nomētātas akmeņiem, varmācīgi apspiestas, izvarotas, jo viņas nav ievērojušas aizvēsturiskus noteikumus

Tikai viens piemērs no ļoti daudziem. Teherānā tiesa notiesāja sešas jaunas sievietes un vīriešus, piespriežot 91 rīkstes cirtienu, sešus mēnešus cietuma un naudassodu, jo viņi dejojuši, skanot Farela Viljamsa dziesmai “Happy” (sievietes bija bez galvassegām) un video ievietojuši internētā “YouTube” kanālā. Viņi tika atzīti par vainīgiem “vulgāra videoklipa produkcijas dalībā” un “amorālās attiecībās” (illicit relations). Patiesībā, iespējams, tas bija tāpēc, ka viņi videoklipa virsraksta ailītē ierakstīja visu dalībnieku vārdus un teikumu: ““Happy” bija iemesls, lai būtu laimīgi.”84

fa šajā laikā Irānā sievietes noskuj galvu, lai tādējādi demonstratīvi protestētu pret piespiedu matu aizsegšanu,85 tad kā gan tāda sieviete kā Khola Marjama Hlbša, musulmaņu blogere, žurnāliste un meita rakstniekam, kurš no vācu rakstnieka pārtapis par islāma sludinātāju, var apgalvot, ka musulmaņu sievietes nēsā “Brīvības plīvuru”? Tātad hidžābs un čimārs (garš lakats, kas nosedz ari plecus un ķermeņa augšdaļu) tiek nēsāti brīvprātīgi? Ari čadors Irānā? Aiz pārliecības? Nikābs Saūda Arābijā un Irākā? Burka Afganistānā, Pakistānā un tajos valstu apgabalos, kurus iekarojušie kaujinieki paši dēvē par Islāma valsti (IV).

Kad 2016. gada augustā no Manbidžas Slrijas ziemeļos padzina IS kaujiniekus, tad pasaule redzēja attēlus ar smaidīgiem vīriešiem, kuri dzina nost bārdu, ar priecīgām sievietēm, kuras, cik ātri vien spēja, atbrīvojās no nikābiem. Viņi acīmredzami bija laimīgi par to, ka vairs nav jāpakļaujas ar brutāla spēku ieviestiem reliģijas spaidiem. Vai ir vēl kāds kliedzošāks pretpierādījums apgalvojumam, ka sievietes maskējas apģērbā labprātīgi?

Spaidi ir acīmredzami. Un tad, kad šejienes lepnās galvassegu nēsātājas beidzot to atzītu, viņu teiktais skanētu šādi: “Es atteikšos no lakata nēsāšanas, kā feministe nemaz nevaru rīkoties citādi.” Kā gan musulmaņu sieviete, kas tik ļoti mīl savu ticību, var paciest, ka reliģiskie simboli tiek uzspiesti ar varu? Vai tam vairs ir kāds sakars ar reliģiju? Garīgā ticība aug tikai brīvprātībā.

Bet viņas nedara neko un stūrgalvīgi paliek pie sava apgalvojuma.

Vienlaikus viņas piestrādā pie lomas “sieviete kā upuris Rietumu sabiedrībā”. Šī sabiedrība acīmredzot pret viņām izturas rasistiski reliģiskās piederības dēj, diskriminē un ari darbavietās viņām dara pāri. Šie aspekti ir viņu “feminisma” pamatā. Šeit, zem reliģijas karoga, izpaužas uz “es” attiecināmais pseidofeminisms.

Viņas nedomā par tiem, kas ir patiesie upuri, kā, piemēram, Irānā notiesātā Rejhaneha Djabarl. Viņas noklusē reliģijas vārdā pastrādātos briesmu darbus, tādējādi viņas piesedz noziegumus, kuru pamatā esošais naids pret cilvēkiem tiek saistīts ar reliģiju. Šis augstprātīgās galvassegu nēsātājas ir daļa no islāma lobija, kam ir izdevies ielīst solidarizācijā ne tikai ar kreisi noskaņotajām feministēm. Viņus visus ap stūri ir apvedis musulmaņu viltus feminisms, sākot ar Glmīsaju un Ulusoju.

Berlīnē dzīvojošais filozofs Bujungčulhans Han intervijā “Zeit online” sacīja: “Ja neapzināti esi pakļauts spaidiem un to uztver kā brīvību, tad tās jau ir brīvības beigas.” Bet tur, kur ir beigusies brīvība un valda spaidi, tur vairs nav vietas pretestībai.86

IETIEPĪGĀS BALTĀS FEMINISTES

Viņas atbalsta iesakņojušās tradīcijas, kurām pašas nekad nepakļautos

Var tikai apbrīnot, kas šobrīd tiek pieņemts kā feminisms: pat Muhameds esot bijis feminists, jo viņš esot taisnīgi sadalījis uzdevumus, kas tajos laikos noteikti šķita atbilstoši, bet mūsdienās feministes pret to cīnās — virs finansiāli nodrošina sievu, par to pretī saņemot papiņa ap-tekalēšanu, kad viņš pārrodas mājās.

Svētie raksti esot feminisma taisnīguma avots, par to nevar būt ne runas, bet šis gars esot kritis par upuri vecu viru patriarhālai interpretācijai. Pravieša dzīves laikā sievas līdztiesīgā loma esot laika gaitā notušēta, jo vairākumā ir vīriešu tradicionālais stāstījums. Pravieša ideāli tieši tādēļ esot izgaisuši.

Nu jā: tieši tie, arī islāmisti, kuri atsaucas uz avotiem, tur nekādi neatrod feminismu. Lomas ir skaidri definētas, un vārdu nekādi nevar pārgrozīt uz pretējo tikai tāpēc vien, ka sievietes (pavisam pret tradicio-nālistu gribu) pašlaik ir ekonomiski neatkarīgas. Tā vai citādi, autoritatīvie Allāha vārda interpreti tam šobrīd nav gatavi. Kurš cilvēks gan varētu izmērīt, cik ļoti pārinterpretējams ir Pravieša teiktais^87?

Tādēļ šobrīd ir nepieciešams izvēlēties starp islāmu un feminismu. Bet tā vietā baltās feministes ir tieši tās, kuras visātrāk un visskaļāk izkliedz: “Rasisms!” Viņas pieļauj mūžsenā pastāvēšanu tradīcijās, kuras nevar sasaistīt ar feminismu.

Jau astoņdesmitajos gados tika pieļauta kļūda, kad radās multikul-tūru atbalstošs “laisser-faire” — ļaut notikumiem ritēt savā gaitā. Tādējādi tika pieļauts, ka rodas noslēgtas paralēlās sabiedrības. (ŠI multikulturālā izpratne piekopa mānīgu “pozitīvā” rasisma formu, piemēram, šādu: autonomie kreisie norauj automašīnas markas zīmi no motora pārsega braucamrīkam, kurš pieder pazīstamam kapitālistam. Mersedesa īpašnieks saceļ skaļu traci, viņš kā turks jūtoties diskriminēts. Ļaundari atvainojas un atdod viņam zvaigzni atpakaļ. Jo turku vidū nav kapitālistu.) Mūsdienu kreisās baltās musulmaņu feministes rosina uz to, lai dzīvotu ārpus robežām. Paciest nevienlīdzību musulmaņu sabiedrībā kā kultūras brīvību vai folkloru ir ne tikai nepareiza, ignoranta tolerance, bet patiesībā arī vienaldzība. Galu galā mēs esam tikuši galā ar sievietes piesaistīšanu mājai un plītij.

Laika gaitā mēs esam kļuvuši tik ekstrēmi liberāli un multikulturāli, ka glaimojošā māsošanās noved pie tā, ka eksotiskajā vairs netiek uztvertas robežas. “Turcietes nēsā galvassegas,” apgalvo televīzijas kanāls “Pro7” reklāmas raidījumā, kas tapis sadarbībā ar Apvienoto Nāciju Izglītības, Zinātnes un Kultūras organizācijas (UNESCO) Vācijas sekciju. Tas ir apvainojums, jo ir pietiekami daudz turku sieviešu, kuras ļoti saprotamu iemeslu dēļ nenēsā galvassegu, vai arī vairs nevēlas to nēsāt. Tad kamerā parādās blondīne hidžābveida apģērbā — kādreizējā moderator Šarlote Vīrdiga, parāda matus, seju, kaklu un kājas, teikdama: “Es ari. Tas ir tik skaisti.” Un, lai tas būtu pietiekami internacionāli, tad vēl seko teikums: “Enjoy difference. Start tolerance.”88

Cik pasauli aptveroši! Cik liberāli! Bet kādam dzīves modelim mudina pievērsties uzpostā televīzijas blondīne, ja ne tieši tādai tolerancei? Tādai jau iepriekš pietiekami aprakstītajai dzīvei, kas slēpjas aiz galvassegas un plīvura. Kas ir jāslēpj?

Skaista tā nav — sieviešu dzīve musulmaņu ģimenē, to acīmredzot sapucētā televīzijas blondīne nezina, tāpat ari jaunās feministes ne. Tas ir tāpēc, ka viņas nebiedrojas ar tiem cilvēkiem, par kuriem viņas uzņēmušās nepatiesi runāt. Tas ir tā, it kā viņām būtu klapes uz acīm. Jo viņas sēž tikai mājās, kur blogo un vairo naidu, — viņas tā arī neiepazīs dzīvi islāmiskajā sabiedrībā. Vienīgais viņu neiebilšanas panākums pret politisko, uz pagātni vērsto islāmu ir jebkuru atklātu, godīgu debašu apspiešana. Viņu iemīļotākais un iedarbīgākais līdzeklis ir, un te es atkārtošos, rasisma piedēvēšana, ar ko viņas marķē visus cilvēkus, kuri, tāpat kā es, islāmisko pasauli iztirzā tikai rudimentāri vai arī tajā saskata problēmas. Šajā sakarā, starp citu, bieži dzirdēts arī vārds “nacists”.

Tādējādi viņas piesedz ikvienu, kurš nodrošina nebrīvi, nevienlīdzību un neievēro sieviešu tiesības, kaut gan pašas it kā cīnās par brīvību, vienlīdzību un līdztiesību. Viņas nodod sievietes kā islāmis (tis)kajās zemēs, tā arī Eiropā, tās sievietes, kurām nav iespējas iestāties pašām par savu atbrīvošanu. Viņas pacieš paradumus un tradīcijas, kurām pašas nekad nepakļautos un kuras ir nesavienojamas ne tikai ar mūsu sabiedrības kārtību, bet arī ar vispārējām cilvēktiesībām. Vienu vārdu sakot, viņas izrāda pārsteidzoši vienaldzīgu kultūrrelatīvismu. Viņu ārišķīgā morāle un pārspīlētā arogance ir spēcīgāka par empātiju pret islāmisma upuriem.

Dzimumu vienlīdzības feministes cīnās par visu cilvēku tiesībām, par cilvēkiem ar visām iespējamām seksuālajām orientācijām (strīdēties vērta tēma viņām ir pat par ekstrā tualešu ierīkošana transvestītiem sabiedriskajās ēkās), bet piever acis par faktu, ka musulmaņu sievietes tiek apspiestas. Viņas vēlas atzīt par pieņemamām ne tikai noteiktas islāma īpatnības, bet arī pieciest pārkāpumus un varas ļaunprātīgu izmantošanu, kas ir pretrunā ar mūsu likumiem. Tā nav emancipācija, tā nav feminisma tālākattīstība, bet gan jauna antifeminisma forma. Solis atpakaļ.

Dzimumu vienlīdzības feministes ir līdzatbildīgas par to, ka seksuālu uzbrukumu upuri klusē, jo viņi nevēlas saņemt pārmetumus par rasismu un belzienus par nacismu. Piemērs par Kaselē notikušo: 2016. gada pirmajā pusē vairāku nedēļu garumā arābu izcelsmes vīrieši uzmācās meitenēm, kuras devās uz skolu. Viņi to darīja autobusā, tramvajā vai pa ceļam uz skolu, pieskardamies dibenam, krūtīm. Beidzot trīs jaunietes to izstāstīja skolotājai. Uz jautājumu, kāpēc viņas tik ilgi neko nav teikušas, tika saņemta atbilde: “Mēs nevēlamies, lai bēgļus diskriminētu, mēs negribam, lai apvaino visus, un nekādā gadījumā negribam uzkurināt naidu.” Tas ir nepareizi saprasts politiskais korektums. To jaunās sievietes apgūst pie dzimumu vienlīdzības feministēm, kuras ir par daudz saprotošas attiecībā pret “kulturālām īpatnībām”. Kāpēc gan mums vajadzētu pret šo vīriešu izdarībām izturēties iecietīgāk nekā parasti? Feminisms nozīmē pavisam kaut ko citu.

Tāpēc, ka viņas tik saprotoši attiecas pret musulmaņu vīriešiem, dzimumu vienlīdzības feministes un feministes — galvassegu aizstāvētājas ir arī līdzatbildīgas par pieaugošo labējo populistu piekritēju skaita pieaugumu. Vāciešiem ir pazīstams tēls no 1948. gada filmas “Berlīnes balāde”. Otto Normalverbraucher — Oto, normāla patēriņa cilvēks, jeb parasts ierindas cilvēks. Tagad parastais ierindas cilvēks neuzdrošinās formulēt savas bailes un rūpes, nemaz nerunājot par sava viedokļa paušanu, jo baidās, ka tiks nolamāts par nacistu vai rasistu. Bet kāpēc Vācijā nedrīkst aizstāvēt viedokli, ka cilvēki negrib dzīvot tā kā tajās valstīs, kurās islāms ir valsts reliģija un likums? Kāpēc lai neraizētos par sievām un meitām, kad jauni arābu bēgļi slaistās pie iepirkšanās centriem un izsaka divdomīgas piezīmes? (Ar to es nesaku, ka visi musulmaņi ir izvarotāji. Un ar to es neapgalvoju, ka vāciešu vidū tādu nav.) Nedrīkst arī domāt, ka tā sauktās Islāma valsts pavēles ir attiecināmas uz islāmu kopumā. Mēs taču dzirdam viņus kliedzam, kad viņi nogalina: “Allahu Akbar!” Līdz ar to mēs arī dzirdam, uz ko viņi atsaucas.

Man feminisms saistīts ar to, ka var atklāti runāt par visām problēmām. Vācijā ir atļauts strīdēties par to, kā mēs gribam dzīvot un kā negribam. Mums — sievietēm un vīriešiem — ir jāsalauž politiskā korektuma aizbildnība. Mums no tās jāatbrīvojas un jāuzdrošinās pateikt taisnību bez iepriekšējas attaisnošanās, ka neesi nacists, neesi ksenofobs un esi par atvērtām robežām. Mums strikti viennozīmīgais jāizsaka nepārprotami. Un sākums ir galvassegas un aizsegšanās: tās ir nevis brīvības, bet gan nebrīves izpausmes, jo sievietei nākas slēpties, pārģērbties, lai tiku uztverta kā cilvēks, nevis kā seksuāls kairinājums, kā par gaļu pārvērties kārdinājums. Kas to negrib saprast, tas šeit neiederas, kas to nevar saprast (kaut gan viņš vai viņa to varētu), tas spēlē pret mūsu brīvo sabiedrību, un viena no šīm spēlēm ir vērsta pret sieviešu interesēm.

Mazs eksperiments pārdomām: mēs pieļaujam, ka musulmaņu sieviete, advokāte, drīkst nēsāt lakatu. Viņas priekšā tagad stāv sieviete minisvārkos un augstpapēžu kurpēs. Viņa bija tikpat “viegli” ģērbusies, kad ar paziņu devās izklaidēties, atpūtās, iedzēra (par daudz) un pēkšņi

atradās kaut kādā dzīvoklī, kur nonāca līdz seksam. Viņa vēlāk to nosauc par izvarošanu, nolemj iesniegt sūdzību. Mēs zinām, ka tik vienkārši vis nav saņemties un aiziet līdz policijas iecirknim. Un tagad viņa stāv tiesneses priekšā, kuras lakats ir oficiāls vēstījums. Un katrs šīs tiesneses jautājums arī ir tendenciozs: “Kas jums bija mugurā? Ko jūs dzērāt? Vai jūs flirtējāt? Kāpēc jūs kopā ar viņu devāties uz dzīvokli?”

Ticīga musulmaņu sieviete atbildes uz šiem jautājumiem uztvers citādi kā liberāla ateiste. Arī tāpēc neviena feministe nedrīkst aizstāvēt galvassegas un aizsegšanos. Feministe noteikti nevar būt musulmaņu sieviete galvassegā vai ar plīvuru aizsegtu seju. Feministei ir jāziņo citiem, ka islāma kopienās sievietes (un arī vīrieši) tiek apspiesti un ka būtu taisnīgi, ja to varētu novērst. Lai lielais daudzums klusējošo sieviešu un vīriešu pamana, ka viņi nav vieni. Un lai viņiem dotu spēku un liktu skaidri saprast, ka tā viņiem nevajadzētu dzīvot.

Alise Švarcere ir sapratusi “Femen” vēstījumus. “Femen” un “Emma” galvenās intereses esot identiskas, tā raksta sensenā feminisma pārstāve. Bez tam viņa teica: ““Femen” ar savām metodēm un mērķiem atrodas pašā feminisma kodolā.” Uz kailas ādas uzrakstītos saukļus cilvēki un plašsaziņas līdzekļi saprata kā vērstus pret prostitūciju un islāmismu. Tikai “Berlīnes feministes, scēnu rīkotājas” no “#Kliedziena” un “Meiteņu komandas” to nav sapratušas. ““Femen” ar darbību ataino dzīvi,” raksta Švarcere, “savos dzimumu vienlīdzības semināros šīs feministes, scēnu rīkotājas, no politikas brīvajos penterējumos drīzāk slēpj, nevis parāda dzīvi.” Vispirms jau tas esot satura jautājums. Un ne tikai Alisei Švarcerei tas ir skaidrs, ka “islāmisma kritiķēm un galvassegu nēsāšanas atbalstītājām ir pavisam maz kopīgā un politiski tās atrodas diametrāli viena otrai pretī”90.

ALLĀHS — URĀ! DIEVS — FUI!

Baltās meitenes tvarsta “Femen” dalībnieces, islāma kritizēšana tagad nozīmē rasismu

Protams, ka 2013. gada maijā notikusī akcija par Heidijas Kļūmas TV kastinga šovu “Vācijas topošā topmodele” (GNTM) patika visām feministēm. Mūsu ķermeņu augšdaļas rotāja uzraksti “Heidi Horror Picture Show” un “Sadistic Show”. Meiteņu, kas ir gandrīz vēl bērni, piedalīšanās šajā raidījumā ir vienlaikus gan šausmas, gan cerība. Heidija Kluma meitenei saka: “Manam šodienas uzdevumam tu neesi piemērota.” Un meitene izplūst asarās. Meitenes ir tā pūlējušās būt perfektas. Un viņas domā, ka visa dzīve ir sagrauta un vairs nav neko vērta.

Šis šovs parāda ne tikai uz kastinga skatuves, bet arī pie televizoru ekrāniem, kāda ir mūsdienu Rietumu sievietes būtība. Vēstījums ir šāds: tu kā sieviete dzīvē tiksi tālu, ja sevi parādīsi kā mātīti. Jo vairāk plikšķināsi actiņas, jo lielāki būs tavi panākumi. Tavas domas nevienu neinteresē, šova laikā tev jātur mute ciet. Un jo lielāka, jo slaidāka, jo perfektāka tu esi, jo lielāka ir tava vērtība. Tas viss notiek zem lozunga: pakļaujies!

Visas feministes saprata šī šova seksismu. Uz to, kas šeit radītais sievietes tēls nemaz neatšķiras no islāmis(tis)kā sievietes tēla, lielāka daļa dzimumu vienlīdzības un galvassegu feministes reaģē, skatoties tālāk par horizontu. Viņas saceļas pret likumu, kad sievietes tiek pārāk pakļautas seksualizācijai, attēlotas pazemīgas un pavedinošas/pavedinot. Bet kur gan paliek protests pret to, ka sievietes islāmiskajās kopienās tiek demonstrētas tieši ar tiem pašiem atribūtiem, pat vēl dēmoniskākiem? Jo dēmoniskais islāmā skaitās sieviete — vīrieša pavedinātāja, tieši tāpēc viņām nākas ievīstīties apģērbā, lai nekairinātu vīriešus.

Islāmiskajā pasaulē ķermeņa kults nav mazāk ekstrēms kā Rietumu pasaulē. Jaunavai ir jāpievērš uzmanība savam izskatam un labi jāizskatās, tādējādi viņa ir vērtīgāka. “Labākās sievas ir tās, kuras no sejas ir visskaistākās un par kurām jāmaksā mazāka līgavas nauda,” tā teikts AI Gazālī “Laulības grāmatā”.91

Islāmiskajā pasaulē valda apmātība ar jaunavību, Rietumu pasaulē — ar pornogrāfiju. Tās ir vienas medaļas abas puses. Abās kultūrās sieviete tiek uzskatīta par seksuālu objektu. Rietumos mums ir por-nografēta visa sabiedrība, visās jomās ir hiperseksualizācija, kurai nav nekā kopīga ar dabisko seksualitāti. Bet arī islāma pasaulē viss grozās tikai ap seksu. Tomēr ar atšķirību, ka hiperseksualizācija izpaužas, kad meitenēm un zēniem, vīriešiem un sievietēm nākas apspiest savu seksualitāti. Un tad, kad tā tiek izdzīvota, tā vairs nav pašsaprotama izpausme. Vienmēr pa vidu būs vainas apziņa, it īpaši sievietēm, jo viņu dziņas, no vienas puses, vispār neeksistē un, no otras, tās ir grēks. Un

vīriešu rīcībā ne vienmēr ir kāda neticīgā. Tādējādi visa musulmaņu sabiedrība atrodas zem ilgstoša sloga.

Tās sievietes, kuras pievienojās “Femen”, nebija ieinteresētas mainīt domāšanu, viņas tikai meklēja piedzīvojumus. Elitāras meitenes no vidējā un augstākā sabiedrības slāņa, kas akciju iniciatīvas, tendētas uz islāmu, un tā saukli “Pakļaujies!” piegludināja ar jau zināmo “argumentu”: “Tas ir rasisms.” Bet tajā pašā laikā triecienuzbrukums kristīgajai baznīcai tika atzīts kā laba rīcība. Tā 2013. gada Ziemassvētkos Džozefīne uzkāpa uz Ķelnes Doma altāra, ģērbusies vien gurnautā. Vēderu un krūtis rotāja uzraksts “I am god”. Es esmu dievs.

Es sapratu vēstījumu. Bet es zināju, ka ne jau visiem cilvēkiem ir zināms Nīčes teiktais: “Dievs ir miris!” Tomēr Džozefīne kardinālam Meisneram gribēja parādīt: kristietība ir mēsls, baznīca pazemo sievietes — tā tīri feministiski. Bet kāpēc gan “Es esmu dievs?” Tāpēc, ka tieši ar Nīči viņa atrada savu dievu, pati sevi? Viņai negadījās saprātīgi plaš-saziņas līdzekļi, kuros viņa varētu izskaidrot savu izpausmi. Un publicēta tika vien kailas, kliedzošas sievietes fotogrāfija, kura lielā svētku dienā traucēja ticīgajiem baznīcā iešanu. Jaunās aktīvistes to tomēr uzskatīja par izdevušos akciju. Viņas visas domāja vienu un to pašu: akcijas pret kristietību vienmēr ir bijušas leģitīmas. Cīņai pret politisko islāmu un tā blaknēm vairs nebija īstas piekrišanas.

Televīzijas raidījumā “Lanz”, atklājās šo jauno balto meiteņu nespēja izteikt savas domas. Viņas, atrazdamās studijā, izkliedza saukli: “Boykott Fifa Mafia." Lancs piecēlās un jautāja Džozefīnei: “Ko jūs mums ar to gribat pateikt?” Džozefīne tajā brīdī, neko nesaprazdama, palūkojās uz viņu, tad atkal vienkārši turpināja brēkāt. Lancs mēģināja vēlreiz: “Ko tad jūs vēlaties mums pateikt?” Džozefīne viņu ignorēja. Un arī viņas demonstrācijas grupas biedrene pilnīgi haotiski skraidīja un brēkāja studijā. Acīmredzot abām nebija ko teikt, nebija sagatavota ziņojuma.

Tas bija graujoši un līdz asarām. Tā bija pirmā reize, kad “Femen” būtu parādījusies vācu televīzijā ar vēstījumu: mēs rīkojam vērienīgas akcijas, un mums ir nopietni nolūki. Lai nokļūtu ēterā, kad “Femen” tika vadīta ārā, kameras priekšā caur drošības dienesta darbiniekiem izspraucās divi garmataini puiši ar plakātiem. Mēs līdz šim brīdim ne reizi nebijām darbojušās kopā ar vīriešiem. Lancs notvēra pirmo, pabāza zem deguna mikrofonu, un puisis pateica šīs demonstrācijas iemeslu:

Kataras stadiona būvniecība tiek veikta nežēlīgos apstākļos, un nāvei nolemti būšot daudzi strādnieki. Beigu beigās publikai skaidrs bija viens: “Femen” dāmas prot parādīt čičus un histēriski klaigāt. Bet puisim ir smadzenes, un viņš runā viņu vietā.

Taču pēc neilga laika es vēlējos, lai Berlīnes “Femen” pārstāve-runā-tāja Debora būtu klusējusi. Bez iepriekšējas norunas viņa kopā ar man nepazīstamu sievieti 2014. gada 13. februārī Drēzdenē parādījās kailas, ievīstījušās savdabīgā maskā — cepurē un šallē, kas bija pret mūsu vispārpieņemto praksi. Acīmredzot tas bija kā protests pret organizāciju “Patriotiskie eiropieši pret Vakareiropas islamizāciju” (PEG1DA). Viņas uz ādas bija uzkrāsojušas uzrakstu “Thanks Bomber Harris”. Viņas, abas būdamas Pirātu partijas (Piratenpartei) dalībnieces, tādējādi pateicās vīrietim, kurš pavēlēja bombardēt Drēzdeni, seram Artūram Harisam, kas pazīstams ar iesauku “Miesnieks Hariss”, kas personificē Lielbritānijas slikto sirdsapziņu, kuru pasauca vienmēr, kad bija jābombardē civiliedzīvotāji, pārsvarā sievietes un bērni, un kurš pavēles bez kavēšanās izpildīja.

Ar šo akciju abas sievietes nodeva visas vērtības, kas bija dārgas man un “Femen”. Viņas izsmēja upurus un vienlaikus aicināja uz vardarbību un jaunām slepkavībām — trāpi, kam gribi, vai labējam, vai kreisajam, vai omītei, vai bērnam. Visi vienā maisā bāžami un sitami, gluži tāpat, kā to darīja arī Bumbotājs Hariss.

Es sāku domāt par izstāšanos, kad 2014. gada beigās uzrādās nepievilcīgā ideja dedzināt vācu karogus holokausta upuru piemiņas vietās. Taču vissliktākais notika 2015. gada sākumā, kad Debora (kaut arī vairs nebija “Femen” dalībniece) atrada citu protesta veidu — savas jaunās fotogrāfijas publicēja ar saukli “Bumbotāj Haris, izdari to atkal!” Par to man vajadzēja taisnoties presei. Bija pienācis laiks izstāties no “Femen” un beidzot sekot savam mērķim: strādāt pie emancipētas un izglītotas sievietes tēla izveides un aktualizēt no tā izrietošo netaisnību, sekot tam visam citā līmenī. Man bija skaidrs, ka es vairs nevaru strādāt kopā ar meitenēm, kuru vienīgais mērķis, šķiet, ir nokļūt uz žurnāla pirmā vāka. Es nepieļaušu, ka pati sagrauju savu dzīvi. Ja jau es kaut ko iesāku, kas apdraud manu dzīvi, tad labāk to daru viena pati. Tad labāk pati vadu auto, kas ietriecas sienā.

sn

Я1

5. NODAĻA

VARDARBĪGA RELIĢIJA

Islāma terora pamatā ir ticība

Baraks Obama, būdams otro reizi ASV prezidenta amatā, sacīja: “Tuvo Austrumu valstis radīt cilvēkiem labklājību un iespējas savā zemē ir nokavējušas.” To vietā dominēja vardarbīgas, ekstrēmas ideoloģijas vienlaikus ar vāji attīstītām pilsoniskām tradīcijām. Tāpēc reliģija ir sašķīdusi autokrātiskos, sektantiskos režīmos. Gluži citādi ir Dienvidaus-trumāzijā, kur, neskatoties uz to, ka vēl pastāv ļoti liela nabadzība un korupcija, ir centīgi, pretenciozi, dinamiski cilvēki, kuri nopūlas un raujas vai pušu, lai attīstītu biznesu, lai izglītotos, lai atrastu darbu un lai arvien vairāk uzlabotos infrastruktūra. “Atšķirība ir milzīga,” tā saka Obama. Āzijā, arī Latīņamerikā un Āfrikā ASV prezidents redzēja jaunus cilvēkus, kuri alkst pēc optimalitātes, modernizācijas, izglītības un labklājības. “Viņi nedomā par to, kā nogalēt amerikāņus,” sacīja Obama. “Viņi domā par to, kā iegūt labāku izglītību un kā izdarīt kaut ko pilnvērtīgu.”92

Es piekrītu teiktajam. Papildinot varu teikt, ka islāmistiskie teroristi, protams, nogalina ne tikai amerikāņus. Ir noderīgi vēlreiz ieskatīties nežēlīgajā sarakstā, kurā ir viņu zvērīgākie uzbrukumi Rietumos kopš

2001. gada 11. septembra, un atsaukt tos atmiņā.

2001. gada 11. septembris: Ņujorka/Vašingtona

Atentāta veicēji nolaupīja trīs lidmašīnas un ietriecās ar tām Pasaules tirdzniecības centra Dvīņu torņos un Pentagonā. Šajā uzbrukumā kopumā ir gandrīz 3000 mirušo un vairāk nekā 6000 ievainoto.

2002. gada 11. aprīlis: Džerba

Tunisijas atpūtas salā Džerbā sarīkots sprādziens sinagogā. Šajā uzbrukumā kopumā ir 21 bojāgājušais, 14 no tiem vācu tūristi. “Al-Quada” uzņemas atbildību.

2002. gada 12. oktobris: Bāli

Vienlaikus uzbrukumi divos Bāli naktsklubos. Šajos uzbrukumos kopumā ir 202 bojāgājušie, 6 no tiem vācu tūristi un vairāk nekā 80 austrāliešu, 303 ievainotie. Atentāta veicēji pieder islāmistiskam teroristu grupējumam “Jemaah Islamiyah”.

2003. gada 16. maijs: Kasablanka

Sērijveida uzbrukumi ebreju iestādēm un spāņu restorānam. Šajos uzbrukumos kopumā vairāk nekā 40 bojāgājušie un ap 100 ievainoto; divpadsmit no četrpadsmit atentāta veicējiem tika nošauti, vēl citi trīsdesmit līdzdalībnieki tika notiesāti ar mūža ieslodzījumu. Atbildīgie, iespējams, “Salafiya Jihadiya”.

2003. gada 15./20. novembris: Stambula

Sērijveida uzbrukumi divām sinagogām, britu konsulātam un britu bankas filiālei. Šajos uzbrukumos kopumā ir vairāk nekā 60 bojāgājušie un simtiem ievainoto. Atbildību uzņēmās viens no “Al-Quada” teroristu tīkla grupējumiem.

2004. gada 11. marts: Madride

Sērijveida spridzināšana četros vietējās satiksmes vilcienos. Šajā uzbrukumā ir 191 bojāgājušais, vairāk nekā 1800 ievainoto. Noziedznieki saistīti ar “Al-Quada” teroristisko grupējumu.

2004. gada 9. septembris: Džakarta

Austrālijas vēstniecības priekšā eksplodē automašīnā ievietota bumba. Šajā uzbrukumā kopumā ir 9 bojāgājušie un 173 ievainotie. Par vainīgo tiek uzskatīts ar Osama bin Ladena “Al-Quada” saistītais teroristiskais grupējums “Jemaah Islamiyah”.

2005. gada 7. marts: Londona

Atentāti trīs britu galvaspilsētas metro līnijās un autobusā. Šajos uzbrukumos kopumā ir 52 bojāgājušie, vismaz 150 ievainotie. Visi četri atentāta veicēji (viņi tika nogalināti) dzīvoja Apvienotajā Karalistē. Grupa, saukta par “Slepeno “Al-Quadas” organizāciju Eiropā”, šo uzbrukumu uzskata kā atmaksu par britu iesaistīšanos militārajās darbībās Afganistānā un Irākā.

2005. gada 1. oktobris: Bāli

Sarīkoti vairāki sprādzieni tūristu iecienītās vietās Kutas un Džim-baranas centros. Šajos uzbrukumos kopumā ir 20 bojāgājušie (tostarp

trīs noziedznieki). Atentāta veicēji pieder islāmistiskajam teroristu grupējumam “Jemaah Islamiyah”.

2006. gada 31. jūlijs: Ķelne

Divos reģionālajos vilcienos koferos ievietotās bumbas neeksplo-dēja. Bet līdz ar to bija skaidrs, ka pastāv problēma ar pašu zemē uzaugušiem teroristiem.

2007. gada 11. decembris: Alžīra

Augstākās tiesas ēkas priekšā eksplodē skolas autobuss, kā ari “Tanku” klases automašīna — pie Apvienoto Nāciju Organizācijas bēgļu palīdzības biroja (UNHCR). Šajos uzbrukumos kopumā ir 22 bojāgājušie (tostarp 17 ANO darbinieki), 177 ievainotie. Nodarītajā atzīstas “Al-Quaida”.

2008. gada 26. novembris: Mumbaja

Bruņoti ar bruņumašīnu ekipējumu un granātām, islāmisti ieņem viesnīcu “Taj Mahal”, staciju, tūristu kafejnīcu un reliģisko centru. Apšaude ilgst trīs dienas. Šajos uzbrukumos kopumā ir 166 bojāgājušie.

2010. gada 11. decembris: Stokholma

Divu bumbu sprādzieni pilsētas centrā, viena bumba eksplodē pie noziedznieka ķermeņa, iespējams, priekšlaikus. Šajos uzbrukumos kopumā ir divi ievainotie. Uzbrukuma veicējs ir no Irākas, bet Zviedrijas pilsonis ar noslieci uz radikālo islāmu.

2012. gada 18. jūlijs: Burgasa

Uzbrukums Bulgārijas pilsētas lidostā, vērsts pret izraēliešu tūristiem. Šajā uzbrukumā miruši pieci izraēlieši, autobusa šoferis, atentāta veicējs. Bulgāru amatpersonas par vainīgo uzskata “Hezbollah” (latviski “Dieva partija” — šiītu islāmistu politiska un paramilitāra organizācija).

2012. gada 11. septembris: Bengazi

Uzbrukums ASV konsulātam Lībijas pilsētā Bengazi. Nogalināti četri pilsoņi, arī vēstnieks Kriss Stīvens. 2014. gada jūnijā ASV specvie-nība arestē Ahmedu Abu Chatalu kā “galveno” viņš ir islāmistiskās teroristu grupas “Ansar al-Scharia” dibinātājs un līderis.

2013. gada 15. aprīlis: Bostona

Uzbrukuma mērķis bija Bostonas maratona teritorija, kur eksplodēja divi spiedkatli, paslēpti divās mugursomās un pildīti ar šaujampulveri, naglām un skrotīm. Uzbrukumā ir trīs bojāgājušie, 264 ievainotie.

2013. gada 20. jūnijs: Mogadišu

Pašnāvnieku uzbrukums vienai no Apvienoto Nāciju Organizācijas ēkām. Uzbrukumā ir 18 bojāgājušie, 18 ievainotie. Atbildību par uzbrukumu uzņemas radikāli islāmiskais “Miliz Al-Shabaab”.

2014. gada 24. maijs: Brisele

Uzbrukums Ebreju muzejam. Noziedznieks veic apšaudi, izmantojot AK-47. Iespējams, viņš bija uzturējies gadu Sīrijā un pievienojies islāmistiem. Uzbrukumā četri bojāgājušie.

2015. gada 7. janvāris: Parīze

Islāmisti iebrūk satīras žurnāla “Charlie Hebdo” redakcijā. Mirst 12 cilvēki.

2015. gada 9. janvāris: Parīze

Ķīlnieku saņemšana supermārketā, kur pārdod košera preces. Noziedznieki, kas sevi dēvē par “Islāma valsti”, nošauj četrus ķīlniekus.

2015. gada 20. jūlijs: Suruča

“Islāma valsti” pārstāvoša pašnāvnieka atentāts kultūras centra dārzā. Turcijas pilsēta Suruča atrodas tikai desmit kilometru attālumā no Sīrijas robežas. Uzbrukumā ir 34 bojāgājušie.

2015. gada 10. oktobris: Ankara

Miera demonstrācijas laikā tika sarīkoti divi sprādzieni, nogalinot 102 cilvēkus, ievainojot 500. Noziedznieki tika piedēvēti “Islāma valstij”.

2015. gada 31. oktobris: Sīnaja pussalas gaisa telpa

Sarīkots sprādziens krievu aviosabiedrības “Kogalymavia” lidmašīnā. Uzbrukumā ir 224 mirušie. Atbildību uzņemas “Islāma valsts”.

2015. gada 13. novembris: Parīze

Notiek vairāki uzbrukumi — arī futbola stadionam “Stade de France” un klubam “Bataclan”. Uzbrukumos kopumā ir 130 bojāgājušie, 352 ievainoti.

2015. gada 2. decembris: San Bernardino

Ziemassvētku svinību laikā invalīdu aprūpes centrā divi islāmisti sarīko apšaudi. Uzbrukumā ir 14 bojāgājušie un 21 ievainotais.

2016. gada 12. janvāris: Stambula

Pašnāvnieks spridzinātājs aktivizē bumbu vācu tūristu grupas vidū Sultāna Ahmeda laukumā pie Zilās mošejas. Sprādzienā ir 12 bojāgājušie. Spridzinātājs esot bijis IV kaujinieks.

2016. gada 22. marts: Brisele

Pašnāvnieku atentātos Briseles Zaventenas lidostā un pilsētas centrā netālu no Eiropas Komisijas ēkām tiek nogalināti 38 cilvēki, 340 — ievainoti. Vainu uzņemas “Islāma valsts”.

2016. gada 12. jūnijs: Orlando

Homoseksuāļu klubā atentāta veicējs ar pusautomātisko ieroci šauj uz cilvēkiem. Telefoniski viņš atzīst sevi par “Islāma valsts” piekritēju. Uzbrukumā ir 49 bojāgājušie un 53 ievainotie.

2016. gada 14. jūlijs: Nica

Nacionālās gadadienas svinībās tunisietis ar kravas mašīnu iebrauc cilvēku pūlī, kas izveidojies uz Promenade des Anglais, gaidot uguņošanu. Tiek nogalināti 85 cilvēki, ievainoti vairāk nekā 300. “Islāma valsts” atzīst sevi par vainīgu.

2016. gada 26. jūlijs: Saint-Ētienne-du-Rouvray

Divi atentāta veicēji iebrūk Ruānas baznīcā un nogalina mācītāju. Viņi sevi piedēvē “Islāma valstij”.

2016. gada 19. decembris: Berlīne

Tunisietis ar zagtu kravas autofurgonu iebrauc tieši Ziemassvētku tirdziņa laukumā pie Ķeizara Vilhelma piemiņas baznīcas (Gedāchtnis-kirche). Tiek nogalināti 12 cilvēki, viens no tiem ir kravas mašīnas šoferis, kuru noziedznieks nošāva pirms nāvējošā brauciena. “Islāma valsts” uzņemas vainu.

Šis nepilnīgais saraksts ar islāmiskajiem teroraktiem, organizētiem Rietumos kopš 2001. gada 11. septembra, ir pietiekams, lai ikviens musulmanis to uztvertu kā kauna traipu. Sarakstu varētu papildināt ar uzbrukumiem baznīcām Nigērijā un Kenijā, kā arī ēģiptiešu un jordā-niešu tūristu viesnīcām. Tāpat var arī pievienot netālu no Vircburgas un Ansbahā sarīkotos uzbrukumus, kuros atentātu veicēji gāja bojā.

Ja ar šādu sarakstu vien vēl nav gana, lai iedvestu šausmas, tad musulmaņiem vismaz vajadzētu uztraukties par to, ka islāmistu furors nav vērsts tikai pret neticīgajiem, bet arī pret ticības brāļiem Filipīnās, Afganistānā, Indijā, Pakistānā, Somālijā, Irākā, Jemenā, Saūda Arābijā un Alžīrijā. Faktam, ka musulmaņi nogalina musulmaņus, turklāt Allāha vārdā un atsaucoties uz Korānu, vajadzētu būt par iemeslu, lai viņus sadzītu uz barikādēm. Jo Korānā, ar ko salafīti Vācijas pilsētu gājēju ielās grib piesaistīt piekritējus, skaidri rakstīts: “Ticīgais nedrīkst nogalināt ticīgo.” Vienīgais ierobežojums, “[..] ja nu tas gadījies kļūdas dēļ”. Tam, kuram šī kļūme gadījusies, “jāatbrīvo viens ticīgs vergs un nogalinātā ģimenei jāsamaksā izpirkuma nauda, izņemot reizes, kad tā to atlaiž kā žēlsirdības dāvanu”93.

Atgādinu, ka musulmaņu runas vīri Vācijā pēc katra šī atentāta skandē vienu un to pašu: “Tam nav nekāda sakara ar islāmu.” Turpretī klusāki musulmaņi, kā Mouhanads Horchide — Vācijas liberālā un humāniskā musulmaņu foruma lldzdibinātājs — “Facebook” atklāti pauž savu viedokli: “Saistība starp reliģiju un vardarbību ir nenoliedzama.” Par tādiem teikumiem kā šis un par savas disertācijas secinājumiem (par šo tēmu vēlāk mazliet vairāk) pret viņu musulmaņu varas elitē esošie ir naidīgi noskaņoti.

Horchide nav vienīgais musulmanis, kas negrib nēsāt “klapes uz acīm”. “Visā pasaulē radikālo musulmaņu vidū sastopama vienāda domāšana un vienāds vardarbības potenciāls,” raksta Hameds Abdel-Samads. “Tāpēc islāmisma fenomenu nedrīkst nošķirt no islāma, jo džihāda vīruss savu spridzekli rod islāma mācībā un vēsturē.” Džihāda konceptu neradīja modernie islāmisti, tas cēlies no pravieša Muhameda. Islāma universāluma prasība un neticīgo vajāšana pirmo reizi vis neparādās agrā 20. gs. sākumā kā Saīds Kutbs un Saīds Maududi, bet sastopama jau Korānā. “Islāms jau dažus gadus pēc tā rašanās bija politiski ļoti veiksmīgs, un jau Pravieša dzīves laikā izveidojās valsts. Muhameds karoja, lai palielinātu un nostiprinātu savu varu, un apsolīja musulmaņiem kundzību pār pasauli. Šo karošanu un cenšanos islamizēt pasauli šobrīd daudzi musulmaņi saprot kā Allāha uzdevumu, kas būtu izpildāms arī 1400 gadus pēc Pravieša nāves”,94 raksta Abdel-Samads savā grāmatā “Islāmiskais fašisms”. Tā kā jau pirms grāmatas iznākšanas viņš Kairā, uzstājoties ar lekciju, lietoja jēdzienu “islāmiskais fašisms”, internētā parādījās draudi viņu noslepkavot. Dažas dienas pēc nolasītās lekcijas Assems Abdel-Mageds, “Gamaa Islamija” vadonis, atklāti Ēģiptes televīzijā ēterā aicināja uz vācu/ēģiptiešu politikas zinātnieka un publicista slepkavību.

Tas nav nekāds brīnums, ka Turcijas prezidents Redžeps Tajips Erdogans jau jēdzienu “islāmiskais terors” uztver kā apvainojumu visiem musulmaņiem. Terorakti ir un paliek terorakti — ja tos nenosauktu tik atklāti, tas būtu spļāviens sejā katram, kurš islāma vardarbības dēļ ir zaudējis kādu savu piederīgo. Turklāt islāmisti ir musulmaņi. Un neviena cita reliģija pašreiz nesagādā tik daudz slepkavu, kuri tic, ka dievs atalgos viņu teroristiskās darbības pret nevainīgiem cilvēkiem.

ŠIS ISLĀMS VĀCIJĀ NEIEDERAS

No kā musulmaņiem rodas atpalicība un tieksme uz vardarbību

Navids Kermani ir dzimis tajā pašā pilsētā, kuru esmu noskatījusi par savu dzimto — Zlgenā. Viņš, orientālists un publicists, pieder pie liberālajiem musulmaņiem, kuri māca par skaistā ieraudzišanu mistiķu, filozofu un retoriku rakstos. Pateicības runā, saņemot 2016. gada “Vācijas Grāmatu tirdzniecības Miera balvu” (“Friedenspreis des Deutschen Buchhandels”), viņš sacīja: “Mēs varējām un varam brīnīties par oriģinalitāti, garīgo plašumu, estētisko spēku un humāno lielumu.” Tos viņš raksturoja kā “pasaulīgus un erotiskus, un, starp citu, arī feministiskus, kas vienlaikus katrā lappusē laužas ārā no gara un Korāna pantiem (ajātiem)”. Mūsdienu problēma esot “ne tik daudz tradīcijas, kā daudz vairāk gandrīz jau pilnīgs saiknes zudums ar tām, kultūras atmiņas pazaudēšana”.

Te, protams, svarīgi ir saprast, kas tiek uzskatīts par tradīciju. Salafītu frontes fundamentālisti atsaucas uz visa islāma pamatā esošo tradīciju — uz Korānu. Visu sūrās esošo, ko Allāhs Pravietim reiz atklājis, viņi noraida kā “cilvēka veidotu”. To skaitā arī valsts robežas Tuvajos Austrumos, ko novilkuši kolonizētāji. Starp “Daish” teroristi to arī tagad mēģina — likvidēt šīs robežas un radīt islāma valsti. Vācijā viņu piekritēju skaits laikā no 2011. līdz 2016. gadam ir dubultojies, sasniedzot 7500.

Taču kāpēc Eiropas valstīs uzauguši musulmaņi vēlas pievienoties teroristiem? No kurienes rodas šī tieksme uz vardarbību? Kā lai izskaidro islāma pasaules atpalicību? Kāpēc Eiropas valstīs nepatīkami uzkrītošāki ir musulmaņi, kāpēc viņi — citādi kā ieceļotāji no citiem pasaules apgabaliem — savu dzīvi nepiemēro vācu sabiedrībai un nemēģina kļūt par tajā noderīgiem līdzcilvēkiem? Kāpēc attiecībā uz ieceļošanu no Āzijas vai Dienvidamerikas mēs runājam par pilnveidošanos, bet pret musulmaņiem izturamies bez nosacījumiem? Kad mēs avīzēs lasām par migrantiem, kad vācieši runā par neizdevušos integrāciju, tad lielākā daļa gadījumu attiecas uz musulmaņiem ar arābu izcelsmi un tagad jau arī uz kādreizējo “viesstrādnieku” bērniem un mazbērniem. Kāpēc tas tā ir? Vai pie tā vainojami mēs paši un mūsu aizspriedumi?

Fakts ir tāds, ka mums Vācijā nav vajadzīga konference par budismu un, vēl jo mazāk, par hinduismu, bet toreizējais Vācijas iekšlietu ministrs Volfgangs Šnoibls pirms vairāk nekā desmit gadiem jutās spiests sasaukt Vācijas Islāma konferenci (DIK), lai tiktu galā ar musulmaņu integrācijas problēmām. Šāda konference nekad nav viennozīmīga: protams, mums vajadzēja paskatīties arī pašiem uz sevi. Sev uzdot jautājumu, vai mūsu spriedumi ir godīgi un neitrāli vai tos nosaka stereotipi. Noteikti ir lietas, kuras mēs kā šīs sabiedrības līdzcilvēki varētu paveikt labāk. Mēs varētu raisīt vēl spēcīgāku dialogu. Bet tas nozīmē arī to, ka musulmaņu pusei jābūt gatavai uz godīgu, kritisku dialogu. Un tieši tas, skatoties uz realitāti, diezin vai ir iespējams.

Kad mēs redzam to, ko musulmaņi dara savās dzimtajās zemēs (un kas viņiem jāpacieš), tad mums rodas bailes un rūpes. Un, kad mūsu pilsētās bravūrīgi musulmaņu jaunieši skandē, ka islāms ir pārāks par citām reliģijām un musulmaņi esot vislabākie cilvēki, tad rodas noraidījums.

Aiz šo muskuļoto augumu retorikas slēpjas mazvērtības komplekss. Musulmaņu pārākums Freiburgas islāma zinātnieka Abdela Hakima Ourghi skatījumā ir “bezjēdzīga nostalģija, kura neatbilst mūsdienu realitātei islāmiskajā pasaulē un musulmaņu kopienās Rietumos”.95

Kā ir radies šis mazvērtības komplekss? Pēc filozofiski auglīga laika-posma, kurā islāma teologi par reliģiju sprieda pavisam racionāli un rēķinājās ar to, ka cilvēkiem ir brīva izvēle, islāmam secen gāja divas svarīgas zinātnes attīstības vietas. Spāņi 1236. gadā atguva Kordovu, un 1258. gadā mongoļi atņēma Bagdādi. No tā laika, tādas ir Ourghi domas, “islāma pasaulei neklājas labi, un pašlaik — sliktāk nekā jebkad”.

Tur, kur reiz mācīti vīri matemātikā, medicīnā, ķīmijā un astronomijā taisīja apvērsumus, tagad arābu musulmaņu gudrie pievēršas “dievbijīgajiem priekštečiem” (al-salaf al-salih). Viņi noraidīja visas cilvēku interpretācijas par Korānu un ievēroja tikai mācību, ko radījuši četri pirmie kalifi, kuru valdīšana beidzās ar shizmu, kad atšķēlās sunnī-ti un šiīti.

19. un 20. gs. kolonizācija veicināja šo lejupslīdi un islāma pasaules norobežošanos no rietumeiropeiskās. Un, jo augstāku attīstības līmeni tehnikā un zinātnē sasniedza Rietumu sabiedrība, tajā pašā laikā islāma sabiedrībai stagnējot, jo nospiedošāka kļuva sajūta par musulmaniskās pasaules vājumu. Un šī sajūta laika gaitā ietekmēja Rietumu kultūras, domāšanas un dzīvesveida noliegšanu.

Uz jautājumu, kāpēc arābu pasaule ir padevusies Rietumiem, ja vispār ir, ir tikai viena atbilde: musulmaņi esot uzgriezuši muguru savai pirmatnējai ticībai, “zelta laikmeta” principiem. Korāns nepieļauj interpretēšanu, apspriešanu, neviens cilvēks nedrīkst to skaidrot, katram tas jāuztver burtiski. Visa islāma pasaule novērsās no modernā, kura radīšanā viņi paši kādreiz deva savdabīgu artavu. Islāma pasaule novērsās no nākotnes, pievēršoties pagātnei. Radās reliģiski fundamentālistiskas grupas, kuras orientējās uz tekstu pirmavotiem, cerot tādējādi atkal atrast “zelta laikmetu”.

“Islāmisms,” tā raksta Ourghi, “rietumniecisko racionalitāti un dzīvesveidu, kas tā uztverē ir atsvešinošs un neislāmisks, nosauc par ienaidnieku.”46 Pret šo ienaidnieku un neislāmisko dzīvi enerģiski uzstājas dažnedažādas “neo-fundamentālisma kustības” arī islāma valstīs. Tā, piemēram, Ēģiptē pēc Pirmā pasaules kara pirmo reizi tika izveidota suverēna nacionāla valsts, kuras ekonomika tika modernizēta un kura panāca sekularizāciju un sieviešu līdztiesību. Taču Hassans al Banna 1928. gadā izveidoja “Brāļu musulmaņu” kustību, kas vērsās pret šo moderno valsti, un tā bija pirmā musulmaņu politiskā kustība. Šī organizācija gāja plašumā pa visu arābu pasauli, jo lielākoties skolās, labklājības biedrībās un slimnīcās rūpējās par nabadzīgajiem un arī par viņu dvēseles dziedināšanu. Un šī virziena mācītie vīri atjaunoja ideju par tādu islāmu, kāds tas, iespējams, bija Muhameda dzīves laikā un kāds tas eksistēja arī viņa tiešo “dievbijīgo pēcteču” laikā. Pamatprincips: vara pieder vienam — Allāham. Radās arī tādu politisko organizāciju formas, kuras tautu gribēja atzīt par suverēnu un kurās tātad valda cilvēks Dieva vietā. Pat nācijas ir tikai tāds cilvēku imperiālistisks izdomājums.

Neskatoties uz to, ka viņi ir sašķēlušies, gan sunnītu, gan šiītu ir virziens ir panislāmisms, tātad viņi atbalsta visu musulmaņu kopību vienā islāmiskā valstī. “Daish” teroristi tieši to arī mēģina — iznīcināt šobrīd esošās robežas starp valstīm un līdz ar to arī atšķirības ticības virzienos.

Mūsdienu fundamentālisti, salafīti, islāmisti, vahabīti un arī “Brāļi musulmaņi” sapņo par pasauli, kurā valdītu tādi islāma likumi, kādus Medīnā noteica Muhameds un viņa sekotāji, pēc kuriem viņi tad ari dzīvoja. Ja Pravietim Mekā drīzāk nebija nekāda pulka, kuru vadīt, tad Medīnā viņš bija atbildīgs par lielu kopienu un kā karavadonis varēja kalt lielus ekspansīvus plānus. Attiecināti uz tālaika vajadzībām un iespējām, tur arī radās daudzi no šiem likumiem, kuri līdz pat mūsdienām un līdz pat vissīkākajai detaļai regulē musulmaņu dzīvi. Fundamentālisti atsaucas uz Allāhu un Korānu, jo īpaši uz dažām medīniskām pasāžām (622.-632. g.) un tāpat arī Muhameda darbībām dzīves norietā (624. -632. g.). Fundamentālistiem tas ir islāma “zelta laikmets”.

Vēl Mekā būdams, Muhameds sludināja toleranci citam pret citu, pret senākām reliģijām, un viņš aizliedza saviem piekritējiem lietot vardarbību. Tas bija arī tāpēc, ka pēc 13 gadu ilgās darbošanās kā misionāram viņam sekoja tikai ap simt vīru un jebkuru ofensīvu no viņa puses varētu uzskatīt par pašnāvību. Kad viņu gribēja nogalēt, Muhameds aizbēga uz Medīnu.

Nu bija pienācis laiks karam pret neticīgajiem, laiks ebreju slepkavošanai un uzbrukumiem ar mērķi laupīt. Medīnā Muhameds nostiprināja savu varu, izmantojot uz dieva likumu sistēmu (šariatu) un solidaritāti, piemēram, piekritēju vienotību (umma). Ārpusē palikušajiem, tātad ebrejiem un kristiešiem, te vairs nebija vietas, viņiem nācās izdarīt izvēli: atrast pareizo ceļu, pamest oāzi Medīnu vai rēķināties ar nāvi.

Kad šo attīstību redz kopumā, tad var saprast, ka sākumā islāms bija mierīgs, pēc tam kļuva vardarbīgs. Un tieši vardarbība mūsdienās atkal ir svarīga tiem, kuri islāmu saprot ortodoksāli. Viņu teroru “Daish” islāmisti jau ir atnesuši uz mūsu pilsētām, veicot atentātus ar bumbu spridzināšanu un uzspridzinoties pašnāvniekiem. Tādējādi viņi uzbrūk arī saviem ticības brāļiem, kuri viņu acīs ir izstājušies no islāma, kļuvuši rietumnieciski un tāpēc ir pelnījuši nāvi. Šādā veidā viņi mēģina ieviest vēl vienu “zelta laikmetu”. Viņi ir ieciklējušies uz uzbrukumiem un vardarbību un sapņo par pasaules iekarošanu. “Islāma laušanās uz priekšu sākas tieši tagad,” sacīja Mišels Velbeks runā, saņemot Franka Šīrmahe-ra balvu 2016. gadā Berlīnē, “jo demogrāfija runā viņiem par labu un Eiropa, tiklīdz pārstāj radīt bērnus, sāk iet pašnāvības ceļu.”

Kristietība sākumā bija tikpat mierīga, tad parādīja savu vardarbīgo pusi un ar laiku atkal ir kļuvusi mierīga, toleranta reliģija. Islāms vēl nav nonācis tik tālu, lai spertu šo trešo un izšķirošo soli. Tikai rodas jautājums, vai tas ar savu lielvaras vēlmi vispār ir uz to spējīgs.

Abdelam Hakimam Ourghi nemainīgi vienreizīga ir tikai tā Korāna daļa, kas radusies Mekā, “jo tajā ir universāls, estētiskā nozīmē prātu bagātinošs saturs”. Medīnas sūras jāskata vēsturiskā kopainā un jāuztver kā viena no izpausmēm vardarbības pārņemtajā ekspansijas laikā. Kā modernās sabiedrības politiskais modelis šajā fāzē radušās sūras no Medīnas, “Pravieša pilsētas”, nav derīgas tieši šīs ierobežotā, īslaicīgā derīguma dēļ.”97

Berlīnes filozofs un islāma zinātnieks Ralfs Ghadbans tāpat liek manīt, ka nav skaidrības, sacīdams: “Tas, ar ko šobrīd nodarbojas lielākā daļa musulmaņu, ir Medīnas, nevis Mekas paraugs. Ja ir tik ļoti liela atsauce uz Medīnas Korāna vārsmām, tad musulmaņos gatavība vardarbībai jau ir ieprogrammēta, vienalga, kādam ticības virzienam viņi arī piederētu.”98

Tāpēc arī ne musulmaņu sabiedrība, ne valstis nepievēršas nākotnei, bet viņu ceļš ir vērsts uz pagātni — ved uz to atpakaļ. Nezinu nevienu islāmisku valsti, kurā pēdējos gadu desmitos būtu kas pārsteidzošs atklāts, kaut kas no jauna radīts, kā, piemēram, Silīcija ieleja, kur tagad, šajos gados, taptu kaut kas noderīgs visai cilvēcei.

Islāmiskajās zemēs, kurās cilvēki dzīvo pēc šariata, reliģisko paražu likumiem, nav svarīgi, kā attīstās sabiedrība un kā veidot patīkamāku katra indivīda dzīvi. Tas ir saistīts ar reliģiju, kas zinātkāri jau no mazotnes nogriež pašā saknē. Tādos apstākļos, kur viss tiek regulēts reliģijas vārdā, tikai daži uzdrošinās iet savu ceļu, viņpus izmīdītajai takai, kaut ko izmēģināt un būt radošiem. Kārtīgs musulmanis neuzdod jautājumus, bet tikai seko Muhameda ietajam ceļam.

Islāmiskajās valstīs vairums cilvēku pakļaujas totālai valsts reliģijas kontrolei, kura reglamentē arī domāšanu. Bet ir pietiekami daudz to cilvēku, kam tas iet secen. Bet kā lai attīstās kaut kas uz nākotni vērstais, ja darbojas pirms vairākiem simtiem gadu radītās mērauklas? Un kā var attīsties talants, ja cilvēki masveidīgi tiek atrauti no izglītības, izslēgti no augstskolām? Kaut gan: kas gan vīrietim būtu jāzina, ja viņš par savu pamatuzdevumu uzskata došanos sludināt islāmu un aicināt cilvēkus pievērsties islāmam? Un kas gan ir jāzina jaunai sievietei? Izglītība viņai nav vajadzīga, ja burtiski uztver Korānā teikto un ja dzīvo kā Muhameda sekotāji. Viņai jātiek galā ar mājsaimniecību, jābūt labai sievai ar krietnu morāli un jāprot sevi labi prezentēt. Tam nav nepieciešamas zināšanas, tam nav vajadzīga skola.

Gluži pretēji — izglītība var radīt zināmas briesmas: tas, kurš grib apgūt kaut ko jaunu, ir ziņkārīgs. Kas ir ziņkārīgs, tas uzdod jautājumus un, kurš uzdod jautājumus, tas meklē atbildes. Dzīvojot reālā, dogmatiskā islāmā, tas var būt bīstami. Un tāpēc tas apslāpē jebkuru kritisku diskusiju par norādi uz Korāna derīgumu ilgtermiņā.

Šī reāli eksistējošā islāma forma ir apspiestība. Tā apspiež vēlmi pēc zināšanām, pēc tālākattīstības, pēc kritiska dialoga. Šāda veida islāms nevar iederēties Vācijā. Tas dod mājienu, ka cilvēka radītais ar Dieva paveikto nav salīdzināms. Tostarp kā vispēdīgā konsekvence ir arī mūsu demokrātiskā valsts iekārta, mūsu tiesības, mūsu likumi un vienlīdzības princips.

Vācijā dzīvo vairāk nekā četri miljoni musulmaņu (bēgļi šeit nav ierēķināti), labi ja puse no viņiem ir Vācijas pilsoņi. Trīs ceturtdaļas ir sunnīti, septiņi procenti šiīti, 13 procenti ir alevīti. Vismaz katrs ceturtais musulmanis ir iesaistīts kādā noteiktā etniskās kultūras apvienībā. Musulmaņi pieder mūsu brīvajai, demokrātiskajai kopienai, kamēr viņi islāmu kā reliģiju jūt garīgā veidā, kā (privātu) ticību un nevis kā politiskā islāma manifestu. Ikviens musulmanis var kļūt par daļu no demokrātiska, sekulāra kolektīva, ja vien viņš kritiski vērtē tradīcijas, tāpat kā kristieši vairāku gadsimtu garumā tika skaidrībā ar Bībeles un kristietības tumšajām lappusēm, līdz visbeidzot ikdienas dzīvi atbrīvoja no pārmantotajiem priekšrakstiem. Par daļu no šīs valsts var kļūt tas, kurš ievēro tās vērtības, noteikumus un likumus.

Vācijā neiederas tas, kurš nevēlas to darīt un dzīvo, un māca tradicionālo, arhaisko islāmu tā vietā, lai pārdomātu un to piemērotu cilvēktiesībām. Vācijā neiederas tas, kurš aizliedz kritiskas diskusijas par Korānu, sunnu un Pravieti, dēvējot to par Dieva zaimošanu. Vācijā neiederas salafiti, kuri grib noliegt un sagraut šo valsti un šo sabiedrību. Pavisam īsi: Vācijā neiederas tas, kurš atsakās no šejienes mierīgās un tolerantās līdzāspastāvēšanas paradumiem.

KAREIVĪGAIS ISLĀMS IET PLAŠUMĀ

Mošejas ir kazarmas, minareti — bajonetes, ticīgie ir kareivji

Izjukušas valstis (piem., kādreizējā Dienvidslāvija) ir piemērs tam, cik liela nozīme ir struktūrām un atbalstam. Ja to nav, tad cilvēki orientāciju, struktūras piedāvājumus meklē citur, nevis valstī, un bieži viņi tos atrod reliģijā. Šajā ziņā reliģijas ir kā gatavas mājas cilvēkiem, kuri nav apmierināti ar savu esību un vairs netiek galā ar savu dzīvi. Reliģijām vajadzētu balstīt, aizpildīt jau radušos vai sajusto tukšumu.

Mana vecmāmiņa no mātes puses dzīvoja ar savdabīgu bērnu ticību. Viņa rada atbalstu Dievā, kuru piesauca tad, kad bija nepieciešama palīdzība, kad viņai klājās slikti; viņa lūdzās par veselību, par dzīvi viņsaulē un par to, lai ģimenei klātos labi; un viņa lūdza piedošanu, kad viņa netīšām pieļāva kādu kļūdu. Viņas ticība bija pakārtota sev, viņa meklēja labo sev un savējiem un nevēlēja ļaunu citiem cilvēkiem. Manas vecmāmiņas ticībai bija maz sakara ar morāles vērtībām, nemaz nerunājot par saikni ar politiku. Tās bija vairāk vai mazāk attiecības ar instanci, no kuras viņa cerēja labo kā balvu par savu patieso izturēšanos. Vairāk islāms viņai nevarēja dot un vairāk viņai nevajadzēja, un par islāmu viņa zināja tikai tik daudz, cik bija iemācījusies nedaudzajos Korāna skolas apmeklējumos.

Izglītība ir maznozīmīga, ja tiek pieņemts lēmums dzīvot zem šādas jau gatavas reliģiozas mājas jumta. Mana vecmāmiņa bija analfabēte, un toreiz tas nebija retums. Visos dzīves līmeņos ir cilvēki, kas meklē garīgu atbalstu, meklē orientāciju un norādes, kā rīkoties, lai tām sekotu. Jo vairāk cilvēki pēc tā ilgojas, jo varenāka ir reliģija un jo tālāk sniedzas tās ietekme.

Vecmāmiņas bērnišķīgā ticība bija reliģiozitātes pozitīvā forma. Es principā nenoliedzu ticību Dievam. Bet es noliedzu ticību, kas 21. gs. atsaucas uz senseniem rakstiem, kuri nav izskaidroti vēsturiskā kontekstā un nav piemērojami mūsdienu pasaulei. Par mūsdienu mērauklu vairs neder sunna, tātad pirmsislāma laika ieradumi, paražas, vērtības un normas, kas radušās no “Pravieša izturēšanās veida”.

Kristietībai šis process ir jau sen aiz muguras. Mārtiņš Luters un apgaismība to modernizēja. Turpretī reāli eksistējošais islāms veidojas (iedams plašumā) par graujošu, vardarbīgu un kareivīgu reliģiju. Tās pamatakmens ir Korānā. “Bet jums jāiet tālāk, vai tas jums nāks viegli vai grūti. Un cīnieties uz Dieva ceļa, nežēlojot ne savu mantu, ne savu dzīvību,” tā rakstīts sūrā 9:41. “Un, lai iedzītu bailes jūsu un Dieva ienaidniekos un lai brīdinātu arī tos, par kuriem jūs vēl neko nezināt, bet Dievs zina, turiet gatavus pret viņiem visus spēkus, ieskaitot kaujas zirgus. Viss, ko jūs darīsiet dieva labā, jums tiks atlīdzināts pilnā mērā, un pāri jums netiks nodarīts.” (Sūra 8:60) Kurš tam nav gatavs, tam jārēķinās ar sekām: “Ja jūs neturpināsiet iesākto ceļu, Viņš sodīs jūs ar mokpilnu sodu un nomainīs jūs ar citiem ļaudīm. Viņiem jūs nenodarīsiet ne mazāko ļaunumu. Un Dievs ir Visu Spēcīgais pār visām lietām.” (Sūra 9:39)

Protams, ka ir Korānā arī miermīlīgas vārsmas. Bet šobrīd piekrišana vairāk ir tieši kareivīgajām. Visapkārt zemeslodei islāma vārdā tiek galēts un izlaupīts, nokauts un spridzināts. Atentātu veicēji Eiropā galvenokārt nav vis bēgļi, kuri zem patvēruma meklētāju maskas ielavās pie mums, bet visbiežāk tie ir kādreizējo ieceļotāju bērni, kuri uzauguši tādu pilsētu kā Brisele, Marseļa un Parīze zema sociāla līmeņa priekšpilsētās. Eiropas vidienē ir islāmistiskie naida sludinātāji, kuri aicina atbalstīt “Islāma valsti”. Viņi ar saviem teroristu grupējumiem, pamatojoties uz Allāhu un Korānu, atbalsta vardarbību pret neticīgajiem.

Un es jau dzirdu toleranto un vienaldzīgo atrunu: “Tam nav nekāda sakara ar islāmu!” Dzirdu arī relatīvistu teikto: “Arī krustneši galināja un izlaupīja.”

Bet tas bija sen, pagātnē. Ar bumbām un ieročiem rokās pāri kaujas laukam nākam neredzu nevienu krustnesi, kas nonāvē cilvēkus un nocērt galvas. Atšķirība starp kristīgo un islāmisko sabiedrību ir tāda, ka kristieši turpināja attīstīties, emancipējās no pārmantotā, vienlaikus saglabājot tādas vērtības kā desmit baušļus. Tie glabā sevī universālas vērtības, kuras izturējušas līdz mūsdienām un ir atradušas vietu arī mūsu tiesu sistēmā. Lutera darbības laikā kristiešiem radās jautājums par savu līdzšinējo saikni ar Dievu (un viņa vietniekiem uz Zemes) un vēlāk arī par Viņu pašu. Viņu uzdoto jautājumu rezultāts bija centieni atrast pareizāko ceļu. Tas, kuram nerodas jautājumi, akceptē esošo arī tajā gadījumā, ja tas varētu būt nepareizi. Musulmaņu reliģijā nepieņem nekādus jautājumus. Tāpēc arī nenotiek sabiedrības tālākattīstība.

Starp citu: alevisms ir islāma novirziens. Jā, vēl vairāk, alevisms šobrīd varētu būt jaunais islāms. Mierpilns ES islāms. Alevīti Vācijā ir tikpat atzīta ticīgo kopiena kā abas kristīgās kopienas. Turpretī Turcijā viņi tika un tiek diskriminēti tāpat kā kurdi un kristieši. Viņi tur netiek pieņemti kā daļa no islāma sabiedrības, ummas.

Alevīti (tikai nejaukt ar alavītiem, kas ir šiīti) neievēro reliģiskos priekšrakstus, kas radušies senos karagājienu laikos, atsakās no šariata, neuztver Korānu burtiski, bet interpretē to, viņi neceļ debesīs nevienu pravieti, netic pastarai tiesai, nepiekopj misionārismu, lūdzas nevis mošejās, bet “džem-nainos” (lūgšanu namos), turklāt — sievietes kopā ar vīriešiem, viņu sievietes neaizplīvurojas, neatzīst poligāmiju, bet neliedz alkohola lietošanu. Alevīti dzīvo pēc pamatprincipa: “Pievaldi savu roku, mēli un gurnus!” Šo teikumu tuvāk izskaidroja Hamburgas pasniedzēja un alevītu teoloģe Handana Akzīngere: “Pievaldīt roku nozīmē nezagt un nelietot vardarbību. Mēles pievaldīšana aicina vienmēr runāt taisnību. Lūgums pievaldīt gurnus dod mājienu seksuālas darbības attiecināt uz monogāmu laulību. Poligāmija ir aizliegta.” Alevīti savu ticību neuztver kā reliģiju, bet gan kā ceļu uz cilvēka iekšējo pasauli. Cilvēks ir centrā. Ir mistiski elementi, alevīti tic dvēseles nemirstībai un reinkarnācijai."

Pavisam citādi ir ar Turcijas prezidentu Redžepu Tajipu Erdoganu. Viņš acīmredzot par šāda veida mierīgu reliģiju domā pavisam maz. 1999. gadā viņam piesprieda cietumsodu uz desmit mēnešiem un aizliegumu uz mūžu nodarboties ar politiku par to, ka viņš bija citējis kāda reliģioza dzejoļa fragmentu: “Demokrātija ir tikai vilciena platforma, uz kuras mēs uzkāpjam, līdz nonākam pie mērķa. Mošejas ir mūsu kazarmas, minareti — mūsu bajonetes, kupoli — mūsu aizsargķiveres, un ticīgie ir mūsu kareivji.” Toreiz Turcijā par šāda veida izteikumiem pienācās sods. Pašlaik tas ir piepildījies kā drūms pravietojums, kas ir kļuvis aktuāls ne tikai Turcijā. 2000. gadā tika mainīts likums, kas līdz ar spēkā stāšanos atcēla Erdogana politikā neiesaistīšanās aizliegumu, gadu vēlāk viņš jau bija ministru prezidents.

Šobrīd arī Vācijā turku kazarmās tiek audzināti jaunieši, kuri sevi uzskata par kareivjiem. Mošejas tiek paplašinātas gan lieluma, gan skaita ziņā, tās ir piepildītas ar musulmaņiem, kuri jūtas apdraudēti kā minoritāte, jo, redz, pret musulmaņiem plašsaziņas līdzekļos un internētā tiekot kurināts naids. Kopiena kļūst ciešāka, nu jau arī “nepilnā laika musulmaņi” pēkšņi pievienojas lūgšanām. Un tur, mošejās, tāpat kā leģendārais žurku ķērājs, sludinātāji vilina ar aizvakarējām vērtībām.

Trešdaļa karotāju, kuri sevi par tādiem nodēvē un cīnās Sīrijā un Irākā, ir turku izcelsmes. No Dinslākenas Lobergas vien IV “svētajā karā” iesaistījušies vismaz vienpadsmit jaunieši, viens no viņiem uzspridzinājās pašnāvnieku atentātā kopā ar divdesmit Pešmergas kaujiniekiem, cits nofotografējās ar nogalināto, kam atdalīta galva no ķermeņa.

Karot saucošais islāms izplatās visā pasaulē. Alžīriešu rakstnieks Boualems Sansals savā 2016. gadā iznākušajā grāmatā “2086. Pasaules gals” raksta par islamiskās ticības diktatūru. Drūms stāsts. Vienā no

daudzajām intervijām 2016. gada vasarā viņš izteica neapmierinātību par “reliģiozā atgriešanos, it īpaši jauno cilvēku vidū”, kas, kā viņš uzskata, inficē visu sabiedrību. Šī procesa attīstība neaprobežosies tikai ar arābu valstīm un Turciju, atentāti — ne tikai ar Parīzi un Briseli. “To,” viņš tālredzīgi sacīja, “drīz vien jutīs arī Vācijā.”100

Sansals redz, ka islāmistiskie atentātu veicēji saņem pilnīgu islā-mistisko kopienu piekrišanu, un tā nemaz netiek izrādīta slepeni. Tā bija jūtama jau 2001. gada septembra uzbrukumā Dvīņu torņiem. Pēc slepkavībām “Charlie Hebdo” redakcijā Sansala izteicies, ka lielākajai daļai musulmaņu “ir izskaidrojums šiem noziegumiem. Šie cilvēki galu galā bija nodarbojušies ar Dieva zaimošanu. Viņi teica, ka pareizākais neesot bijis nogalināt, bet, skat, ko viņi izdarījuši...” Un tas, ka Rietumiem ir tik ļoti grūti saņemties, lai ar militāriem spēkiem dotos pret “Islāma valsti”, tiek nepareizi interpretēts kā islāmistu stiprums. Viens te nu ir skaidrs: Rietumi nevar militāri stāties pret “IV”. Tas tikai novestu pie islāmiskās pasaules solidarizēšanās, ko uzskata kā pretestību Rietumiem. Cīņa pret jebkura veida radikālajiem islāmistiem mums ir jāatstāj islāma pasaulei.

Turpretim uzbrukums Parīzes mūzikas klubam “Bataclan”, tā domā Sansals, esot vērsts pret Rietumu kultūru, pret brīvo un nepiespiesto dzīvesstilu, pret Rietumus veidojošām vietām, kā bāri, stadioni, jauniem cilvēkiem piemērotas vietas. To, ka islāmisti savu karu ienes mūsu pilsētās, Sansals pamato šādi: “Viņi zina, ka Rietumus viņi nevar pieveikt ar militāru spēku. Viņi nespēj uzvarēt pat vājākās arābu valstis. Tāpēc viņiem jānoved Rietumi tik tālu, lai viņi paši sevi izposta. Viņi grib sašķelt sabiedrību, un viņi zina: ja viņiem tas izdosies, tad tā sagrūs pati no sevis.” Pozitīvākais, visvairāk cerību rosinošais teikums, ko izteica Sansals, bija: “Viņiem ir maldīgi uzskati par Rietumiem, ja domā, ka visi musulmaņi ir islāmisti. Musulmaņiem ir vēl lielākas bailes no islāmisma nekā cilvēkiem Rietumos.”101

Tam ir pamatots iemesls. Džihādisms Eiropā ir arī jauniešu dumpis, kurā otrās vai trešās paaudzes turku un arābu vācieši izdzīvo savus konfliktus ne tikai ar vecākiem, bet arī ar tā sauktajiem iedzimtajiem vāciešiem. Tas, kas septiņdesmitajos gados izpaudās kā garie mati un simpātijas pret RAF (Sarkanās armijas frakcija — kreisā spārna radikāli noskaņota vācu teroristiskā grupa), tas, kas deviņdesmitajos bija saistīts ar dalību ekstrēmos grupējumos, kuru pazīme bija skūta galva un

militāristu zābaki, tagad ir “radikālisma islamizācija” (Olivjē Ruā, franču politikas zinātnieks un ANO diplomātiskais pārstāvis). Ne ar ko vairāk nepārsteigsi sabiedrību kā ar pievēršanos salafismam. Atsevišķu grupējumu, kā “Millatu Ibrahim” — 2012. gadā un “Tauhid Germany” — 2015. gadā, aizliegšana, pamatojoties uz aicinājumiem iesaistīties vardarbīgā džihādā, nav mazinājusi salafītu ietekmi uz jauniešiem.

Salafiti, jauni un lielākoties ar labu izglītību, pārņem ietekmi internētā, iesaistoties politiskās un reliģiskās debatēs. Viņiem patīk atrasties gan starp ticīgajiem Viduseiropas musulmaņiem, gan starp minoritātēm, bet Parīzes sociālzinātnieks Žils Kepels uzskata, ka tieši viņi ir, “tie kas uztur svarīgāko Eiropas konfliktu: to par islāma izskaidrošanas diženumu”. Lai to paveiktu, viņi ņem talkā modernus komunikācijas līdzekļus un platformas. “Islāmiskais internets pārsvarā ir salafisks.”102

Kamēr vieni salafismā saskata briesmas, citi tikmēr tās notušē: pastāvot daudz politiskā islāma izpausmju, tāpēc esot ari salafi, kuri neesot vis gribējuši uz reliģijas fundamenta radīt valsti, bet tikai “mierīgu reliģisko kopienu” (Abd al Hakims Kārnejs), kura tiecas ievērot sunnu privātajā dzīvē. Tam ticēt un to paciest var tie, kas vēlas. Bet briesmas draud tad, ja islāms tiek pasniegts kā valsts reliģija (kā nesen Tunisijā), un likumiski darbojas kā politiskais spēks — vara, tāpat ari vara ar norādi uz Allāhu.

Mums ir jāsargās no šīs politiskā islāma izpausmes. Mums būtu laikus jāvēršas pret vardarbīgiem islāmistiem. Mums, jāpievērš uzmanība tam, no kurienes nāk islāmistiskie atentātu veicēji (Parīzes atentāta veicēji Abdeslams un Abdelhamids Abaudi bija narkotiku tirgoņi ar kriminālu pagātni) un ar ko viņi mēdz satiekties. Aizdomās turētais par atentāta mēģinājumu Berlīnes lidostas teritorijā Džabers Al Bakrs, kas 2016. gadā pakārās Leipcigas cietumā, Berlīnē vairākas reizes bija ticies ar imamiem, kuri sludināja džihādu.103

Ne tikai Turcija, bet ari Saūda Arābija veicina islāma ienākšanu Vācijā. Šis valstis ir izdevušas daudz līdzekļu skolu būvniecībai. Ķelnes pašvaildībai 2003. gadā nācās piedraudēt ar atļaujas atņemšanu vienai no šādām izglītības iestādēm Bonnā, Karaļa Fahda Akadēmijai, jo tur tika sludināts “fundametālisma islāms” un izteikti aicinājumi uz “Svēto karu”. Šāda pati aģitācija notika ari mazajās mošejās, kultūras centros un ari pie atsevišķām personām, kurām ir Saūda Arābijas atbalsts. Šobrīd šķiet, ka karaļnams grib mainīt stratēģiju: pārtraukta jaunas skolas būvniecība Berlīnē, akadēmija Bonnā tiek slēgta.

Mums būtu jāpaļaujas uz to, ka sludinātāji šejienes mošejās nepiesaista slepkavas un teroristus, bet atrod skaidrus, pret vardarbību vērstus vārdus. Un mēs gribētu sagaidīt, ka imāmi saviem aizbilstamajiem stāsta par to, ka ir jāievēro tās valsts likumi un vērtības, kurā viņi dzīvo. Diemžēl tas tā nenotiek.

SLIKTI PARAUGI

Par imāmu radikalizāciju

Kāda Berlīnes privātskola: šiltu imāms, Vācijā dzīvojošs, bet cēlies no Turcijas austrumiem, tiek uzaicināts uz sarunu par viņa dēla nepiedienīgo uzvedību skolā. Sasveicinoties viņš izvairās skolotājai sniegt roku. Pedagoģe sauc lietas īstajos vārdos: tā ir naida izrādīšana pret sievieti. Lūdzu, vajag piemēroties Vācijas kultūrai un viņai pasniegt roku sveicienam! Imāms iesniedz sūdzību — veiksmīgu. Ja Šveicē līdzīgos gadījumos tiesa pieprasa rokasspiediena panākšanu, tad vācu skola ir spiesta atvainoties, lai neteiktu: pazemoties.104

Integrācija šādā veidā nevar funkcionēt! Šīs zemes paraža vienkārši prasa, ka sveicinoties sniedz roku. Taču Berlīnes imāms un vēlāk Hamburgas abiturients izvairās no šī žesta pret skolotāju. Imāma pamatojums iesniegtajai sūdzībai pret skolotāju skanēja šādi: “Reliģijas goda aizskaršana.” Ļoti izmanīgi. Viņš patvaļīgi sakombinēja kopā divus pantus no Pamatlikuma: Cilvēka gods (1. pants) un Reliģijas brīvība (4. pants). ŠI kombinācija manā interpretācijā skan šādi: reliģija nosaka, ka islāma vīrieša gods un tiesības stāv augstāk par sievietes godu un pretenzijām par vienādu attieksmi. Cilvēktiesības acīmredzot ir vīrieša tiesības. Un Pamatlikums ir attapīgu musulmaņu pašapkalpošanās veikals.

Man rodas jautājums: vai katrs imāms un musulmanis, kas ierodas mošejā, saņem tiesību zinātņu lekciju kursu ar nosaukumu: “Kā es varu sagrozīt demokrātiskos likumus pret Rietumu pasauli, lai viņus pataisītu par muļķiem?” Otrā semestra tēma: “Kā lai iegrūž Pamatlikumu vāciešiem rīklē, līdz viņi nosmok?” Pēdējā kursa sadaļa: “Upura lomas prasmju apgūšana: Kā es veiksmīgi varu sevi pozicionēt kā upuri?”

Strīdos, kas izcēlušies ar iedzimtajiem vāciešiem, es atkal un atkal dzirdu argumentus, ka rokasspiedienu nedrīkst nevienam uzspiest, tāpat arī esot atļauts izvairīties no sarokošanās kaut vai higiēnisku apsvērumu dēļ. Jā, ir atļauts, un iemesls tam ir gana labs. Pats par sevi saprotams, ka ir ieteicams gripas vai citu bīstamu infekcijas slimību laikā nepārnest ierosinātājus sarokojoties. Tomēr nav pieņemts diskriminēt cilvēkus viņu dzimuma dēļ. Tas nekādi nav pieļaujams un attaisnojams.

Vēl sliktāka izturēšanās par kaut kāda imāma naidīgo izturēšanos pret sievieti ir skolas direktores rīcība, kura atvainojās un klanījās politiskā islāma priekšā. Viņa samīdīja kājām ne tikai savas kolēģes godu, bet, esot sieviete, arī pašas godu un visbeidzot arī Rietumu pasaules godu. Viņa de facto pakļāvās šariata tiesībām. Imāms var justies apmierināts un atzīts. Viņš ir panācis savu taisnību. Turpretī skolotāja — un līdz ar viņu arī es — tagad jūtas diskriminēta ne tikai no imāma, bet arī no skolas vadības puses.

Skolas direktorei kā pretargumentu gribu veltīt Aleksandra Kislera citātu: “Nekādu toleranci pret intoleranci!” Ne jau skolotāja šinī gadījumā bija intolerantā, viņa rīkojās pareizi. Vācu skolā valda vācu likumi. Ikviens vācietis, atrazdamies islāmiskā valstī, ievērotu turienes likumus: nevienā mājoklī neiet ar kurpēm, pirms ieiešanas tās jānovelk; vīrietis ar sievieti neuzsāk sarunu bez uzaicinājuma un bez iemesla, jo īpaši, ar tām sievietēm, kuras nēsā galvassegu; vīrieši sievietēm neizsaka komplimentus; sasveicinoties netiek paspiesta roka, nemaz nerunājot par apskāvienu, kā pie mums draugu lokā ir pieņemts, bet ja tomēr — tad vīrieši un sievietes savā starpā; un pats par sevi saprotams, ka sieviete islāmiskā valstī pludmalē nesauļosies bez peldkostīma augšdaļas.

Berlīnes imāma gadījumā ir uzdodami trīs jautājumi:

1. Vai šis cilvēks pieder demokrātiskajai Rietumu pasaulei un vai viņš akceptē, kā arī respektē mūsu likumus un vērtības?

2. Vai viņa ideoloģija (turklāt — kuru viņš pats sludina mošejā) ir savienojama ar mūsējo?

3. Vai viņš vēlas integrēties?

Atbilde uz šiem jautājumiem ir vienkāršs “nē”. Tas, ka 15 gadus Vācijā dzīvojošs imāms tikai mazliet spēj runāt vāciski, ir tikpat iespaidīgi, cik viņa vēlāk sacītais: “Mums integrācija nozīmē to, ka mēs ievērojam mūs uzņemošās valsts likumus. Tomēr mums nav bez nosacījumiem jāpārņem kultūra.”105

Nu, tā, starp citu, mūsu kultūra ir pamanījusies iekļūt Pamatlikumā, un imāma gadījumā tāds kultūras aspekts kā sievietes un vīrieša vienlīdzība ir svarīga. Tas, ka viņš runā par “uzņemošo valsti”, tāpat arī nav komentāru vērts. Šim vīrietim, kas ir pieprasīts runas vīrs, nepiemīt vēlme iekļauties šejienes teritorijā. Bet pats par sevi saprotams, ka viņš sludina un māca šeit, un iespējams, ka saviem skolēniem mēdz atgādināt, ka viņiem nav “bez ierunām jāpārņem” vācu kultūra. Varbūt tā jāsaprot kā noliegšana? Vai šis vīrietis ir mediators vai šķeltnieks?

Tādi cilvēki kā šis imāms traucē mierīgai kopā sadzīvošanai un pozitīvai integrācijai un iedzen ķīli starp tiem, kuri atsakoties atrod pareizo ceļu, un starp vācu sabiedrību kopā ar visiem tiem, kas izšķīrušies par Vāciju kā savu dzimteni. Tādi cilvēki kā viņš izdara spiedienu uz musulmaņiem, kuri ir gatavi dzīvot mūsu sabiedrībā un grib dzīvot garīgajā, bet ne politiskajā islāmā.

Ko tad māca imāmi vācu mošejās? Tam ir grūti izsekot, jo lielākā daļa sludina arābu vai turku valodā. Tomēr ne bez iemesla Vācijas Konstitūcijas aizsardzības dienests pārrauga vismaz deviņdesmit lielākās mošejas. Kā nekā atziņas gūst, ielūkojoties imāmu, mošeju un kultūras apvienību “Facebook” lapās. Drēzdenes Fatih mošejas internēta mājas-lapā (kas pieder Turku-islāmistu savienības reģistrētai reliģiskai iestādei “Diyanet i$leri Turk Islam Birliģi, Ditib”) 2015. gada Ziemsvētkos “Allāha, visžēlīgā, visžēlsirdīgākā vārdā” bija lasāma sūra 7:36: “Bet tos, kas mūsu Ājatus augstprātīgi noraida, gaida Elles uguns, kurā viņi paliks uz laiku laikiem.” Blakus sūrai ugunī bija saskatāmi pieci degoši augumi ar ieplestām acīm un mutēm.

2016. gadā mošeju mājaslapās varēja atrast sarakstu ar ebreju produktiem, kurus boikotēja un vajadzēja aizstāt ar turku produktiem. Par “Islāma valsts” vadoni Abu Bakrs al-Baghadi bija ziņas, ka viņa vārds patiesībā esot Samins Eilots un viņš esot cionistu “Mossad” aģents. Ar to gribēja skaidri un gaiši pateikt: “Islāma valsts” teroram nav nekāda sakara ar islāmu. Kad man līdzīgi novērotāji sūtīja ekrānšāviņus ar komentāriem, tad atbildīgie no Turku-islāmistu apvienības (“Ditib”) lapu slēdza.

Vai to zināja Angela Merkele, kad viņa, draudzīgi sarokojoties ar imāmu un viņa ģimeni, atvainojās par 2016. gada 26. septembra spridzināšanas uzbrukumu viņa mošejai un kongresu namam Drēzdenē?

Svētku reizēs savās runās imāmi un apvienību pārstāvji apgalvo, ka islāms ir žēlsirdības un miera reliģija. Kāda acu aizmālēšana! Ne reizi vēl musulmaņiem nav izdevies pat savā starpā padzīvot mierā un žēlsirdībā. Tā aina, kādu islāms raida pasaulei, ir nepārtrauktu karu sērija starp savējiem un pret tiem, ko viņi uzskata par neticīgajiem.

Eiropā musulmaņi izceļas ar atentātu veikšanu, starp citu, izmantojot savrupās un norobežojušās organizācijas. Nepietiekamās saiknes ar sabiedrību un reliģijas rezultāts ir šaurs domāšanas veids un traucēta pašrefleksija, bez kuras nav iespējama pozitīva, savlaicīga attīstība un sabiedrības emancipācija. Islāms vēl nav pievērsies nākotnei. Un tas attiecas arī uz daudziem viņu mācītajiem vīriem, runas vīriem. Tas attiecas arī uz imāmiem vācu mošejās, kur vairāk par islāma žēlsirdību un mieru tiek sludināta politika. Kamēr netiks iegrožoti šie sprediķu lasītāji, kamēr no mūsu puses nebūs konkrētas pavēles to apturēt, tikmēr turpināsies vardarbība un slepkavības.

Kas attiecas uz imāmiem, tas attiecas arī uz skolotājiem. Mouha-nads Horchide savā 2008. gada disertācijā analizēja Austrijas vispārizglītojošo skolu islāma reliģijas skolotāju viedokļus. Austrijā islāma reliģiskā kopiena ir atzīta par tiesiski pilnvērtīgu sabiedrības daļu un kopš 1982./1983. m. g. islāma reliģijas mācība tiek piedāvāta skolās kā mācību stunda. Katra reliģiskā kopiena ir atbildīga par mācību stundu saturu, mācībspēku izvēli un par mācību plānu, tās bauda lielu autonomiju.

Daļa šo pedagogu acīmredzot nejūtas pateicīgi liberālajai valstij. Aptaujā katrs piektais pieminēja vai atzina, ka noraida demokrātiju; tā neesot savienojama ar islāmu. Pretrunu starp “būt musulmanim” un “būt eiropietim” saskatīja 28 procenti. Gandrīz 15 procenti noraidīja Austrijas konstitūciju, tā esot pretrunā ar islāmu. 29 procenti piekrita viedoklim, ka musulmaņu integrācija bez islāmiskās identitātes zaudēšanas neesot iespējama. 18 procenti saprotoši uztvēra to, ka par atteikšanos no ticības pienākas nāvessods. Katrs piektais atzina, ka tie musulmaņi, kas nepiedalās obligāti noteiktajās lūgšanās, nav musulmaņi. Vairāk nekā divas trešdaļas saprot reliģijas mācību skolā kā sludināšanas mācību, kā prioritāti, izvēloties iepazīstināt ar rituāliem un likumiem, tikai 42 procenti par savu uzdevumu uzskatīja izskaidrošanu un kritiskas refleksijas spēju veicināšanu tradicionālajā islāmiskajā teoloģijā attiecībā uz dzīvi Eiropā. Turklāt, daudziem no viņiem trūkst didaktiskās un teoloģiskās kvalifikācijas.

Šie ir biedējoši rezultāti, un tiem vajadzēja būt par iemeslu pārbaudēm un reformām. Skolotājiem un skolotājām vajadzēja saņemt un parakstīt jaunus veicamā darba līgumus, kuros skaidri pieprasīta attieksme pret demokrātijas, cilvēktiesību un konstitūcijas vērtībām; ir jāveicina valsts pilsoniskā audzināšana. Taču šo procesu apstādināja skolotāju un apvienību kritika. Kaut ko tādu pieprasīt esot pārāk stingra norāde reliģijas skolotājiem un no jauna pierādot, ka islāma reliģijas mācības pasniedzējus un pasniedzējas uzskatot par lielākajiem grēkāžiem.106

Nevis pret konstitūciju noskaņotie, bet gan Horchide zaudēja pilnvaras mācīt Austrijā. Viņu nolīga Minsteres Universitāte, kur viņš darbojas Islāma reliģijas pedagoģijas katedrā un izglīto islāma reliģijas pasniedzējus. Horchide ir sekotājs islāma teologam un kādreizējam juristam Svenam Kališam, kurš apšaubīja Pravieša Muhameda eksistenci, par ko 2008. gadā Vācijas Musulmaņu Koordinācijas padome (KRM) pārtrauca sadarbību ar viņu un studenti boikotēja viņa lekcijas.

2011. gada beigās Ziemeļreinas Vestfālenē nolēma, ka “islāma mācība ir ieviešama stundu sarakstā kā mācību priekšmets”, bet politikas zinātniekam un vēsturniekam Tomasam Špānam, “raugoties no Pamatlikumā noteiktās sekularitātes, tas ir apšaubāmi”. NRW (Ziemeļreinas Vestfālenē) musulmaņu reliģijas mācību stundu attīstību no musulmaņu puses veicina islāma mācības Konsultatīvā padome. Vācijas Musulmaņu koordinācijas padome uz šo Konsultatīvo padomi nosūta četrus biedrus, Kultūras ministrija, vienojoties ar KRM, — arī četrus, tie visi ir musulmaņi, iepriekš nolemts, ka abās reizēs tie ir divi vīrieši un divas sievietes. Vai man vajadzētu piebilst, ka visas četras Konsultatīvās padomes pārstāves (ieskaitot vienu kovertīti) nēsā galvassegu?

KRM ir nodibināta uz četru lielāko musulmaņu apvienību pamata: Vācijas Centrālā musulmaņu padome (ZMD), Vācijas Turku-islāma savienība (Diyanet ķleri Turk Islam Birliģi, Ditib), Islāma kultūras centru apvienība (VIKZ) un Islāma padome. Kultūras ministrija izskaidroja, ka līdz ar to KRM pārstāvot “lielu daļu organizēto musulmaņu”, bet noklusē, ka labākajā gadījumā katrs ceturtais musulmanis ir kādas organizācijas pārstāvis.

Konsultatīvā padome piedalās “mācību stundu satura veidošanā, mācību plāna un grāmatu izvēlē un pilnvaru piešķiršanā pasniedzējiem un pasniedzējām”. Skaitās, ka tā ir metode, kas orientēta arī un evaņģēliskās un katoliskās mācības piesaistot.107 Bet neviena no musulmaņu apvienībām nav reliģiska kopiena, kādas ir kristīgās. Un tādas tās arī

nevar kļūt, kamēr par savu vēlmju realizētāju uzskata citas valsts varu, piemēram, turku “Ditib”. Pārstāvētas ir pat apvienības, kas atrodas Konstitūcijas aizsardzības biroja novēršanā, piemēram, islāmisti no kustības “Milli Gorūs”. Tas ir iemesls, kāpēc lielākā daļa musulmaņu Vācijā nevarot justies reprezentatīvi.

Špāns saka: “Šis nu ir fundamentāli — islāmisko apvienību vadītais gremium, kurš viens pats un nekontrolēti nosaka to, ko vispārizglītojošās skolās saņems jaunie musulmaņi.” Gluži tā gan vis nav. Ar Mou-hadu Horchidi Konsultatīvā padome ir ieguvusi savas valsts viru, kurš pārstāv liberālo, pasaulīgo un no politikas brīvo islāmu un kurš gan Korānu, gan Sunnu vēlas interpretēt laikmetam atbilstoši. Lai ko tādu darītu, vajag daudz drosmes. Horhidem nākas sadzīvot ar slepkavības draudiem.108

Musulmaņu apvienībām piemīt liela vara it visur. Turcijā izglītības sistēmas nākotne ir skaidra — tāda, kādu to vēlas islāmisti. Kopš prezidents Erdogans uz puču reaģēja ar nepārtrauktu valsts apvērsumu, mainās ari skolas. “Ir pienācis laiks, lai mūsu skolas pārveidotu par reliģiozām izglītības vietām,” sacīja kādas līdz šim iecienītas Stambulas ģimnāzijas vicedirektors. “Ar Dieva gribu mēs šādas jaunas skolas ierīkosim visur.” Tā 2016. gada oktobri ziņoja žurnālists Javuzs Bajdars, kurš ir viens no tiem, kuriem nācās pamest savu valsti, lai dzīvi nepabeigtu cietumā. No darba tika atlaisti tūkstošiem skolotāju, turku “ļoti-vē-los-būt-sultāns” Erdogans izmanto “Allāha dāvanu, puču “tīrīšanai” un dobumu veidošanai demokrātijas sekulārajos pīlāros; ticis galā ar plašsa-ziņas līdzekļiem un armiju, viņš ķērās pie skolām, lai sasniegtu savu pirmo mērķi. Viņš to dēvē par “jauno Turciju”, bet tas, ko viņš vēlas, ir neatbilstošs laikam un vērsts uz pagātni: valsts islamizācija.109

ES LEPOJOS, KA ESMU MUSULMANIS

Jauno ticīgo re-islamizācija

Centrālās Eiropas musulmaņu sabiedrība ir mainījusies. Šis tūkstošgades sākumā es būtu teikusi: “Mums Vācijā mošejas gandrīz nav vajadzīgas, jo lielākā daļa musulmaņu pat ramadānā tur neiet lūgties.”

Vidējais vīriešu kārtas musulmanis šad un tad pat iedzer alu. Tas ir paradokss — no vienas puses, viņi dzīvo ļoti rietumnieciski, bet, no otras puses, tik ļoti turas pie vērtībām, kuras viņu dzīvei vairs neder. Un vairs neder ari kā paraugs. Gluži pretēji: kamēr paši dzer, smēķē, lieto narkotikas un izbauda seksu, jaunākajiem viņi stāsta, kā ir jādzlvo musulmanim.

Starp jaunajiem, Vācijā dzimušajiem musulmaņiem ar vācu pasi par identitātes pazīmi kļūst būšana par ummas dalībnieku, turklāt ļoti pārliecinātu dalībnieku. Viņi re-islamizējas un pievienojas strauji augošajam stingri ticīgo sludinātāju pulkam un radikālajām organizācijām, kurās tiek mācīts politiskais, neskaidrojamais islāms. Mierīgais islāms ir atkāpies dziļi nišās un privātajā dzīvē.

Kāpēc jaunie musulmaņi Rietumu pasaulē politizējas? Pirmkārt, viņi sevi nespēj identificēt ar apkārtējo vidi. Otrkārt, viņi sevi uzskata par šis sabiedrības upuriem, par tiem, kuriem dara pāri un kurus diskriminē. Treškārt, viņi savu izcelsmes valstu “brāļus” redz cīnāmies pret “ļauno”. Šinī gadījumā ļaunais iemiesojies galvenokārt pasaules varā — ASV, kas (Afganistānā un Irākā) karo(ja) pret musulmaņiem, bet tāds pats ļaunuma iemiesojums ir ari Izraēla un ebreji, kuri moka musulmaņu ticības brāļus Palestīnā, tāpat ari Francija, kas tieši tāpat iejaucas ar militāriem spēkiem un musulmaņus Parīzes priekšpilsētās un Marseļā sadzen geto un diskriminē (par koloniālo pagātni te vispār labāk klusēt), un diezgan neskaidru apstākļu dēļ šis ļaunums ir arī Vācija. Šāda veida “zināšanas” viņiem ne vienu reizi vien tiek pasniegtas mošejās, un visizlēmīgākie nolemj doties palīgā saviem apspiestajiem ticības brāļiem, kā to pieprasa islāms.

Daudziem no šiem jaunajiem musulmaņiem par islāmu ir pavisam romantisks priekšstats. Viņi tic: islāms = miers = žēlsirdība = mīlestība. Viņi neredz, ka šī musulmaņu žēlsirdība darbojas tikai starp savējiem, bet neticīgajiem turpretī jārēķinās ar nežēlību. Viņi neredz, ka musulmaņi arī pret saviem brāļiem var būt cietsirdīgi. Un viņi nezina, kā izpaužas šī islāmistu pieprasītā nežēlastība.

Man ir sajūta, ka musulmaņi, kuri jūt pienākumu būt saistītiem ar politisko islāmu, tagad izturas tik atklāti un radikāli kā vēl nekad līdz šim. Identitāti dodošais teikums skan šādi: “Es lepojos ar to, ka esmu musulmanis.” Svarīgs ir tikai viens jautājums: esi vai neesi musulmanis? “Būt pašam” cilvēkam vairs neko nenozīmē. Vairs nepietiek ari ar to, ka vecvecāku izcelsmes dēļ jūties kā turks, albānis vai bosnietis un ari atzīsti to, piemēram, futbola čempionāta laikā ar karodziņu pie automašīnas loga. Šobrīd aktuāls ir tikai jautājums: ticīgais vai neticīgais? Esi musulmanis vai neesi musulmanis? Runa ir par to, iederies vai ne? Visi citi ir otrpus.

Būt atzītam par musulmani savā ziņā ir norobežošanās līdzeklis. Vairākuma sabiedrība, lielākoties jaunie musulmaņi, dod zīmi: mēs esam citādi kā jūs, vācieši, citādi kā jūs, kristieši. Viņiem piemīt pārākuma apziņa, jo viņi tic, ka Allāhs ir viņu pusē. Halal (atļauts) un haram (aizliegts) iegūst nozīmi kā robežšķirtne starp neticīgo pasauli, kā atšķirības pazīme.

Ir izveidojusies kolektīva identitāte, un augošais kolektīvs rada pašapziņu, bet ievieš ari normas. Skolā meitene uzrunā skolasbiedreni, kura nenēsā lakatu: “Paklau, tu taču esi musulmaņu meitene, kāpēc tu ģērbies kā vāciete? Kāpēc tu neievēro gavēni? Kāpēc tu ēd cūkgaļu? Kāpēc tu sarunājies ar zēniem? Kāpēc tava draudzene ir vāciete? Tev nedrīkst būt draugs! (Neticīgais pavisam noteikti ne!)”

Un ir noteikti jautājumi, kas ir tabu, bet, ja kāds tos tomēr uzdod, tad tā skaitās maldināšana. Nepareizie jautājumi var iedragāt pieņemtās normas. Tāpat arī ir pieņemts, ka nerunā par musulmaņu varenajiem darbiem “pusmēness zemēs” starp Palestīnu un Magribu. Savos romantiskajos priekšstatos par islāmu daudzi ticīgie Eiropas musulmaņi nevēlas un nevar redzēt, ka musulmaņi ir noziedzīgu darbību veicēji un ka viņu upuri nav tikai neticīgie, bet arī musulmaņi, kas nepieņem radikāļu kundzību, ka ir cilvēki, cieš no burtiski saprastā islāma, cieš no politiskās sistēmas, kas atsaucas uz islāmu un tā piesaista ticības brāļus un māsas, kuri uz savas ādas izjūt, ko var nodarīt politika, kam pamatā ir šariats, vai ari tie, kuri kāda terorakta laikā bija nepareizā vietā un nepareizā laikā.

Piemērs ir Laura Passoni — naiva noziedzniece un upuris vienlaikus. Beļģiete, jau būdama jauniete, konvertējās uz islāmu, 29 gadu vecumā apprecējās ar vīrieti, kas iestājās par “Islāma valsti”. 2014. gadā kopā ar viru un toreiz četrus gadus veco dēlu viņa devās uz Slriju. Deviņus mēnešus vēlāk viņa, atkal būdama stāvoklī, pārbēga pār Turcijas robežu, jo nevēlējās, ka viņas dēls “kļūst par teroristu”. Pa šo laiku viņai arī tapa skaidrs, kāpēc islāmistiem tik labi noder sievietes. “Viņiem vajag pēcnācējus, ” viņa sacīja savā jaunajā grāmatā “Au coeur de Daesh avec mon fils” (“Kopā ar dēlu Islāma valsts sirdi”). “Vislabprātāk viņi vēlas zēnus.”

SIrijā viņa dzīvoja apsargātā mājā, kurā kopā mitinājās citas mātes ar bērniem. Drīz vien viņa saprata, kā viņai šeit tik ļoti pietrūkst. “Beļģijā man bija darbs,” to viņa sacīja pēc atgriešanās, “es nācu un gāju, kad vien vēlējos.” Atgriežoties dzimtenē, viņa sastapa saprotošus tiesnešus, viņai piesprieda nosacītu sodu. Viņas virs, kurš ari aizbēga, tika sodīts ar četriem gadiem cietumā. Piecus gadus viņai nedrīkst būt tiešs kontakts ar savu viru, un viņu abu dēlu aprūpes tiesības tika piešķirtas viņu vecvecākiem.110

PARALĒLĀS SABIEDRĪBAS “TO MĒS NOSAKĀM PAŠI SAVĀ STARPĀ”

Šariata likumi nepakļaujas vācu likumdošanai

Vai pie mums, Vācijā, drīz vien izskatīsies gluži tāpat kā Anglijas ziemeļrietumu pilsētā Blekburnā? Stefānija Bolcena, avīzes “Die Welt” Londonas korespondente, rakstīja par saviem novērojumiem. Ir pavisam normāla nedēļas diena, ir ap pieciem pēcpusdienā, un ielas ap Masjide-al-Hidayah mošeju ir pārpildītas ar vidējas klases automašīnām un džipiem, šoferes lielākoties ir aizplīvurotas mātes, kuras savus bērnus atvedušas uz lūgšanu skolu, uz medresi. Ierodas ap 200 bērnu, zēni — baltos lūgšanu kreklos un cepurēs, meitenes — bez izņēmuma galvassegā, pat vismazākās. Katru dienu, pēc mācību stundām skolā, viņi šeit ierodas uz divu stundu garu reliģijas mācību. Par vienu skolēnu, kurš velk pirkstu pār Korāna lapu, skolotājs saka: “Viņam ir tikai deviņi gadi, bet viņš jau zina no galvas visas nodaļas! Protams, ka arābu valodā!” Blekburnā dzīvo vairāk nekā 100 000 iedzīvotāju, ceturtā daļa no tiem ir musulmaņi, lielākā daļa no Indijas un Pakistānas. Pilsētā ir 52 mošejas, kurās lielākoties lūdzas tā sauktie deobandi, stingri ortodoksālie sunnlti, kuri atsaucas uz tādā pašā vārdā nosaukto, Indijas Utarpra-dēšas štata augstskolā iegūto islāmisko mācību. Blekburnā nav viendabīga pilsēta, šķirtne ir starp musulmaņiem un ne-musulmaņiem, tā saka Noziedzības novēršanas padomes pārstāvis Saijeds Osmans. “Viss sākas ar izglītību. Brīvā skolu izvēle ir novedusi pie tā, ka skolās, kurās pirms 15 gadiem varbūt vēl 95 procenti skolēnu bija baltādainie, tagad 90 procenti skolēnu ir musulmaņi. Un baltie briti dodas prom.” Viņi nevēlējās neko kopīgu ar musulmaņiem, un otrādi — musulmaņi negribēja dzīvot rietumniecisku dzīvi.111

Šī atsvešināšanās un sašķelšanās parādās arī citās Eiropas pilsētās. Vācijā pieaug to turku skaits, kuri sūdzas par pret viņiem vērstu rasismu. Vārdu “rasisms” var tik labi lietot, ka tam pat varētu noticēt, ka Vācija un iedzimtie vācieši viņu dzīvi padara par elli. Viņu reakcija izstumšanas sajūtai ir pieaugošais turku nacionālisms. Kad Redžeps Tajips Erdogans Ķelnē uzstājas ar runu, tad viņi klausās, ko saka “viņu prezidents”. Kad apvienības Berlīnē aicina uz solidaritātes demonstrācijām, tad karogi, ko viņi vicina, ir Turcijas. Skaidri redzams, ka viņi sevi vairāk identificē ar Turciju un tās prezidentu, nevis ar Vāciju un tās prezidentu Joahimu Gauku vai kancleri Angelu Merkeli. Kaut gan daudzi no sviņiem ir dzimuši Vācijā un ir Vācijas pilsoņi.

Ja es būtu šādās domās par Vāciju, tad es jau sen būtu atgriezusies tajā zemē, no kuras esmu ieradusies. Tādas izvēles tiesības ir itin visiem, kuri Turciju uzskata par Svēto zemi un īsto dzimteni. Mana dzimtene ir Vācija; un tad, kad es runāju par “savu prezidentu”, es, protams, ar to nedomāju maķedoniešu, Albānijas vai Kosovas valsts galvu. Man arī nav dubultpilsonības, es pat iesniedzu atpakaļ savu maķedoniešu pasi un 2010. gadā pilnīgi izlēmu: esmu vāciete, un es gribu dzīvot Vācijā.

Lai cilvēks justos piederīgs Vācijai, nenozīmē, ka viņam jāēd knēdeļi un cūkgaļas cepetis. Bet es uzskatu, ka ir pašsaprotami, ja kāds šeit ieradies jau kā bērns vai pat ir šeit piedzimis, viņam ir jāiemācās vācu valoda. Tas nebūt nenozīmē noliegt savu vecāku valodu vai viņu kultūru un izcelsmi. Un nebūt nav nepieciešams būt tik pārliecinātam, cik pārliecināti bijām mēs ar tēvu (mēs toreiz izlēmām kopā), ka Vācijā dzimušiem bērniem, manai māsai un manam brālim, ir jāpiešķir vācisks vārds. Bet jāprot akceptēt to, ka šeit ir pieņemts publiski izteikt kritiku, nebaidoties no tūlītējiem slepkavības draudiem. Un ir jāpiemērojas šeit valdošajiem likumiem. Ja es gribu te dzīvot, tad man ir jāpiemērojas šejienes sabiedrībai, nevis otrādi.

Daudzi musulmaņu ieceļotāji to nespēj pieņemt. Viņi nejūtas piederīgi valstij, kurā viņi dzīvo, viņi nepieņem ne vietējo dzīvesveidu, ne arī likumus, bet tikai noslēdzas savā pasaulē. Šādā veidā integrācija nevar būt veiksmīga.

Vācija ir ļoti atsaucīga zeme ar daudzveidīgu kultūru. Esmu iemācījusies novērtēt šīs zemes atvērtību, tāpat arī tās likumus, vērtības un zināmu morāli, kurā šī sabiedrība saprotas. Mēs esam sīvi cīnījušies par dzimumu vienlīdzību un līdztiesību un panākuši homoseksualitātes akceptēšanu. Kāpēc gan mums tagad vajadzētu akceptēt cilvēkus, kuriem tas šķiet riebīgi, nepieņemami un kuri reliģiskās pārliecības dēļ ir gatavi, piemēram, homoseksualitāti apkarot, lietojot vardarbību? Tas, kuram šeit nepatīk, var doties prom jebkurā mirklī uz turieni, kur “viņa” prezidents visu dara pareizi: uz Turciju, uz Irānu, uz Saūda Arābiju, Afganistānu, Pakistānu, Somāliju, Bosniju, Maķedoniju...

Taču, neskatoties uz noraidošo nostāju pret vācu zemi, lielākā daļa paliek savās mītnes valstīs Rietumeiropā — tā varētu dēvēt šīs valstis tiem, kas izvairās integrēties (kā to arī pats apgalvoja rokasspiediena imāms). Tie musulmaņi, kuri pamet savu dzimteni, dodas uz Eiropu, jo tur ir drošība, labklājība un funkcionējoša tiesiska valsts. Un tieši šī tik liberālā tiesiskā valsts lielākoties pieļauj to, ka ieceļotāji var dzīvot tā, kā viņi vēlas.

Blekburna nemaz nav lielākais Anglijas paralēlo sabiedrību slēpnis. Londonā iedzimtie angļi ir mazākumā. Šāda veida sevī iekapsulējušās grupas nu jau sastopamas visās Eiropas lielpilsētās, no Marseļas līdz pat Malmei. Un to pašu secinās arī tas, kurš pastaigājas pa Berlīni — Noiķelnē un Vedingā. To, ka daži musulmaņi brīvību izmanto, lai izolētu paši sevi, varētu atstāt viņu pašu ziņā. Bet līdz ar to viņi novelk robežas arī mums.

Es atkal un atkal uzdodu jautājumu: kāpēc šīs lielās paralēlās sabiedrības, kuras negrib integrēties, pastāv tikai musulmaņiem? Mana atbilde: nozīmes nav tam, no kurienes tu esi, bet gan tam, kāda ir tava reliģija. Un vēl vairāk: tas ir tāpēc, ka mēs to pieļaujam.

Berlīne, pilsētas daļa Vedinga — aina uz ielas 2016. gada vasarā: šīs ielas iedzīvotāji ir izsaukuši policiju, jo bērni, spēlēdamies kādā auto, ik pa brīdim piestartē tā motoru. Vienpadsmitgadīgais, ko policija raksturo kā “orientētu uz huligānismu un vairākas reizes pieķertu nelikumīgās darbībās” ar “ievērojamu policijas iecirkņu apmeklējumu pieredzi” un “tai atbilstošu izturēšanos”, policistiem velta vārdus: “Vācieties, šī ir mūsu iela!” Ātri vien abus policistus ielenc pūlis ar apmēram septiņdesmit agresīvām personām, tā ka policistiem nākas izsaukt papildspēkus. Tiek izvirzītas apsūdzības par apkārtējo miera traucēšanu, apvainojumiem, mēģinājumiem nodarīt miesas bojājumus, mēģinājumiem atbrīvoties no aizturēšanas, par neatļautu smagās automašīnas izmantošanu, kā arī par pretošanos izpildvaras ierēdņiem. Tiek aizturēti divi 21 gadu veci vīrieši; vienpadsmitgadīgais vēl nav pietiekami vecs, lai tiktu tiesāts un saņemtu sodu. Policijas pārstāve paskaidro, ka šis nav nekāds īpašs un vienīgais gadījums: “Diemžēl mūsu vienības atkal un atkal sastopas ar to, ka jāsauc palīgā kolēģi, jo it kā mierīgā situācija saasinās blakus.”112

Es kā sieviete neuzdrošinos staigāt pa kvartāliem, kuros ir saradušās paralēlās sabiedrības. Šiem cilvēkiem ir cita izpratne par tiesībām — savējā. Es tur nejūtos droši. Man kaut kas iestrēgst kaklā, kad eju pa “viņu ielām”. Tad rodas sajūta, ka man atņem dzimteni, brīvību un drošību. Tas nozīmē, ka man ir sevi jāierobežo, man ir jāupurē daļa no manas brīvības, pretī kā balvu saņemot drošību. Un, raugoties uz ieceļotājiem no islāmiskajām zemēm, šī sabiedriskās telpas aneksija varētu vēl tikai paplašināties.

Cik daudz no savas brīvības mēs esam gatavi atteikties? Cik daudz paralēlo sabiedrību mēs esam gatavi pieciest?

Es saku: nevienu. Ne pašu mazāko mūsu brivības ierobežojumu par labu tiem, kas vairo nebrīvi. Ir jāakceptē policija un tiesu vara. Kas to nevēlas darīt, tam es saku: mums nevajag šāda veida kultūras bagātināšanu! Kas tā uzvedas, tas zaudē savas tiesības šeit uzturēties. Mums viņiem ir jādod iespēja uzzināt, kā policija un citi dienesti reaģētu uz līdzīgu huligānismu valstī, no kuras viņi nākuši. Vai Vedingas plātīb-nieki arī savu senču izcelsmes zemē uzdrošinātos tā uzvesties?

Protams, ka ne. Bet Vācijā viņi gandrīz jau izbauda ākstu brīvības statusu. Policija pieļauj, ka konfliktus atrisina miertiesneši, kā viņi paši sevi dēvē, un daži tiesu sistēmas pārstāvji vairs nespriež pēc mūsu likumiem, bet, ņemot vērā “kultūras īpatnības” un ievērojot islāma tiesību noteikumus, pēc šariata (tālāk par to vēl plašāk).

Islāmiskās tiesības regulē itin visu ticīgā cilvēka dzīvē, šariats ir likums. Bieži šariata noteiktie likumi rada sadursmi ar demokrātiskas, brīvas valsts likumiem. Bet ticīgam musulmanim ir jāseko šariatam, un tas nozīmē to, ka viņš strīda gadījumā nedrīkst iesaistīt tiesu, bet par savu sūdzību informē imāmu. Mūsdienīgāki musulmaņi dodas pie miertiesnešiem, kuri paši sevi par tādiem dēvē.

Berlīnē populārs miertiesnesis televizijas raidījumā pastāstīja, ka problēmu izklāsta abas iesaistītās puses: “Savas problēmas mēs atrisi-

nām paši. Mums neviens nav jāsauc tiesas priekšā. Es nekad neuzticos policistam. Vācu policistus mēs arī neņemam par pilnu.” Vācijā dzimušais lepni stāsta par konflikta atrisinājuma panākšanu mierīgā ceļā, savukārt konflikts izcēlās tāpēc, ka abas strīdīgās puses apšaudījušas viena otru no braucošām mašīnām. Neviens no konfliktā iesaistitajiem nevērsās vācu iestādēs, neviens netika apsūdzēts, neviens netika tiesāts pēc Vācijā esošajiem likumiem. Un neviens nejuta nepieciešamību uzdot tik banālu jautājumu, vai viņiem ir likumīga ieroču turēšanas atļauja. Tāpat arī apšaudē uz ielas par upuri varēja kļūt arī kāda strīdā neiesaistīta persona.

Līdz 2008. gada beigām ARD galvenās studijas bijušais direktora vietnieks Joahims Vāgners savā grāmatā “Richter ohne Gesetz” (“Tiesneši bez likuma”) min daudzus šāda veida problēmu risinājuma piemērus: jauns libānietis un Berlīnes musulmaņu meitene iemīlas un vēlas precēties. Bet meitenes ģimene noraida jauno vīrieti. Tā kā meitene stingri paliek pie sava, ģimenes vīriešu kārtas piederīgie viņu pamatīgi soda ar kāvienu. Netiek iesniegts ne ziņojums, ne sūdzība vācu tiesā, bet strīdu nogludina tikai islāmists miertiesnesis, kas policijai pazīstams kā kriminālnoziedznieks. Viņa pasludinātais lēmums: meitenes iekaustītā-jus nesodīt, meitenei jādod precību atļauja.113

Šis lēmums varbūt atjaunos mieru starp ģimenēm, bet tas iedragā vācu tiesisko valsti. Tiek apiets valsts sodu uzlikšanas monopols, jo noziedznieki paliek nesoditi. Cik bieži atkārtosies tas, ka noziedzīgas darbības paliks bez sekām valsts tiesas priekšā? Un ko tas liecina par vācu tiesu sistēmas noturību, ja var pieļaut likumu neievērošanu? Kāda vērtiba tad vairs ir vienlīdzībai likuma priekšā?

Tiklīdz tiek iesaistīts miertiesnesis, tā process vācu tiesas priekšā kļūst bezjēdzīgs. Vāgners ataino gadījumu ar futbolistu, kuram kāds pretinieks ar metāla priekšmetu iebelza pa galvu. Pēc abu vienošanās ar miertiesneša starpniecību upuris vēlējās atsaukt savu apsūdzību, tomēr lieta nonāca līdz tiesai. Tiesas priekšā apsūdzētais apgalvoja, ka tajā laikā viņš neesot atradies nozieguma vietā, un apsūdzētais vairs nespēja atminēties, kas īsti toreiz notika. Rezultāts: attaisnojošs spriedums. Tā parasti notiek, kad iesaista miertiesnesi; un sekas tam ir apsūdzības iesniegšanas novēršana, liecību viltošana, upura sniegtā liecība kļūst par noziedznieku attaisnojošu. Ja tas tiek praktizēts arī nolaupīšanas, asinsatriebības, piespiedu laulības un goda slepkavību gadījumā, kad

kriminālie lielklani savas vardarbīgās izskaidrošanās drīkst atrisināt ārpus tiesas, tad Vācijā atgriežas anarhija.

Cik daudzas paralēlās tiesu sistēmas mēs galu galā vēlamies pieļaut? Kaut gan te nemaz nevar būt runa par tiesu sistēmu, miertiesneši jau nav nekādi juristi. Neskaitāmi ziņojumi pierāda to, ka spēcīgākās partijas uzspiež miertiesnešus vājākajām. Tiklīdz tā ir pāridarītāja puse, tā upuri, konfliktā iesaistītie vai liecinieki bieži ir apdraudēti. Bieži vien runa nav par gandarījumu, arī ne par nozieguma atklāšanu, bet gan par noziedznieka godu un par soda sadalīšanu. Kad šādi cilvēki par saviem noziegumiem netiek saukti pie atbildības, tas ir ne tikai nepareizi, tas ir ne tikai pretrunā ar mūsu tiesību sistēmu, tas rada atkarību un nepareizu lojalitāti goda vārdā un ir drauds mūsu drošībai. Berlīnē, kā lasāms senāta ziņojumā, “jo īpaši noteiktu etnisku kultūru definētajās kopienās valda (sic!) baiļu klimats, kam par iemeslu ir vardarbīgā un valsts iestāžu vēl nepietiekami kontrolētā klanu vide”. Minētās pilsētas daļas ir Noiķelne, Vedinga, Moabita, Kroicberga un Šarlotenburga, kur paralēlās tiesu sistēmas plaukst un zeļ. Kamēr tā notiek, tikmēr tas neveicina to, ka integrēties gribošs musulmani jutīsies drošs, vērsdamies pie vācu policijas vai tiesas.

Turklāt sievietes te vispār netiek ņemtas vērā. “Jo īpaši sieviešu kārtas piederīgajiem tiek pieļauta minimāla vai vispār nekāda patstāvība. Konflikta gadījumā par sievietēm izlemj vīrieši.” Ja uz vardarbību gatavie klani konfrontē ar sievietēm, kuras vēlas šķiršanos, pēc senāta ziņojuma, ir bijusi vardarbības lietošana pret imāmiem, kuri vēlējušies palīdzēt.

Pētījumu dati liecina, ka salafītu vidē “vācu tiesu sistēma pamatā tiek noraidīta kā “cilvēka izveidota sistēma”; atzīta tiek tikai dieva radītā un godājamā islāmiskā kārtība. Šeit pastiprināti mēģina uzbūvēt sociāli un institucionāli pretēju pasauli. Šāds pavērsiens Berlīnei nav nekas jauns, sākumstadija katrā ziņā bija manāma jau kopš gadsimtu mijas”115. Bet atliek konstatēt tikai vienu: arī šariats ir cilvēku izveidota sistēma.

“Pie mums visu nosaka Pamatlikums,” saka kanclere, “nevis šariats.”116 Ja tas tiešām tā būtu, tad nebūtu iespējams, ka vācu tiesa akceptē laulību starp 21 un 15 gadus veciem jauniešiem, kuri laulības slēgšanas brīdī bija pat vienu gadu jaunāki. Viņi ir sunnīti, brālēns un māsīca, izcelsmes valsts — Sīrija. Jaunatnes lietu pārvalde šo laulību atzina par nepieļaujamu, panāca šķiršanu un pārņēma aizbildniecību par nepilngadīgo meiteni. Ašafenburgas Ģimenes lietu tiesā iesniegtā 21 gadu vecā jaunieša sūdzība bija nesekmīga; tiesa to pamatoja ar to, ka attiecībā uz nepilngadīgo aizsardzību šeit valdot vācu likumdošana, šariata likumi laulības aizsardzībai neesot relevanti. Taču Augstākā tiesa (OLG) Barm-bergā anulēja šo lēmumu, kaut arī Jaunatnes lietu pārvalde noliedza, ka meitenei “varētu piemist seksuāla pašnoteikšanās”, viņas uzvedība drīzāk esot bērnišķīga un tīnim raksturīga, un meitenei esot jāpakļaujas tam, ko no viņas sagaida viņas un vīra ģimene. Augstākā tiesa to neņēma vērā. Tā kā viņi abi esot dzīvojuši kopā kā vīrs un sieva jau Sīrijā, tad tās “nevar uzskatīt par piespiedu laulībām”. Pēc tiesas teiktā, laulības ar bērnu, kā to apliecina izraksts no civillietu reģistra un apliecinājums par noslēgtu laulību, ir likumīgas, kā to nosaka Sīrijas šariata tiesa.

Tas, ko šī tiesa pieļāva, ir pedofīlija. Un tā pakļāvās šariata likumiem. Vācu valsts un tiesu sistēmas uzdevums būtu aizsargāt meiteni, dot viņai iespēju izbaudīt savu brīvību, atlikušo bērnību un pilnveidošanos. Kad viņai beidzot būs 18 un viņa vēlēsies precēties ar šo vīrieti, tad, pats par sevi saprotams, tā jau būs viņas izvēle.

Tam, kurš klausījās 2014. gada tiesnešu un valsts juristu dienas svētku uzrunas, tās arī lika aizdomāties par šo: Berlīnē, Brēmenē, Lejas-saksijā un Ziemeļreinas Vestfalenē jau esot izveidojusies ēnu tiesu sistēma. To teica Matiass Roe, jurists un islāma zinātnieks no Erlangenes. Arī Bavārijā katru gadu ir vairāki tūkstoši “šariata atrisinātu problēmu” ārpus vācu likumiem. Noteiktās lielpilsētas sabiedrībās kurdi un arābi ignorēja vācu likumdošanu. Tas, pēc Roe teiktā, esot “apdraudējums mūsu valstij”. Rainers Vendts, Vācijas Policijas arodbiedrības priekšsēdētājs, piebilda, ka tad, ja mēs pieļausim paralēlo tiesu sistēmu eksistēšanu noteiktos grupējumos, “tiesiska valsts tiks novesta ad absurdum".

Cik ļoti sakropļots respekts jau ir pret vācu tiesu sistēmu, skaidri parādīja Arnolds Mengelkohs, Berlīnes — Noiķelnes Migrācijas lietu pārvaldes pilnvarotais: pēc uzmākšanās autobusā divas musulmaņu meitenes, kuras to pieļāva, tiek apspļaudītas un piekautas. Vainīgie tiesas, vācu tiesas, priekšā uzvedas izaicinoši un riebīgi, bet upuriem tajā pašā laikā ir bail kaut ko pateikt pret mocītājiem. “Pie mums un ar mūsu valsts varu kaut kas nav kārtībā,” sacīja Mengelkohs. “Mūsu sistēma kļūst vāja.”118

Šariats balstās uz Korānu un atklāsmēm, ko teicis Muhameds, kura dzīves laikā pēršana citu acu priekšā un nomētāšana ar akmeņiem bija

parasta lieta. Tāpat ari gan Korāns, gan Sunna par leģitīmu atzīst, minēsim pavisam nedaudz, nežēlīgu apiešanos ar dzīvniekiem, seksuālas attiecības ar nepilngadīgām meitenēm, piespiedu laulības un daudzsievību, homoseksuāļu nomētāšanu ar akmeņiem, kā arī bērnu, sieviešu iekaustīšanu un iespaidošanu.

Šie islāma likumi un tiesu sistēmas veids, kas parādās arvien biežāk, pieder aizvēsturei. Un tomēr tie mēdz iespraukties vācu tiesas lēmumos. Frankfurtē pie Maiņas 2007. gadā tiesnese izdeva rīkojumu, ka vīrs, marokānis, nedrīkst tuvoties savai Hesenē dzimušajai marokāņu izcelsmes sievai un viņu abiem bērniem. Vīrs vairākas reizes bija sitis sievu un draudējis viņu nogalināt, jo viņas dzīvesveids lielpilsētā viņam šķitis par daudz “brīvs”. Pēc kontaktēšanās aizlieguma viņa steidzās panākt ātru laulības šķiršanu, tik nopietnā gadījumā tas varētu notikt bez likumā noteiktā šķiršanās gada. Tomēr tieši šī pati tiesnese to noraidīja. Viņa atgādināja par abu “kultūras loku” un par Korānu, kas paredz to, ka vīram ir tiesības iekaustīt sievu. Pieļaujamās iekaustīšanas īstenošana Marokā nav retums, sievai esot bijis ar to jārēķinās, kad viņa apprecējusies savu senču zemē Marokā. Pēc Korāna saprotams, ka vīra gods ir saistīts ar sievas šķīstību. Ja sieva dzīvo pēc Rietumu kultūras likumiem, juriste skaidroja, tas jau var būt kā goda aizskaršana.

Tas, kurš pieņem šādus lēmumus, pieļauj to, ka vācu likumdošana tiek iedragāta, vismaz ideoloģiski. Iespējams, no nepareizi izprastas tolerances vai no apstulbuma “arī ienāk islāmiska likuma izpratne”, kā tas bija Reinlandes-Pfalzas tieslietu ministra Johena Hārtlofa (SPD) gadījumā, kad viņš 2012. gadā izteica priekšlikumu Vācijā ieviest civilās šķiršanās tiesas. Kādas tās būtu, to es jau pietiekami atainoju. Iespējams, ka ministrs tādējādi vēlējās ierobežot paralēlās tiesu sistēmas. Jautājums tikai, kā tas pierādītos praksē.

Te būs piemērs: ja sieviete pēc izvarošanas nokļūst šāda “Zālamana tiesas” paralēlo tiesu sistēmas miertiesneša ķetnās, tad “problēma” tiktu novērsta, tikai samaksājot kompensāciju, jo izvarošanas gadījuma atzīšana viņai un ģimenei būtu liels negods. Tas arī viss. Sieviete lai pati domā, kā sadzīvot ar vairākkārtīgu traumu. Bet pāri darītājs neiemācās neko. Nē, tomēr iemācās gan: tas, kurš izvarojis vienreiz un izsprucis gandrīz nesodīts, tas varbūt izvaros ari otru reizi, kad viņš to varēs finansiāli atļauties.

Patiešām, kuru no šiem priekšstatiem par likumību mums vajadzētu

г

pārņemt? Nerodas jautājumi, kad kaimiņi savā starpā vienojas, ka viņu dēliem pienākas pēriens; tas labi darbojas visā pasaulē. To sauc par audzināšanu. Nav nekas iebilstams ari pret civilajām šķiršanās tiesām kā tādām, bet pret to, ka tādā gadījumā mums jāorientējas uz to, kāda izpratne valda zemē, no kuras nācis šis noziedznieks vai ari upuris, un ka tas iedragā valsts likumu monopolu nepieņemamā veidā. Un, ja Berlīnē vai Esenē islāmiskie miertiesneši nogludina sodāmus oficiālus deliktus, tad paralēlo tiesu sistēma jau ir kļuvusi par ierastu praksi.

Fakts ir tāds, ka šariats, mums pat īpaši nemanot, ielavās vācu ikdienā. Filmas “Berlīnes balāde” varonis Oto Normalferbrauhers (Otto Normalverbraucher) tagad jūtas nelāgi, viņš labāk saprot kā politiku, tā policiju, ka tās nav ārprātīgo parādes, kad konvertits, kā Svens Ļaus, savas “šariata policijas” pavadībā iet pa Vupertāles centra ielām, aicinādams diskotēku un spēļu zāļu apmeklētājus nespēlēt azartspēles, nedzert alkoholiskus dzērienus un neklausīties mūziku. Vācieši nevēlas pieļaut šādus nosacījumus, viņi nevēlas dzīvot tā, kā musulmaņi dzīvo tajās valstis, kur islāms ir valsts reliģija un nosaka likumus.

Lausa akcija apdraudēja daudzus cilvēkus, tas bija skatiens nākotnē, kas ir iespējama un kuru viņi nevēlas. Un drīz vien nāca apstiprinājums: divus gadus pēc tam, kad viņš bija uzstājies kā šariata policists, Ļaus stājās tiesas priekšā, jo valsts advokatūra viņu turēja aizdomās par atbalsta sniegšanu Slrijas teroristiem, sadarbojoties ar Vācijas džihādistiem. Un nevienam nevajadzētu apgalvot, ka “Islāma valsts” dotajām pavēlēm nav nekāda sakara ar islāmu. Tām ir sakars, jo ikviens var redzēt un dzirdēt, ko viņi saka, kad nogalina: “Allahu Akbar!” Visi zina, uz ko viņi atsaucas. Bet lielākā daļa mūsu politiķu un saprotošo feļetonistu attieksme pret šāda veida “kultūras bagātinātājiem” ir naivi toleranta.

Ja mēs toleranti pieļaujam, ka mūsu sabiedrībā ielaužas šariats un iespiežas islāmiskie reliģiskie priekšraksti, tad mūsu pasaule mainīsies — bet ne jau iepriecinošā veidā. Iedomāsimies mazu uzņēmumu, kurā kolēģi savstarpēji sadarbojas un ir produktīvs kopdarbs. Direktore uz darba interviju uzaicina konservatīvu musulmani, viņš sasveicinās ar direktori, kā tas Vācijā ir pieņemts, rada liberāļa iespaidu un neko uzkrītošu neizrāda arī pārbaudes laikā. Tiklīdz pārbaudes laiks ir aiz muguras, viņš pieprasa sev laiku un telpu savas reliģijas rituāliem. Un pret uzņēmuma sievietēm, direktori ieskaitot, viņš izturas tā, kā to ticīgie musulmani uzskata par pareizu.

Vai drīkst iebilst, ka lūgšanas darba laikā nav iespējamas, jo ir noteikts pusdienlaiks, visām darbībām jābūt saskaņotām un to, ka rokasspiediens ir jauka šī 150 gadus vecā ģimenes uzņēmuma tradīcija? Rezultāts būtu: diskriminācijas dēļ pret kolēģiem iesniegta panākumus sološa sūdzība, kas būtu arī uzņēmuma imidžu graujoša. Sociālajos tīklos birtu belzieni par “nacismu”. Uzņēmuma prestižs kristos. Un, kad es pārskatu dažu vācu tiesu pieņemtos spriedumus, tad baidos, ka ļaunprātīgajiem sūdzētājiem būtu taisnība, jo viņi ir iemācījušies mūsu liberālos likumus izmantot pret mūsu liberālismu.

Šāda veida pavērsiens nāk par sliktu arī pašiem musulmaņiem — gan ticīgajiem, gan ne tik ļoti ticīgajiem. Es ļoti labi saprastu personāl-daļas vadītājus, kuri ļoti piedomātu, vai viņi pieņems darbā islāmam pievērsušos kandidātu. Nevienam darbadevējam es nepārmestu, ja viņš noliktu malā pieteikumu, kuru iesniegusi sieviete ar uzvārdu Ramadani. Es rīkotos tieši tāpat. Viņa šaubas būtu arī manējās. Tāpat arī es, būdama šī uzņēmuma ilggadēja darbiniece, justos diskriminēta, ja priekšnieks pieņemtu darbā darbinieci — lakatnēsātāju. Es negribu savā darbavietā piespiedu kārtā diskutēt par kādas kolēģes politisko vai reliģisko nostāju. Taču tas man ir jādara, jo šī nostāja ir uz viņas galvas. Bet zinātnieki un politiķi lepojas ar vienlīdzības likumu, kurš nosaka, ka darba vidē nevienam nedrīkst darīt pāri viņa izcelsmes, dzimuma vai vecuma dēļ, jo šie faktori neietekmē darba efektivitāti.120

Islāmisti mūs pieveiks ar mūsu pašu likumiem. Tāpēc, ka ir noteikti likumi, kurus mēs nepiemērojam viņiem, nepareizi izprazdami toleranci. Kā piemēru minēšu pamatskolu: ja iedzimto vāciešu vecāki saviem mazajiem bērniem noliegtu veselu mēnesi ēst un dzert, bet liktu 16 stundas uzturēties svelmē un tveicē, tad skolotāji noteikti nekavējoties vecākiem piesolītu tiesas darbus un sevišķi ietiepīgos gadījumos iesaistītu Jauniešu lietu dienestu. To sauc par bērna labklājības apdraudējumu. Kādas sekas sagaidītu vācu vecāki? Brīdinājumus, apsekošanu, ko veiktu Jauniešu lietu dienests, ieskaitot pat bērnu atņemšanu ģimenei. Aizbildnības lietu pārņemšana ir birokrātisks nozares termins, ko Vācijā piemēro vairāk nekā divpadsmit reižu dienā sakarā ar seksuālu vai psihisku vardarbību vai ar vecāku psihiskām saslimšanām, ja māte pati vēl ir nepilngadīga un nav spējīga pati uzaudzināt mazuli vai arī kad fundamentālie kristieši vēlas savus bērnus skolot mājās. Par dienestu iejaukšanos ir dzirdēta kritika, bet lielākoties so-

ciālie darbinieki un darbinieces ir uzticami sava darba darītāji, un tas notiek bērna labā.

Bet kurš uzdrošinās ramadāna laikā palīdzēt musulmaņu bērnam? Vai tiešām mums ir jārunā par to, cik daudz un bieži ir bērnam jāēd? Mums vajadzētu to darīt. Bet tā nenotiek. Kāpēc? Vai reliģijas robežām nevajadzētu apstāties tur, kur tās sāk iejaukties cita tiesībās? Vai bērnam nav cilvēktiesību, tātad tiesību brīvi, atklāti, vienlīdzīgi, līdztiesīgi attīstīties? Un vai visi bērni nav pelnījuši vienādi lielu aizsardzību no sabiedrības puses?

Tāda pati rūpju izpausme jo īpaši tiek atņemta musulmaņu meitenēm, kurām tiek iegalvots, ka meitenēm un zēniem ir dažādas tiesības un pienākumi. Meiteņu brīvība tiek ierobežota, kad viņas nedrīkst piedalīties sporta vai peldēšanas nodarbībās, kā arī nedrīkst iet uz bioloģijas stundu, kad tajā ir paredzēta tēma par seksualitāti. Daudzas skolotājas neuzdrošinās iebilst šādiem vecāku norādītajiem aizliegumiem. Tāpēc daudzi bērnudārzi un skolas atsakās no Ziemassvētku pasākumiem, kopgaldā no cūkgaļas, kopīgajām tualetēm bērnudārza iestādēs un vīriešu dzimuma audzinātāji nedrīkst pārmainīt mazajiem bērniem autiņbiksītes.

Tas viss notiek, cenšoties rīkoties politiski pareizi un nekādā gadījumā neradīt iemeslu kritikai, tas viss — no nepareizi saprastas tolerances pret minoritāti, kas negrib atrast kompromisu ar lielo sabiedrību. Savā veidā, ejot pa priekšu paklausībai, mēs atsakāmies no savām interesēm un klanāmies uz pagātni vērstā islāma priekšā. Jo mēs baidāmies, ka mums pārmetīs rasismu, jo daudzi cilvēki sevī vēl nēsā vainas apziņu. Atsaukties uz vācu pagātni ne vienmēr ir efektīvi. Tomēr: tas, kurš uzdod jautājumus vai kritizē, nekādā gadījumā tūlīt nav rasists.

MĪKSTMIEŠI

Ko musulmaņi domā par iedzimtajiem vācu vīriešiem

Ja es pa pilsētu eju kopā ar draugu, kas ir albānis, un mēs satiekam savus draugus — vāciešus, tad viņu attieksme pret mums ir ļoti jauka un pretimnākoša. Bet, kad mēs esam vieni un runājam par vāciešiem, tad es vienmēr sajūtu neapzinātu noraidījumu vai nicinājumu. Ak, viņš taču

ir vācietis! Tas nav mūsējais! Šo pretrunīgo attieksmi es pazīstu jau kopš bērnības: mātei patika mani draugi un draudzenes, bet tā patīkamā meitene un jaukais zēns tomēr bija (tikai) vācieši. “Nepavadi tik daudz laika kopā ar viņiem!” viņa mudināja. “Nepavadi tik daudz laika kopā ar neticīgajiem!”

Diasporā tas ir gluži ierasts rasisms no musulmaņu puses. Mana māte citus cilvēkus nevērtē pēc viņu darbiem, bet pēc viņu piederības, un tāda pati pieeja vēl joprojām ir visai viņas ģimenei. Ārpus ummas esošie. Arī turkus viņa nevērtēja pēc viņu padarītā. No 15. gs. turki laiku pa laikam uzkundzējās albāņiem, bet pat šobrīd viņi tiek akceptēti, jo viņi bija un ir musulmaņi. Māte droši vien pat nezināja, ka osmaņi uzspieda savu ticību (pieņēma to piespiedu kārtā vai izvēlējās kā saprātīgāko, jo musulmaņi ekonomiskā ziņā bija pārāki). Arī somāliešus Vildenes bēgļu patversmē viņa vērtēja pēc tās pašas mērauklas, līdz uzzināja, ka viņi ir musulmaņi, — tas ne tikai izmainīja viņas attieksmi pret bēgļiem, bet tagad viņi iederējās, viņi piederēja ummai.

Konservatīvie musulmaņi vienmēr dod priekšroku musulmanim, kaut arī pat būtu iemesls atteikumam, nevis kristietim, kurš viņiem pat varētu šķist simpātisks, bet tas nekompensē lielo nepareizās ticības deficītu. Uz laulībām attiecas tas pats: izvēlēts tiks vispirms musulmanis, pat tad, ja viņš pieder citam ticības virzienam, galvenais, ka viņš vai iecerētā sadzīvo ar Korānu. Un tieši tāpēc diasporu mātes cenšas iegalvot meitām, ka viņām labāk nekontaktēties vai arī kontaktēties maz, jo “mēs nedzīvojam tā kā viņi”.

Tādas ir sekas, ja etniskas un reliģiskas grupas dzīvo vienkop, nav svarīgi, kurā pasaules vietā. Damaskā pirms Pilsoņu kara sākuma atradās ne tikai mošejas, sinagogas un dažnedažādas baznīcas cieši cita pie citas, bet arī ievērojami palielinājās to laulību skaits, kuras tika noslēgtas starp dažādu konfesiju pārstāvjiem, kā tas ir Pakistānā. Bet tur, kur varu un ietekmi gūst politiskais, radikālais, tur šī tolerance sāk izzust. Un tas nepārprotami ir rasisms, kas atrod ceļu pie reliģijas un tās galvenajiem reprezentantiem.

Vācijā galvenokārt gados jaunie musulmaņi neuztver kristiešus nopietni. Viņi apsmej mūsu diskusiju kultūru. Vīrieši viņu uztverē ir nevīrišķīgi, viņi nepārstāv to, ko arābu mačo saprot ar “būt vecim”. Tas ir rezultāts viņu audzināšanai, kas iemācīja respektēt māti, respektēt gudru, cienījamu sievu, respektēt vecāku cilvēku un citu vīriešu sitienus.

1 IX

Pret neticīgajiem musulmanim nav jājūt respekts. Ne jau pret vācu vīriešiem, kuri (kāda dzēlīga piezīme pēc uzbrukumiem Ķelnē) neesot spējīgi aizstāvēt savas sievietes. Nav jāizrāda respekts pret policiju un tiesām, kuras vieš neskaidrību daudziem musulmaņiem par to, ka, skatoties kopumā, vardarbīgos noziegumos tās rīkojas un spriež pārāk maigi un iecietīgi, vēl jo vairāk, ja, pēc iesaistīto saprašanas, nozīme ir ari godu aizskarošiem faktoriem.121

Vācu vīrieši ir mīkstmieši, tā uzskata daudzi musulmaņi. Viņi atrodas savdabīgā prāta krīzē, zina teikt musulmaņu puikas, jo atļauj dominēt sievietēm. Vācu vīrieši ir bābiski.

Nevaru teiktajā noliegt patiesības devu, vismaz to, kas attiecas uz prāta krīzi. No otras puses, ir labi, ka izmirst uz pagātni vērstais, vecais vācu vīrietis — mačo un sievietes tagad tiek uzskatītas par līdztiesīgām un vienlīdzīgām. Puišiem jau nav tūlīt jāaizmirst visas pieklājības normas un galantu ms, piemēram, atvērt un pieturēt durvis sievietei vai viņas vietā nest smagas kastes, un nekas nebūtu iebilstams arī pret vienu vai otru komplimentu, jo ne jau katrs glaimojošs vārds tūlīt ir saistīts ar seksismu.

Kopumā ņemot, nepareizi nav apdomāt priekšstatus par lomām un vajadzības gadījumā tos lauzt, izmēģināt jaunus ceļus vai atrast vidusceļu. Kamēr kādi vācu vīrieši vēl mazliet laipo, tikmēr musulmaņvīriņi nesaskata nekādu vajadzību kaut ko mainīt. Jebkurš kompromiss ir viņu sakāve. Viņi neredz to pārākumu, kas piemīt vācu vīriešiem, kuriem bija jātiek galā ar mainīgiem lomu modeļiem. Viņiem pārākums izpaužas fiziskajā spēkā, nevis intelektuālajā. Tie ir ieciklējušies uz, viņuprāt, dabas nolemtu lomu, no kuras vācu un citi Rietumu pasaules vīrieši, pateicoties feminismam un emancipācijai, jau ir atbrīvojušies. Musulmaņu vīrieši vēl nestumj bērnu ratiņus, vēl neņem bērnu kopšanas atvaļinājumu. Viņiem šķiet, ka tas nav vīrišķīgi, ja virs bez dusmām un agresivitātes izrāda ari citas jūtas. Viņi neatvainojas pat tad, ja rīcība bija nepareiza vai tika ievainotas kāda jūtas. Atvainošanās vien jau būtu vainas atzīšana, īstam musulmaņu vīrietim par itin neko nav jāattaisnojas. Viņš neviena priekšā un par it neko neklanās, neticīgā priekšā jau nu noteikti ne. Un, protams, viņš pavisam vienaldzīgi uzklausa Alisi Švarceri, kas ir sašutusi par Jaungada svinībām: “Šie frustrācijas pārņemtie, no ierastās vides izrautie jaunie vīrieši nomoka ne tikai paši savas sievas — vairāk nekā jebkad! —, bet nu tikuši līdz Eiropai un uzbrūk arī te “brīvajām sievietēm”. Ja kaut kas tāds vēl notiek 21. gs. (Ķelne nebija vienīgais un arī ne pēdējais šāda veida gadījums), tad tam ir sakars ar politiskā islāma ofensīvu. Tas piespēlē ideoloģisko plānu: apmātību ar vīrišķību un nicinošu attieksmi pret sievieti.”122 Vainīgi nebija šie frustrētie vīrieši, bet, pirmkārt, sievietes ar izaicinošo uzvedību vai, otrkārt, viņu mīkstmieši draugi, kuri nebija spējīgi viņas aizstāvēt. Tālāk neviens neaizdomājas un pat ne tik tālu, lai iedomātos, ka politizētais islāms varētu piespēlēt šādu ideoloģisko plānu.

Nevar nepamanīt, ka bieži vien šis politizētais islāms ir tīkams. Turcijā un ari daudziem Vācijā, kas nākuši no Turcijas, ideāla vīrieša tēlu reprezentē tas, kurš sagrauj pamattiesības, kurš apspiež opozīciju un pakļauj plašsaziņas līdzekļus savai ietekmei: Redžeps Tajips Erdogans. Viņš spītē eiropiešu aizbildniecībai. Un viņi salūst. Ne viens vien Eiropas vidū dzīvojošais turku vīrs ir sajūsmā par to.

Tas patiešām ir apkaunojoši: tā vietā, lai atbalstītu cilvēkus, kuri iestājas par brīvību, vienlīdzību un līdztiesību un cīnās par demokrātiju, Rietumu pasaule klanās šī despota priekšā, no kura tā ir kļuvusi atkarīga bēgļu krīzes dēļ. Mēs te cīnāmies par cilvēku vienlīdzību un pret diskrimināciju, bet diktatoram, kurš necieš kritiku, dāvinām miljardiem eiro. Demokrātijai vajadzētu liegt tādu diktatoru atbalstīšanu. Bet, kamēr mēs rīkojamies citādi, kā runājam, mums arī nevajadzētu brīnīties, ka daļa turku tautības iedzīvotāju ar “labprātvēlosbūtmuskuļotsvecis” valsts priekšgalā mūs vairs neuztver nopietni. Un kopā ar Erdoganu mūsu zemē smejas jaunie cilvēki no otrās un trešās turku paaudzes.

Vienīgie vācieši, kurus respektē musulmaņu vīrietis, ir neonacisti. Politiski labējie malējie tiek nicināti, bet patīk tas, ka viņiem vēl piemīt vīriešu pirmatnējie instinkti.

Un, tā kā musulmaņi arī tiesu izpildītājus uzskata par mīkstmie-šiem, viņi mēdz spēkoties arī ar policistiem gadījumos, kad ģimenes gods šķiet apdraudēts. Tas ir zīmīgi, ka jau vienpadsmitgadīgs zēns ierēdnim var uzsaukt: “Vācies prom!”, tādējādi norādot, ka te darbojas “mūsu likumi”. Tas parāda, ka pat jaunākajiem nav nekāda respekta pret mums un mūsu likumiem. To viņi iemācās, kad māte aizstāv savu pēcnācēju tad, kad tam jau atkal ir nepatikšanas ar policiju, kad brālis par viņu cīnās ar “nacistiem”, kad vecāki viņa slikto atzīmju dēļ skolu apsūdz rasismā. Tas, ko viņi neiemācās, ir: es pats esmu atbildīgs par savu dzīvi, lai es gūtu panākumus, man kaut kas ir jādara. Kad pienāk kārta ķēdes pēdējam posmam, (vācu) priekšniekam/priekšniecei netiekot galā ar izlutināto, agresīvo un neapzinīgo jauno vīrieti, tad mātes audzināšana ir pilnībā pabeigta: rezultāts mīļdēliņu kultam ir tāds, ka musulmaņu vīrieši ir neveiksminieki. Un tāpēc viņi kļūst vēl agresīvāki un daudzi risinājumu pašu izraisītajām problēmām atrod islāmiskajā terorā.

6. NODAĻA

MUSULMAŅU FUNKCIONĀRU MANTRA

Teroram un vardarbībai nav nekāda sakara ar islāmu

Francijas Imāmu konferences viceprezidents Hoins Druišs atkāpās no amata dažas stundas pēc Nicas asiņainā atentāta. Tobrīd viņš bija kandidāts Parīzes Lielās mošejas imāma postenim, viņš bija amatpersona imāmu Conference de France un Conseil franļais du culte musulman. Tās esot “nekompetentas institūcijas”, viņš tagad paziņoja, “kas neko nedara sociālā miera labā un pastāvīgi atkārto, ka ekstrēmisms neeksistē.”

Jau pēc atentāta Parīzes koncertzālē “Bataclan” 2015. gada novembrī Druišs aicināja Eiropas islāmisko kopienu pateikt taisnību, proti, ka islāmiskais ekstrēmisms ir iespraucies viņu vidū. “No musulmaņu puses radikalizācijas un naida lielās problēmas risināšanā prātīgais ieguldījums.” Naids esot “kļuvis par būtisku iezīmi islāma iekšējā diskursā iezīmi, jo īpaši izteikti tas esot Eiropā, lai tādējādi jaunos musulmaņus mobilizētu pret Rietumiem”123.

No tik skaidri pateiktiem vārdiem Vācijas musulmaņu kopienu pārstāvji vēl ir simtiem jūdžu attālumā. Ja noziedzīgu darbību veic musulmanis, tad musulmaņu pārstāvji atkārto jau Vācijas Islāma konferencē (DIK) izskanējušo vispārīgi ne-musulmanisko, labiem cilvēkiem saprotamo islāma mantru: “Ar islāmu tam nekāda sakara.”

Pēc teroraktiem Parīzē un Briselē šo teikumu varēja dzirdēt arī no Aimana Mazjeka, Vācijas Centrālās padomes (ZMD) priekšsēdētāja. Šo pašu mantru viņš skandēja pēc 2015./2016. gada Jaungada nakts uzbrukumiem sievietēm. Tas, kurš kritizē šo “strausa galvas slēpšanu smiltīs”, pēc Mazjeka domām, ir ļaunprātīgs, rasistisks cilvēks. Un musulmaņi ir upuri. Uz žurnālista pārmetumu, ka viņa grāmatā par islāma ticību un ikdienu Vācijā (Ko musulmaņi dara Ziemassvētkos?) daudzviet atrodami islāmu attaisnojoši vārdi, pavisam “pavirši ir pārskriets pāri virzieniem, kas ir antidemokrātiski, antisemītiski, ar naidu pret sievietēm un vardarbību slavinoši”, viņš atbildēja: “Šī islāma attaisnošana, kā jūs to dēvējat, patiesībā ir ticība, kādā diendienā dzīvo absolūts musulmaņu vairākums. Ir ļoti noderīgi par to rakstīt tā vietā, lai izskaidrotu, ka teroristi nav mūsu vēstneši.”124

Pēdējo neviens nedarīja. Bet, kad musulmanis apgalvo, ka vardarbībai nav nekāda sakara ar islāmu, tad viņam likumsakarīgi pienāktos teikt, ka Muhamedam nav nekāda sakara ar islāmu. Jo citādi tas, kurš tiešām grib uzzināt par Muhamedu, ieraudzīs, ka Pravietis nebija miera vēstnesis, bet gan karavadonis! Viņš nogalināja un pavēlēja nogalināt visus tos, kuri nevēlējās viņam pievienoties, visvairāk ebrejus. Viņš iekaroja un apspieda. Kamēr Jēzus sludināja brīvību bez vardarbības, Muhameds ne tikai mācīja vardarbību pret neticīgajiem, bet arī pats bija vardarbīgs. Ja musulmanis ierosina sekot Pravieša piemēram bez jebkādiem “ja” un “bet”, tad šajā ceļā vardarbība kļūst par pienākumu. Reiz Medīnā atklātās sūras ir tās, kuras šaubu gadījumos ir derīgākas par Mekas sūrām. Un no Medīnas ir cēlušās slavenās džihāda vārsmas.

Būtu prātīgi no tā distancēties. Tā vietā, lai vaimanātu, svarīgs ir teikums, kas, izrunāts publiski, atzītu, ka islāmam ir problēma, kuras atrisināšanā musulmaņu kopienām un apvienībām vajadzētu aktīvi iesaistīties. Un gribēt iesaistīties!

Piemiņas pasākumā 2015. gada janvārī, pēc uzbrukuma redakcijai “Charlie Hebdo”, Navids Kermani pamatoti aicināja savas ticības brāļus un māsas: “Nepietiek vien pateikt, ka vardarbībai nav nekāda sakara ar islāmu. Šajā brīdī, kad teroristi atsaucas uz islāmu, islāms ir saistīts ar teroru. Mums jāmeklē risinājums mācībā, kura pašlaik visā pasaulē cilvēkus uzkurina cits pret citu un citas ticības pārstāvji tiek nogalināti un pazemoti.”

Tā vietā, lai sniegtu šādu kritisku skaidrojumu, Mazjeks nekavējoties izslēdz no musulmaņu loka atentāta veicējus, kuri melīgi apgalvo, ka pildījuši Allāha uzdevumu. Tie neesot musulmaņi. “Ar šādu rīcību mūsu pravietis netiek atriebts, bet tiek nodota mūsu ticība un aptraipīti musulmaņu principi.”125

Bet ar ticību vien nepietiek, cilvēkam ir ari jādomā. Teroristi rīkojās un rīkojas pēc musulmaņu principiem, un, kamēr vadošie musulmaņi un visa islāma pasaules liga kopīgi neiebildīs, tikmēr islāmisti ticības vārdā turpinās nogalināt. Un publikas klusēšanu viņi uztver kā atbalstu. Ja musulmaņi nogalina nevainīgus cilvēkus, tad būtu skaidri jāsaka: “Mums ir kauns, ka starp mums ir slepkavas.”

Mazjeka retorika izvairās no tiešām atbildēm uz neskaidrajiem jautājumiem. Pirmais no tiem: kāpēc vēl joprojām cilvēki tiek apdraudēti, vajāti, mocīti un nogalināti Allāha vārdā? Otrais jautājums: kas ir jādara musulmaņu apvienībām, lai neatkārtotos Ņujorkas, Parīzes un Briseles, Mumbajas un Mogadlšo, Bostonas, Burgasas un Begāzi notikumi?

Par to mums ir jārunā; klusēšana nav atrisinājums, tāpat kā tik iemīļotās mantras atkārtošana vai slepkavnieku “izmešana” no musulmaņu pasaules kopienas. Bet runāts netiek. Es redzu tikai tabu ieviešanu un funkcionārus, kurus nomāc atbildība, ko uzņēmušies, vai kuri mēģina piemēroties upura tēlam, kas radies no it kā rasistiski un pret musulmaņiem noskaņotā sabiedrības vairākuma.

Problēma ari netiek atrisināta, ja mīļā miera labad un nomierinoši tiek apgalvots, ka ari kristiešu vēsturē bija krustneši un raganu dedzinātāji. O, jā! Raganu dedzināšana un vardarbīgi misionāri ar zobenu, nevis ar vārdu — vēsturē tādi bija. Par to šajā sabiedrībā ir daudz rakstīts un runāts. Bet viduslaiki kristiešiem ir aiz muguras. Bībelē pašlaik neviens vairs speciāli nemeklē vārdus, kas vēsta par pienākumu nogalināt neticīgos. Tomēr musulmaņi to dara, un aizvien vairāk kļūst to, kas šādi interpretē Korānu.

Neviens Bībelē nemeklē apstiprinājumu tam, ka izvarot sievietes ir pareizi. Bet ir krietns skaits musulmaņu, kuri vēl šobrīd Korānā vēlas atrast apstiprinājumu tam, ka neticīgās un, viņuprāt, nepiedienīgi tērptās sievietes drīkst būt viņu laupījums. Kāpēc gan neviens viņiem nepasaka (it īpaši mātes saviem dēliem), ka viduslaiki ir beigušies?

Bībelē (tāpat ari Korānā) ir teikts: tev nebūs laulību pārkāpt. Ja tas tomēr notiek, apkrāptais laulātais drīkst pieprasīt šķiršanos. Visas nesaskaņas turpmāk regulē tiesas. Turpretim musulmaņi daudzās valstis ievēro likumu, kas bija spēkā pirms daudziem simtiem gadu un tagadējā modernajā un apgaismotajā sabiedrībā ir cilvēku pazemojošs: viņi pārkāpēju nomētā ar akmeņiem. Neesmu lasījusi un dzirdējusi, ka musulmaņu runas viri (kaut viens no viņiem) šo rīcību būtu nosaukuši par

necilvēcisku un par cilvēktiesību pārkāpumu, vai pat ierosinātu to atcelt. Bet iespējams, ka bija dzirdēts: “Ar islāmu tam nav nekāda sakara.”

Tiem musulmaņiem, kuri dzīvo Rietumu sabiedrībā un kuri ir atbildīgi par visām kopienām, kā par pašsaprotamu būtu jāuztver tas, ka sievietēm pienākas tādas pašas tiesības kā vīriešiem. Tam, kurš dzīvo Eiropas vidū, būtu ari jāapzinās, ka tur katrs vīrietis uz savu būdu vai telti vairs nevelk aiz matiem sievieti, kuras augums nav pilnībā apslēpts ar drānām, tieši tāpēc vismaz šajās sabiedrībās vairs nepastāv aizsargājošais visa auguma aizsegšanas likums. Kairā tas vēl ir nepieciešams, bet, tā kā tur gandrīz visas sievietes ir piedzīvojušas seksuālus uzbrukumus, tas ir pierādījums tam, ka šāda veida apģērbs noteikti nav paredzēts, lai pasargātu sievietes no seksuāliem uzbrukumiem.

Jau no 7. gs. sākuma musulmaņiem, iepazīstot Korāna un Muhameda dzīves un darbības radītas normas, veidojās atziņas, kas noder kopdzīvē. Pēc Muhameda nāves musulmaņi piemeklēja visiem iespējamajiem dzīves notikumiem atbildes un izveidoja vadlīnijas. Hadīsi, Korānā neiekļautās atziņas, kas galu galā ari ir Korāna interpretējumi, ir pretrunīgi sava apjoma dēļ. Bet galvenais, ka tie, tāpat kā senie teksti, ir maz pārveidoti, lai tos varētu piemērot laika gaitai. Pēc teoloģiski interesanta posma nāca stagnācija un lejupslīde. Kas šīs laikam neatbilstošās normas akceptē kā saistošas, mūsu apskaidrotajiem prātiem šķiet gana ietiepīgi un vēsturiski atpalikuši. Radikālā islāma skatījumā, protams, uz katru ticīgo krīt aizdomas par ķecerību un šaubu gadījumā par nāvi, kuru viņi neakceptē kā saistošu.

Tā ir dilemma, kuru var atrisināt tikai, ja Korānu noceļ no “neaizskaramo pjedestāla”, emancipējot “teksta dievišķīgumu”.126

Tā vietā, lai vestu retoriskas aizsardzības kaujas, musulmaņiem ārpus islāmis(tis)kajām valstīm nākas veidot savu ticību uz jauna pamata. Ar to, ka salafiti tam nebūs gatavi, mums, iespējams, būs jāsamierinās. Bet tiem, kas vēlas reformas un ir vidēji spēcīgi, nevajadzētu tāpat vien vienkārši atstāt visu radikāļu ziņā.

Kā tas izskatītos, ja Rietumos dzīvojošie musulmaņi, lai saprastos ticībā, izmantotu modernus veidus, ir aprakstīts Vācijas Musulmaņu foruma Berlīnes tēzēs. Tajās “uz humānismu orientēti musulmaņi” islāma apvienībām izvirza šādas prasības: atdalīt politiku no reliģijas, lai nevā-jinātu demokrātisko diskursu un pasargātu reliģiju no “ļaunprātīgas izmantošanas politikā”; “cilvēku pazemojoša islāma izpratne”, kā salafisms,

neesot savienojama “ar sekulāras sabiedrības vērtību sistēmu”; tolerance pret vardarbīgiem fanātiķiem ir tikpat lielā mērā noraidāma kā naids pret Rietumiem; “katra vardarbība ar reliģisku vai ideoloģisku motivāciju ir apkarojama mierīgā ceļā”.127

Ievērojot to, ari terors, par kuru musulmaņi ir atbildīgi, ir jāapkaro. Nepietiek vien ar apgalvojumiem, ka tam nav nekāda sakara ar islāmu. Apvienībām skaidri jāiestājas pret teroristiem. Tas pats attiecas uz sludinātājiem un imāmiem. Apvienību pārstāvjiem un musulmaņu mošeju lūgšanu vadītājiem ir jāatzīst, ka Vācijā valda citi likumi nekā zemēs, no kurām viņi nākuši, ka sievietēm šeit ir brīvāks dzīvesveids nekā tur, ka viņas pašas nosaka, kā dzīvot, un ka arī jaunās musulmaņu sievietes lolo tādu sapni. Neapšaubāmi ir jāiebilst pret negatīvu reliģisko saturu, kā, piemēram, par citu ticības pārstāvju nogalināšanu. Vācijas mošejās nedrīkstētu izskanēt fundamentālā mācība.

MUSULMAŅU FUNKCIONĀRU TABU

Musulmaņi nemēdz meklēt ticības brāļu kļūdas

Taču kāpēc musulmaņu skaļie runātāji vēršas pret saprātu? Kāpēc musulmaņu apvienību runas vīri nevar motivēto terorismu nosaukt īstajā vārdā? Un kāpēc viņi nevar pieņemt skaidru un nepārprotamu lēmumu bez visiem “ja” un “bet”? Kāpēc funkcionāri nevar pieprasīt politiku un valsti nošķirt no reliģijas? Kāpēc islāma apvienības nespēj neņemt vērā šariatu? Un kāpēc diskursā dominē šis briesmīgais, pirmatnējais islāms, nevis reformatoru teiktais?

Tam visam ir trīs iemesli.

1. Ja tiek interpretēts, ka pasaules kārtībā pilnība ir Dieva radīta, tad tā nav maināma. Islāma pasauli radīja Allāhs, tas ir rakstīts Korānā. Attiecīgi — tā nav apšaubāma. Kritizēt Allāha likumu nozīmē kritizēt Allāhu. Bet tas ir aizliegts. Es grēkoju, apgalvodama, ka islāmā ir reliģiskas normas, kuras es uzskatu par pārmantotām, un ka tajās drīkst kaut ko mainīt. Labākajā gadījumā mani tāpēc nolamās par rasisti, jo tieku uzskatīta par neticīgo vai ne-musulmani.

Kad biju bērns, man Bībeles stundās mācīja pavisam kaut ko citu — es drīkstēju un man vajadzēja uzdot jautājumus. Kāpēc, kamdēļ, kāds tam ir iemesls? Es iemācījos: labs sludinātājs visu apšauba un mudina to darīt arī savus klausītājus, lai lietas varētu labāk saprast un izlemtu, kāda rīcība ir vislabākā. Lai būtu atklāts un godīgs, nevis ieslēdzies sevī. Tāpēc kristieši runā par to, vai Dieva pārstāvis uz Zemes patiešām ir pati pilnība — tas ir viens jautājums no daudziem citiem, par kuru uzdošanu islāmā pienākas nāvessods.

2. Musulmaņi nekritizē musulmaņus. Nekad. Tāpēc ticīgs musulmanis ticības brāļa paveiktu teroraktu nekad nekomentēs skaidri, it īpaši jau tad ne, ja tas bija vērsts pret neticīgajiem. Būtībā musulmanis nekad nepacels vardarbīgu roku pret otru musulmani, kaut gan - nu jau mūsdienu patiesā dzīve mums māca pretējo. Ir hadīss, kas ir kā piemērs un pamatojums šādai uzvedībai, kāpēc musulmaņi cits citam nedrīkst durt dunci mugurā: “Alahnāfs ibn Kuais, lai viņam Allāha svētība un miers, stāstīja: kad es devos ceļā, lai sniegtu palīdzību kādam vīram (Alī ibn Abu Tālibam), mani redzēja Abu Bakrs un man jautāja: “Kurp iedams?” Es atbildēju: “Gribu palīdzēt šim vīram!” Tad viņš teica: “Ej atpakaļ, jo man, Allāha sūtnim, lai viņam Allāha svētība un miers, jāpaziņo: “Ja divi musulmaņi viens pret otru cīnās ar zobeniem, tad abi divi, gan nogalinātais, gan nogalinātājs, degs elles ugunīs.” Es jautāju: “O, Allāha sūtītais! Tās pienākas nogalinātājam, bet kāpēc arī nogalinātajam?” Tad viņš atbildēja: “Arī viņam bija dota iespēja nogalināt līdzcilvēku!””128

Musulmanis pat ar vārdiem nedrīkst vērsties pret otru musulmani. Tas atkal ir atrodams internētā, vācu musulmaņu apvienību, piemēram, Turku-Islāma savienības reliģijas nodaļas (Diyanet ķleri Tūrk Islam Bir-liģi, Ditib), mājaslapās. Piektdienas sprediķa virsraksts ir “Musulmaņi nemēdz meklēt ticības brāļu kļūdas”. Pravietis savos hadīsos esot brīdinājis: “Nebēdājiet par musulmaņiem, nepārmetiet viņiem un nemeklējiet arī viņu kļūdas. Kas meklē un arī atrod kļūdas savas ticības brāļos, var rēķināties ar to, ka Allāhs atklās arī viņa kļūdas. Un, ja Allāhs reiz patiešām būs atklājis kāda cilvēka kļūdas, tad viņš neizbēgs kauna un negoda pat paša četrās sienās.” Vēl vairāk: “Kurš piesedz ticības brāļa kļūdu vai noziegumu, tas līdzinās tam, kurš uzmodina mirušo.” Vēl vairāk: “Kurš izliekas neredzam ticības brāļa kļūdu vai noziegumu un to piesedz, līdzinās tam, kurš izrok apraktu dzīvu bērnu, tādējādi saglabājot tā dzīvību.” Visbeidzot šāda rīcība tiek atalgota no augstākām instancēm:

“Kurš piesedz ticības brāļa kļūdu, var rēķināties ar to, ka Pastarās tiesas priekšā Allāhs piesegs arī viņa kļūdu.”129

Un tāpēc līdz ar nākamo teroraktu rodas atkal divas atbildes:

a. tam nav nekāda sakara ar islāmu, atentāta veicēji nav musulmaņi;

b. upuris esmu es, jo atkal aizdomās tiek turēti visi musulmaņi.

3. Islāma apvienības ir nevis reliģiskās kopienas, bet gan politiskas apvienības. Tās ir atkarīgas no katras izcelsmes valsts, kura tām maksā alimentus. Un gadījumā, ja tāds vīrs kā Redžeps Tajips Erdogans asimilāciju uzskata par noziegumu, tad kļūst skaidrs, kāpēc šīs neatkarīgās apvienības Vācijas Islāma konferences (DIK) pirmās fāzes sākumā starp 2006. un 2009. gadu negribēja runāt par migrāciju un integrāciju, bet to vietā par pamattēmu izvēlējās reliģiju.

Skaidri redzams, ka musulmaņu apvienībām nav nekādas vēlmes Vācijas Islāma konferencē (DIK) kopīgi spriest par visas sabiedrības mērķiem, un skaidrs ir tas, ka viņiem ir sava darba kārtība, pēc kuras vadīties. Kad tas ir nepieciešams, tad viņi solidarizējas un apvienojas ar šaubīgiem Vācijā dzīvojošajiem musulmaņu pārstāvjiem. 2010. gadā tobrīd Vācijas iekšlietu ministra amatā esošais Tomass de Mezjērs no DIK liedza dalību Islāma padomei, jo viens no tās locekļiem, “Milli Gorūs” (tulk. “Nacionālais redzējums”), atradās Konstitūcijas aizsardzības biroja novērošanā saistībā ar tendenci uz islāmismu. Līdz ar to atkāpās arī Vācijas Musulmaņu centrālā padome (ZMD). Un Hanspeters Fridrihs, kas pēc Mezjēra ieņēma iekšlietu ministra amatu, 2011. gadā saskārās ar problēmu, jo viņš vēlējās DIK pārvērst par prevencijas palīglīdzekli pret radikalizāciju un izveidot “drošības partnerību”. Pēc plakātu akcijas 2012. gada septembrī, ko atbalstīja Vācijas Iekšlietu ministrija, no ZMD izstājās “Ditib”, Islāma kultūras centru apvienība (VIKZ) un Vācijas Bosniešu islāmiskā kopiena (7GBD). Izvairīšanās no radikalizācijas, izrādās, neietilpst viņu paredzētajos uzdevumos. Kopš 2014. gada DIK sastāvā ir tikai apvienību musulmaņi. Liberālajiem, organizācijās nesaistītiem musulmaņiem tur vairs nav nekādas teikšanas.130 Musulmaņu klātesamība tāpēc tiek definēta tikai ar reliģijas tēmu.

Tā kā publiski un plašsaziņas līdzekļos DIK tiek vērtēta atzinīgi, ar to saistītās apvienības drīkst justies kā musulmaņu izvirzītas pārstāves. Kaut gan apstrīdamas ir vismaz četras no desmit DIK apvienībām ne tikai islāmistiskās nostājas un novecojušo uzskatu dēļ, kādai ir jābūt sievietes un vīrieša kopdzīvei.

Sabiedrībai vispazīstamākā ir Musulmaņu centrālā padome, kuras sastāvā ir ari radikālās apvienības. Vācijas Islāma kopiena (IGD) pēc Konstitūcijas aizsardzības biroja datiem ir Ēģiptē radušās salafītu brālības vācu filiāle.

Vācijas Federatīvās Republikas Islāma padomē dominē Islāma kopiena “Milli Gorūs” (IGMG), kas piekopj antisemītisku nostāju un atkal un atkal iniciē demonstrācijas pret Izraēlu. Un ne tikai to: kāds “Milli Gorūs” funkcionārs ir Hamburgas ārsts Mustafa Joldas. Viņš ir “Starptautiskās humānās palīdzības organ izācijas”(/HH) dibinātājs, kas uz radikāli islāmisko Hamu, pilsētu Sīrijā, līdz 2010. gadam nosūtīja sešus miljonus eiro. Federālās valdības tiesa 2012. gada 18. aprīlī beidzot sankcionēja IHH aizliegumu. Kad Joldas 2014. gadā Berlīnē pēc tobrīd esošā birģermeistara Klausa Vovereita ielūguma drīkstēja uzstāties, publikā atradās daudzas mazas meitenes, jaunākajām bija pieci gadi, un visas bija ar lakatu galvā.

Dažas no “Femen” aktīvistēm, mani ieskaitot, šo ielūgumu uzskatīja par skandalozu. Mēs protestējām savā īpašajā veidā un stilā, kas klātesošajiem musulmaņiem nedeva daudz vairāk saprašanas. Savā “Facebook” lapā mēs vēlreiz paskaidrojām, par ko bija runa: ““Femen” satrauc tas, ka Berlīne piedāvā publisku platformu un atbalstu sabiedrībai, kas ir atbildīga par cilvēkus pazemojošu ideoloģiju, kura veicina vardarbību un nemieru, kura publiski bez kaunēšanās sludina, ka Rietumu sabiedrības kārtība, demokrātija, cilvēktiesības, brīvības un vienlīdzības tiesības nav neko vērtas.” Ne bez iemesla “Milli Gorūs” atrodas Konstitūcijas aizsardzības biroja uzraudzībā.131

Arī Islāma kultūras centru apvienība (VIZK) jau ir piesaistījusi Konstitūcijas aizsardzības biroja uzmanību. Tās skolēnu internāti un noslēgtība bija iemesls tam, ka islāma zinātniece Urzulai Špūle-Štrēmanei pārmeta VIZK “skolēnu reliģiozo audzināšanu ar noslieci uz ļoti konservatīvu šariata-sūfisma islāmu”. 2008. gada policijas ziņojums apliecināja VIZK “pretrietumniecisko, pretdemokrātisko un antisemītisko nostāju”. Svētais karš tiekot glorificēts, bērni un jaunieši ar “indoktrinā-ciju tiekot ievirzīti” stingra šariata islāmā, kas esot “absolūts integrācijas traucēklis”.132 Taču Brēmene un Hamburga 2013. gadā ar VIZK noslēdza sadarbības līgumus. Tāpat arī Ziemeļreina-Vestfālene un Zārlande pārbauda, vai VIZK pietiekami izpilda reliģiskas kopienas priekšnotei-

129

i ———-

Turku-Islāma savienības reliģijas nodaļas (“Ditib”, turciski:”Diyanet I^leri Tūrk islam Birliģi”) tiek kritizētas par reakciju uz Bundestāga rezolūciju par armēņu genocīdu un uz puču Turcijā, jo “Ditib” ir turku valdības rokas pagarinājums, un imāmi, izrādās, ir Turcijā ievēlēti un atsūtīti. Ditib pārstāvēja lielāko musulmaņu organizāciju, līdz 900 teritoriju draudzēm. Vairākums imāmu ir ierēdņi turku reliģiskajā iestādē “Diya-net”. Žurnālists Kemals Hīrs saka: “Vācijā “Ditib” ir lielākais traucēklis turku integrēšanā.”134 Bet federālā zeme Hesene apvienību ir atzinusi par reliģisku kopienu, daudzās citās federālajās zemēs tas tiek pārskatīts.

DIK runas vīri sabiedrībā tiek atzīti kā musulmaņu vairākuma pārstāvji, “Ditib” gadījumā — turku vairākuma pārstāvji. Turklāt nepavisam nav tā, ka Vācijā graujošs vairākums musulmaņu ir Erdogana piekritēji, bet “Ditib” organizēto demonstrāciju dēļ, kas bija sakarā ar neveiksmīgo puču, tāds iespaids tika radīts.

Vāciete-alevīte, filmu producente Gīnere Jazemīne Balci raksta, ka liels daudzums Vācijas turku baidās iziet uz ielas, jo viņi jūtas apdraudēti no AKP atbalstītājiem un Erdogana faniem. “Tāpēc trokšņojošie desmit tūkstoši Erdogana pakaļskrējēji valda mūsu ielās, nesatiekot simts tūkstošus turku izcelsmes demonstrantu, kas iestājas pret,” viņa raksta, “tādējādi aplams ir secinājums, ka visi turki stāv par Erdoganu.”

Balci pamatoti apsūdz ikvienu vācieti-turku, kas “tikai izliekas, ka ir šīs sabiedrības daļa, bet sirds dziļumos lolo sapni par turku lielvalsti, kas pieder sunnītiem-musulmaņiem, valsti, kurai nav robežu un kurā nav citādi domājošo vai arī, labākajā gadījumā, tie ir ierobežoti ļoti mazā dzīves telpā.” Šie sapņotāji par turku lielvalsti nav vairākums vācu-turku vidū, bet viņi tiekot ļoti labi organizēti, pateicoties “Ditib” kopienām, “Milli Gorūs” organizācijām un ar miljardiem nodrošinātām uzņēmēju apvienībām, kam ir ar labi sakari visās sabiedriskās dzīves jomās. Viņu darbībā ir “dubultstratēģija”, viņi vēlētos izmantot visas priekšrocības, ko var piedāvāt Vācija, bet neatteikties no savas ortoksāli islamiskās nacionālās identitātes. Turklāt — viņi vienmēr varētu paļauties uz vācu tautas pārstāvju atbalstu. “Turpretim visi citi ir palaisti vieni paši, atsevišķi cīnītāji, kuriem ne Turcijā, ne Vācijā nav lobija. Tādi, piemēram, ir islāma reformu teologi, kuri māca Vācijā, bet sabiedrībā viņu vārdus labāk noklusē, citādi, iespējams, viņi zaudēs savu darbu universitātē vai tiks citā veidā iebiedēti. Jo Erdogana roka sniedzas patiešām ļoti tālu, un denuncētāji arī šeit ir hiperaktivizēti.”135

г

Ja lielākajai daļai musulmaņu, no vienaldzīgajiem līdz pat ticīgajiem, islāmiskais terors nav pieņemams (kas, cerams, tā ir), tad rodas jautājums: kāpēc viņi neko nedara, lai tā nebūtu? Kāpēc imāmi, mācītie vīri, klusē? Ja teroristu rīcību patiešām var uztvert kā vērstu “pret islāmu, praviešiem un Korānu”, tad (kā Salmana Rušdi grāmatā “Sātaniskās vārsmas)” vai fatva nebūtu pareizā atbilde? Ak, nē, kāpēc viena? Fatvas — cita pēc citas — pret katru, kurš reliģiju it kā izmanto ļaunprātīgi un kura rīcībai it kā nav nekāda sakara ar islāmu.

Ja islāmiskajā pasaulē mērenie spēki patiešām būtu ko teikuši, tad varbūt izdotos, ka musulmaņi pievēršas nākotnei, nevis pagātnei. Vācu sabiedrībai es nododu Ahmada Mansūra prasību: “Nākotnei mums ir nepieciešama Vācijā radīta islāma izpratne.”136

Pie tās pieder reliģijas nošķiršana no valsts, apgaismības sasniegumi un Rietumu civilizācija. Apvienības to noraida. Ahmads un Džems Ēzdemirs (Vācijas apvienības “Zaļie '90” priekšsēdētājs) tāpēc izsaka skaidru spriedumu: “Apvienības šobrīd nepilda to, ko ar Pamatlikumā noteikto cer sagaidīt no reliģiskām kopienām. Turklāt viņi nodarbojas ar daļēju aģitāciju par nepārprotami politiski neatzītām tēmām un dažos gadījumos veicina islāma izpratni, kas ir pretrunā ar integrāciju demokrātisku vērtību sabiedrībā. Tas mums ir nepieņemami.”137

IMĀMI UN APVIENĪBAS VEICINA RADIKALIZĀCIJU

“Tautas izzūd, jo tās ir pazaudējušas savas nacionālās un garīgās vērtības”

Vācijā lielākā daļa imāmu sludina veco, pārmantoto islāma izpratni. Tāpat kā islāma apvienības, ari viņi ir kavēklis musulmaņu integrācijā. Vēl vairāk: daudzās mošejās politiskais un vardarbīgais islāms netiek nolādēts, bet tiek pat pamatīgi aktivizēts. Tāpēc reliģiozi motivētā terorā un islāma vārdā lietotā vardarbībā līdzvainīgi ir sprediķu lasītāji.

Minēšu dažus piemērus. Dinslākenes-Lobergas un Volfsburgas “Ditib” telpās radikalizējās tie jaunie vīrieši, kuri devās uz Slriju un pievienojās “Islāma valstij”.

Pēc Turcijā notikušā puča Gelzenkirhenas-Haseles “Ditib” draudze lūdza “tēvu zemes nodevējus” palikt ārpusē. Domāti bija Fetulas Gilena sekotāji. Pēc dažām dienām notika divi uzbrukumi jauniešu sanāksmes laikā, kurā sanākušie bija šī slidinātāja sabiedrotie. Imāms slavināja varmākas: “Man liels prieks par to, ka Haselē paralēlo sabiedrību pulcēšanās vietas ir slēgtas un pie tām tika uzvilkts Turcijas karogs. Allāhs atalgos jūs par to.”

Imāmiem un apvienībām pārmet to, ka viņi ne tikai pasīvi noskatās jauniešu radikalizācijā, bet arī zināmā mērā to veicina. Viņu ieguldījums tajā ir tāds, ka frustrētie vācu turki ir pateikuši ardievas šejienes sabiedrībai. Esot radīta savdabīga “turku PEGIDA”, domā Ali Ērtāks Topraks, Vācijas kurdu kopienas priekšsēdētājs. Šīs “turku PEGIDAS” pārstāvji nicinoši izturas pret vācu presi un vācu politiķiem, jo tie acīmredzami nomelno viņu lielo varoni Erdoganu.

1984. gadā “Ditib” tika ierakstīta Ķelnes apvienību reģistros. Tā ir pakļauta turku reliģijas lietu prezidijam (Diyanet Isleri Baskanligi), kuru pārrauga Turcijas premjerministrs Binali Jildirims, kuru var raksturot kā Erdogana sulaini.

“Ditib” imamus izglīto “Diyanet” un arī maksā tiem algu. Vācijas mošejās tiek apskatītas arī Turcijas politiskās vadlīnijas. Tas nozīmē, ka Vācijā dzīvojošajiem, pa šo laiku balsstiesības ieguvušajiem turkiem tiek atgādināts, kur patiesībā ir viņu piederība: “Nedrīkst aizmirst, ka tautas ir izzudušas, jo tās ir pazaudējušas savas nacionālās un garīgās vērtības.” to varēja dzirdēt Hamburgā, 2016. gada 18. marta piektdienas lūgšanā.138

“Ditib” un arī Eiropas turku demokrātu savienība (UETD), dibināta 2004. gadā, ir izveidojušās par Erdogana partijas AKP interešu pārstāvjiem Vācijā. UETD 2008. gadā sagatavoja šīs partijas uzstāšanos vēlēšanu kampaņā Ķelnē (tieši tad vācu turki bija ieguvuši vēlēšanu tiesības Turcijā), kur Erdogans asimilāciju nodēvēja par “noziegumu pret cilvēci”. Pēc tam, kad 2016. gadā Bundestāgs pieņēma rezolūciju par genocīda atzīšanu Armēnijā, UETD nepatīkami izcēlās, jo tā izteica slepkavības draudus pret turku izcelsmes Bundestāga deputātiem. Tas pavisam noteikti bija pakalpojums “viņu” prezidentam, kurš bija pārāk uzkrītošs, strostēdams turku izcelsmes deputātus, kuri bija balsojuši par rezolūciju: “Tad atnāk visgudrais un kaut ko sagatavo, ko ierosināt vācu parlamentam. Kādi saka — tas bija turks. Nu ko, kāds turks! Viņa asinis vajadzētu pārbaudīt laboratorijā.”139

Izplatīt naidu, nevis runāt par atšķirībām — to apvienības lieto arī pret vispārīgi konservatīvās islāma izpratnes kritiķiem. Minēšu piemēru: kad reformu teologs Mouhanads Horchide savā grāmatā “Islam ist Barmherzigkeit” (“Islāms ir žēlsirdība”) islāmu apskatīja mūsdienām atbilstošā eiropeiskā skatījumā, tad “Ditib” pārstāvji nekavējoties reaģēja: grāmata viscaur ir “apvainojums islāma un musulmaņu identitātei”. To viņi sasaistīja ar izaicinājumu, Khorchidem esot jāpārtrauc būt par Islāmiskās teoloģijas centra vadītāju Minsteres Universitātē, jo viņš “neesot paciešams”140.

Ņemot vērā ziņojumus par (neatļauto) palīdzību vēlēšanās Erdoga-nam vācu “Ditib” mošejās, par “Islāma valsts” piekritējiem “Ditib” mošejās, par sludinātājiem, kas glorificē martira nāvi un par antisemītisko musināšanu “Ditib” internēta lapās, islāma zinātniece Sūzana Šrētere FAZ rakstīja: “Kamēr robežu novilkšana līdz radikālā islāma līdzdalībniekiem pagātnē acīmredzot ne vienmēr izdevās, tad tā vienmēr bija skaidra pret liberālajiem un apgaismotajiem islāma strāvojumiem.”

Mums nevajag šādas musulmaņu apvienības. Ko nozīmē apvainota “musulmaņa identitāte”? Islāms nav vienveidīgs. (Bet terorisms paliek, kaut gan sameloju — paliek daļa no tā.) Tātad tautas kopība? Kura tauta un kura nacionalitāte tā būtu? Erdogans zina: “Vai, ceļot jauno Turciju, sāksim ar Vāciju?” Tādu jautājumu viņš uzdeva vēlēšanu pasākumā Karlsrūē. Un 14 000 piekritēju gavilēs sauca: “Jā!” Vai tāpēc mums visiem būtu jāatzīst sava piederība Osmaņu impērijai?

LIBERĀLO MUSULMAŅU VILTUS TOLERANCE

“Pravietis un Svētie neko nevarēja iesākt pret to, kas tika darīts viņu vārdā”

У

Francijas imāms Osīne Droihe atklāti pateica taisnību: “Islāmu gandrīz vairs nevar atšķirt no islāmisma.” Turpretim liberālie musulmaņi, viens no viņiem ir arī Zīgenā dzimušais vācu irāņu rakstnieks Navids Kermani, runā riņķī un apkārt. Kermani ir gudrs vīrs. Bet esmu pārsteigta, lasot viņa rakstīto, ka reliģija esot “raksti, pravietis un svētie,

kuri nevarēja iesākt neko pret to, kas tika darīts viņu vārdā”142. Tas noslēpj faktus. Muhameds mācīja vardarbību, to lietoja un iedrošināja savus sekotājus, tāpat kā to mūsdienās dara daudzi musulmaņu mācītie vīri. Hadīsos no tā radās cilvēka izdomāta sistēma ticīgo savaldīšanai, izmantojot piespiedu līdzekļus un bargus sodus.

Kermani teikums noliedz to, uz ko līdz pat mūsdienām ir atsaukušies islāmisti. Un tas noved pie tā, ka musulmaņi praviešiem un mācītajiem vīriem neko nejautā, un tāpēc tiem nav izaugsmes, kā tas likumsakarīgi ir noticis kristietībā. Diasporas liberālie musulmaņi ir līdzvainīgi pie tā, ka islāmiskā sabiedrība neemancipējas. Tas viņai nemaz nav nepieciešams, ja tiek apstiprināts, ka islāms ir vienots ar likumiem un demokrātisko valsti.

Šāda veida novērtējums ir liberāļu blēdīšanās, ko veic islāma apvienība un islāma biedrība, islāma politiskais komponents un līdz ar to — musulmaņu terors, kas tiek pamatots ar reliģiju. Kamēr musulmaņu vadoņi to negrib atzīt, tikmēr nav nekādu izredžu uz pārmaiņām. Tikmēr islāmā miera un demokrātijas nebūs. Jo tam, kurš Muhamedu — Dievam līdzīgo un nevainojamo — cenšas pilnīgi precīzi atdarināt un neuzskata par cilvēku, vēsturiskie apstākļi jāpiemēro savam dzīves laikam un agri vai vēlu jākļūst par slepkavu, jo tāds bija viņa paraugs.

To Milads Karimi, protams, neapstrīdēs. Kādu kļūdu ir pieļāvusi islāma ticības kopiena, ja tik daudzi cilvēki domā, ka šariats nozīmē apmēram to pašu, ko rokas nociršana, to jautā minsterietis, islāma zinātnieks, taz intervijā. Ar lasītājiem viņš sevi iepazīstina kā “konstitūcijas patriotu un dziļi ticīgu cilvēku”, kas ir pārliecināts par to, ka “musulmanim nekur nav labākas dzīves kā sekulārā valstī, kas garantē reliģijas brīvību un visiem piedāvā stabilu kārtību”. Kāpēc, viņš turpina jautāt, cilvēki Rietumos domā, ka islāma tiesības konkurē ar Pamatlikumu? “Protams, ir radikālie un jocīgi savādnieki,” viņš atzīst, “arī šeit, Vācijā. Bet, kopumā ņemot, islāma mācība nav savienojama ar Pamatlikumu, tas ir nepareizi.” Lielās islāma tiesībzinātņu skolas ir vienisprātis par to, “ka šariats nav likumu mehānisms vai pat likumu grāmata, bet gan morāls imperatīvs. Cilvēka uzdevums ir tāds: pēc iespējas labāk realizēt to, kas ir Dieva griba. Bet tās var būt tikai pastāvīgas pūles par pilnību”143.

Skaisti un labi, bet tad šejienes galvenajiem ideologiem ir jārunā tieši, nevis riņķī un apkārt arī ar “jocīgajiem savādniekiem”, kā viņus dēvē Karimi. Galvenajiem ideologiem šos mūžīgo vakardienu mīlošos

nāktos drošāk aicināt, lai labo savu islāma izpratni, un musulmaņu pasaules Kopiena nedrīkst vairs pievērt acis, bet tai jākļūst taisnīgai attiecībā pret teroru un vardarbību.

Par ideoloģijas vadoņiem (un arī no Pasaules kopienas) līdz šim brīdim nekas nebija dzirdēts. Tā vietā Vācijas iekšlietu ministrs Tomass de Mezjērs 2016. gada septembrī šejienes islāma lobijiem Vācijas Islāma konferences (DIK) desmitajā gadadienā deva nepārprotamu mājienu, ka viņiem ir pienākums “islāma iekšienē” vairāk runāt par “ekstrēmisma un vardarbības ierobežošanu”. Turklāt viņiem vajadzētu ieņemt nepārprotamu nostāju: “Vienlaikus reliģiska kopiena, politiski lobiji un ārvalsts politisko interešu pārstāvji — tās ir lomas, kas kopā nesader.” Tikko šie vārdi bija izskanējuši, Bekirs Alboga un Ajmans Mazjeks (Musulmaņu centrālās padomes priekšsēdētājs) nekavējoties atbildēja: tas esot “neuzticēšanās disku rss”.144

Šo problēmu mūsu valsts radīja pati. Ahmads Mansūs sūdzas par to, ka no DIK esot izstājušies visi musulmaņu indivīdi: “Palikuši gandrīz tikai reakcionāri, konservatīvās apvienības. Viņi runā tikai par sev tīkamām tēmām un pārējos neiesaista. Salafisms, jauniešu radikalizācija, sieviešu tiesības — izvairās no visām problemātiskajām tēmām.” Arī tad, ja kāds izsakās kritiski par musulmaņu ģimenē tik izplatīto baiļu pedagoģiju vai aklo sekošanu pirmavotu tekstiem, tas tiek “nomelnots par islāmfobu un nelaists pie vārda”. Kad viņš vēl tur bijis, saka Mansūrs, esot diskutējuši par to, “vai terminu “islāmisms” vispār drīkst lietot”. Ko vajadzētu darīt, lai tas nepastāvētu, par to neviens nerunāja.14''

Tā patiešām ir, ka DIK pārvalda musulmaņu apvienību ķēniņi. Bet lielākā daļa no Vācijā dzīvojošajiem četriem miljoniem musulmaņu domā tikpat konservatīvi (bet balso par SPD, pret ko šobrīd nevajadzētu būt iebildumiem, bet gan šad un tad varētu izskaidrot savus nosacījumus pret organizācijām, kas kristietības vārdu iekļāvušas nosaukumā). Tomēr socializētie musulmaņi Vācijā nejūt, ka viņu intereses pārstāvētu apvienības, arī tāpēc, ka tās ir atkarīgas no valstīm, galvenokārt no Saūda Arābijas un Turcijas, un pārstāv to intereses. Tā nu liberālajiem un sekulārajiem musulmaņiem nākas izcīnīt savu vietu plašsaziņas līdzekļos. Citādi tas nefunkcionē, tikai ar pārsteidzīgu paklausību pret konservatīvajām apvienībām.

Kopīgas kristiešu un musulmaņu demonstrācijas pret rasismu ir neefektīvas un neveicina atsaucību ne konservatīvo, ne fundamentālistu

musulmaņu vidū. Šādi pasākumi tikai apstiprina to domas, kas apgalvo, ka ticība ir viņu diskriminācijas iemesls. Tikpat maza palīdzība tā ir, lai atcerētos kādreizējos liberālos islāma laikus, kā to darīja jezuītu priesteris Francis Magnis-Suseno, kad viņa krustdēls, “Cicero” galvenais reportieris Konstantīns Magnis, 2016. gadā lūdza izteikt savu viedokli.

Bailes par Vācijas islamizēšanu kopš 55 gadu vecuma Indonēzijā dzīvojošais Magnis-Suseno uzskata par absurdu. Vajag palikt pie tā, ka “islāms ir atklājis toleranci, nevis kristietība, kurai līdz apgaismībai šī ideja bija sveša”. Vidējos Austrumos kristīgās draudzes 1400 gadu dzīvoja “mierā un saticībā musulmaņu pārvaldībā,” viņš saka, “līdz pēdējo gadu katastrofām. Viņi nebija līdztiesīgi pēc modernajiem cilvēktiesību standartiem, tomēr kā nodokļus maksājoši cilvēki viņi augstu kotējās.” Uz vardarbību noskaņota islāma eksistenci Magnis-Suseno negrib noliegt, “bet musulmaņu vairākumam vienmēr piemita spēja pavisam normāli koeksistēt ar citām reliģijām”146.

Tā ir vispārpieņemtā mantra un ļoti izskaistināts skatījums uz attīstību. Var jau būt, ka Eiropā tolerance bija ilgi jāgaida, bet pašlaik ar to dzīvo, un cilvēktiesības attiecas uz ikvienu, lai, cik lielus nodokļus viņš maksā. Labais priesteris tāpat ir piemirsis Indonēzijas nemierus starp 1995. un 1997. gadu, kuru laikā tika izlaupītas un izpostītas arī baznīcas. Pēc Cilvēktiesību aizsardzības biroja (Human Rights Watch) minētā, galvenokārt pasliktinājies ir reliģisko minoritāšu stāvoklis, arī kristieši, tāpat kā ahmadīija un šiīti, ir apdraudēti.147

Fakts ir tāds, ka islāmiskajās valstīs tolerance izzūd, bet gatavība vardarbībai pieņemas spēkā. Nevajag pat pūlēties redzēt diskutējamo “Open Doors” ziņojumu par pasaules kristiešu vajāšanu, lai redzētu, cik pastiprināti ir radikālo musulmaņu uzbrukumi kristiešiem un viņu baznīcām. Priesteris atzīst, ka esot “islāmiskās trieciengrupas”, kas uzkurinot bailes “kļūt par kristieti”; bet tūdaļ, izlīdzinoši piebilzdams, liek nojaust, ka “tam gan esot par iemeslu evaņģēlisko grupu misionāriskās aktivitātes”.

Francis Magnis-Suseno tur izturas pavisam citādi. Šad un tad viņš satiekas ar Habidu Riziku (Muhammadu Riziku Šihabu), “Islāma aizstāvēšanas frontes” šefu, un ar viņu arī apkampjas, kā pats saka. Par labu uzvedību maksājot honorāru. Indonēzijā kristieši dzīvoja “kā minoritāte bez represijām musulmaņu vidū”. Tomēr tas prasīja arī to, ka “mēs lieki neizprovocējām... Minoritātei ir jāiemācās pastāvīgi ņemt vērā vairākuma noskaņojumu.”149

То vajadzētu ieviest ari Vācijā — un tieši no musulmaņu puses. Šejienes cilvēkus biedē lielā mošeju būvniecība, un musulmaņu minoritāte vienojas demonstrācijās, lai godinātu savu prezidentu: nevis Joahimu Gauku, bet gan Redžepu Tajipu Erdoganu. Un sistemātiski paplašinās paralēlās sabiedrības un paralēlā tiesu sistēma, un minoritātes ideoloģija dominē visā pilsētas kvartālā.

VIŅIEM NAV VĒLMES INTEGRĒTIES

“Ja mūsu ticība būs pietiekami stipra, mēs varam izaicināt visu pasauli”

Darmštatē 2015. gada janvārī kāds tēvs sievas klātbūtnē nožņaudza abu 19 gadus veco meitu. Laulātais pāris no Pakistānas Vācijā ieradās pirms divdesmit gadiem, un acīmredzot vecāki noziegumu bija rūpīgi izplānojuši. Slepkavības iemesls: Lareebai, tā sauca jauno sievieti, bija bezlaulību seksuālas attiecības ar kādu studentu no mošejas kopienas.150

Tiesas process parādīja, kāda ir daudzu Eiropā dzīvojošo ticīgo musulmaņu dzīve un kāds ir tipiskais diskurss par to: mātes slēptā vara, slepenā dzīve paralēlajā sabiedrībā un apgalvojums, ka notikušajam nav nekāda sakara ar islāmu. Pēdējais ir Vācijas musulmaņu runas vīru un viņu vācu izcelsmes apoloģētu mūžīgie meli. Lareebas nāve mums ir mācība par notikušo.

1. Nozieguma plānošanas dzinējspēks acīmredzot bija māte. Viņai bija jābūt tai, kas tēvu mudināja izdarīt noziegumu, kā tas vēlāk arī tiesas nopratināšanā pierādījās. Pēc upura drauga liecības, bērnus audzināja viņa, un viņas lietotie audzināšanas līdzekļi bija apmātība ar kontroli, ēst nedošana un fiziska ietekmēšana. Otra meita, kas cietumā apmeklē tikai tēvu, bet māti ne, apstiprināja mātes paradumu iekaustīt savus bērnus. Sievas advokāts mēģināja tiesu aģitēt uz sapratni: “Personai, kuru es pārstāvu, nav saiknes ar normālo pasauli, viņa ir iebetonēta savējā.” Iebetonēta viņa bija musulmaņu pasaulē, kas no viņas pieprasa bērnus audzināt tā, lai viņi darītu godu savai ģimenei. To sieviete darīja, kā redzams, līdz pēdējai iespējai.

L

2. Tēva aizstāvis tiesai pieprasīja sprieduma pieņemšanā ņemt vērā

147

šīs ģimenes “kultūras aizkulises”. Pakistānā sekss pirms laulībām esot nepieņemams. “Persona, kuru es pārstāvu, “nav normāli socializēts cilvēks”, viņš apgrozās “slēgtā domāšanas sistēmā” un ieslēgts savas draudzes stikla kastē.” Acīmredzot ar to viņš gribēja pateikt, ka šī stikla kaste ir piemērots, atbilstošs klimats tam, lai rastos šādi vardarbīgi noziegumi.

3. Vadošais draudzes loceklis pamanījās ar plaši lietojamo vienkāršo teikumu norādīt, ka Lareebas vecākiem piemītošajām Pakistānas lauku tradīcijām un priekšstatiem par laulībām nav nekāda sakara ar islāmu.

Protams, ka ir gan. Jo attiecīgā reliģija pieļauj to, ka savā fundamentālajā interpretācijā tā pat pieprasa sieviešu “iebetonēšanos” mājās, un to, lai ticīgie pārvietotos pa draudzes stikla kasti un paliktu piesaistīti slēgtai domāšanas sistēmai.

Bet arī mēs, vietējo iedzīvotāju vairākums, esam līdzatbildīgi par to, ka šai meitenei bija jāmirst. Mēs esam līdzatbildīgi, jo atstājām šo ģimeni mošejas kopienas ziņā, un mēs pieļāvām to, ka musulmaņi nav atklāti pret mūsu pasauli un var pārņemt vecās, tradicionālās lomas.

Pagājušā gadsimta romantiskā multikultūra prezentē savus bērnus. Laisser-faire jeb neiejaukšanās taktika var būt arī kā vienaldzības un neizglītotības kamuflāža. Bet vienaldzība nav integrācijas politika, drīzāk noraidījums, nevis ielūgums piedalīties dzīvē. Tas noved pie noslēgtām sabiedrībām. Tam, kurš dzīvo izolētu mošejas dzīvi, nevar rasties izpratne par mūsu kultūru, tas nevar apgūt neko jaunu. Tas pats attiecas arī uz visiem bēgļiem un kandidātiem uz bēgļa statusu, kuri patversmēs pavada vairākus mēnešus un gadus bez komunicēšanas ar vietējiem iedzīvotājiem. Saprotams, ka tad jāpievēršas jau labi pazīstamajam, lai būtu kam pievērsties un lai rastos piederības sajūta. Tāpat arī Lareebas vecāki pievērsās tam, kas viņiem bija zināms un saprotams, — musulmaņu kopienai, mošejas kopienai, “slēgtai domāšanas sistēmai”, atrodoties draudzes “stikla kastē”. Tāpat rīkotos arī pašreizējie migranti, un tāpat rīkojas ari viņu otrā un trešā paaudze, kas jūtas izstumta no mūsu sabiedrības vai arī pati apzināti vēlas norobežoties no tās.

Mēs nedrīkstam pieļaut, ka cilvēki pārvietojas (spiesti pārvietoties) slēgtā domāšanas sistēmā, kam nav nekāda sakara ar “normālo pasauli” tur, ārā. Mums ir jāpieprasa, ka ienācēji respektē mūsu kultūru un mūsu vērtības. Kas to nespēj, tam te nav īstā vieta. Tas pats attiecas arī tiklab kā uz kādreizējo viesstrādnieku bērniem un mazbērniem, tā arī uz bēgļiem,

kas tikko ieradušies. Te vietā būtu Bundestāga prezidenta Norberta Lammerta vārdi, kurus viņš teica Vācijas atkalapvienošanās 26. gadadienā Drēzdenē: “Vienmēr tur, kur ir sadursme starp ieceļotāju ierastajiem izturēšanās paradumiem un šeit valdošajiem likumiem, tur, protams, jāpiemēro šejienes likumi. Visiem. Bez izņēmuma.” Zināms, ka Vācija nav paradīze zemes virsū. “Bet daudzi cilvēki, kuri izmisīgi meklē, visbiežāk to iedomājas atrast tieši Vācijā. Ja tas tā ir, tad mums ir dota dubultleģitimācija gādāt, lai šīs valsts pamatvirzieni paliek tādi paši, kādi tie bija.”

Tāds pats viedoklis ir arī kanādiešiem par to, kas attiecas uz viņu zemi. Viņi ielūdz ieceļotājus viņiem pievienoties. Tam, kuram tiek dota šī iespēja, ir pienākums pakļauties bezierunu lojalitātei: likumu neievērošanai nevar būt kompromisu. Tas jau pašā sākumā tiek skaidri un gaiši pateikts. Pēc Migrācijas lietu pārvaldes datiem, katru gadu tiek izsūtīti no 5000 līdz 10 000 cilvēku, jo viņi ir pārkāpuši likumu. Turpretim no Vācijas līdz šim nav izsūtīts neviens noziedznieks. Mēs esam naivi. Mēs izrādām pārmērīgi lielu toleranci pret tiem, kas nav toleranti pret mums.

Manam tēvam šķita pašsaprotami, ka ir jāpiemērojas mūsu izvēlētās pilsētas iedzīvotāju dzīves paradumiem. Un ari es Vācijā iemācījos, man bija jāiemācās, kas jāņem vērā, lai varētu dzīvot šajā sabiedrībā. Vidējie rādītāji ir tādi, ka musulmaņu ienācēji vāciski runā sliktāk par migrantiem no citām zemēm, un arī skolā viņu sekmes ir zemākas; to viņi kompensē, radot pazemotas sievietes tēlu, naidu pret homoseksuāliem cilvēkiem un ebrejiem un būdami kriminālās statistikas augšgalā.151 Ieceļotāja izaugsme, lai no kurienes viņš arī būtu ieradies, nav iedomājama bez vācu valodas apguves: sliktām valodas zināšanām seko slikti skolas beigšanas eksāmenu rādītāji un līdz ar to arī sliktas izredzes apgūt profesiju. Sekas ir neapmierinātība, frustrācija un agresija. Reti kurš aizdomājas līdz tam, ka šīs liktenīgās ķēdītes radīšanas vaina jāmeklē sevī pašā. Vieglāk ir vainu uzkraut vāciešiem, tā sauktajiem “rasistiem” un izolējošajai sabiedrībai.

Bet varētu būt pavisam citādi. Bērni grib mācīties, un tāpēc ir skolas. Pats par sevi saprotams, ka tajās ir jāmāca vācu valoda. Būtu ļoti lietderīga vienošanās, ka arī starpbrīžos jārunā šīs valsts valodā, jo te ir bērni ar dažādu dzimto valodu. Berlīnes skola “Herbert-Hoover-Schule” tieši šādu lēmumu arī pieņēma ar pamatojumu: “Skolā mēs runājam vāciski. Mēs ik mirkli gribam izturēties atklāti cits pret citu, izvairīties no pārpratumiem un palīdzēt cits citam. Labi protot valodu, ir labākas iespējas apgūt profesiju.” Dažādās valodās runājošo skolēnu vairākums ir vienisprātis, skola saņem ļoti labas atsauksmes. Diemžēl acīmredzot akli un dogmatiski pretinieki aģitē pret šo tā saucamo “rasismu”, kā to dēvē Berlīnes-Brandenburgas Turku apvienība (TBB). TBB atkārtoti mēģināja iznīcināt daudzu etnisko grupējumu biedrību, kas funkcionēja, kuras cilvēki izrādīja vēlmi mācīties, vēloties no tās izveidot fragmentāru sabiedrību. Šobrīd, 2016. gada rudenī, apvienības pārstāvji Berlīnē apelē pie SPD, pie Linke (Kreisajiem) un Zaļajiem, lai vēlēšanu solījumi tiktu atbilstoši ievēroti. Koalīciju partneriem, kā tika gaidīts, nācās pieņemt lēmumu: “Berlīnes izglītības iestādēm tiek noteikts, ka nav pieļaujams noteikt par pienākumu runāt vāciski starpbrīžos, tas ir, brīvajā laikā.”152

Te varētu būt līdzēts, ja TBB ignoranti būtu vairāk sēdējuši skolas solos, bet ari Berlīnes koaliciju partneri ir pelnījuši kritiku.

Pienākums apmeklēt skolu attiecas kā uz vācu bērniem, tā arī uz visiem jaunpienācējiem, bet tāpat arī uz pieaugušajiem, tikai tā ir cita veida izglītība. Viņu atalgojums par mūsu rūpēm ir vēlme mācīties. Skolā viņi apgūst ne tikai vācu valodu, bet arī uzzina par mūsu vērtībām, par Pamatlikumu un mūsu likumiem, kuri viņiem ir jārespektē. Lai šajā pasaulē orientētos, viņiem ir nepieciešamas norādes, atbalsts un izglītība. Tas ir tas, ko mēs ieceļotājiem varam dot un kas mums ir jādod. Viņiem savukārt ir jāiekļaujas mūsu pasaulē, lai viņi spētu saprast, kādu brīvības iespēju piedāvā rietumnieciski demokrātiskā sabiedrība.

Tā kā skola ir obligāta, šad un tad novērojams, ka piemēroties un mācīties spējīgie izvairās no spiediena, ko izdara dažas kopienas, kuras nevēlas integrēties. Ja šis šķērslis tiek pārvarēts, tad cilvēks sāk pats uzņemties atbildību, kam seko pašrefleksija un jautājumu uzdošana. Jo tas, kurš tiek palaists brīvībā un sajūt tās garšu, vairs nespēj to aizslēgt pavisam. Tādējādi tiek iegūta jaunās pasaules vērtību un kārtības izpratne, īpaši veiksmīgā gadījumā — pat sajūsma.

Tā varētu būt. Diemžēl musulmaņu kopienās ir gana daudz to, kuri kavē integrēšanos un pat izvairās no tās, nav gatavi piemēroties kultūrai, kas ir viņu izvēlētajā dzimtenē. Ruuds Koopmans, socioloģijas un migrācijas pētniecības zinātnieks Berlīnes Humbolta Universitātē, ir uzzinājis, ka musulmaņi tiecas palikt starp savējiem un noteiktos pilsētas rajonos izveidot geto. Tas kavē vācu valodas apguvi, it īpaši, ja draugi un

laulātie partneri visbiežāk pieder vienai un tai pašai etniskajai grupai. Tā kā sievietes strādā retāk, viņas arī retāk tiekas ar vietējiem iedzīvotājiem. Vēl vairāk: Berlīnes Zinātņu centra (WZB) veiktajā SCIICS aptaujā (Six Country Immigrant Integration Comparative Survey) par ieceļotājiem un vietējiem sešās Eiropas valstīs — Vācijā, Francijā, Nīderlandē, Beļģijā, Austrijā un Zviedrijā — tika konstatēts biedējoši vērienīgs reliģiskais fundamentālisms Rietumeiropas musulmaņu kopienās. Gandrīz 60 procenti no aptaujātajām 9000 turku vai marokāņu izcelsmes personām piekrita viedoklim, ka musulmaņiem jāatgriežas pie savām islāma saknēm; trīs ceturtdaļas aptaujāto domāja, ka ir iespējama tikai viena Korāna versija, kas būtu jāievēro visiem musulmaņiem; divas trešdaļas atzina, ka viņu reliģisko paražu likumi ir svarīgāki par tās valsts likumiem, kurā viņi dzīvo.153 Lieki ir piebilst, ka internets bija pakļauts sašutuma vētras iedarbībai — to sacēla cilvēki, kuri acīmredzot nevēlējās raudzīties patiesībai acīs.

Patiesība ir tāda: daudzi musulmaņi nevar vai nevēlas piemēroties mūsu sabiedrībai, viņi neievēro mūsu likumus un nicina mūsu kultūru. Piemēram, ja paraudzīsimies internēta mājaslapг fawazentrum.de, tad varēsim izlasīt prātam neaptveramas lietas. “Zināms, ka mūsu jaunieši pastiprināti tiek pakļauti sabiedrības ietekmei,” kāds uzsāk sarunu. “Tiklab internētā, kā arī plašsaziņas līdzekļos mums uzspiež Rietumu tradīcijas un ieradumus, rituālus un dzīvesveidu, kas rada musulmaņu jauniešos mazvērtības sajūtu. Ar to, kā viņi ēd un ko viņi ēd, ko velk mugurā un kā to dara, viņi vēlas imitēt Rietumus un savu dzīvi veidot līdzīgu viņu dzīvei. To musulmaņu dzīvesveids, kuri neievēro lūgšanas {As-Salahah) un neievēro gavēni, attiecīgi neatšķiras no neticīgo (Kuffār), tādi musulmaņi pastiprina iespaidu, ka mēs esam ne-musulmaņu padotie, kaut gan, ņemot vērā mūsu ticību (Iman), mēs taču esam par viņiem pārāki. Lai Allāhs mums žēlīgs. Tas pats attiecas arī uz mani. Kā lai mēs no tā atbrīvojamies?”

Noslīpētās atbildes maskētā puse ir šāda: “Ja mūsu ticība (Iman) būs pietiekami stipra, mēs spēsim izaicināt visu pasauli. Bet, ja mūsu ticība {Iman) kļūs vājāka, tad mūsu identitāte neizturēs pat viegla vēja pūsmu. Tāpēc mums, ticīgajiem {Mu'minim) viss spēks jāvelta galvenokārt mūsu ticības {Iman) stiprināšanai. Mums jāparūpējas par “saturu” tā vietā, lai rūpētos par “iepakojumu”.

Lai ticība kļūtu stiprāka, ir jāievēro šādi nosacījumi: “Ticība {Iman),

kas sajaukusies ar filozofiju un citām ideoloģijām, ir nolemta iznīcībai.” Un: “Ticība (Imān) atspoguļojas cilvēkā (sīc/).” Tāpēc ļoti liela nozīme ir tam, kura pēdāu mēs sekojam. Mūsu draugu loks, mūsu darba kolēģi un visi cilvēki, ar kuriem mēs diendienā tiekamies, — tie visi zināmā mērā ietekmē mūsu ticību (Iman). Mums jārūpējas par to, lai apkārt uzturētos tikai patiesi draugi.”15'1

Tas ir jebkas cits, izņemot aicinājumu integrēties. Gluži pretēji, tas ir aicinājums uzturēties tikai starp sev līdzīgajiem un koncentrēties uz reliģiju.

Cits jautātājs vēlas kļūt par policistu. “Vai drīkstu stāties ne-musul-maņu valsts dienestā?”

Atbilde: “Ir grūti dot piekrišanu musulmanim, lai viņš iestājas policijas dienestā Vācijā. Noteikti var minēt daudzus iemeslus, kurus varētu dot kā ieteikumus un kuri būtu apstiprinoši. Tomēr mēs domājam, ka tas vairāk kaitēs nekā dos labumu.”155 Svarīgākais iemesls, lai nekļūtu par policistu: kādu dienu, ļoti iespējams, stāvēsi pretī savas ticības brālim, un ar to cīnīties nav atļauts.

Acīmredzami labi integrēts vīrietis raksta, ka viņam reiz esot ļoti daudz palīdzējis vācietis, kurš nu esot miris. “Vai būtu pareizi uzmeklēt viņa kapavietu un norunāt Pateicības lūgsnu (Du'a)?” Atbilde ir “nē”. Pietiekot ar to, ka izrāda pateicību par labiem darbiem.156 Un kāda gan jēga lūgties par neticīgo, kurš sēž ellē? Atcerēties kristieti jau ir gana laba pateicība.

Viss minētais ir norobežošanās pazīmes. Tā vietā, lai pieņemtu Rietumu tradīcijas un ieradumus, rituālus un dzīvesveidu, šie ticīgie grib “atbrīvoties” un pat izaicināt visu pasauli.

Acīmredzot neiederēties Vācijā grib arī daži šejienes musulmaņu galvenie ideoloģijas pārstāvji. Es pieņemu, ka Vācijas Musulmaņu centrālās padomes dibinātāji pamatīgi papūlējās, domājot par nosaukumu. Kāpēc gan viņi to nenosauca par Centrālo vācu musulmaņu padomi? Jo vārda devēji nevēlējās sevi ieraudzīt kā vāciešus, bet gan kā musulmaņus, lai arī no kurienes tie nākuši, un tikai gadījuma pēc tie dzīvo (spiesti dzīvot) Vācijā. Pozitīvi raugoties, ZMD dalībnieki ir pārejas stadijā. Bet varbūt arī viņi jau trīsdesmit gadus (kopš 1987. g.) jūtas kā svešie svešā zemē. Ja reiz pienāks brīdis, kad ZMD musulmaņi jutīsies integrējušies, šeit iederīgi, tad Centrālās padomes nosaukuma pārdēvēšana būtu skaidra zīme.

Bet, lai arī musulmaņi varētu brīvi dzīvot, viņiem vispirms gan vajadzētu atbilstoši laikam interpretēt savu ticību. Milads Karimi saredz to kā viņu uzdevumu, “ar kritisku prātu paraudzīties uz savām tradīcijām un tikt skaidrībā, kā mēs no iekšienes varam iegūt kaut ko jaunu. Tas ir acīmredzami, ka senie Korāna interpretētāji bija sava laika bērni un ka mūsdienu Korāns lasāms atbilstoši pašreizējiem apstākļiem.”

RUNAS PAR PARĀDA ATMAKSU

Vai mums vajadzētu piemēroties musulmaņiem

To, ka pārāk liela pretimnākšana beidzas ar nepateicību, vajadzēja iemācīties atbildīgajiem skolās par izmēģinājumu “Islāma mācība vācu valodā”. Dinslākenes-Lonbergas pamatskolā reliģiju 2003./2004. m. g. mācīja pasniedzēja Lamja Kadora. Šī pilsēta avīžu virsrakstos nokļuva, jo grupa jaunu vīriešu, saukta par “Lobergas brigādi”, no turienes devās uz Sīriju, lai islāmistu pusē cīnītos par jauno Dieva valsti. Pieci no brīvprātīgajiem bija kādreizējie Lamjas Kadoras skolēmi.

Ziemeļreinas Vestfālenē šāds mācību stundu projekts tiek turpināts, kaut gan Kadora atzīst, ka vecāki par svarīgāku uzskata Korāna skolas apmeklējumu, jo bērni tur apgūst tradicionālāku, konservatīvāku reliģijas saturu. Tāpēc viņa sarunu šovos pieprasa vairāk nekā divas islāma mācību stundas, citādi neesot iespējams novērst musulmaņu bērnu ra-dikalizāciju.

Kadora to patiešām saka skaļi: musulmaņu bērni Korāna skolās mošejās tiek radikalizēti. Uz jautājumu, kāpēc notiek tā, ka musulmaņu jaunieši daudz biežāk radikalizējas nekā kristieši, kaut gan kristiešiem bieži vien nav iespējas pat reizi nedēļā apmeklēt reliģijas mācību, Kadora un līdzdalībnieki pieklust. Islāms nekādā ziņā neesot par to atbildīgs; tam neesot nekāda sakara ar reliģiju. Tikai ar mācību stundu, kuru viņi apmeklē.

Ne mošejas imāma, ne Kadoras kvalifikācija nav salīdzināma ar vācu pedagogu kvalifikāciju, reliģijas skolotājas un skolotājus ieskaitot. Kadoras atļauja strādāt par skolotāju izsniegta Musulmaņu koordinācijas padomē (KRM). KRM sastāv no musulmaņu apvienību pārstāvjiem,

lielākoties konservatīvajiem. Dibināšanā piedalījās arī IGD, Vācijas islāma kopiena, ko Bavārijas Konstitūcijas aizsardzības birojs uzskata par “Vācijas centrālo Ēģiptes musulmaņu brālības filiāli”, ko savukārt noliedza tobrīd esošais IGD prezidents. 2014. gadā Apvienoto Arābu Emirātu kabinets publiskoja to organizāciju sarakstu, kas pieskaitāmas islāmis-kajam terorismam. Sarakstā atrodama arī IGD.

Savā ziņā izdotā skolotāja atļauja Kadoru padara atkarīgu no KRM. Šīs prakses pamatā ir “Likums par islāma reliģijas mācību stundas ieviešanu kā mācību priekšmetu”. Politikas zinātnieks un vēsturnieks Tomass Špāns, ņemot vērā Pamatlikumā noteikto sekularitātes prasību, to nosauc par “konstitucionāli apšaubāmu” jo šis likums “valstij sākotnēji faktiski izvirza pamatuzdevumus pārstāvjiem no sadalītām grupām, kas nav konkrēti definētas, neīstas ticīgo kopienas bez juridiska statusa”. Apvienības ne tikai nav reliģiskas kopienas, kādas tās ir kristīgajai baznīcai, bet ir nacionāli grupējumi, kas pilda pienākumu izcelsmes valsts uzdevumā; “Ditib” pilda Turcijas uzdoto. Špāns citē tābrīža ģenerālsekretāru Ali Ertans Topraku, kurš pretēji islāmiskajām apvienībām kā reliģiskajām kopienām pārstāv Vācijas Alevītu kopienu: ““Ditib” imāmi pat dod zvērestu, ka viņi būs mūžam uzticīgi turku nacionālismam. Tā kā “Ditib” ir vienīgā apvienība, tai KRM pieder veto tiesības. Tātad līdz ar to Ankara nosaka, ko šeit mācīsies musulmaņu skolēni. Un divās citās apvienībās Konstitūcijas aizsardzības birojs novēroja antisemītisko islāmistu, kā “Milli Gorūs” vai turku labējo radikāļu, ietekmi. Pēc sar-kans-zaļš principa viņiem acīmredzot nākas izlemt, kurš islāms nākotnē mācāms vācu skolās. Šeit radikāļi tiek pakļauti atbilstošajām sabiedriskajām normām un tiesiskās valsts standartiem.”159

Kadora to esot izjutusi kā personīgu neveiksmi, kad kļuva zināms par viņas skolēnu rekrutēšanos pašnodēvētajai “Islāma valstij”. To viņa pa šo laiku ir iekļāvusi daudzās publikācijās un visbeidzot grāmatā “Zum Toten bereit — warum deutsche Jugendliche in den Dschihad ziehen” (“Gatavi nogalināšanai — kāpēc vācu jaunieši izvēlas doties dži-hādā”). Tā vietā, lai risinātu problēmu, viņa 2016. gadā mūsu sabiedrību grib saistīt ar to, norādot uz “līdzvainību”. Zīmīgākais viņas grāmatas nosaukums ir “Die Zerrei(3probe. Wie die Angst vor dem Fremden unsere Demokratie bedroht” (“Mēģinājums saraut gabalos. Kā bailes no svešajiem kļūst par draudu mūsu demokrātijai”).

Vāciešiem un ieceļotājiem kopīgi ir jāatrod emocionālā saikne ar

Vāciju, viņa saka. Jebkurai valstij esot nepieciešams kaut kas, “aiz kā cilvēki var sastāties kopā”, valsts izlases futbolā, basketbolā, handbolā, īpaša personība, kuras sasniegumus visi augstu novērtē. Viņa runāja par “jaunu “būt vācietim” veidošanas mastiku.” Viņa ļoti labi saprotot emocionālo distanci pret šo valsti, cilvēkiem ar migrācijas aizkulisēm, ņemot vērā, ka ir jūtamas nemitīgas vibrācijas, pilnas rasisma un naidīguma pret svešajiem, 'lāču, pat piesaucot politiku, mēs neatbrīvojamies no pienākuma. “Politiķiem jābūt skaidri un nepārprotami vienotiem ar cilvēkiem Vācijā sabiedrības pārmaiņās — tādējādi viņus iedrošinot nebaidīties no tām.”160

Kadora savā grāmatā raksta, ka Vācijai esot rasisma problēma. Viņa sūdzas par “nemitīgajām apspriedēm, kurās spriež par to, kas šajā valstī būtu jāpieprasa un ko drīkstētu pieprasīt no minoritātēm”. Tā vietā mums vajagot “beidzot runāt par to, ko izdara mūsu līdzvainība”. Šo līdzvainību viņa pamato šādi: vācu politika esot tā, kas piesaistījusi valstij “viesstrādniekus”, tie — pa šo laiku jau arī viņu pēcnācēji — strādāja un maksāja nodokļus. Turklāt — “mēs, sabiedrība, esam atbildīgi par tiem cilvēkiem, kuri pie mums, Vācijā, gribēja atrast patvērumu, jo mēs nepavisam neesam tik nevainīgi, ka daudzās valstīs valda posts” — un līdz ar to arī bēgļu straumes. Ar tām mainīšoties ari sabiedrība. Kurp tas novedīs, to viņa nesaka. Tik vien kā: “Sabiedrības ir pakļautas nepārtrauktām pārmaiņām. Mēs varam tās veidot un līdz ar to rūpēties par visu cilvēku labklājību.” Izdevniecība grāmatu pieteica ar šādiem vārdiem: “Mums ir nepieciešams jauns vācu Mēs. Un mums ir vairāk jārunā par identitāti un integrāciju, mazāk par reliģiju.”161

Kadorai mūsdienu Vācija acīmredzot nav pieņemama. Kādu Vāciju gan viņa vēlas? Par kādu jauno Mēs viņa runā? Protams, ka ir taisnība tas, ka sabiedrības, it īpaši globalizācijas laikā, ir pakļautas pārmaiņām. Bet pamats funkcionējošajai vācu sabiedrībai jau sen ir izveidots: cilvēktiesības, brīvība, vienlīdzība, ticības, sirdsapziņas un apliecinājuma brīvība, viedokļu un preses brīvība, tiesiska valsts un demokrātija, kā to nosaka Pamatlikums. Visi šie sasniegumi nav valstīs, no kurienes ieradušies ieceļotāji un ieceļojušie. Šis pamats ir nemainīgs, par to nav jādiskutē.

Bet mums gan vajadzētu noliegt likt uzpurni, lai mēs vairs nedrīkstētu kritizēt reliģiju un mūsdienu reālo islāmu, kura viedokļu vadoņi šajā zemē nemitīgi vēlas runāt par reliģiju (un integrāciju, tāpat kā Erdogans, arī uzskatīt par noziegumu). Kadoras nostāja uzliek sabiedrības vairākumam domāšanas un valodas aizliegumu. Taču, ja laikam līdzi neejošu reliģisko praksi vairs nedrīkst kritizēt, tad Vācijā drīz vien būs jauna Irāna, jauna Sīrija un otra Turcija.

Kadoras augstskolas karjera beidzās 2008. gadā ar tiesas procesu par pētījumam piešķirto līdzekļu piesavināšanos. Runa bija par 20 000 eiro, kurus Lībijas vadītājs Muamars Kadafi skaidrā naudā uzticēja Minsteres “Reliģijas studiju centram” un kuri tika aizmirsti Kadoras personīgajā seifā. Avīzēs pavīdēja runas par “neuzticību”. Process tika pārtraukts, samaksājot 7500 eiro kādai labdarības iestādei.162

2010. gadā Kadora nodibināja Liberāli islāmisko savienību (L/й), par kuras priekšsēdētāju kļuva viņa pati. Līdz ar to jēdziena “liberāls” vieta musulmaniskajā diskursā ir aizņemta, un viņa var to izmantot saviem mērķiem, tajā pašā laikā apkarojot musulmaņu vidū esošos īstos liberāļus, kas ir islāma reformatori. LIB nekavējoties distancējās no tikko iznākušās “Freiburgas deklarācijas”, ko izveidoja musulmaņu reformatori Abdelhakima Urgi, Freiburgas Pedagoģiskās augstskolas Islāma teoloģijas/reliģijas pedagoģijas katedras vadītāja, vadībā. Urgi “pēdējā laikā aizstāvot un sniedzot palīdzību Vācijas rasistiskajiem un islāmam naidīgajiem diskursiem, “liberālais” islāms beidzoties tur, kur nepārdomāti pievienojas nebūtiskie vairākumsabiedrības diskursi”.163

“Freiburgas deklarācija” nav ne rasistiska, ne naidīga pret islāmu, tā nosauc visu to, kam beidzot būt jābūt islāma kopienas dienaskārtībā. Ir vērts to vērienīgi lietot — citēt un diskutēt, neuzliekot ideoloģijas klapes uz acīm.

“Mēs sapņojam par islāma reformu. Par apgaismību, kas atmodina musulmaņu kopienu, kas vēlas būt par eiropeiskās sabiedrības integrālu daļu, kas ir atklāta un zinātkāra attieksmē pret saviem līdzcilvēkiem, Eiropas kultūru un modernā izaicinājumu.

Mēs sapņojam par musulmaņu kopienu, kas sludina mieru, toleranci, tuvākā mīlestību, sludina līdztiesību, sludina respektēt citas reliģijas un citādi domājošus cilvēkus un tādu dzīvesveidu arī dzīvo.

Mēs sapņojam par musulmaņu kopienu, kas respektē un aizsargā visas individuālās personības attīstības formas, kas respektē un aizsargā visas individuālās dzīves veidošanas formas, kas respektē un aizsargā visus līdzāspastāvēšanas veidus.

Mēs sapņojam par musulmaņu kopienu, kas ticību redz kā personisku lietu starp atsevišķu cilvēku un Dievu, kas nebaidās iztaujāt par

savu reliģiju, arvien no jauna pārskatīt tās pozīcijas un saskaņot ar dzīves realitāti.”

Tie, kas parakstījuši šo deklarāciju, aizstāv humānu, modernu un apgaismotu islāma izpratni attiecīgajam laikam atbilstošā kontekstā, viņi saprot, kas ir laicīgais. Iekšējā islāma kritiku viņi uzskata par nepieciešamu. “Reformētais islāms rodas ar lemtspējigu, patstāvīgu, empātisku un ar galvu domājošu cilvēku, kurš pats spēj atbildēt par savu rīcību un atbildīgi spēj rīkoties ar šis valsts un sabiedrības piedāvāto brīvību.”

Viņi atsaucas uz cilvēktiesībām, ko saņemt “ir katra cilvēka tiesības, esot pilnīgā brīvībā un pašam esot noteicējam par savu dzīvi un savu ticību. Visi cilvēki ir līdztiesīgi un vienlīdzīgi.”

Viņi noraida diskrimināciju, tāpat ari antisemītismu un homofobiju. Sieviete un vīrietis esot neierobežoti līdztiesīgi. “Mēs kategoriski noraidām diskriminācijas, kas pamatojas uz reliģiju, sieviešu diskrimināciju jo īpaši.”

Poligāmija esot “sievietēm naidīga partnerības forma”. Islāma laulības, tātad tās laulības, kuras tiek noslēgtas mošejās, nebūtu derīgas likuma priekšā, jo visbiežāk sievietes esot cietējas, jo ar šim laulībām nav saistīta “ne likumiska uzturēšanas prasība vai pensija, ne ari nodokļu atvieglojumi”.

Tie, kas parakstīja deklarāciju, laulības ar bērnu nosauc par “nepilngadīgo seksuālu izmantošanu”. Viņi noraida nāvessodu un miesassodu, noteikta apģērba valkāšanu piespiedu kārtā, piespiedu laulības, laulības aizliegšanu reliģisku apsvērumu dēļ, reliģijas noteikta apģērba valkāšanu, minot galvassegu valsts dienestā esošajiem, it īpaši skolotājām un tiesnesēm.

Viņi pieprasa bērnu audzināšanā nelietot vardarbību un bailes, bērnu piedalīšanos skolas mācību stundās, ieskaitot peldēšanu, sportu un veselības mācību, tāpat arī klases ekskursijas, ievērot reliģiskā pa-saulskatījuma neitralitāti. Un viņi sapņo par lūgšanām, kur piedalās abu dzimumu pārstāvji mošejās, kurās arī sievietes var būt imāmes, par mošejām, kurās nevalda ģērbšanās priekšnoteikumi, kurās sprediķus lasa vācu valodā, tādējādi dodot savu artavu integrācijas procesā.”164

Kas gan tur var būt rasistisks? Un vai Kadoras kundze to visu nevēlas? Tā vietā, lai vicinātu rasisma vāles, Kadorai un līdzdalībniekiem vajadzētu pievērsties negatīvajam reliģiskajam saturam, islāmistiem un islāmistēm un rūpēties par revīziju un reformu pašu rasistiskajos stāstos. Tieši tam ari pievēršas “Freiburgas deklarācija”.

Fatāli ir tas, ka ar tik liberāliem pūliņiem islāma diskursā vācu intelektuāļi tāpat nepiedzīvo tūlītēju rezonansi. Tā vietā, lai diskutētu ari par musulmaņu integrācijas problēmām, islāma debatēs dominē centieni apkarot šķietamo vai patiešām esošo rasismu un labējos populistus.

Kad 2016. gada oktobrī Karolina Emke Frakfurtes Svētā Pāvila baznīcā teica pateicības runu Vācu grāmatniecības Miera prēmijas pasniegšanas ceremonijā, viņa pieminēja minoritātes, starp visām citām grupām nosaucot arī homoseksuāļus un musulmaņus. Cilvēktiesības, viņa teica, ar skatienu vērsdamās pie “islāma ienaidniekiem”, nevajadzētu nopelnīt. “Nav noteikumu, kuri jāizpilda, lai kādu atzītu par cilvēku un to aizsargātu. Nekādu lomu te nedrīkst spēlēt simpātijas un noliegšana, piekrišana vai antipātijas individuālajiem dzīves projektiem, sociālā prakse vai reliģiskā pārliecība... Dažādība nevar būt atstumtības iemesls. Līdzība — pamattiesību priekšnoteikums.”

Korolīna Emke sacīja, ka viņa esot Dortmundes futbolkluba “Borussia” fane, bet viņai “nekad neesot ienākusi prātā ideja “Schalke” faniem atņemt pulcēšanās brīvības tiesības”. Esmu pārliecināta, ka viņa arī vēl nekad nav pazemojusi cilvēku, kam ir cita seksuālā orientācija kā viņai. Un, protams, viņa vēl nekad nav nosodījusi musulmani, noteikti ne viņa ticības dēļ, vai arī iespējams, ka tieši viņa ticības dēļ Karolīna Emke to nedarīja.

Atlaides un iecietības vai uzticības avanss musulmaņiem diemžēl netiek piešķirts lielāks, kādu to saņem citi iedzīvotāju grupējumi. Drīzāk citi pat mazāk. Tikai to neredz tas, kurš par musulmaņu kritiskajiem izteikumiem un rīcību vienaldzības pārņemtā tolerancē piever acis. Un tāpēc Emkes nosodāmo sarakstā starp “populistiem un tīrības fanā-tiem”, kuri izplata “bailes un šausmas”, trūkst vienas grupas: trūkst ortodoksālo musulmaņu tradicionālistu un radikālo islāmistu. Tā vietā viņa uzskaita: cilvēki, kuri met degmaisījumus bēgļu patversmēs, kuri musulmaņu sievietēm rauj nost hidžābu vai ebreju vīriešiem — kipu no galvas, kuri vajā poļu vai rumāņu eiropiešus vai uzbrūk melnādainajiem vāciešiem.

Tas, bez šaubām, ir nosodāmi, un Emkei bez ierunām var piekrist. Ir jātiesā un jāsoda tas, kurš uzbrūk cilvēkam tāpēc, ka viņš ir musulmanis vai ebrejs, melnādainais vai albīns, homo- vai heteroseksuāls; bet pretēji tas darbojas gluži tāpat ar neticīgajiem un nepareizās ticības piekritējiem, ar klubu apmeklētājiem vai cūkgaļas cienītājiem, ar sievietēm, ku-

ras nevainību nesaglabā līdz laulībām vai nenoslēpj ādu un matus, izejot ārpus mājas. Kāpēc Emke klusē par vardarbību — verbālo un acīm redzamo — mūsu zemē no radikālo musulmaņu puses, kuri gluži tāpat iedveš bailes un šausmas un kuri cilvēktiesības, tās pašas, kuras nevienam nav jānopelna, samin kājām?

Šai selektīvajai argumentācijai jādara gals. Jo tas ir negodīgi. Jo tas ir nekonsekventi.

7. NODAĻA

“ESIET LAIPNI AICINĀTI” KULTŪRAI — JĀ, BET AR SAPRĀTU

Ka var rasties abpusēja vienotība

Līdz pat šim brīdim ne man vienai tā ir mīkla, kāpēc neviens neklausījās palīdzības organizāciju brīdinājumos par lielākām bēgļu straumēm no arābu zemēm, kuru mērķis būs Vācija. Notikumu attīstība Āfrikā un Tuvajos Austrumos taču bija paredzama. Kāpēc neviens to neuztvēra nopietni? Kāpēc politiķi mēģināja to neuztvert nopietni?

Un tad viņi pārsteidzošā kārtā stāvēja mūsu vārtu priekšā. Kad Angela Merkele teica, ka mums šiem cilvēkiem ir jāpalīdz, ka mēs nedrīkstam ļaut viņiem noslīkt jūrā, kad viņa teica, ka mēs palīdzēsim, tad viņa rīkojās pareizi. Tad viņa bija mana kanclere. Palīdzēt nelaimē nonākušiem cilvēkiem ir reālais humānisms un reālā kristietība. Bet, kad radās visa šī eiforija un visi skrēja uz staciju peroniem un bēgļus apkrāva ar “Teddy” lācīšiem, tad es domāju: tagad manas zemes cilvēki grib parādīt, ka viņi vairs nav nacisti, ka tagad viņi ir labi cilvēki.

Pareizi būtu bijis, ja mēs jau toreiz atklāti pateiktu: mēs tiksim ar to galā, jā, mēs palīdzēsim, bet mums būs arī problēmas. Problēmas ar cilvēkiem, kuru vērtības nav mūsējās. Daži no viņiem nemeklē palīdzību, bet ierodas citu iemeslu dēļ, un ne visi bēgļi ir labi cilvēki. Mums katrs ir uzmanīgi jāaplūko, lai izvairītos no riska. Un tas ir saprātīgi jāorganizē: jāpiereģistrē, jāpārbauda, jāpiešķir politiskais patvērums vai jāizsūta, jānodrošina patvērums, jāparūpējas par aprūpi, izglītošanu un darbu. Mums vajadzēja pasteidzināt procesu un konsekventi izsūtīt tos, kas nav tiesīgi šeit atrasties.

Ja cilvēkam ir nepieciešama palīdzība un viņš to meklē pie mums, tad mēs esam par viņu atbildīgi. Mēs nevaram sniegt palīdzību, ja mēs norobežojamies, atkal taisām ciet robežas un robežas pārkāpšanas gadījumā šaujam uz bērniem un sievietēm. Šāda “stārķu klabināšana” un kara draudi gādāja par kritiku un sašutumu no partijas “Alternatīva Vācijai” (A/D) puses un pelnīti.

Tajā pašā laikā mēs akceptējam automātisko šaujamieroču iekārtas pie Sīrijas-Turcijas robežas. Iekārtas, kuras uzliktas mūsu vārdā, samaksājot ar mūsu naudu, lai apstādinātu no izpostītas valsts ieradušos pienācējus. Mēs vienam despotam esam piekrituši iedot vairākus miljardus eiro, lai viņš attur cilvēkus uzsēsties uz mūsu kakla, lai viņš paveic netīro darbu, atturēdams cilvēkus, kas bēg no kara un bada un meklē pie mums palīdzību.

Tas, kurš ir aizbēdzis no apspiešanas, terora, slepkavošanas un spaidiem diktatoriski islāmiskajās valstīs, kurš izbēdzis no raķešu šāviņiem un nomesto bumbu krusas un ir sasniedzis Vāciju, visupirms ir priecīgs un pateicīgs, ka atrodas drošībā. Tikai laiks rādīs, cik atšķirīga ir jaunā pasaule, kurā viņš ieradies. Bēgļi no Sīrijas, Albānijas, Kosovas, Irākas, Afganistānas, Pakistānas un Somālijas lielākoties ir musulmaņi;165ne visi no viņiem dzīvoja pilsētās, ne visi ir izglītoti^166 un ne visi ir pievērsušies reliģijai, bet daudzi nāk no ciematiem, kuros islāms pārvalda visu dzīvi, reliģiskās paražas visu saka priekšā un visu regulē.

Ja šiem cilvēkiem Vācijā bail no nākotnes un viņi ir nedroši par nākotni, ja viņi vēlas atkal nodoties paļāvības siltajām skavām, tad atkal viss ies vecajās sliedēs. Tad atkal iedarbosies vecie, jau zināmie apspiešanas mehānismi: kopāsanākšana savas islāmiskās kopienas iekšienē. Norobežošanās. Tā kļūst par daļu no plašumā ejošas noslēgtas, bet uzticamas sistēmas. Un neviens šos cilvēkus nepiespiež, taču ne reizi neiesaka iepazīt rietumniecisko dzīvi, palūkoties uz lietām no cita skatpunkta, citādi paskatīties uz reliģiju. Un atkal islāms ir viņu dzīves noteicējs. Ko iegūst? Atkarību. No ģimenes, no islāma kopienas un imāma. Ko zaudē? Pašiniciatīvu.

Mēnešos un nedēļās starp 2015. gada pavasari un 2016. gada vasaras sākumu es palīdzēju bēgļu patversmēs kā tulce. Mani pārsteidza tas, ko gaidīja no mums un kādas prasības mums izvirzīja.

“Bet tiem ir jānodrošina mums ārsts,” es dzirdēju, un “tie” bija domāti iestādes un vācieši. “Tiem taču mūs ir jānogādā pie ārsta.”

Tad es sacīju: “Nē, viņiem tas nav jādara.” Mēs, vācieši, visa Rietumu

sabiedrība, esam gatavi palīdzēt postā nonākušiem cilvēkiem. Mūsu nostāja ir ļoti sociāla un humāna. Un tāpēc mums ir jāparūpējas, lai slims bēglis saņemtu ārsta palīdzību. Bet pats par sevi saprotams nav tas, ka viņi ar taksometru ir jānogādā līdz ārstam.

Reiz kāda albāniete man sacīja: “Man šodien ir vizīte pārvaldē. Es šodien negribu turp doties. Vai tu vari piezvanīt un pateikt, ka es slikti jūtos?”

To es nesapratu un nesaprotu. ŠI sieviete Vācijā grib iegūt politisko patvērumu. Līdz ar iesniegto pieteikumu viņai ir pienākums atzīmēties pārvaldē vienu reizi mēnesi. Un viņa tagad gaida, lai ierēdnis teiktu: “Nu labi, ja šodien tu nevēlies nākt, tad atnāc, kad tev būs izdevīgāk.” Tas ir norādījums! Ja esmu šeit ieradusies, tad es nevaru izvirzīt tikai prasības, bet man ir jāpilda ari pienākumi. Un tā vietā, lai sagaidītu, ka mani šeit — kā mājās — kāds paņems pie rokas, man pašai jārūpējas par savu dzīvi, jāgūst panākumi.

Bet tā vietā, lai dzīvi ņemtu paši savās rokās, daudzi musulmaņi dodas uz mošeju, lai padomu prasītu imāmam vai mācītam vīram, lai tie nosaka viņu vietā. Paklausīsimies, ko viņi mums tur, mošejā, teiks! Un, lai ko arī saklausītu, viņi ies tur ieteiktajā virzienā. Tā viņi pašu vainas pēc kļūst nevarīgi. Vai atkarīgi.

Ja mēs nerūpējamies par jaunpienācējiem, tad tas notiek divējādi: musulmaņu apvienības, lielākoties konservatīvisma un islāmisma pārņemtās, paņem viņus savā ziņā un uzņemas šeflbu. Tādējādi gan bēgļiem, gan ieceļotājiem rodas iespaids, ka šeit, Vācijā, viss rit savu gaitu tāpat kā zemē, no kuras viņi atbēga.

Ja mēs rūpējamies, tad šie cilvēki var mūs bagātināt. Bet tam nepieciešams laiks, un tas ari kaut ko maksā. Viņiem ir cits pasaules uzskats, bet pastāv izredzes, ka mēs viņus varam piesaistīt sev un mūsu dzīvesveidam. Tā vai citādi, viņi ir ieradušies, jo vēlas dzīvot mierā. Viņi lēmums bija izvēlēties Rietumus, Vāciju, ļoti līdztiesīgu, demokrātisku un labklājīgu valsti ar skaidri noteiktiem likumiem. Ja mēs vēlamies, lai šie cilvēki kļūst par mūsu sabiedrības daļu, nevis par paralēlo sabiedrību, tad mēs nedrīkstam vervēšanu atstāt imāmu, musulmaņu draudžu un apvienību pārziņā. Tāpēc mums jārūpējas, lai viņi var piedalīties vietējo dzīvē, mācīties vācu valodu un apgūt profesiju, un strādāt. Un darīt to vajag tik ātri, cik vien iespējams. Brīvprātības princips te nebūs pareizā izvēle. Tas darbojas tikai ar zināmu piespiešanu un norādījumiem. Ar laisser-faire un toleranci vien nebūs līdzēts ne ieceļotājiem, ne mums pašiem.

JAUNAS IDENTITĀTES MEKLĒJUMI

Kas ieceļotājiem ir nepieciešams

Aprobežotās islāma debates šeit vienmēr grozās ap šķietami eksistējošo vāciešu rasismu. Pat tad, ja Kadora runā par “līdzvainību”, nekas nav dzirdēts par to, kas patiešām ieceļotājiem ir nepieciešams. Politikas zinātnieks Basams Tibi ir sīrietis un Vācijā ieradās, kad viņam bija 18 gadu. Šo vakanci viņš mēģina izskaidrot, jokojot: “Es ciešu, jo man ir identitātes problēmas.” Bet tās nav tādas kā tiem, kuri iekrīt “Islāma valsts” izliktajās cilpās. Tibi saka: “Es eju pie psihoterapeita, bet jaunie musulmaņi seko “Islāma valstij”, tātad kustībai, kas viņiem dod to, ko atsaka sabiedrība patvēruma valstī.”167

Kā gan varētu tikt galā ar identitātes problēmām, kas ir tas, ko sabiedrības vairākums varētu dot musulmaņiem? Un ko mēs varam darīt, lai tie, kas nejūtas piederīgi, sevi identificētu ar šo valsti? Tibi piemīt praktisks domu gājiens: pēc saspringta laika skolā, kur vajadzēja iepazīstināt ar vērtībām, mums vajadzēja pēc iespējas ātrāk ķerties pie darba. Tam savukārt būtu jāseko pilsonībai.

Cilvēkiem vajadzīgs kas pavisam banāls: vide, kurā dzīvojot viņi jūtas labi, un apmierinošs, labi apmaksāts darbs. Abas minētās vajadzības ir priekšnosacījums tam, lai ieceļotājs varētu attīstīt savu vācu identitāti, sākt just kopību ar šo valsti.

Integrācija nevar būt veiksmīga, ja ieceļotājiem ir sajūta, ka viņi šeit ir nevēlami un pie pirmās izdevības tiek atstumti. Man ļoti laimējās. Ja pēc ierašanās no Maķedonijas ierēdņi mūs būtu aizsūtījuši nevis uz mazmazltiņo bēgļu patversmi ciematā, bet uz tādu pilsētu kā, piemēram, Berlīne, Hamburga vai Frankfurte, tad mana dzīve būtu izveidojusies citādi. Tad es Vāciju vai Zlgeres reģionu neuzskatītu par savu dzimteni un neprastu šis valsts valodu, valsts, kurā es dzīvoju; iespējams, ka man būtu trīs bērni un es būtu precējusies ar albāni. Pat tad, ja būtu saņēmusi vācu pasi, es nebūtu pilnībā pielāgojusies, jo “apgrozītos” albāņu sabiedrībā, kura turpinātu dzīvot tāpat kā toreiz tur, Skopjē.

No tā mēs varam iegaumēt: ja vēlamies rūpēties, lai bēgļi un ieceļotāji nepazūd paralēlajās sabiedrībās, tad ir ļoti vēlams par viņu jauno dzimteni izvēlēties provinci. Bet mums jāuzmanās, lai šīs vietas tiktu

Hi

iedalītas saprātīgi. Protams, mēs nevaram padsmitiem vīriešu izmitināt mazapdzīvotā vietā, kāda, piemēram, ir Vildene, bet ģimenēm ir labākas integrācijas iespējas, ja tās tiek izmitinātas lauku pagastos mazās vienībās, kuras nesastāv no vienas valsts piederīgajiem vai vienas etniskās grupas. Tādējādi viņi jau no pirmās dienas kontaktēsies ar vietējiem. Šai kopā izmitināšanai ne vienmēr ir jābeidzas kā Trēglicā vai Klausnicā (kur vietējie bija tik ļoti pret patversmes iemītniekiem, ka protestēja un tika ļaunprātīgi aizdedzinātas ēkas — tulk. piezīme). Integrācija iespējama pat Saksijā. Uz ziemeļiem no Hemnicas, Kēnigshainā Vīderauas iedzīvotāji iebilda, kad “viņu” bēgļus gribēja aizsūtīt citur. Viņiem esot jāpaliek te, šie vīrieši ciematā esot jau kļuvuši par savējiem. Kad nometne tomēr tika likvidēta, tad iedzīvotāji sākumā uzņēma mājās, vēlāk atrada dzīvokļus tiem trīsdesmit bēgļiem, kuri vēl mācījās skolā vai kuriem bija jāpabeidz prakse.

Laukos, tāpat arī mazpilsētās, tas viss darbojas daudz ātrāk, ja vietējiem nav iebildumu un viņiem nav bail. Ja tur būs nelieli uzņēmumi un amatniecība, tad arī mācekļa vietas tur varēs atrast ātrāk. Tāpēc tā vietā, lai bēgļus nomitinātu lielās patversmēs, netālu citu no citas un atstātu savā vaļā pilsētas anonimitātē, bēgļu grupas vajadzētu decentralizēt.169

Tā mēs iegūtu blakusefektu, mērķi, ko jācenšas sasniegt ar citādiem līdzekļiem arī jau uz vietas dzīvojošajiem musulmaņiem, lai izvairītos no geto un klasēm, kurās 90 procenti ir musulmaņu, kā tas britiem ir Blekburnā un daļēji ari Berlīnē.

Tas, kas izdevās Vīderauā, neizdevās citur, tas bija atkarīgs no tā, ka bēgļu skaits bija neliels un līdzcilvēki jau no pirmās dienas iesaistījās, noorganizējot vācu valodas kursus, kulinārijas vakarus un futbolspēles, un katram jaunpienācējam tika piešķirts vietējais aizbildnis. Federācija, valdība nedrīkst domāt, ka nu bēgļus pagastos var atstāt vienus pašus cerībā, ka daudzi godprātīgie atrisinās šo problēmu. Šie lieliskie cilvēki šajā valstī var paveikt tikai cilvēkam iespējamo. Un viņi var tikai atbalstīt. Par minētajiem kursiem ir jārūpējas valstij. Man ir sajūta, ka valdība un politiķi bēgļu aprūpē paļaujas, ka to jau izdarīs iedzīvotāji. Jo galu galā Vīderaua taču ir pierādījums tam, kā integrācija var izdoties. Viedoklis, ko apstiprina Marina Mīnklere, autore grāmatai par Vācijas nākotni: “Ielūkojieties vērīgi, kur ieceļotāji vislabāk un visātrāk ir integrējušies, tad konstatējiet: visbiežāk tās ir mazākās pilsētas un ciemati. Jo tur ieceļotāji vieglāk satiekas ar vācu ģimenēm. Tieši tas ir veiksmīgas integrācijas garants.”170

Valsts Pilsonības un migrācijas dienesta vadītājs Franks Jirgens Veize domā, ka nākotnē ieceļotāju integrācija pēc Basama Tibi piemēra izdosies veiksmīgāk. Ar jauno integrācijas likumu esot “ielikti pamati jaunajai integrācijai”. Vācijai esot “labi priekšnoteikumi panākumiem tāpēc, ka mums pa šo laiku ir bijis jārlkojas ātri. Mēs vienlaikus piedāvājam kombinētos kursus, kur paralēli valodas apguvei notiek ari integrācija darba tirgū,” sacīja Veize. Bēgļi galvenokārt strādā gabaldarbus: pie ēku tīrīšanas un par apsargiem, kā arī ēdināšanas uzņēmumos, tirdzniecībā, kravas automašīnu remontdarbnīcās, veselības un sociālajā jomā.

Tā ir pirmā diskriminācija. Gabaldarbi, pēc jauno laiku likumiem, ir vergturība un ir aizliegti. Bet Veize tajā acīmredzot saskata bēgļu nākotni. Viņš saka: “Mēs nekad ar bēgļu migrāciju nespēsim apmierināt speciālistu pieprasījumu dažādās jomās.” Te Veizem ir kaut kas cits padomā. Vācijai esot nepieciešams “turpmāk mērķtiecīgi pieprasīt speciālistus: mums ir jāizmanto Eiropas dotā pārvietošanās brīvība, Vācijai jābūt aktīvai un prasmīgi cilvēki jāmeklē ari ārpus EU”. Bet “mūsu struktūras vēl esot par kompleksām, lai atvieglotu speciālistu integrāciju Vācijā”.171

Nomierinoša tablete vietējiem iedzīvotājiem nāk no Darba un sociālo lietu ministrijas puses. Jaunais likums pieprasot ne tikai ātru pieeju darba tirgum, bet “pieprasa pie mums nonākušajiem cilvēkiem pieņemt šo piedāvājumu darba tirgū, tādējādi paātrinot integrāciju”.172 Vienu vārdu sakot: izglītība uz šaurām sliedītēm, kas noved pie palīgstrādnieka kvalifikācijas.

Pēc tam, kad patvēruma meklētāji gadiem nedrīkstēja strādāt, tagad viņiem ir jāstrādā sabiedrībai lietderīgajos darbos, piemēram, bēgļu patversmē vai zaļo zonu apkopšanā un labiekārtošanā. “Bēgļi tādējādi pēc iespējas ātrāk iemācīsies valodu un sabiedrības pamatlikumus,” sola ministrija. “Viegli pieejamie piedāvājumi var palīdzēt viņus tuvināt darba tirgum.” Bēgļi par to tiek atalgoti ar 80 centiem stundā.

Izskatās, ka izglītība ieceļotājiem ir paredzēta slikti apmaksātu darbu atrašanai. Migranti pārņem “zemākā līmeņa” darbus. Viņi ir nākamais lētais darbaspēks vienkāršākajiem darbiem. Mēs viņus nevis izglītojam sarežģītākiem darbiem, bet iegādājamies citu tautsaimniecību prasmes un iemaņas.

Šāda veida nodarbinātība nav rezultātus sološs integrācijas pasākums. Uz kādu laiku pieņemtajiem darbiniekiem nav tāds pats statuss kā pastāvīgajiem darbiniekiem, īsā nodarbinātības laika dēļ viņiem ganies

drīz nemaz nav iespējams nonākt ciešākā kontaktā ar darba kolēģiem. Gabaldarbu veicēji un ārzemnieki ir dubulthipotēka. Viņi nekļūst par kolektīva vai uzņēmuma daļu. Viņi paliek izstumti. Tas noved pie tā, ka viņi noslēdzas. Un pret viņiem tad attiecīgi izturas. Tas veicina divu kategoriju sabiedrības veidošanos, bet ne taisnīgu, labu, līdztiesīgu un progresīvu Vāciju. Tas ir ceļš uz citām, vēl plašākām paralēlajām sabiedrībām.

BEZ CENZŪRAS

Mēs drīkstam un mums ir jārunā par reāli eksistējošu islāmu

Kaut arī PEGIDAS un A/D runātāji skaļi apgalvo pretējo, šajā valstī katrs drīkst izteikt savu viedokli. Vismaz likuma ietvaros, tāpēc arī cilvēkus nedrīkst apsaukāt par “lopiem”, “salašņām” un “plukatām”, kā to uzdrīkstējās PEGIDAS dibinātājs Lucs Bahmans.173 Un nedrīkst apgalvot kā Ahmads Monsūrs 2016. gada jūlija avīzē “Der Tagesspiegel” — ja visiem cilvēkiem ir tiesības izteikties publiski, kāpēc tiesneses nedrīkstētu nēsāt galvassegu un kāpēc ticīgajiem musulmaņiem sava bērna skolotājai būtu jāsniedz roka sasveicinoties. Nav taisnība arī publicistam Volframam Veimāram, kad viņš “Handelsblatt” apgalvo, ka Vācijā runāt par problēmām ar musulmaņu minoritātēm esot tabu, kā arī par draudiem modernajam islāmam, kas “21. gs. varētu radīt ģeopolitiskus draudus, līdzīgus, kādi bija 20. gs. fašisma un komunisma radītie.” Gluži pretēji, avīzes ir pilnas ar ziņām par tālejošajām sekām, ko rada “masveida musulmaņu ticības cilvēku ieceļošana” katru dienu. Tas, ka “tieši Vācijai jābūt atvērtajai valstij, kam jāuzņem ieceļotāji no visas pasaules, bet ne katru šīs pasaules bēgli drīkst uzņemt”, ir sarunu temats publiskajās debatēs, tāpat ari konstatējums, “ka iedzīvotāju vairākums savās domās ir toleranti un atvērti pasaulei un tomēr savu kultūru ļoti nelabprāt grib ierobežot citu labā”. Pats par sevi saprotams, drīkst sacīt, ka teroram ir sakars ar noteiktu islāma izpratni, arī tad, ja Aimans A. Maz-jeks, Vācijas Centrālās musulmaņu padomes priekšsēdētājs, aizvien atkārto: “Ar islāmu tam nav nekāda sakara.” Es neredzu, ka “telpa nepasacītajam kļūtu arvien lielāka”.174

Kur tiek runāts par tabu, tur tas bieži vien vairs neeksistē. Tāpat ir ari ar šiem jautājumiem. Aizliegt tēmas, kuras cilvēkiem ir svarīgas, demokrātiski tiesiskā valstī nemaz nav iespējams, it īpaši jau ne internēta laikmetā. Un pret citādi skanošajām balsīm nereaģē ari tā dēvētā melu prese ar sniegtajiem ziņojumiem par minētajām jomām, apstrīdamu komentēšanu ieskaitot.

Tā, piemēram, žurnālists Morics fon Uzlārs varēja apmeklēt “Vācu salafītu centru” (Dinslākenē-Lobergā) un par to rakstīja “ZEIT Maga-zin”: “Loberga, turku pagasts Vācijā. Tur ir trīs mošejas, divi turku supermārketi, turku frizieris Gekmens, arābu restorāns, divas turku ātro uzkodu ēdnīcas, pilsētas simbols ir pirms desmit gadiem slēgto raktuvju tornis.” Reportieris Lobergā ciemojas 24 stundas, un šajā laikā viņš uz ielas neredz nevienu sievieti bez galvassegas. Birģermeistars Ejlps Jildizs, turku viesstrādnieku bērns, sūdzas par paralēlo sabiedrību, un ne fon Uzlārs, ne avīze šo konstatējumu necenzē. Loberga esot konservatīvā islāma centrālais cietoksnis, salafisms esot tikai aisberga redzamā daļa. “Mums skolās islāma mācība vairs nav nepieciešama,” saka Ejlps Jildizs, “mums vajag humānistiskas mācību stundas, vairāk filozofijas, ētikas, Platona alegoriju par alu.” Turklāt birģermeistars vēl pieprasa jaukto bērnudārzu un skolu veidošanu, nedod piekrišanu imāmu importam no citām valstīm, pieprasa nodokļu paaugstināšanu mošejām: “Šobrīd islāms nav Vācijai piederīgs, tas nāk no Turcijas.”175

Ari citos plašsaziņas līdzekļos notiek debates, un tās norisinās diferencētāk, nekā to dara kliedzēji no PEGIDAS un A/D, kuri pēkšņi kļūst feministiski noskaņoti, ja runa ir par sieviešu tiesībām islāmā. Bet, kad feministes apsūdz vācu, franču, amerikāņu vīriešus, tad ASV kristīgie fundamentālisti, franču republikāņi un Nacionālās frontes dalībnieki, tāpat ari partijas “Alternatīva Vācijai” (A/D) biedri pēkšņi vairs nav sieviešu pusē. Vien pietiek ar ielūkošanos pamatprogrammas pieteikuma ievadā, lai saprastu A/D radīto sievietes koptēlu. “Tradicionālā ģimene” ir tās “ideāls”, esot “vērts censties noslēgt laulību, audzināt bērnu un kopā ar viņu pavadīt pēc iespējas vairāk laika”. “Sabiedrības iedīgļi” esot “ģimene, kurā ir tēvs, māte un bērni”. Diskriminēt cilvēkus tāpēc, ka tiem ir cita orientācija, nevis heteroseksuālā, esot, neitrāli formulējot, atpalikusi domāšana. A/D programma ģimeņu jautājumos, piesardzīgi formulējot, ir līdzīga konservatīvo musulmaņu programmai.

Un tas nav vienīgais jautājums, kurā esmu citādi domājoša kā AfD

piekritēji, arī tad, ja mana kritika Vācijā reāli eksistējošajam islāmam ir tikpat skaļa, cik populistisko partiju dalībnieku vai to ārpusparlamenta radinieku, par PEGIDA, kritika. Es neatbalstu, kā to dara Beatriksa fon Štorha, ka robežsargi šauj uz bēgļiem. Mans viedoklis ir, ka pilsoņi nebija pie pilna saprāta, kad viņi piekrita PEGIDAS vadones Tatjanas Fester-lingas formulētajam: “Ķerties pie mēslu dakšām un šis tautu pārstāvošās, tautu kūdošās elites izdzīt ārā no parlamentiem, tiesām, baznīcām un preses namiem!”

2016. gada 20. janvāri Markusa Lanca raidījumā es pateicu, ka islāms ir sievieti pazemojoša reliģija un tagad šķietami labo musulmaņu vairākumam vajadzētu uz sevi paskatīties paškritiski un reflektēt. Pēc tam kādā politiskā vakara pasākumā mani uzrunāja vīrietis, vecumā ap piecdesmit, inteliģents, ar augstāko izglītību. “Mēs ari to tā izjūtam,” viņš sacīja, “bet mēs neuzdrošināmies to vāciešiem pateikt.”

Kāpēc gan ne? Kāds ir klusēšanas iemesls? Tam, protams, ir sakars ar tumšo mantojumu, ar vāciešu vēsturi. Neviena tauta uz šis zemes nav metusies un nevienai nav bijis jāmetas ar tādu degsmi iekšā tajā, ko dēvē par “pagātnes lietu nokārtošanu”. Vācu tauta patiesi atzīst sevi par vēsturiski vainīgu. Es vāciešus iepazinu kā tautu ar vainas apziņu, kā tautu ar sirdsapziņu un kā tautu, kas bija un ir gatava atzīt priekšteču noziegumus un to apmērus.

Šķiet dīvaini, ka tas tāpat attiecas uz tagadējo pieaugušo jaunāko paaudzi, kas ir nozieguma veicēju pēcteči, kuri paši personīgi nav atbildīgi par viņu kļūdām. Taču kauns par to viņos ir tik dziļi iesēdies, ka viņi to projicē uz sevi. Šis vainas apziņas dēļ “belzieni par nacismu” viņus padara bezspēcīgus. Mūsdienās būt par rasistu nozīmē izrādīt savu lielo satraukumu par to, ka radikālie islāmisti grib iekarot veco kontinentu. Bet ko lai iesāk tas cilvēks, kurš domā, ka nedrīkst izrādīt tādu satraukumu? Tādējādi bezspēcība rada nepatiku, pat naidu pret to, kurš par to ir atbildīgs. Un sekas tam ir tādas, ka tik daudzos iedzimtajos vāciešos rodas ekstrēma nepatika pret vācisko identitāti. Viss cits izskatās labāk, nekā būt vācietim. Kādreizējā “vācu tauta”, kas reiz “pār visiem pasaulē” šķita pārāka, tagad, labu nolūku vadīta, pārvēršas par sabiedrību, kas sastāv no labprātīgiem vainas izpircējiem ar identitātes traucējumiem. Tieši tas ir iemesls ekstrēmajai apmātībai ar toleranci, kuru attīstīja vācieši, kuri visas citas sabiedrības paceļ augstāk par savējo.

Lekcijās un diskusijās es klausītājiem saku, neviens vācietis nedrīkst

justies slikti savu senču dēļ. Jo par senču rīcību neviens nevar būt vainīgs, neviens pats viņus neizvēlējās. Es viņiem saku, ka esmu laimīga un pateicīga par to, ka drīkstu justies kā vāciete un drīkstu sevi saukt par vācieti. Un tad redzu daudzu sejas iemirdzamies, tā ir atvieglojuma sajūta.

Bet tas, kas paliek, ir klusēšana. Un reizē ar daudzajiem bēgļiem 2015. gadā līdzi atkal ieradās rūpes un pārdomas. Tur nu viņi, vācieši, stāvēja klusēdami un svārstīdamies starp nedefinējamo sajūtu, ka viņu norādījumus, iespējams, varētu saprast nepareizi, un ciešanu smagumu. Un tad nāca PEG1DA un AfD, kas skaļi izkliedza savus tautu aizraujošos ierastos saukļus, ar saviem vienkāršojumiem un arī meliem. Viņi sabāza visu vienā maisā: visi migranti esot ekonomiskie bēgļi un potenciālie teroristi, tā viņi apgalvo, viņi nāk pie mums, lai visu mums atņemtu, lai izmantotu sociālo sistēmu, lai izvarotu vācu sievietes. Teiktajā nekas nav diferencēts, ir tikai rasisms, norobežošana un atpalikusi domāšana.

Un, lai labējiem propagandistiem izjauktu plānus, mums jābūt skaidri redzamiem. Mums vajag precīzus skaitļus, kuri ik pa brīdim ir jāaktualizē: cik daudz vīriešu, cik sieviešu, cik bērnu ierodas pie mums un no kurām valstīm; cik daudz ieceļo, cik daudz izceļo; cik bēgļiem tika piešķirts politiskais patvērums, cik daudziem tas tika atteikts, cik tika izraidīti. Visi skaitļi, kas ir saistīti ar ieceļotājiem un bēgļiem, mums ir jāpublicē visiem vienkārši pieejamā, pārredzamā internēta lapā, kurā katrs pilsonis var bez problēmām un ātri atrast informāciju. Tas likvidētu aizspriedumus un bailes un efektīvi iedarbotos pret labējo nepareiziem apgalvojumiem.

NEKĀDU TOLERANCI

Mums ir jācīnās pret jebkuru rasisma formu, arī pret to, ko rada islāmisti

Labējo saukli iedarbosies vēl spēcīgāk, ja tradicionālās partijas turpinās neuzdrošināties pieskarties tēmām, kuras šī kļūmīgā tautas kustība atklājusi un paņēmusi sev. Ar nepareizi saprastām rūpēm un nepareizi saprastu toleranci viņi izvairās no kutelīgiem jautājumiem.

Viņiem pietiek vien ar to, ka par rasismu pret migrantiem ir jākaunina, bet par rasismu no migrantu puses viņi klusē. Vai tad nav jāapkaro jebkura veida rasisms? Vai viedokļa izteikšanas brīvība nepieder visiem un visos virzienos? Kā gan lai vācu demokrāts nekritizē reālo islāmisko reliģiju, ja viņš piedalās debatēs par neapstrīdamām izpausmēm no kristiešu un ebreju puses. Un kāpēc gan viņš musulmaņu vadošajiem nedrīkstētu sacīt: jums ir jāakceptē, ka jūsu Pravietis tiek kariķēts, tāpat kā mēs atriebībā nesūtām pavēli izdarīt pašnāvību, ja pāvests ir attēlots ar dzeltenu traipu uz sutanas.

Un tad es, skatot policijas kriminālstatistiku, lielākoties redzu: ārzemnieki un ieceļotāji nav kriminālāki par vāciešiem. Un tad tomēr tiek nosaukti “riska faktori”, kuri izskaidro, kāpēc tas tā ir: tieksmei uz vardarbību esot “strukturāli cēloņi”, piemēram, “daudzu migrantu sociālā atstumtība”, jauniešiem — “izcelsme no sabiedrības slāņa, kam neinteresē izglītība”, “nekvalificētas skolas formas” apmeklēšana, “zems sociālieko-nomiskais statuss”, “dzīve pilsētas nolaistajos kvartālos” vai vietās, kur notiek “daudzu dažādo etnisko grupu konfrontācija un rodas konflikta situācijas”. Te es vienmēr lasu: jūs neko tur nevarat līdzēt. Ir taču skaidrs, ka viņi kļūs par noziedzniekiem. Viņiem jebkurā gadījumā tiek darīts pāri.

Tādējādi mēs no aizdomās turamajiem un noziedzniekiem radām upurus. Un izvairāmies no nenovēršamās diskusijas. Kāpēc arābu izcelsmes jaunieši biežāk par vācu, Eiropas un aziātu jauniešiem kļūst krimināli? Kāpēc galvenokārt jaunajiem vīriešiem skolā un izglītībā ir sliktāki panākumi?

Tas, ka dzīvo “sliktā” pilsētas rajonā, nav attaisnojums tam, ka uzbrūk cilvēkiem, nogalina tos, ir vardarbīgi, aktivizē bumbas iepirkšanās centros. Tieši tāpat, kā nav attaisnojuma bērnu izvarotājam, ja viņš, bērns būdams, ticis izvarots. Bērnam, pret kuru nežēlīgi izturas, pāridarītāja socializācija ir vienaldzīga, viņam jātiek galā ar savu pāridarījumu. Vīrietis, lai kas ar viņu arī būtu atgadījies, ir un paliks pedofīls, izvarotājs. Un laupītājs un bumbu spridzinātājs — gluži tāpat. Sasniedzot zināmu vecumu, katrs cilvēks apzinās, kas ir pareizi un kas ir nepareizi.

Kas šeit ir dzimis vai pievienojies kā es, tam ir visas iespējas veidot dzīvi tādu, kādu pats vēlas. Katrs šeit var iegūt labu izglītību. Bet, ja es nespēju vai neesmu gatavs būt atvērts, tad tā ir vienīgi mana problēma. Katrs cilvēks, kuram ir labas sekmes skolā, var apgūt profesiju vai studēt

bez maksas vai ar nelielu studiju maksu. Nav svarīgi, no kura sociālā slāņa esi. Svarīgi ir tikai panākumi. Šo te tradicionālo partiju politiķiem vajadzētu bez jebkādas piesardzības ierakstīt musulmaņiem izsniegtajā uzturēšanās atļaujā.

Un viņiem arī būtu jārunā ar cilvēkiem, kuri baidās no ieceļotājiem ar svešzemju kultūru. Tā vietā tradicionālo partiju politiķi viņus nomelno par “salašņām”. Un tieši tāpēc “norūpējušies pilsoņi”, kuri jūtas atstāti novārtā un atstumti, pāriet pie labējiem populistiem un radikāļiem, ieskaitot pat NPD (Vācijas Nacionāldemokrātiskā partija), un pie tautiskajiem — “Identitāre Bewegung” (“Etniskā kustība”). Galu galā šajos cilvēkos ir palikusi netaisnības izjūta.

Ja cilvēks ir norūpējies par to, ka viņš ar sievu un meitu dzīvo tādā rajonā, kur vakaros jauni vīrieši, neko nerespektējot, ar sievietēm apietas tā, kā, viņuprāt, drīkstētu rīkoties ar padauzām un ielasmeitām, tad par to ir jārunā — ar to, kuru māc bažas, un ar nekaunīgajiem vīriešiem, kuru respekta trūkumam ir jādara gals. Šiem vīriešiem ir jāliek ievērot mūsu likumus; viņiem, starp citu, ir jāzina, ka atšķirīga uzvedība ir sodāma. Tas, kurš to pieprasa, vēl nebūt nav nacists.

Bet, ja katru, kurš savus iebildumus izsaka skaļi, nosauc par nacistu, tad viiii jūtas piespiesti pie sienas. Ja politika spēlē tādu pašu spēli, tad izstumtie vairs nejūtas valdības pārstāvēti un pieslēdzas labējiem radikāļiem.

Vienlaikus citās vietās, un tā ir tās pašas nacionālistiskās medaļas otra puse, migranti pulcējas baros. Vācijā viņi salasās kopā aiz Redžepa Tajipa Erdogana, kurš nekaunīgā veidā izmanto Eiropas vājumu bēgļu jautājumā. Viņa šejienes piekritēji kļūst arvien spēcīgāki un skaļāki. Kur kā tas mūs vēl novedīs? Ja politiķi nerīkojas un klanās despota priekšā, tas stiprina viņa piekritējus mūsu valstī un viņi pastiprināti kļūst radikālāki.

Nenoliedzami būs nepatikšanas. Un mēs, kas esam vidū, nezinām vairs, kurp — uz priekšu vai atpakaļ. Politiķiem beidzot jāsaprot, ka jebkura veida rasisms ir jāapkaro, lai, no kuras puses tas nāktu. Tur nedrīkst būt atlaides. Mūsdienās vairs nedarbojas vainas apziņa par pagātni.

Varbūt izmantošu joku, lai parādītu, kas tieši Vācijā šobrīd iet greizi. “Krievs, arābs, veģetārietis, vāciete un turciete sēž vilcienā. Kurš ir aizvainots? Atbilde: visi. Krievs ir apvainojies, jo vācieši izrāda atbalstu ukraiņiem. Arābs ir apvainojies, jo viņam šķiet, ka viņu aizdomīgi uzskata

par islāmistu teroristu. Veģetārietis ir apvainojies, jo krievs viņa acu priekšā iekožas gaļas desā. Arābs ir apvainojies otru reizi, šoreiz par to, ka runa ir par cūkgaļu. Vācu sieviete ir apvainojusies, jo turcietes galvassega rada iespaidu par apspiestu sievišķību. Turciete ir apvainojusies, jo viņai bail, ka galvassegas dēļ viņu uzskatīs par neievērojamu. Arābs ir apvainojies trešo reizi, jo viņam rodas aizdomas, ka viņš būs atbildīgs par galvassegu. Vāciete beigās ir visvairāk par visiem apvainojusies, jo viņa jūtas arvien neomulīgāk lūrošo vīriešu un nosodošo sieviešu skatienu dēļ. Viņa jūtas sveša savā zemē; iespējams, ka pavisam drīz viņa vēlēs par A/D.”176

Jens Jesens šo tekstu publicēja nedēļas avīzē “Die Zeit”. Justies apvainotam, viņš raksta, vairs nav mode, tas ir varas līdzeklis. To izmanto Rietumu augstskolu studenti un islāmisti. Viņi stilizē sevi par upuriem, lai panāktu uzmanību un līdz ar to gūtu labumu — ne reizi vien darbavietas veidā, kā pilnvarota persona ārzemniekiem vai vienlīdzības ievērošanai. “Viens nopaļā otra ideālus vai dzīvesveidu, un visi kopā redz to, kā pateiktais vai neizteiktais nopēlums uzbrucis viņu godam un viņu pašapziņai,” raksta Jessens. Ja agrāk uzbrukuma sajūta bija tikai izstumtajām grupām un minoritātēm, izskatās, ka pa šo laiku Rietumu valstīs “tradicionālo vairākumsabiedrības vidi nemierīgu dara minoritātes, liekot ieņemt aizstāvības pozīcijas un tādējādi izjūtot pazemojumu”.

Precīzs konstatējums. Starp citu: vācu sieviete nav apvainojies tikai tāpēc vien, ka viņa rosina empātijas rašanos nomāktajā turcietē, bet tāpēc, ka viņa kā cilvēks un demokrāte jūt politiskos draudus, ko vēsta galvassega un plīvurs, kuri tikai nesen atkal sākuši izdaiļot dažas mūsu pilsētu kvartālu un pagastu ielas. Šādas bažas nedrīkst neievērot vai apklusināt ar belzieniem par rasismu. Par tām ir jārunā.

Multikultūra ir funkcionējoša tad, ja mēs atkal lietišķi cits ar citu runājam, drīkstam paust bailes un bažas, nesaņemot par to sodu — nomētāšanu ar akmeņiem. Tas var funkcionēt, ja mēs līdz ar kritiku atceramies arī paškritiku, tikai tad varam attīstīties tālāk. Tam būtu jānotiek, lai mēs atkal būtu, kā daudzi bļāvēji apgalvo, vainīgi un tikai: tauta. Pie šīs tautas piederētu katrs ieceļotājs, kurš vēlas pielāgoties un iekļauties mūsu dzīvesveidā. Kurš pats demonstratīvi norobežojas, tas skaidri parāda savas vēlmes, un tad būtu jāizdara attiecīgi secinājumi.

MĀCĪTIES NO KĻŪDĀM

Ko varam sagaidīt no musulmaņu rezidentiem un ieceļotājiem — un ko viņi no mums

Tiek uzskatīts, ka politika veidojas. Politiķi var būt tās veidotāji. Procesam nepieciešama vīzija, vismaz ideja, priekšstats par to, kādai būtu jābūt mūsu pasaulei. Kā sauc vācu politiķu vīziju musulmaņu integrācijā? Tāda īsti nepastāv. Mūsdienu “slidenā politika” nedarbojas, saka Berlīnes filozofs Bjungčuls Hans. “Ne tikai Angela Merkele, bet ari mūsdienu politiķi to nespēj. Viņi ir vairs tikai patīkami sistēmas pakalpiņi. Viņi uzliek ielāpu tur, kur sistēmā ir caurums, un, to darot, rada skaistu iespaidu par alternatīvas neesamību. Taču politikai ir jāpiedāvā alternatīva. Citādi tā ne ar ko neatšķirsies no diktatūras.”177

Attiecībā uz musulmaņu ieceļotājiem un rezidentiem tas, bez šaubām, atbilst precīzi. Jo pietrūkst drosmes. “Bet politiskā darbība empā-tiskā nozīmē pieprasa vīziju un lielu ieguldījumu,” saka Hans. “Tā ir spējīga ari ievainot.”

Citiem vārdiem sakot: mēs drīkstam no ieceļotājiem kaut ko arī prasīt. Mēs drīkstam pieprasīt, lai viņi piemērojas mūsu vērtību mērauklai. Tas nav pasākums vienā virzienā, bet gan došana un ņemšana: mēs cenšamies viņus nodrošināt ar labāku, mierīgāku, līdztiesīgu dzīvi brīvībā un drošībā. Viņu ieguldījums savukārt ir cenšanās iekļauties šajā sabiedrībā. Pie tās pieder atbrīvošanās no reliģiskajām paražām un šeit neakceptējamām pārmantotajām tradīcijām, kuras tika ieskicētas iepriekšējās nodaļās: sejas aizklāšana ar plīvuru, piespiedu laulības un goda slepkavības, klanu struktūras, paralēlās sabiedrības un šariata tiesības.

Pie tām pieder ari atteikšanās no naudas līdzekļiem, kas šejienes musulmaņu reliģiskās kopienas padara atkarīgas no tādām valstīm kā Turcija un Saūda Arābija. Pie tām pieder arī pilnīga atturēšanās lietot strīdīgus izteicienus, kā šie: mošejas esot kazarmas, minareti — bajonetes un ticīgie — kareivji. Un pie tām pieder pilnīga norobežošanās no teror-aktiem, atzīstot faktu, ka nozieguma veicēji ir musulmaņi un islāma kopienas dalībnieki. Par to var rūpēties un ir jārūpējas savienību un apvienību funkcionāriem, kuri par paraugu citiem aizstāv un pārstāv liberāli demokrātisko pamatkārtību: pirmām kārtām tie ir mūsu likumi un vienlīdzīgas tiesības vīriešiem un sievietēm.

Jau gadu desmitus šeit dzīvo migranti un ar migrāciju saistītie vācieši, tāpat arī konservatīvie, kuri musulmaņu apvienībās ir noteicēji, bet nav sagaidāms, ka viņi vairs gribēs un varēs atvērties. Lai novērstu vēl citu paralēlo sabiedrību rašanos un tagadējo paplašināšanos, mums ir jāpalīdz jaunpienācējiem, tiem, kas vēlas, atbrīvoties no neizlēmības, bet tos, kuri nevēlas, jāizsūta no valsts. Ja mēs pārliecināsim tos, kas pie mums meklē jaunu dzīvi, ka mūsu veids, kā dzīvot, ir labs, ka tas katram indivīdam dod daudzas izdevības, tad pastāv iespēja sadzīvot labi un mierīgi.

Mēs drīkstam pieprasīt, lai pie mums palīdzību un aizsardzību meklējošie bēgļi un ieceļotāji ņemtu vērā mūsu piedāvājumus. Brīvprātības princips te nedarbosies. Šī ilūzija mums ir jāaizmirst. Neviens labprātīgi nepametīs zināmu un uzticamu sistēmu, kas šķietami gādā par drošību, lai mestos iekšā jaunā un nezināmā. Tāpēc mums jābūt uzstājīgiem, lai cilvēki piemērojas tās valsts dzīves paradumiem, kuru viņi ir izvēlējušies par jaunos dzīvesvietu. Ja viņi nav gatavi izmēģināt un pārbaudīt brīvas, demokrātiskas, tiesiskas valsts piedāvājumus, valsts, kur valda reliģijas brīvība un sievietes un vīrieši pārsvarā ir līdztiesīgi, tad sabiedrībai ir jāizdara attiecīgi secinājumi.

KĀ RĪKOTIES MUSULMAŅIEM UN VIŅU PĀRSTĀVJIEM

Politiku un reliģiju skatīt atsevišķi

Musulmaņiem ir jāakceptē, ka reliģijas brīvība nozīmē arī to, ka nav obligāti jāpieder kādai reliģijai. Ka nav jāpakļaujas patriarhālai “kultūrai” un nav jāslēpjas zem cietuma no auduma kārtu kārtām, bet cilvēks pats drīkst noteikt savu dzīvi.

Es, protams, nepieprasu mošeju aizliegšanu. Musulmaņiem mošeja ir tikpat vajadzīga, cik kristietim baznīca. Ja cilvēkiem vajag ticību un reliģiju, garīgumu un atbalstu meklēt sev pierastā un zināmā veidā, tad tas viņiem arī pienākas. Vispārzināms, ka reliģija un ticība var dot spēku un enerģiju, un tās var būt neatņemamas dzīves sastāvdaļas.

Tomēr mošeja nav partijas forums, bet gan garīguma vieta. Tāpēc mošejas nedrīkst pieļaut, ka šie cilvēki paši norobežojas un noslēdzas. Daudzām lietām, kuras musulmaņi uzskata par pareizām vai nepareizām, nav nekāda sakara ar garīgo ticību, bet tās balstās uz novecojušiem priekšstatiem par morāli. Visas Korāna interpretācijas radās attiecīgā laika ietekmē. Pirms 1400 gadiem bijusī dzīves uztvere vairs neatbilst mūsdienām, un vēl jo vairāk Rietumeiropas valstīs ne.

Tā kā integrācijas process nevar izdoties, vēršoties pret sabiedrības vairākumu, bet gan izdoties var tikai ar tās piekrišanu, Vācijai no jau šeit dzīvojošajiem un vēl ieceļojošajiem musulmaņiem un viņu runas vīriem ir jāpieprasa: mošejām saviem sekotājiem ir jāpalīdz tikt skaidrībā šajā sabiedrībā, nevis strādāt pret šo sabiedrību. Līdz šim netika pieprasīts, lai identificētos ar šejienes sabiedrību un tās liberāli demokrātiskajām vērtībām (citādi kā, piemēram, Kanādā). Tiem musulmaņiem, kuri Vāciju pēc savas vēlēšanās uzskata par savu dzimteni, sevi jāatzīst par piederīgiem šai valstij; “esmu musulmanis” nedrīkstētu būt augstākais vai vienīgais identitātes kritērijs. Islāma apvienībām, savienībām un runas vīriem, ko apmaksā citas valstis un režīmi, vajadzētu rakstiski apstiprināt, ka viņi ievēros Pamatlikumu un atbalstīs reliģijas atšķiršanu no valsts, un sekos tam.

Musulmaņu migrantiem ir jāiemācās atbrīvoties no akmenslaikmeta Korāna gudrībām un to interpretācijām. Viņiem jānomet patriarhālā nasta, ko daži vīrieši un sievietes neparko negrib darīt. Šo nastu vajadzētu beidzot nolikt malā un izkrāmēt. Par vēsturisko Muhamedu, atklāsmes paudējiem un politiķiem viņiem ir jāsaprot, ka tie ir cilvēki ar savām vājībām un kļūdām un visi ir sava laika produkti. Ja Muhamedu vairs neuzskatīs par pārcilvēku un neturēs uz augstā goda pjedestāla, tad arī musulmaņi pieļaus un izturēs pret savu ticību vērsto kritiku, satīru utt. Musulmaņi paši ir atbildīgi par politikas un reliģijas nodalīšanu un savas ticības modernāku interpretāciju. Šāda veida reforma ir jārada musulmaņiem pašiem — domātājiem, filozofiem un teologiem — gluži tāpat, kā kristietības reformatori cēlās no kristiešu rindām. Mēs kā valsts šādām reformu kustībām varam būt tikai pavadoņi un atbalstītāji.

Arī reliģiskajām apvienībām un savienībām ir jāievēro likums par valsts nodalīšanu no reliģijas/baznīcas, kas labu iemeslu dēļ demokrātijā ir pats par sevi saprotams. Lai to panāktu, reliģiskajām apvienībām ir jāatbrīvojas no savas izcelsmes valsts ietekmes, finansiālās atkarības un aizgādniecības no musulmaņu ārvalsts. “Ditib”, kas ir Vācijas spēcīgākā apvienība, par gādājošo valsti kalpo Turcija. Daudzām atsevišķām mošeju apvienībām tāda valsts ir Saūda Arābija. Finansiālos pabalstus aizliegt ar likumu diemžēl liedz mums piešķirtās tiesības. Bet vai arī reliģiskajām kopienām nevajadzētu būt ieinteresētām atbrīvoties no citu valstu atkarības? Galu galā — brīvai reliģiskajai kopienai ir arī brīvi jārīkojas. Vispirms jau tāds atteikšanās izskaidrojums, kas nāktu no iekšienes, no kopienām pašām, būtu spēcīga deklarācija: mēs nejūtamies kā pavēļu saņēmēji vai islāmiskas valsts propagandisti, bet vēlamies atrast savu vietu sabiedrībā, kurā dzīvojam.

Kā “nevalstiska” reliģijas kopiena, piemēram, sunnīti, varētu nodibināt “Publisko tiesību apvienību” (KdoR), kā to jau ir izdarījušas Vācijas kristīgās baznīcas. KdoR nostājai jābūt “mieru, tiesības un vērtības veicinošai”, un tai ir jāatzīst valsts varas un sodīšanas monopols. Tas nozīmē arī to, ka musulmaņi identificē negatīvo, sievietes pazemojošo, antise-mītisko un uz vardarbību aicinošo reliģisko saturu un izslēdz to no savu vērtību kanona.

Ja visi Vācijas sunnīti to akceptētu, tāpat kā mēs savu vērtību principus un likumus, tad viņi kopīgi varētu šo apvienību dibināt kā Vācijas Mošeju sunnītu kopienu, palielināt mošeju nodokļus un izglītot paši savus imāmus, lai nebūtu jāatgriežas pie importētās, bieži vien dogmatiskās pamatdomas.

Parādīt nostāju

No mošeju kopienām un apvienībām mēs drīkstam gaidīt skaidri pateiktus vārdus tiem, kas aicina uz vardarbību, kas ir vardarbīgi vai apmāca jaunos cilvēkus to lietot.

Te atbildību var pieprasīt arī no galvenajām Eiropas musulmaņu kolēģijām. Tām jākļūst atbildīgām un vairs nedrīkst izmantot savu iemīļotāko mantru, ka noziedznieki nepieder pie musulmaņu kopienas. Otru mantru, ka noziedznieki ļaunprātīgi izmantojot islāmu, varētu interpretēt arī citādi: musulmaņu kopienas uzdevums ir stiprināt islāmu, nostāja ir pret radikālo un notiek pretošanās visam radikālajam. Līdz šim šādas deklarācijas tika uzklausītas nelabprāt. Tāpat arī skaidri jānostājas pret cilvēkus pazemojošajām un pārmantotajām tradīcijām, kā nepilngadīgu meiteņu izprecināšana; tas nepārprotami ir jāsauc par bērnu izmantošanu un pe-dofiliju. Kas domā tāpat, bet nesaka to skaļi, arī kļūst vainīgs šo bērnu priekšā un ir līdzdalībnieks. Tas pats ir ar paklausības prasību un vardarbību, līdz pat goda slepkavībām. Cilvēkam, kurš grib kļūt par mūsu tiesiskās valsts subjektu, tā dēvētā goda slepkavība ir jākomentē, kā komentēja Darmštatē notikušo goda slepkavību, un jāatzīst tās cēloņi, lai nākotnē tās aktīvi apkarotu un izskaustu pavisam. Likumsakarīgi ir tas, ka arī šariata tiesības ir jānoraida ne tikai tāpēc, ka šariats ir cilvēku radīts un līdz ar to tieši tāpēc stingri ticīgie to nedrīkstētu ņemt vērā. Vācijā valda vācu likumi, bez izņēmuma. Kas to apzinās, tāpat kā Pamatlikumu, tas ir laipni aicināts. Imāmiem un reliģijas mācības skolotājiem ir pienākums piekrist pakļauties Pamatlikumam, nevis noraidīt šo valsts piederības apziņu ar argumentu, ka tas, kurš to pieprasa, turot aizdomās visus musulmaņus.

Mans viedoklis ir šāds: kas to neapzinās vai nespēj apzināties, tam ir jārēķinās ar sekām. Mums nav vajadzīgs radikāls, aizvēsturisks, atpalicis islāms, kuram ir noraidoša attieksme pret šo sabiedrību un pret šo valsti. Tāds islāms nepieder Vācijai.

KĀ RĪKOTIES MUMS

Jaunais integrācijās likums paredz “jaunu startu Vācijā”. Tiem daudzajiem cilvēkiem, kuri pie mums meklē patvērumu no terora un vardarbības un savā zemē visu ir pametuši, ir jāsaņem iespēja, tā sola Vācijas darba un sociālo lietu ministre Andrea Nālesa (SPD). Vācijas kanclere Angelia Merkele no tiem cilvēkiem, kuri ierodas pie mums, sagaida, ka viņi apgūs vācu valodu un ievēros mūsu likumus. Un Vācijas iekšlietu ministrs Tomass de Mezjērs izsaka viedokli, ja cilvēki uzņem tos, kam nepieciešama palīdzība, tad viņiem tiem ir jāuzticas, “ka tiesiska valsts izmantos esošās tiesības” — pret katru, kurš negrib iesaistīties. Vai izdosies viss iecerētais un apsolītais, to rādīs laiks. Lai tas izdotos, lai mēs visi varētu dzīvot mierā un saticībā, mums visiem ir kaut kas jādara.

Es jau runāju par to, ko mēs vēlamies sagaidīt no ieceļotājiem un rezidentiem. Bet arī mēs, vietējie, varam daudz darīt mūsu valsts un sabiedrības labā. Ne velti 2016. gada vasarā pieņemtā integrācijas likuma pamatideja ir “Veicināt un pieprasīt”.

Attiecībā uz bēgļiem tas nozīmē: paskubināt iestādes. Mūsu uzdevums ir cilvēkus skolot un izglītot, tad arī investīcijas atmaksāsies. Mums pēc iespējas ātrāk cilvēki jānodrošina ar darbu un ienākumiem. Un lielākās cerības mums būtu jāliek uz sievietēm un bērniem.

īsāku pārbaudes procesu un ātrāku evakuāciju

Lai bēgļiem ātrāk piedāvātu nākotnes veidošanas iespējas, politiskā patvēruma piešķiršanai jānotiek maksimums trīs mēnešu laikā. Pārbaudes procesam nepieciešams piesaistīt lielāku personālu, bet šīs papildu izmaksas atmaksāsies. Jo ātrāka atzīšana nozīmē agrāku integrāciju.

Noraidīšanas gadījumā, kā, piemēram, ja robeža šķērsota nelegāli, mums jābūt daudz konsekventākiem un jāizsūta daudz ātrāk nekā līdz šim. Tas atvieglos valsts un komūnu darbu un pienāks ātrāk kārta citiem, pamatotiem iesniegumiem par politisko patvērumu. Nodarboties ar nevēlamajām valstīm (kā Maroka, Alžīrija un Tunisija) ir federālās valdības lieta, viņu ziņā ir apspriesties par viņu valsts piederīgo nogādāšanu atpakaļ, kā arī par labāku robežu apsargāšanu (it īpaši Lībijā). Tas var būt saistīts ar norunu par finansiālās palīdzības sniegšanu uz vietas. Vai tās iesaldēšanu atgriešanas lēmuma gadījumā, ja turpina izvairīties uzņemt atpakaļ.

Izsūtāmi ir arī noziedznieki un sludinātāji, kuri aicina uz naidu un vardarbību. Cilvēks ar sodāmību tūlīt un apzināti zaudē tiesības piepra-

sīt aizsardzību un politisko patvērumu. Apstiprinātajam lēmumam ir jābūt skaidri un saprotami noteiktam, galvenais, arī izskaidrotam un izpildītam bez neviena “ja” un “bet”. Kanāda ir paraugs. Tas ieviesīs skaidrību ieceļotāju vidū, un labējiem populistiem zudīs uzkurināšanas iemesls.

Obligāti valodas un integrēšanās kursi

Tam, kurš Vācijā grib dzīvot un pilnveidoties, ir jāprot vācu valoda. Tāpēc visiem jaunpienācējiem, vai tas ir bēglis vai ieceļotājs, pēc iespējas ātrāk jādodas uz skolu. Pēc iespējas ātrāk no brīža, kad ieradušies, un neatkarīgi no tā, cik liela ir iespējamība, ka šie patvēruma pieprasītāji šeit drīkstēs vai nedrīkstēs palikt. Šiem kursiem ir jābūt obligātiem.

Ieceļotāju pedagogi ir gan sievietes, gan vīrieši, taču kursu laikā viņi nedrīkst nēsāt reliģiskos simbolus. Tā kursu dalībnieki iemācās, ka reliģijas brīvība ir arī brīvība no reliģijas spaidiem un atsevišķa cilvēka ticībai sabiedriskajās iestādēs, darbavietās un kontaktējoties citam ar citu nav nekādas nozīmes. Tā neatklāj personību, bet tā ir privāta lieta.

Obligātajos kursos vīrieši un sievietes apgūst vācu valodu un mūsu demokrātiskās kārtības pamatus, kā arī tiesības un pienākumus, vienlīdzību un līdztiesību (ieskaitot vecumu, kurā atļauts noslēgt laulību, un monogāmās laulības). Laulātie neapmeklē vienus un tos pašus kursus, lai vīrs neuzņemtos kontroli, kā musulmaņu laulībā ir pieņemts. Svarīgi būtu ievērot, ka integrēšanās kursus nedrīkstētu kavēt bērna gaidīšanas un kopšanas laikā.

Federālajai valdībai vajadzētu ļoti īsā laikā izveidot visās federālajās zemēs vienotu kursu sistēmu, izstrādāt vadlīnijas un parūpēties par mācību līdzekļiem un personālu. Pats par sevi saprotams, ka tas prasa līdzekļus, kuru nodrošinātājs būtu politika. Tas būtu labs naudas ieguldījums tikai tādā gadījumā, ja nauda neieplūst svētulīgajās apvienību “integrācijas programmās”. Tādējādi cilvēki spēs ātrāk piemēroties mūsu dzīvei un sabiedrībai. Un viņiem ir tiesības uz to: mēs esam atļāvuši viņiem ierasties, nu mēs nevaram visu atstāt viņu pašu ziņā.

Izglītība un integrācija ir valsts, nevis musulmaņu apvienību uzdevums

Noteikti nedrīkstam viņus atstāt radikālo musulmaņu apvienību un savienību ziņā. Visi valsts veicinātie integrācijas pasākumi ir vācu valsts organizēti. Demokrātiskas valsts institūcijas nevar kopā strādāt ar stūrgalvīgajiem islāmistiem vai tradicionālistiem, kuru argumentācija iet ārpus mūsu tiesiskajiem un sabiedrības rāmjiem. Šī iemesla dēļ vajadzētu likvidēt Vācijas Islāma konferenci un pasludināt par likvidētu. Tieši tāpēc nebūtu pieļaujams, ka reliģiskās apvienības tiek iesaistītas integrācijas politikā.

Tā vietā, lai atbalstītu mošeju apvienības un savienības un sadarbotos ar tām, federālajai valdībai tās būtu labāk jāizpēta un jāizdara secinājumi un, kur netiek ievērota liberāli demokrātiskā pamatkār-tība, jāizsaka pirmais brīdinājums un jāpiespriež soda nauda, atkārtota pārkāpuma gadījumā jāseko tūlītējam aizliegumam. Labējām un kreisajām radikālajām partijām un grupējumiem Vācijas Federatīvā Republika arī nekavējas piedraudēt ar tiesas procesu ierosināšanu, cenšas panākt aizliegumu.

Mums jābūt nepārprotami pārliecinātiem par mūsu vērtībām un mūsu liberālo pamatkārtību. Pašpārliecinātiem un, ja nepieciešams, arī kareivīgiem. Pasaulei atvērtai, tolerantai sabiedrībai nav jāspriež par ticamību, ka bērni galvassegā dienu no dienas tiek konfrontēti ar radikālā politiskā islāma neiecietīgiem uzskatiem. Tāpēc galvassegas un visi pārējie aizsegi, līdz pat burkām, sabiedriskajā dzīvē būtu jāaizliedz. It īpaši tas attiecas uz tik aizsargātu vietu kā bērnudārzs, skola, līdz pat universitātei.

Neapmeklēt mācību stundas reliģisku apsvērumu dēļ nav pieļaujams, it īpaši tas attiecas uz peldēšanu, sportu un sociālajām zinībām, kā arī klases ekskursijām. Integrācijā liela nozīme ir tam, ka bērni vismaz līdz skolas vecumam var brīvi attīstīties bez reliģijas noteiktajām prasībām. Skolai un izglītības iestādēm jākļūst par reliģiski neitrālām vietām, kurās nepieļauj diskrimināciju.

Ļoti palīdzētu tas, ka visās skolās kā nereliģiozs mācību priekšmets tiktu ieviesta ētika, kurā būtu arī ieskats reliģijās. Tādējādi sniegtu ne tikai zināšanas, bet arī izskaidrošanu un toleranci. Vēlos piebilst, ka diskusija par reliģijas mācību, ko pasniedz imāmi vācu skolās, būtu pilnīgi

1 7П

lieka, jo, kā jau sekulārai valstij labi piestāv, vēsture un reliģiju garīgā nozīme tiek apskatīta ētikas stundu laikā, attiecīgi tas nozīmē: reliģijas mācība vispār tiek izņemta no skolu mācību stundu saraksta.

Lai šejienes mošejās varētu kontrolēt radikālā islāma stāstniekus un naida sludinātājus, mums ar likumu jānosaka, ka mošejās sprediķis jālasa vācu valodā. (Vācu baznīcās dievkalpojums arī nenotiek latīņu valodā.)

Ieinteresētām vajadzētu būt arī musulmaņu apvienībām, ja tās gadījumā pieder pie integrēties gribošām un demokrātiskām. Sprediķa lasīšana vācu valodā būtu efektīvs simbols mošeju gatavībai darboties pēc vācu, Eiropas, Rietumu sabiedrības prāta; tas palīdzētu atbrīvoties no neuzticēšanās. Un tiem cilvēkiem, kas vairākus gadus ir pavadījuši paralēlajās sabiedrībās, beidzot būtu iemesls iepazīties ar vācu valodu. Šāda piekāpšanās radītu uzticību un vērstos pret politisko, agresīvo islāmu, kas jau pāris gadus tiek sludināts zināmās Vācijas mošejās.

Izmantot “aizplīvuroto varu” un ļaut sievietēm kļūt spēcīgākām

Sievietes ir atslēgas uz ģimeni. Tās ir ticīgās musulmanes, kuras audzina bērnus un viņiem visbiežāk nodod veco, paaudzēs pārmantoto ģimenes lomu sadalījumu. Līdz šim ticīgās musulmaņu sievietes vēl nav izmantojušas savas varas ietekmi pār māju un bērniem; viņas neuzdrošinās atbrīvot sevi un savus bērnus, kā zēnus, tā meitenes, no reliģijas vispār un no aizgādniecības, ko nosaka viņu sludinātāju priekšraksti. Musulmaņu zemē, kurā viņām nav nekādu tiesību, sievietes neuzdrošinās atkāpties no dogmatiskajiem likumiem un aizvēsturiskās kultūras. Tāpēc, ka baidās vai arī tic, ka šādi dzīvot ir pareizi, un viņas nepazīst citu alternatīvu. Tomēr Eiropā viņām rodas iespēja atrast sevi no jauna, lai bērnus sagatavotu citādai dzīvei. To nosaka emancipācija no vīriešu autoritārās varas un reliģijas. Tas nav viegli, bet, lai izdotos viņu galvās radīt vērtību maiņu, mums jāļauj viņām kļūt spēcīgākām.

Lai tas izdotos, mums jārūpējas, lai musulmaņu sievietes iepazītu (iepazītos ar) Rietumu dzīvi un pamanītu tajā atbrīvošanās iespēju no savas “iebetonētās pasaules”. Viņām jāredz, ka ir izvēle: vai ļaut cirkulēt nemitīgajam musulmaniskajam vai arī to pārtraukt. Kad sievietes sapratīs, ka bez sastingušās pasaules ar tradīcijām, pienākumu un godu ir arī

cita un tā nekādā gadījumā nav sātana pasaule, tad viņu meitām un dēliem ir cerības, ka viņi tiks līdztiesīgi audzināti.

Ja sievietes saceltos pret autoritāro, cilvēkus pazemojošo režīmu, kur noteicēji ir vīrieši, tad tas sabruktu. Uz visiem laikiem. Neviena sieviete, kas reiz ir baudījusi brīvību un spējusi brīvi elpot, vairs negrib klanīties totalitāra, cilvēkus pazemojoša režīma priekšā. Kad mātes sapratīs, kā tiek nodarīts pāri jaunajām sievietēm, kuras laulības noslēdz tikai imāma priekšā, tad viņas pieprasīs laulības valsts iestādē — un turklāt tikai tad, kad meita būs pilngadīga. Viņas noraidīs piespiedu laulības un goda slepkavības.

Bet, ja konkrēti, kāds varētu būt šis atbalsts sievietēm un mātēm?

Pats pirmais, mums musulmaņu sievietēm jāpalīdz izlauzties no “stikla kastes”. Attiecīgi tam ir nepieciešami tikai viņām paredzēti obligātie kursi, kuros viņas apgūst jurisprudenci, dzimummācību, var pārrunāt audzināšanas jautājumus, uzzina par Rietumu sieviešu kustībām un informāciju par viņu sasniegto. Šajos “feminisma kursos” viņas iemācās, ka viņu dzimuma pārstāves šajā zemē agrāk dzīvoja tikpat apspiestas kā tagad viņas, ka pirms simts gadiem sievietēm Vācijā nebija balsstiesību vēlēšanās un tikai pirms dažiem gadu desmitiem viņas vīrietim drīkstēja neuzdod jautājumu, vai viņas drīkst apgūt profesiju; tur viņas iemācās, ka sievietes, cīnoties par šīm vienkāršajām, mūsdienās tik pašsaprotamajām tiesībām, ir veltījušas visu savu dzīvi, ka līdz pat šim brīdim diendienā ir jācīnās par vienlīdzību, ka šī cīņa notika un notiek visu sieviešu labā; viņas mācās, kādas ir sieviešu tiesības Rietumu demokrātiskajā sabiedrībā, kā viņām var palīdzēt sieviešu krīzes centri un konsultāciju centri krīzes situācijās; viņas uzzina, ka šķiršanās no viņu puses ir vienkārši iespējama un nevienam vīrietim nav tiesību viņām atņemt bērnus, un viņas dzird, kādi juristi var viņām palīdzēt un kāda palīdzība ir procesa izmaksās, kā viņas var vērsties pret vardarbību un ka policija vīrieti roku palaišanas gadījumā var uz kādām dienām izlikt no mājas. Tā sievietēm ir praktiska palīdzība. Mācībspēku personālā jābūt gan sievietēm, gan vīriešiem, un viņi nedrīkst nēsāt reliģiskos simbolus.

Audzināšanas kursos sievietes uzzina, kā mēs domājam audzināt bērnus bez vardarbības, vienlīdzīgus un, galvenais, brīvus, viņas mācās, ka bērni nav viņu īpašums, bet aizsargājamie, kuriem ir tiesības uz noteiktu, brīvu dzīvi un kuru ziņkārība, brīvā domāšana un integrācija ir veicināma.

Lai sievietes jauno pasauli varētu iepazīt patstāvīgi, viņām ir jādod

iespēja iepazīt jauno kultūru. Programma ietver izstāžu, koncertu apmeklējumus, vēsturisko celtņu un pieminekļu apskati, tāpat arī nepiespiestas sieviešu sarunas, arī ar vācu sievietēm, kafejnīcās vai restorānos. Tikai tā var tikt ārā no stikla kastes — vai varbūt tajā nemaz neiekļūt. Šādos mazos piedzīvojumos viņas atveras. Viņam zūd bailes, aizspriedumi un māņticība, satiekot svešus cilvēkus un vīriešus, kuri ir laipni un bez seksuāliem nolūkiem. Tas viņām varbūt būs stimuls, lai iedrošinātu savas meitas baudīt dzīvi.

Dzimummācības kursos viņas apgūst sievietes anatomiju, jau meitenes uzzina par aizsargāšanās iespējām un zaudē māņticīgos pieņēmumus par jaunavības plēves nozīmi. Viņas uzzina, ka šajā valstī grūtniecības laikā ir nodrošinātas regulāras, slimokases apmaksātas apskates un ārsti viņas konsultē par iespējamām pārmantotām slimībām, ka iespējams pārtraukt grūtniecību. Tādējādi sievietes iekļausies mūsu sabiedrībā, pieņems mūsu veidu, kā dzīvot. Un tad viņas atvērsies. Ja mums izdosies, ka sievietes ir domājošākas par vīriešiem un viņas zinās labāk par savām tiesībām un iespējām, tad ģimenēs notiks varas maiņa. Automātiski. Tādējādi rodas dubultais domino efekts: sieviete emancipējas, iedrošinošajam piemēram seko otra; sieviete emancipējas, emancipējas ģimenes nākamās paaudzes.

Bērna gaidīšanas un kopšanas laiks nevar būt atruna, lai nepiedalītos šajos kursos. Šādas iecietības dēļ, kas nākusi reizē ar vienlīdzīgu attieksmi, sievietes, kuras dzemdē bērnus citu pēc cita, daudzu gadu garumā sēž mājās, un vācu sabiedrība viņām ir pilnīgi sveša. Integrācijas kursu laikā piešķirt bērna kopšanas atvaļinājumu nebūs produktīvi.

Tā vietā būtu rezultatīvi, ja kursus sievietēm organizētu priekšpusdienās, bet vīriešiem — pēcpusdienās. Papildu labums būs tāds, ka arī vīrieši būs iesaistīti bērnu pieskatīšanā. Tā viņi tūlīt pat iemācīsies, ko šī sabiedrība, kuru viņi ir izvēlējušies par alternatīvu savai līdzšinējai dzīvei, dara citādi un labāk. Šis piespiedu ieguldījums bērnu audzināšanā vienlaikus būtu ieguldījums arī integrācijā.

Vajadzība pildīt “sieviešu uzdevumus” pasargā vīrieti no tā, ka citi viņu apsmies par “bābu”. Tādējādi mēs vīriešiem atvieglojam emancipē-šanos, apmācību vietās bērnu kopšanu māca tikai vīriešiem, kuri bērnus audzina vieni. Pozitīvs papildu bonuss nodokļu maksātājiem: tiks ietaupīta liela daļa līdzekļu, kas citādi būtu paredzēta bērnu pieskatīšanai.

Darbs un izglītība

Lai sievietēm un vīriešiem būt perspektīva, darba sākšanai ir jābūt vieglam procesam. Arī bēgļiem ar ierobežotu uzturēšanās statusu vajadzētu ļaut bez iepriekšējas konsultēšanās ar Migrācijas lietu pārvaldi un Federālo darba aģentūru uzturēt pašiem sevi. Nosacījums: piedalās integrācijas kursos vai ir to beigšanas apliecinājums.

Lielākoties viņu izcelsmes zemēs nav tādas izglītības sistēmas, kāda ir mums. Gadījumos, kad ir praktiskas iemaņas, vajadzētu būt iecietīgākiem un ātrāk atzīt ieceļotāju izglītību un profesionālo kvalifikāciju. Galvenokārt tas attiecas uz amatniecību. Citādi ieceļotāju vairākums apstājas pie palīgdarbiem, kas rada neapmierinātību.

Darba meklēšana un pieņemšana darbā ir labākais integrācijas pasākums un pierāda vēlmi integrēties. Taču ar to vien nepietiek. Vācijā dzīvo “viesstrādnieki”, kuriem vācu valoda pēc trīsdesmit četrdesmit gadiem vēl joprojām ir sveša, un viņi ir atgriezušies paralēlajās sabiedrībās. Lai tas neatkārtotos, integrācijas kursi ir jāapmeklē arī pēc tam, kad ir atrasts darbs.

Bet jāuzmanās, lai bēgļi neveidotu jaunu palīgdarbu veicēju slāni. Jaunajā integrācijas likumā vācu darba lietu aģentūrām pārsvarā tiek paredzēti gabaldarbi, bet tie radīs vēl vairāk netaisnības un nedos labumu integrācijai, un nenotiks satuvināšanās ar vācu kolēģiem darbā un mūsu sabiedrību. Ja tiktu atcelts tā dēvētais “prioritārā statusa likums”, tad migrantiem būtu iespēja tikt pieņemtiem darbā pirms vācieša, — visbiežāk tie būs gabaldarbi vai slikti apmaksāti darbi. Prioritārā statusa atcelšana noder tikai labējiem musinātājiem, kuri spēj apgalvot, ka bēgļi un migranti ņem nost darbu vāciešiem. Prioritārais statuss ir jāatjauno. Jo tiešām — priekšroka būs vācu pilsoņiem un migrantiem ar ilga laika uzturēšanās atļauju.

Tiem, kas apgūst profesiju, ir jābūt drošiem, ka, vismaz pabeidzot mācības, viņi būs saņēmuši garantētas uzturēšanās tiesības, kā to paredz integrācijas likums. Investīcijas nozaru speciālistu izglītībā atmaksāsies tikai tad, ja bēglis atgriezīsies dzimtenē: tā ir reālā attīstības palīdzība, ja viņš pēc tam tur varēs apmācīt citus pēc vācu standartiem. Ja runa ir par izglītotu sievieti — izcelsmes valstīs tas izraisītu domino efektu. Sieviešu izglītības veicināšana tad vairs nav tikai reāla attīstības palīdzība, bet palīdzība emancipācijā un visas sabiedrības demokrātiskajā attīstībā.

MANA VĪZIJA

Jaunais starts var izdoties

Kā jau minēju: integrācijas procesa galvenā ideja ir “Veicināt un pieprasīt”. Federālā valdība nu ir spiesta šo apņemšanos pieņemt un raudzīties, lai tai sekotu arī darbi. Jo šajā zemē kaut ko vajag mainīt, lai vācieši un musulmaņi, ieceļotāji un viņu pēcnācēji saprātīgi varētu sadzīvot un komunicēt, un kļūt par spēcīgu kolektīvu un tautu.

Mana vīzija ir šāda: šī valsts uzņem palīdzības meklētājus, cik tai ir spēka. Savukārt viņi piemēro savu dzīvi šīs sabiedrības vērtību priekšstatiem, sabiedrības, kura ir gatava labi izturēties pret svešajiem. Mēs par laipni aicinātu uzskatām katru, kurš pozitīvi pievienojas šejienes sabiedrībai un vēlas tajā ieguldīt kaut ko no sevis, lai tā būtu vēl labāka. Es klusībā ceru uz sievietēm, kuras mums ir jāiedrošina atbrīvoties no reliģijas un no islāma patriarhāta tradīcijas iedzītā nevarīguma. Viņas ir atslēgas uz nākamajām paaudzēm, kurās mēs redzēsim pašreizējo investīciju un integrācijas centienu rezultātus.

Ja skatāmies mūsdienu acīm, tad mana vīzija ir vēl tālā nākotnē: pēdējā laikā iedzimtie vācieši un ieceļotāji komunicē mazāk, nekā tas bija pirms kāda laika. Tur, kur runa ir par “Islāma valsti”, paralēlajām sabiedrībām un par pārmantotiem reliģiskiem nosacījumiem, visādus virzienus pārstāvošie klaigātāji nocietinās savos ierakumos. Tas ir savdabīgs pozīciju karš. Nekas neiet uz priekšu. Mums atkal vajadzētu ieviest angažētu un piemērotu debašu kultūru. Funkcionējošas sabiedrības rādītājs nav, ja cilvēku var uzdrīkstēties nodēvēt par “rasistu” vai “nacistu”, vai arī par “liekēdi” un “sociālo parazītu”.

Multikultūra var funkcionēt un funkcionēs, ja patvēruma devēj-valsts cilvēkiem nedz ir bail, nedz viņiem jāatsakās no izcīnītā un ja visi ievēro pastāvošos likumus. Multikultūra var funkcionēt, ja mēs no jauna atrodam kaut ko iepriekš zaudētu: kopības sajūtu un gatavību savstarpēji atbalstīt un palīdzēt, un aizsargāt. Tas attiecas uz ģimeni un arī tālu ārpus tās loka.

Mēs vairs nedrīkstam pieļaut, ka tiek ignorētas vācu sabiedrības vairākuma emocijas (ar to es domāju visus pilsoņus un arī migrantus, kam vēl nav Vācijas pilsonība, bet kuri sevi uzskata par vāciešiem). Ja

mēs to ņemam vērā un sabiedrība jūtas iesaistīta un saprasta, tad, ņemot vērā iepriekš minētos ieteikumus, integrācijas process var būt veiksmīgs. Ja tas ir izdevies, tad sabiedrības vairākumam migranti ir jāakceptē kā pilntiesīgi vācieši. Man laimējās, jo konservatīvajā Vildenē kaimiņi mums, bēgļiem, deva iespēju dzīvot ar viņiem. Mēs to gribējām un pierādījām, ka vēlamies piederēt, ka esam gatavi dzīvot pēc viņu likumiem.

Federācijas valdībai un vācu sabiedrībai ir jāatgriežas pie savām saknēm. Atkal ir jāatminas “vācu tikumi”. Ar saprātīgu organizāciju, čaklumu un godīgumu mums šis milzīgā apjoma uzdevums var izdoties. Vispār jau tas ir diezgan vienkāršs.

Esmu pārliecināta, ka migrantiem izdosies izveidot sev jaunu dzīvi, ja viņi ātri iedzīvosies iepriekš minētajā sistēmā, kura nav tik izstiepta kā tagad esošā. Šie cilvēki ir ļoti pragmatiski. Zemēs, no kurām viņi ir ieradušies, tiem diendienā nācās cīnīties, lai izdzīvotu no gandrīz nekā. No tik daudziem “labajiem cilvēkiem” un iedzimtajiem vāciešiem esmu dzirdējusi dažādus viedokļus, viens no tiem, ka no migrantiem nevarot tik ātri neko prasīt, jo viņi esot neizglītoti un ar viņiem esot jārīkojas uzmanīgi. Es saku: tas ir neprāts. Bēgļi ir spēcīgi cilvēki. Viņi visu ir atstājuši tur un devušies nezināmajā un bīstamajā ceļā, daudzi — kopā ar bērniem. Jā, daži, iespējams, ir neizglītoti, daudzi pazīst citu vērtību pasauli, atšķirīgu no mūsējās. Bet viņi mācīsies un sapratīs, kā funkcionē mūsu sabiedrība un kādas iespējas tā piedāvā. Kas to apstrīd, to patiešām drīkst nosaukt par “rasistu”.

PIEZĪMES

1. “Atkāpies Francijas imāmu viceprezidents: Mums ir jāsaka patiesība: islāms vairs nav nošķirams no islāmisma”; http://www.katholis-ches.info/2016/07/15/frankreichs-vizepraesidentder-ima-me-tritt-zurueck-wir-muessen-die-wahrheit-sagen-islam-undisla-mismus-nicht-mehr-zu-unterscheiden

2. “Wie Muslime auf den Anschlag reagieren”, FAZ, 20.12.2016.; http://www.faz.net/aktueil/politik/anschlag-in-berlin/so-reagie-renmuslime-auf-den-anschlag-in-berlin-14584382.html

3. 3. Mozus grāmata (24,16).

4. “Marokko wahlt”, FAZ, 7.10.2016.

5. Sūra 9:5. Visi Korāna tulkojumi ņemti no I. Kalniņa Korāna interpretācijas no arābu valodas, SIA Medicīnas apgāds, 2011.

6. Karl Popper: Die offene Gesellschaft und ihre Feinde, Kopoti raksti, 1. sējums (7. izdevums), Tubingen 1992, 333. lpp.

7. Turpat.

8. https://www.youtube.com/watch?v=4yK8D8VzOL8

9. Maximilian Kiewel: “Neukollner Imam: >Frau darf niemals Nein sagen<“, BZ, 4.2.2015; https://www.youtube.com/watch?v=kWa-RANkn2ko

10. Andrea Dernbach, Timo Kather und Pascale Mūller: Nach Hassre-de: “Imam darf nicht mehr predigen”, Der Tagesspiegel, 4.2.2015.

11. Kerstin Gehrke: “Berliner Imam zu Haftstrafe verurteilt”, Der Tagesspiegel,14.6.2Q\6.; http://www.tagesspiegel.de/berlin/werbung-fueris-terror-berliner-imam-zu-haftstrafe-verurteilt/13732454. html

12. Ar tādu nosaukumu vajadzēja būt Saūda Izglītības akadēmijas rīkotajam pasākumam 2016. gada februārī. Saūda Izglītības akadē-

mija pēc protestu vētras atteicās no šī pasākuma. Katholisches Ma-gazinfūr Kirche unci Kultur. “1st die Frau ein Mensch?” — Saudische Bildungsakademie sagte nach Proteststurm Veranstaltung ab”,

3.3.2016.; http://www.katholisches.info/2016/03/03/ist-die-frau-ein-mensch-saudischebildungsakademie-sagte-nach-proteststurm-ve-ranstaltung-ab

13. Viņa sieva Mišele atkārtoja šos vārdus Hilarijas Klintones vēlēšanu kampaņas pasākumā 2016. gada oktobrī.

14. Albert Camus: OEvres completes, tome I, Bibliothcque de la a Pleiade, 908. 1pp. Oriģināls: “Mal nommer un objet, cest ajouter au malheurde ce monde”. Diskusijas par šī citāta avota izskaidrošanu, sk.: http://amicuscuriae.hautetfort.com/archive/2010/09/16/ malno-mmer-les-choses-c-est-ajouter-au-malheur-du-monde-cam.html

15. Detlef Pollack et al.: “Integration und Religion aus der Sicht von-

Tūrkeistāmmigen in Deutschland”, Munster 2016; https://www. uni-muenster.de/imperia/md/content/religion_und_politik/aktu-elles/2016/06_2016/studie_integration_und_religion_aus_sich-t_t_rkeist_mmiger.pdf

16. Milad Karimi (intervija): “Es braucht keinen deutschen Islam”, taz,26.6.2016.

17. Abū Hamid Muhammad Al-Ghazali: Das Buch der Ehe. Pirmo reizi vācu valodā iznāca 1917. gadā sērijā Islamische Ethik, II burtnīca “Von der Ehe”, tulkojis un komentējis Hans Bauers; vēlreiz izdota Hildesheim 2000, 161. lpp.

18. Turpat, 103. lpp.

19. Sūra 2:228.

20. Sūra 2:229.

21. Abū Hamid Muhammad Al-Ghazali: Das Buch der Ehe, Hildesheim 2000, 113. lpp.

22. Turpat, 98. lpp.

23. Turpat, 129. lpp.

24. 1. Pāvila vēstule Korintiešiem 11, 3-9.

25. Abū Hamid Muhammad Al-Ghazali: Das Buch der Ehe, Hildesheim 2000, 115. lpp.

26. Turpat, 162. lpp.

27. Turpat, 164. lpp.

28. Turpat, 121. lpp.

29. Turpat, 93. lpp.

30. http://fatwazentrum.de/muss-die-ehefrau-ihren-ehemann-beim-verlassen-des-hauses-um-erlaubnis-bitten

31. Hadiss par laulībām: Sahih Al-Bucharyy, Nr. 5096.

32. Etwa:https://www.youtube.com/watch?v=LJQTeEqt3YU;https:// www.youtube.com/watch?v=5SOvXKbkG2Q

33. http://islam-forum.info/showthread.php?tid=6754. Citāts bez ortogrāfijas kļūdu labojuma.

34. Ecevit Polat: “Darf der Mann seine Frau nach Sure 4 Vers 34 schla gen?”, publicēts: 12.4.2013; http://antikezukunft.de/2013/04/12/ darf-der-mann-seine-frau-nach-sure-4-vers-34-schlagen Ecevits Polāts, dzimis Vupertālē, kurdu-alevītu izcelsmes, 18 gadu vecumā konvertējās uz islāmu, savus rakstus par reliģijas tēmām ievieto: antikezukunft.de, šobrīd ir islāma teoloģijas pasniedzējs “University of Islamic Life” ASV, kur viņš ir Teoloģijas fakultātes dekāns.

35. Polāts nosauc šādus avotus: Peter Ortag: Islamische Kultur und Geschichte, Potsdam 2006, 28. lpp.; Rita Breuer: Zwischen Ramadan und Reeperbahn. Die schwierige Gratwanderung der musli-mischen Minderheit, Freiburg 2006, 38. lpp.; Eberhard Troeger: Der Islam. Was Christen wissen sollten, Witten 1996, 41. lpp.; Adel Theodor Khoury, Ludwig Hagemann und Peter Heine (Hg.): Is-lam-Lexikon, Freiburg 1999, 156. lpp.

36. Ecevit Polat: “Darf der Mann seine Frau nach Sure 4 Vers 34 schla-gen?”, publicēts: 12.4.2013.; http://antikezukunft.de/2013/04/12/ darf-der-mann-seine-frau-nach-sure-4-vers-34-schlagen

37. Turpat; Polāts atsaucas uz Benjamin Idriz’ grāmatu “Grūft Gott, Herr Imam! Eine Religion ist angekommen”, Mūnchen 2010 (Esi sveicināts, imāma kungs! Reliģija ir klāt.).

38. Christine Schirrmacher: Die Scharia. Recht und Gesetz im Islam, Holzgerlingen 2007. Apakšnodaļā: “Wo sind Manner rechtlich be-vorzugt und Frauen benachteiligt?”

39. Šādu mācību stundu piemērus var apskatīt: https://www.youtube. com/watch?v=LJQTeEqt3YU. Imam https://www.youtube.com/ watch?v=5SOvXKbkG2Q

40. Kanz al-’Ummal, 16. sējums, Nr. 45330.

41. Salamana pamācības 13, 24.

42. Salamana pamācības 29, 15.

43. Florian Gotz und Oliver Das Gupta: “Erziehung mit der Rute.Liebe geht durch den Stock”, Sūddeutsche Zeitung, 30.9.2010. http://www. sueddeutsche.de/kultur/erziehung-mit-der-rute-liebegeht-durch-den-stock-1.1004443. Hīters intervijā atsaucas uz amišu pāra sarakstītu grāmatu Michael und Debi Pearl: To Train Up a Child; grāmatas nosaukums vācu valodā: Wie man einen Knaben gevvbh-nt, Wiesenbach 2002.

44. Sūras 2:24 un 2:39.

45. “Zwangsverheiratung in Deutschland. Anzahl und Analyse von Beratungsfāllen Beratungsfāllen”, 2011. Arī jauniem vīriešiem tiek uzspiestas laulības, no 3443 gadījumiem piespiedu laulības skar 252 vīriešus. http://wwvv.frauenrechte. de/online/images/downloads/ zwangsheirat/zwangsverheiratung-indeutschland-kurzfassung-2011. pdf

46. Franziska GifFey: “Zwangsheirat ist nicht kulturbedingt zu tolerie-ren” , Der Hauptstadtbrief 138, 30.9.2016.

47. Dietrich Oberwittler und Julia Kasselt: “Ehrenmorde in Deutschland. Eine Untersuchung auf der Basis von Prozessakten”, Koln 2011. Upuri vīrieši ir 43 procenti. Bieži vien reizē ar plānoto uzbrukumu sievietei tiek uzbrukts arī nevēlamajam partnerim, dažos gadījumos uzbrukums ir vērsts tikai pret vīrieti. Pētījuma rezultātu kopsavilkums: https://www.mpicc.de/files/pdfl/honourkil-lings_summary_deutsch.pdf

48. “Wie kann ich als junger Mann meine Triebe unter Kontrolle brin-gen?”; http://fatwazentrum.de/wie-kann-ich-als-junger-mann-mei netriebe-unter-kontrolle-bringen

49. “Intime Gedanken beim Gebet”;http://fatwazentrum.de/intime-ge-danken-beim-gebet/

50. “Die Homosexualitat, als grofie Sūnde zu begehen”; http://fatwa-zentrum.de/die-homosexualitaet-als-grosse-suende-zu-begehen/

51. So auch bei Abū Hamid Muhammad Al-Ghazali: Das Buch der Ehe,Hildesheim 2000, 168. lpp.

52. David Baum: “Auf Tuchfūhlung”, GQ, November 2016.

53. Bahareh Ebrahimi: “Verlogene Beschūtzer”, Sūddeutsche Zeitung, 7.9.2016; http://www.sueddeutsche.de/kultur/hidschab-pflicht-imi-ran-verlogene-beschuetzer-1.3150456?reduced=true

54. http://iranjournal.org/news/iran-verschaerft-hedschab-vorschrif-ten

55. https://de.qantara.de/inhalt/katz-und-maus-spiel-mit-irans-sitten waechtern

56. http://www.heiko-heinisch.net/burka-und-niqab-sind-symbolede-sislamismus

57. Emel Zeynelabidin: “Kopftuch und Islam: Im Iran oder Saudi-Ara-bien ware ich lāngst tot”, Die Welt, 23.4.2015; https://www.welt.de/ debatte/kommentare/article 139984819/Im-Iran-oder-Saudi-Ara-bienwaere-ich-laengst-tot.html Sk. ari: Charlotte Sophie Meyn: “Flucht vor der Religion”, FAZ.Net, 16.6.2016; http://www.faz.net/ aktuell/politik/saudiarabien-flucht-vor-der-religion-14286388. html

58. Nina Sedano: Die Landersammlerin. Wie ich in der Feme mein Zuhause fand, Berlin 2014, 176.1pp.

59. Rainer Hermann: “Die Macht und ihr Preis”, FAZ, 19.8.2016. Nu jau sievietes drīkst ceļot vienas, bez pavadoņa-vīrieša, un “šariata policija” ir retu reizi ieraugāma.

60. Emel Zeynelabidin: “Kopftuch und Islam: Im Iran oder Saudi-Ara-bien ware ich lāngst tot”, Die Welt, 23.4.2015; https://www.welt.de/ debatte/kommentare/article 139984819/Im-Iran-oder-Saudi-Ara-bienwaere-ich-laengst-tot.html

61. Sonja Zekri: “Minarett und Minirock”, Sūddeutsche Zeitung, 20.8. 2016; http://www.sueddeutsche.de/politik/naher-osten-minarettst-att-minirock-1.3128095

62. “Instagram-Fotos ohne Kopftuch: Models in Iran verhaftet”, http:// www.spiegel.de/politik/ausland/iran-models-fuer-instagramfo-tos-ohne-kopftuch-verhaftet-a-1092591.html

63. Till Fāhnders: “Erst Beriihrung, dann Strafe”, FAZ, 25.4.2016; http://www.faz.net/aktuell/politik/ausland/asien/auf-strei-fe-mit-derscharia-polizei-in-aceh-indonesien-14183815.html

64. Martin Gehlen: “Die Hālfte der Gesellschaft ist gelāhmt”, ZEIT Online, 28.9.2016; http://www.zeit.de/politik/ausland/2016-09/sau-di-arabien-frauenrechte-petition-aziza-al-yussef

65. Stefan Brāndle: “Der Clash der Islamologen in Frankreich”, Der Standard, 16.4.2016; http://derstandard.at/2000034842070/Der-Clash-der-Islamologen-in-Frankreich

66. “Merkel: Vollverschleierung hinderlich fiir Integration”, FAZ,

19.8.2016. “Merkel: Auch Burka ist Teil der Religionsfreiheit”, FAZ,

15.9.2016.

67. ARD-Deutschlandtrend vom 26.8.2016.: http://www.tagesschau.de/ inland/deutschlandtrend-613.html

68. Hannes Heine: “Ahmadiyya-Gemeinde: Muslime werben fiir ihr Frauenbild”, Der Tagesspiegel, 4.5.2012.; http://www.tagesspiegel. de/berlin/ahmadiyya-gemeinde-anwohner-hatten-sich-ue-ber-dasfrauenbild-der-gemeinde-beklagt/6586976-2.html.com

69. Mark Obert: “Die Wut findet ein Ventil”, Frankfurter Neue Pres-

se, 15.12.2014.; http://www.fnp.de/lokales/frankfurt/bdquo-Die-

Wutfmdet-ein-Ventil-ldquo;art675,l 175304; pieprasīts: 4.8.2016.70

70. Annika Leister: “Muslimisches H&M-Model: “Meine Fufie zeige ich nicht”, Spiegel Online, 9.10.2015.; http://www.spiegel.de stil/h-m-model-mit-kopftuch-muslimische-mode-a- 1056882.html

71. Hengameh Yaghoobifarah: “Hijab is Punk”, taz, 12.6.2016.;http:// www.taz.de/15307415

72. “Sexskandal bei Marokkos Islamisten”, FAZ, 5.9.2016.; http://www. faz.net/aktuell/gesellschaft/menschen/sexskandal-in-marok-ko-moralprediger-bei-ehebrucht-erwischt-14420264.html

73. “Fin Staat — zwei Welten?”; http://www.zdf.de/ZDFmediathek/ beitrag/video/2480124/Ein-Staat-zwei-Welten%253F

74. “Ein Kreuz zum Abhāngen bei der CDU-Fraktion”, Berliner Mor-genpost, 9.8.2016.; http://www.morgenpost.de/berlin/article2080 26973/Ein-Kreuz-zum-Abhaengen-bei-der-CDU-Fraktion.html

75. Gul Rouhani: “Ich bin muslimisch und habe sehr viel Sex. Problem damit?”, bento, 19.5.2016.; http://www.bento.de/gefuehle/musli-mischund-liebe-warum-der-islam-und-sex-zusammen-558041

76. Šeit ir labs kopsavilkums par Korānā dotajiem norādījumiem par laulībām: http://www.alrahman.de/ehe-und-sexualitaet-inder-erge-bung-islam

77. Ayatollah Khomeini: Meine Worte. Weisheiten Warnungen Wei-sungen, Rastatt 1980.

78. http://www.frauenrechte.de/online/index.php/themen-und-aktio-nen/tdf-positionen/allgemein-offene-briefe/2085-positionspa-pier-zurvollverschleierung-von-terre-des-femmes-menschenrech-te-fuer-diefrau-e-v

79. “Women should avoid dressing like sluts in order not to be victimized.”

80. “Iedzimtie vācieši” — cilvēki, kam nav saistības ar migrāciju, jēdziens attiecas uz autohtono iedzīvotāju daļu.

81. Kūbra Giimiisay: “Gut gemeint”, taz, 9.4.2012.; http://www.taz. de/!5069755

82. Oriģinālā: “Currently in #Turkey. Tw & Fb work inconsistently. Thanks dear friends, we are safe atm. Shocked and in disbelief. Praying for democracy.”

83. Hasnain Kazim: “Das grofie Saubermachen”, Spiegel Online,

16.7.2016.

84. https://www.iranhumanrights.org/2014/09/happy-sentenced/

85. http://iranjournal.org/politik/mit-stolzem-haupt-und-blankems-chadel

86. Niels Boeing und Andreas Lebert: “Tut mir leid, aber das sind Tat-sachen”, ZE1T Wissen Nr. 5/2014, 19.8.2014. un ZEIT online, 7.9.2014.; http://www.zeit.de/zeit-wissen/2014/05/byung-chul-han-philosophie-neoliberalismus; pieprasīts: 4.8.2016.

87. Ambar Ahmad: “Islamischer Feminismus. Ein Widerspruch in sich?”, Wissenschaft und Frieden, 3/2016, 33.1pp.

88. https://www.youtube.com/watch?v=pu9K2TCON58

89. Christina Hein: “Herderschiilerinnen wurden in Trams und Bus-sen belāstigt”, Hessische Niedersachsische Allgemeine, 8.6.2016.; http://www.hna.de/kassel/herderschuelerinnen-schulweg-belaes-tigt-6471442.html

90. Alice Schwarzer: “Was ist Feminismus?” Emma, Juli/August 2013.

91. Abū Hamid Al-Ghazali: Das Buch der Ehe, Hildesheim 2000, 98.1pp.

92. Jeffrey Goldberg: “The Obama Doctrine”, The Atlantic, April 2016; http://www.theatlantic.com/magazine/archive/2016/04/the-obama-doctrine/471525

93. Sūra 4:92.

94. Hamed Abdel-Samad: Der islamische Faschismus, Munchen 2014, 127.1pp.

95. Abdel-Hakim Ourghi: “Mohammed war ein Mann der Politik und des Schwerts”, FAZ, 27.8.2016.; http://www.faz.net/aktuell/feuille-ton/debatten/der-islam-braucht-eine-reformation-14407083.html

96. Turpat.

97. Abdel-Hakim Ourghi: “Mohammed war ein Mann der Politik und des Schwerts”, FAZ, 27.8.2016.; http://www.faz.net/aktuell/feuille-ton/debatten/der-islam-braucht-eine-reformation-14407083.html

98. Walter Otte: “Islamverbānde in Deutschland stehen Integration im Wege”, Humanistischer Pressedienst, 27.1.2015.; http://hpd.de/ar-tikel/11074

99. Kemal Hur: “Beherrsche Deine Hand, Zunge, Lenden”, De-utschlandradio Kultur, 8.2.2015.; http://www.deutschlandradiokul-tur.de/aleviten-beherrsche-deine-hand-zunge-und-lenden.1278. de.html?dram:article_id=310951

100. Martina Meister: “Der Islam wird unsere Gesellschaft aufsprengen”, Die Welt, 13.7.2016.

101. Turpat.

102. Anna Trechsel und Axel Veiel: “Islamismus-Experte Gilles Kepel: Die Salafisten und die Deutungshoheit iiber den Islam”, NZZ am Sonntag, 15.5.2016.

103. “Hat sich Albakr in Deutschland radikalisiert?”, FAZ, 17.10.2016.

104. “Handschlag-Streit an Berliner Schule: Schule entschuldigt sich bei Imam”, rbb, 14.7.2016. http://www.rbb-online.de/politik/beitrag/ 2016/07/imam-handschlag-schule-entschuldigt-sich.html

105. Adrian Bartocha und Torsten Mandalka: “Handschlag-Streit an Berliner Privatschule”, rbb online, 23.6.2016; http://www.rbb-online. de/politik/beitrag/2016/06/streit-handschlag-schule-berlin-imam. html

106. Mouhanad Khorchide: “Der islamische Religionsunterricht zwis-chen Integration und Parallelgesellschaft: Einstellungen der isla-mischen Religionslehrerlnnen an offentlichen Schulen, Wiesbaden 2009; Mouhanad Khorchide: “Der islamische Religionsunterricht in Osterreich “, ČIF-Dossier 2009.

107. https://www.schulministerium.nrw.de/docs/bp/Ministerium/Pres-se/Pressemitteilungen/Archiv-2009-2012/2012-15-LegPer/PM-2012-0221/index.html

108. Tomas Spahn: “Qualifikationen und Qualitaten der Lamya Kad-dor”, Tichys Einblick, 2.10.2016; http://www.tichyseinblick.de/kolu-mnen/spahns-spitzwege/qualifikationen-und-qualitaeten-der-lamya-kaddor/

109. Yavuz Baydar: “Schulen unter Druck”, Sūddeutsche Zeitung,

14.10.2016.

110. “In Syrien bemerkt die IS-Braut den Fehler ihres Lebens”, Welt online, 11.10.2016.; https://www.welt.de/politik/ausland/articlel58665 207/In-Syrien-bemerkt-die-IS-Braut-den-Fehler-ihres-Lebens.ht-ml?wtrid=socialmedia.socialflow....socialflow_facebook

111. Stefanie Bolzen: “Muslime geben in einer britischen Stadt den Ton an”, Die Welt, 2.8.2016.; http://rn.welt.de/vermischtes/articlel5 7445768/Muslime-geben-in-einer-britischen-Stadt-den-Ton-an. html

112. “Menschenmenge bedrāngt Polizisten bei Einsatz”, rbb, 9.8.2016.; http://www.rbb-online.de/panorama/beitrag/2016/08/polizeiein-satzwegen-elfjaehrigem-mehrfachtaeter-in-gesundbrunne.html

113. Joachim Wagner: Richter ohne Gesetz. Islamische Paralleljustiz gefahrdet unseren Rechtsstaat, Berlin 2011, 34.1pp.

114. Turpat, 107.1pp.

115. Mathias Rohe und Mahmoud Jaraba: “Paralleljustiz”, 2015. gada decembri iznākušais pētījuma kopsavilkums, ko pasūtīja federālā zeme Berlīne, pārstāvot senāta valdību par tieslietām un patērētāju tiesību aizsardzību.

116. Pēc Kristiāna Vulfa runas par integrāciju 2010. gada oktobrī.

117. http://www.gesetze-bayern.de/Content Document/Y-300-Z-BEC KRSB-2016-N-09621?hl=true&AspxAutoDetectCookieSupport=l

118. Reinhold Michels: “1st die Scharia auch deutsches Recht?”, RP Online, 3.4.2014.; http://www.rp-online.de/politik/deutschland/ist-diescharia-auch-deutsches-recht-aid-1.4149707

119. Andreas Oswald: “Scharia in Deutschland?”, Der Tagesspiegel, 21.3.2007.; http://www.tagesspiegel.de/politik/deutschland/justiz-skandal-scharia-in-deutschland/825384.html. Šīs lietas tiesnese tika atstādināta no lietas, kad tiesa saņēma sašutuma pilnus komentārus.

120. http://www.spiegel.de/karriere/bewerbungen-muslimische-fraun-mit-kopftuch-haben-es-schwer-a-l 113042.html

121. Mathias Rohe und Mahmoud Jaraba: “Paralleljustiz”. Pētījuma kopsavilkums, ko pasūtīja federālā zeme Berlīne, pārstāvot senāta valdību par tieslietām un patērētāju tiesību aizsardzību.

122. Alice Schwarzer: “Die Wahrheit ūber Silvester?”; http://www.ali-

ceschwarzer.de/artikel/eine-zeit-recherche-und-die-realitaet-

333013

123. “Frankreichs Vizeprāsident der Imame tritt zuriick: Wir miissen die Wahrheit sagen: Islam und Islamismus nicht mehr zu un-terscheiden”; http://www.katholisches.info/2016/07/15/frankreichs-vizepraesidentder-imame-tritt-zurueck-wir-muessen-die-wahr-heit-sagen-islam-undislamismus-nicht-mehr-zu-unterscheiden.”Il vicepresidente degli imam di Francia si dimette: , Ormai č difficile distinguere l’islam dall’islamismo”, II Foglio, 15.7.2016. Darin der Imam im Wortlaut: “Annuncio le mie dimissioni e il mio rifiuto di queste istituzioni incompetenti che non fanno nulla per la pace so-ciale e che non la smettono di ripetere che lestremismo non esiste, che č prodotto dai mass media.”

124. Walter Serif: “Es gibt viele Vorurteile 12.6.2016.; http://www.mor-genweb.de/nachrichten/politik/es-gibtviele-vorurteile-1.2818711

125. Michael Martens: “Was der Islam mit dem Islam zu tun hat”, FAZ, 10.1.2015.; http://www.faz.net/aktuell/politik/was-die-anschlaege-von-paris-mit-dem-islam-zu-tun-haben-13362901.html

126. Skt. arī: Hamed Abdel-Samad: Der Koran, Miinchen 2016, 24. Lpp. un 207.1pp.

127. Vācijas musulmaņu forums: 2015. gada 2. oktobra Berlīnes tēzes: http://www.muslimisches-forum-deutschland.de/_PDF/Berli-ner-Thesen-des-MFD.pdf

128. http://islamische-datenbank.de/option,com_buchari/action,viewha-dith/chapter no,2/min, 1 О/show, 10

129. Tas ir Emina īlkera sprediķis. Emins īlkers ir Lauingenes Hicret mošejas reliģijas pārraugs; http://www.ditib.de/detail_predigtl. php?id=56&lang=de

130. Christian Meier: “Auf dem Weg zur Religionspartnerschaft?”, FAZ, 27.9.2016

131. “Femen-Frauen stiirmen Berliner Islam-Woche”, Bild online, 21.3.2014.; http://www.bild.de/news/inland/femen/stuermen-islamwo cheim-roten-rathaus-in-berlin-35163262.bild.html “Femen: Busenat-tacke auf Islamisten”, http://www.berliner-kurier.de/berlin/kiez-sta-dt/im-roten-rathaus-femen--busen-attacke-aufislamisten-785328

132. Sabine am Orde: “Das grofie Misstrauen”, taz, 10.6.2008.; http:// www.taz.de/I5180842

133. http://www.deutsche-islam-konferenz.de/DIK/DE/DIK/lUeber-DIK/DIK2014Teilnehmer/dik2014teilnehmer-node.html

134. Kemal Hiir: “Die Bundesregierung hofiert die Islamisten”, Deutsch-landfunk,27.9.2016.

135. Giiner Yasemin Balci: “Silent majority. In Berlin, tens of thousands of German-Turks demonstrated in support of Recep Tayyip Erdoģan. Yet, to believe the entire community stands by the AKP would be a mistake. Erdoģans detractors are many; they just don’t dare take to the streets”, The Berlin Times, Oktober 2016; http:// www.times-media.de/download/BT_05_Oct2016_single_page. pdf

136. Parvin Sadigh: “Muslime miissen selbst den deutschen Islam for-men”, ZEIT online, 27.9.2016.; http://www.zeit.de/gesellschaft/zeit-geschehen/2016-09/islamkonferenz-ahmad-mansour-bilanz

137. Ahmad Mansour und Gem Ozdemir: “Integration. Was wir von Einwanderern verlangen wollen”, Frankfurter Allgemeine Sonntags-zeitung, 28.8.2016.

138. http://www.ditib.de/detail_predigtl.php?id=285&lang=de

139. Deniz Yucel: “Erdoģan fordert jetzt Bluttests fiir deutsche Abgeo-rdnete’j Die Welt, 6.6.2016.; https://www.welt.de/politik/ausland/ articlel55987049/Erdogan-fordert-jetzt-Bluttests-fuer-deutsche-Abgeordnete.html

140. http://ditib.de/detail 1 .php?id=371 &lang=de

141. Susanne Schroter: “Die Ditib treibt ein doppeltes Spiel”, FAZ, 19.8. 2016. Joachim Wagner: “So nāhren Erdogans Prediger Islamismus in Deutschland”, Die Welt, 24.4.2016. Par “Ditib” prasību, atlaist Khorchide vēl var lasīt arī: http://ditib.de/detaill.php?id=3718dan-g=de

142. Navid Kermani: “Der Feind der Eiferer”, ZEIT online, 15.7.2010.; http://www.zeit.de/2010/29/Islamwissenschaftler-Abu-Zaid

143. Daniel Bax (intervija ar Miladu Karimi): “Es braucht keinen deutschen Islam”, taz, 26.6.2016.; http://www.taz.de/15314771

144. “De Maizičre: Islamkonferenz Kompass fur Zukunft”, FAZ,

28.9.2016.

145. Parvin Sadigh: “Muslime miissen selbst den deutschen Islam for-men”, ZEIT online, 27.9.2016; http://www.zeit.de/gesellschaft/zeit-geschehen/2016-09/islamkonferenz-ahmad-mansour-bilanz

146. Constantin Magnis: “Die Angst vor einer Islamisierung ist absurd”, Cicero, 10.7.2016; http://www.cicero.de/index.php/salon/islam-inin-do-nesien-von-christen-wird-erwartet-nicht-zu-provozieren

147. Human Rights Watch: “In Religions Name. Abuses against Religious Minorities in Indonesia”, Februar 2013.

148. Opendoors 2016. gadā ziņo, ka kristiešu skaits, kas nogalināti viņu ticības dēļ, 2015. gadā esot pieaudzis no 4344 uz 7100. Visā pasaulē kopumā izdarīti 2406 uzbrukumi baznīcām, salīdzinoši iepriekšējā gadā — 1062. https://www.opendoors.de/verfolgung/weltverfol-gungsindex2016/

149. Constantin Magnis: “Die Angst vor einer Islamisierung ist absurd”, Cicero, 10.7.2016.; http://www.cicero.de/index.php/salon/islam-inindonesien-von-christen-wird-erwartet-nicht-zu-provozieren

150. Katharina Pfannkuch: “Lebenslang fur Vater, der Tochter im Schlaf erwiirgte”, Welt online, 1.12.2015. “Eltern fiir Mord an Tochter zu lebenslanger Haft verurteilt”, Spiegel online, 1.12.2015.

151. Dorothea Siems: “Muslimische Migranten mussen sich besser an-passen”, Die Welt, 12.5.2016.; https://www.welt.de/debatte/kom-mentare/articlel55260658/Muslimische-Migranten-muessen-sich-besseranpassen.html Ruud Koopmans: “Fundamentalismus und Fremdenfeindlichkeit. Muslime und Christen im europāis-chen Vergleich”; https://www.wzb.eu/sites/default/files/u252/s21-25_koopmans.pdf

152. Regina Monch: “Man sprach Deutsch” FAZ, 11.10.2016. Presseer-klārung des TBB vom 6.10.2016.: “Rot-Rot-Grun: Wahlverspre-chen einhalten”; http://tbb-berlin.de/?id_menu=20&id_subme-nu=&id_presse=521

153. Dorothea Siems: “Muslimische Migranten mussen sich besser an-passen”, Welt online, 12.5.2016. Ruud Koopmans: “Fundamentalismus und Fremdenfeindlichkeit. Muslime und Christen im eu-ropāischen Vergleich”; https://www.wzb.eu/sites/default/files/u252/ s21 -25_koopmans.pdf

154. http://fatwazentrum.de/wie-koennen-wir-uns-vor-dem-einfluss-derwestlichen-kultur-schuetzen

155. http://fatwazentrum.de/polizist-in-deutschland-werden

156. http://fatwazentrum.de/ist-es-erlaubt-fuer-einen-nichtmuslimbitt-gebete-zu-sprechen

157. Milad Karimi (intervija): “Es braucht keinen deutschen Islam”, taz,26.6.2016.

158. http://www.wam.ae/en/news/emirates-international/13952724 78814.html

159. Tomas Spahn: “Qualifikationen und Qualitaten der Lamya Kad-dor”, Tichys Einblick, 2.10.2016.; http://www.tichyseinblick.de/ko-lumnen/spahns-spitzwege/qualifikationen-und-qualitae-ten-der-lamya-kaddor

160. http://www.rnd-news.de/Exklusive-News/Meldungen/September-2016/Islamwissenschaftlerin-Lamya-Kaddor-Deutschland-brau-cht-eineneue-Identitaet

161. Lamya Kaddor: Die Zerreifiprobe. Wie die Angst vor den Fremden unsere Demokratie bedroht, Berlin 2016, 234.1pp.

162. Tomas Spahn: “Uber die Legende vom liberalen Islam der Lamya Kaddor”, Tichys Einblick, 27.9.2016.

163. http://lib-ev.jimdo.com

164. http://saekulare-muslime.org/freiburger-deklaration

165. 73,1 procenti no bēgļiem, kuri 2015. gadā pieprasīja politisko

patvērumu, norādīja ticību: islāmu. Procentuāli: no sīriešiem: 86,2 procents, no albāņiem: 74,8 procenti, no kosoviešiem: 90,9 procenti, no afgāņiem: 83,3 procenti, no irākiešiem: 41,6 procenti, no maķedoniešiem: 81,3 procenti, no pakistāniešiem: 95,5 procenti, https:// www.bamf.de/SharedDocs/Anlagen/DE/Publikationen/Broschue-ren/bundesamt-in-zahlen-2015-asyl.pdf?_blob=publicationFile

166. Pēc valdībai iesniegtajiem statistikas datiem, ieceļojošās personas, kas ieceļojušas no 2011. gada vecumā no 25 līdz 35 gadiem: 61,7 procenti ir ar vidējo izglītību, 43,7 procenti ir ar augstāko izglītību; http://www.faz.net/aktuell/wirtschaft/wirtschaftspolitik/de-utschlands-fluechtlinge-in-grafiken-13867210.html

167. Bassam Tibi: “Wenn ich kein Deutscher bin, was dann?”, Sūdde-utsche Zeitung, 25.8.2016.

168. Susanne Kailitz: “Wunder von Wiederau”, DIE ZE1T, 6.10.2016.

169. Uz to norāda arī Ķelnes Vācu ekonomikas institūta projekts.

170. Stefan Schirmer und Anne Hāhnig: “Man hat genug von falschen Versprechen”, DIE ZEIT, 6.10.2016.; http://www.zeit.de/2016/42/ fluechtlingskrise-marina-muenkler-fluechtlinge-doerfer

171. Gregor Mayntz und Eva Quadbeck: “Interview mit BAMF-Prāsi-

dent Weise: Erst 30 000 Fliichtlinge haben einen Job”, Rheinische Post, 11.7.2016; http://www.rp-online.de/politik/deutschland/in-terviewmit-bamf-praesident-weise-erst-30000-fluechtlin-ge-haben-einen-jobaid-1.6111184

172. http://www.bmas.de/DE/Presse/Meldungen/2016/integrationsge-setz.html, 25.5.2016.

173. PEGIDA dibinātājam Lucam Bahmanim attiecīgo “Facebook” ierakstu dēļ 2016. gada maijā piesprieda naudassodu.

174. Wolfram Weimer: “Wieso wird Pegida nicht ignoriert?”, Handelsbl-att, 26.12.2014.

175. Moritz von Uslar: “Morgens halb zehn in Deutschland”, ZEIT Ma-gazin Nr. 9/2015,17.3.2015.

176. Jens Jessen: “Warnung! Dieser Artikel kann Gefiihle der Krānkung auslosen”, DIE ZEIT, 6.10.2016.; http://www.zeit.de/2016/42/belei-digung-kult-islamisten-studentenpolitical-correctness-macht

177. Niels Boeing und Andreas Lebert: “Byung-Chul Han: “Tut mir lcid, aber das sind Tatsachen”; http://www.zeit.de/zeit-wissen/2014/ 05/byung-chul-han-philosophie-neoliberalismus

Tatjanas Zubarevas vāka mākslinieciskais noformējums Atbildīgā redaktore Kristīne Saukuma Korektore Sandra Krēķe Maketētāja Iluta Koidu

UDK 128-67+316.347] (430)

Ar 421

© Apgāds “Jumava”, izdevums latviešu valodā, 2018 © Ilona Burka, tulkojums latviešu valodā, 2017 © Tatjana Zubareva, vāka mākslinieciskais noformējums, 2017

ISBN 978-9934-20-174-5

www.jumava.lv

www.gramata24.lv

Izdevējs — apgāds “Jumava”, Dzirnavu ielā 73, Rīgā, LV-1011

Content

Ramadani Zana Aiz plīvura slēptās briesmas

SATURS

IEVADS. ES NEVARU KLUSĒT

REĀLAJĀ MŪSDIENU ISLĀMĀ GŪTĀS MĀCĪBAS

VAI MUSULMAŅU SIEVIETE VIENMĒR IR TIKAI UPURIS

ATPAKAĻ PAGĀTNĒ

APĢĒRBS NEPASARGĀ NO SEKSUĀLĀS VARDARBĪBAS

VILTUS FEMINISTES

VARDARBĪGA RELIĢIJA

MUSULMAŅU FUNKCIONĀRU MANTRA

VIŅIEM NAV VĒLMES INTEGRĒTIES

“ESIET LAIPNI AICINĀTI” KULTŪRAI — JĀ, BET AR SAPRĀTU

MĀCĪTIES NO KĻŪDĀM

KĀ RĪKOTIES MUSULMAŅIEM UN VIŅU PĀRSTĀVJIEM

PIEZĪMES