Levi Vladimirs

Atrast sevi

Vladimirs Levi

Atrast sevi

NO REDAKCIJAS

Mūsu sociālistiskajā īstenībā liela nozīme ir jauna cilvēka, vispusīgi attīstītas personības veidošanās problēmām. Sie jēdzieni ietver sevī |oli daudzas īpašības. Vienas no galvenajām ir cenšanās kalpot kopīgam mērķim, atdot tam visus savus radošos spēkus, visu garīgo enerģiju, spēja turēties pretī rutīnai, inertumam, visam tam, kas traucē celt jaunu dzīvi, prasme pakļaut personiskās intereses kolektīva interesēm.

Sīs īpašības, kas raksturo sabiedriski aktīvu personību, tās apzinīgumu, gribu un vēlēšanos sekmīgi strādāt padomju sabiedrības labā, ne vienmēr cilvēkā izpaužas vajadzīgajā mērā. Tas izskaidrojams gan ar audzināšanas apstākļiem, gan ar rakstura īpašībām.

Padomju sabiedrība rada maksimālas iespējas katra cilvēka spēju attīstīšanai, viņa darba aktivitātes celšanai. Liela nozīme ir arī pašaudzināšanai, sevis pilnveidošanai. Katrs var attīstīt sevī sabiedriski derīgas īpašības. Vajag tikai atrast pareizu pieeju sev, atminēt sava «es» noslēpumu. Iemācīties atrast sevi.

Labs palīgs šai darbā var būt šī grāmata, ko sarakstījis psihoterapeits un rakstnieks.

Grāmatas pirmo izdevumu ātri izpirka, taču lasītāju pieprasījums pēc tās ne tuvu netika apmierināts.

Dziļās profesionālās zināšanas un ārsta bagātā pieredze ļauj autoram brīvi orientēties vissmalkākajos praktiskās psihotehnikas jautājumos, iejūtīgi un taktiski dot rekomendācijas un padomus, autoritatīvi tos argumentēt. īpaša vieta grāmatā ierādīta autogēnajam treniņam, kas mūsdienās izraisa dzīvu interesi kā speciālistos, tā plašās lasītāju masās.

Grāmatas otrais izdevums ir papildināts ar jauniem materiāliem: ir paplašināta praktiskā daļa — lielā mērā uz psihoterapeita sarakstes rēķina. Autors ir centies izvēlēties vispārnozīmīgas vēstules un atbildes, lai lasītājam būtu vieglāk tās salīdzināt ar savu pieredzi, lai viņš gūtu pēc iespējas labākus rezultātus pašizziņas un pašaudzināšanas jomā.

TAS, KAS INDIVĪDĀ IR VISPATIESĀKAIS, TAS. KUR VIŅŠ VISVAIRĀK IR VIŅŠ PATS, IR VIŅA IESPĒJAS, KURAS VIŅA DZĪVE ATKLAJ VAI NEATKLĀJ.

Pols Vale'l

1. PAR VISIEM ZINĀMU PATIESĪBU DERĪGUMU UN NEDERĪGUMU

Tieksme pilnveidoties ir tikpat veca kā cilvēce. Cilvēki ir bezqala dažādi, ikviens cilvēks ir unikāls. Katram ir savs iemesls sevi mainīt. Sākt nekad nav par vēlu. Pašizzināšanas aksiomas. Mīlēt sevi nozīmē būt prasīgam pret sevi.

KONFLIKTS PAŠAM AR SEVI

Visi labie padomi jau ir pateikti. Visi gudrības un pašsavaldīšanās likumi atklāti sen pirms mūsu ēras, un kopš Marka Aurēlija laikiem tiem nekas būtisks nav nācis klāt. Tam, ka līdz šim šīs receptes diemžēl reti kam palīdzējušas, ir daudz iemeslu; minēsim divus no tiem: kad cilvēki var sev palīdzēt, viņi bieži vien to negrib. Daudzi neapzināti tiecas pēc ciešanām. Daudziem gribas palikt bezpalīdzīgiem kā bērniem;

kad cilvēki, izmantojot kāda padomu, patiešām grib sev palīdzēt, viņi lielākoties tik un tā nezina, kā to izdarīt, jo katram labam padomam papildus vajadzīgi vēl desmit — kā to veikt.

Taču pati galvenā grūtība ir tā, ka dažiem cilvēkiem vāji attīstīti apzinātie spēki, kas varētu vadīt zemapziņas spēkus izraudzītajā virzienā. Mūsu daba vēl maz uzticas mūsu prātam. Tāpēc ir ļoti viegli pieņemt jebkuru prātīgu lēmumu attiecībā uz sevi un ļoti grūti to izpildīt. Pilnīgu saskaņu starp apziņu un zemapziņu var sastapt ne biežāk kā laimīgu laulību. Zemapziņas iemīļots darbības veids ir rīkoties tā, it kā tās nemaz nebūtu, it kā visu pilnībā vadītu apziņa. Bet, kad apziņa atklāj šo viltu, sākas konflikts pašam ar sevi...

Sī grāmata nedod laimes receptes, bet stāsta par dažiem paņēmieniem, kā apzināti palīdzēt savai zemapziņai. Sie paņēmieni, kas galvenokārt atbilst jēdzienam «pašiedvesma», ir pieejami katram, kas vēlas un, galvenais, izbrīvē sev laiku to apgūšanai.

Runa ir par elementāru tehniku, kā izturēties pret savu «es», par pašām galvenajām sevis vadīšanas svirām.

NU, BET JŪS PATS?

Cilvēku gudrība, arī tā, kas saistās ar sevis vadīšanu, neatzīst robežas starp zinātni, mākslu, ieražām un ikdienas dzīvi. Jābūt aklam, lai neredzētu, ka paņēmieni, ar kuriem aktieris iejūtas tēlā, buršanas paņēmieni, ārstnieciskas un ikdienas pašiedvesmas noteikumi būtībā ir viens un tas pats. Tiesa, dažkārt kopējo var saskatīt tikai ar grūtībām. Starp mūsdienu autogēno treniņu (AT)[1], seno jogu un citiem seniem un jauniem gara un miesas pilnveidošanas paņēmieniem ir daudz kopēja, daudz vairāk nekā atšķirīga, un kopējais lielākoties nav aizguvums. Brīnumlīdzekļa, protams, nav un droši vien nebūs, precīza zinātne par personību tikai sākas. Bet ir dzīvs domu plūdums, kuru katrs var saprast, ir zināšanu krustceļi, kur dažādās valodās runā par vienu un to pašu.

Pēc pirmajiem rakstiem un grāmatām es sāku saņemt daudz vēstuļu. Radās liels skaits «neklātnieku». Ar korespondenci netieku galā, visus pieņemt nespēju... Sai nozarē ir lieliski speciālisti, bet viņu ir par maz: bezgala daudziem cilvēkiem ļoti vajadzīgi līdzekļi, ar kuriem vadīt savu organismu un psihi. Bet cik dziļi autors pats ir apguvis metodi, par kuru raksta?

Savām vajadzībām pietiekami. Varbūt tikai līdz zināmam laikam: palīdzēt citiem, protams, ir vieglāk nekā palīdzēt pašam sev. AT nav pārvērtis mani par pilnību, bet ir palīdzējis tikt vaļā no daudzām nepatikšanām. Daži no maniem audzēkņiem ir aizgājuši tālāk.

IEKAMS PĒRKONS NESPER ...

Nevienu nevar piespiest pilnveidoties ne ar pierunāšanu, ne ar draudiem, ne ar hipnozi, ja viņam nav savu iekšējo stimulu. Nepilnība parasti pārsteidz mūs nesagatavotus. Savas ikdienas savaldīšanās nepietiekamību cilvēks sāk pamanīt grūtībās: palielināts darba apjoms un sarežģītība, sasprindzināta situācija, konflikts, slimība, vecums — te tad arī atklājas, ka daudzas šķietami vienkāršas lietas jāmācās vai jāpilnveido: koncentrēšanās un mobilizēšanās, pārslēgšanās un emocionāla pārskaņošanās, atslābināšanās, atpūta, miegs ...

Vadīt sevi ir grūti tad, kad tas ir sevišķi nepieciešams. Vairākums cilvēku to nekad īpaši nemācās. Vai tad brīnums, ka eksāmeni viņus pārsteidz nesagatavotus?

ATŠĶIRĪBAS STARP CILVĒKIEM,

gan fiziskās, gan psihiskās, dažkārt ir lielākas nekā atšķirības starp dažādu sugu dzīvniekiem. Viens un tas pats cilvēks dažādos laikos var atšķirties pats no sevis vairāk nekā no cita cilvēka.

Tāpēc ir skaidrs, cik grūti radīt universālu veselības sistēmu. Taču pieprasījums pēc šādām sistēmām ir bijis vienmēr. Vienmēr ir bijis arī piedāvājums.

«Magnētiskā spēka attīstīšana un atmiņas pastiprināšana», «Gribas vingrinājumi», «Savaldīšanās skola», «Gribasspēks darbā un ikdienā», «Piecas minūtes dienā veselībai», «Kā pārstāt uztraukties un sākt dzīvot»... — šādas rokasgrāmatas iznāca pagājušā un aizpagājušā gadsimtā, bet šajā to, dabiski, ir vēl vairāk. Dažās no tām ir daudz derīga, bet gala rezultāts acīmredzot vienmēr atbildis teicienam «Gudrie kļuva gudrāki, muļķi — muļ-ķāki, bet tūkstošiem citu nemainījās nemaz». Gadsimta sākumā Eiropā un Amerikā populāra bija Millera sistēma. Šķita, ka neko dabiskāku un harmoniskāku nemaz nevar izdomāt: gaiss, saule, kustības, visā ievērot mērenību ... Sai sistēmai ir piekritēji vēl tagad, bet pats tās radītājs nez kāpēc nomira samērā agri. Protams, ja sistēma nepalīdzēja savam radītājam, tas vēl nenozīmē, ka tā neder. Es domāju, ka katra sistēma savā ziņā ir laba, ja tai seko ar ticību. Bet ne ar aklu ticību ...

Tas attiecas arī uz indiešu jogu, kas organizē cilvēku no augšas līdz apakšai, fiziski un garīgi, turklāt gadiem. Lai gūtu no jogas vēlamo, nepieciešams burtiski pārvērsties par jogu, nepārtraukti domāt par to, pašam piemēroties jogai un piemērot to sev. Tas ir darbs, savā ziņā varonība un pilnīgi īpašs dzīves stils. Jogas visaptverošā daba neizslēdz iespējas izmantot atsevišķus paņēmienus, bet atrauti no sistēmas to vērtība manāmi mazinās.

Autogēnais treniņš pagaidām ir tikai paņēmienu komplekss, līdz visaptverošai sistēmai tas nav nonācis. Var būt, ka tā ir arī labāk. Pagaidām autogēnā treniņa uzdevums ir palīdzēt cilvēkiem, kam ir parasts, tas ir, vairāk vai mazāk nesistemātisks, dzīves veids. Tāpat kā jogai, galvenais AT trūkums ir mazs individualizācijas diapazons.

PILNĪGU CILVĒKU NAV

Nav cilvēka, kas visur un vienmēr valdītu pār sevi, nav arī tada, kurš nekad nevarētu valdīt pār sevi.

Daudzi cilvēki, kuri brīnišķīgi valda pār sevi saskarsmē un ir aukstasinīgi bīstamās situācijās, nevar piespiest sevi mācīties vai nespēj turēties pretī glāzītei. Disciplinēti un organizēti cilvēki bieži mēdz būt viegli sakaitināmi vai kautrīgi. Viens zaudē kontroli pār sevi, uzstājoties publikas priekšā, otrs eksāmenos, trešais tikai intīmās situācijās, ceturtais saskarsmē ar vienu vienīgu cilvēku. Vārdu sakot, katram ir savas vismazākās un vislielākās paškontroles sfēras. Un diezin vai ir nepieciešams, lai cilvēks vienmēr vienādā mērā valdītu pār sevi.

Es nevaru noteikt šo mēru — katrs to nosaka sev pats. Un, lai saprastu, kāpēc cilvēks vienā gadījumā ir sev saimnieks, bet citā ne, dažkārt jāanalizē visa viņa dzīve no agras bērnības, ņemot vērā gan iedzimtību, gan audzināšanu, psihoterapeiti lauž šķēpus... Taču var pats sevī daudz ko izprast, ja ņem vērā

DAŽAS VISIEM ZINĀMAS PATIESĪBAS, PIE KURĀM AUTORS NONĀCIS, DAĻĒJI MĀCOTIES NO SAVĀM KĻŪDĀM

1. Nevar mainīt sevi vēlamā virzienā, ja nepēta sevi pastāvīgi.

2. Nevar sevi izpētīt, necenšoties sevi mainīt.

3. Nevar sevi izpētīt, ja vienlaikus ar tādu pašu ieinteresētību nepēta citus cilvēkus (kaut vai vel vienu cilvēku, bet, jo vairāk, jo labāk).

4. Nevar cilvēku izpētīt ar vēsu prātu: tādā veidā cilvēks nav izzināms, jo viņa daba pretojas pētīšanai kā varmācībai; īsti izprast cilvēku var, tikai palīdzot viņam. ll

5. Ne sevi, ne citus nevar izpētīt citādi kā darbībā un saskarsmē.

6. Cilvēka izpētišana un pašizpētišana principā ir bezgalīga, jo cilvēks ir «vaļēja sistēma», kas daudzējādā ziņā mainās iepriekš nezināmā virzienā: vairāk nekā jebkura cita būtne cilvēks «veidojas», nevis «ir».

Tātad nekāda aģitācija par pilnveidošanos vairāk nesekos, brīdināsim tikai par dažām minēto patiesību lasīšanas un saprašanas grūtībām.

Ja kāds uzskata, ka grāmatas ceļš pie lasītāja ir a u-tors — manuskripts — redakcija — tipogrāfija — veikals (bibliotēka), un domā, ka pēc grāmatas iegūšanas tā viņam pieder kā īpašums, kā materiāli garīga lieta, tad

a) viņš ir naivs,

b) viņš ir bezcerīgi naivs,

c) viņam ir tiesība nelasīt šo grāmatu.

īsta tumsonība sākas no brīža, kad lasītājs atver grāmatu. Nē, vēl agrāk, daudz agrāk ...

<rAugsti cienītais profesor Vladislav Jakovjevičt

Jūsu grāmatā «Domas medības» mani ieinteresēja... Esmu lasījusi ari Jūsu grāmatu «Meklēt sevi», un tur man radās šaubas...

Iepriekš pateicoties. Jūsu lasītāja N.»

Atkal... Vai man vajadzētu savai iepriekš pateicīgajai lasītājai uzrakstīt, ka nevis «Domas medības», bet «Domu medījot»? ... Ka es neesmu ne Vladislavs Jakovļevičs, ne profesors — anotācijā taču rakstīts melns uz balta ... Un ne «Meklēt sevi». Bet ja arī vēstuli viņa neizlasīs? Es neesmu pedants — lai nu būtu, ka esmu profesors, bet šī dīvainā migla acu priekšā, šī pārsteidzošā neprecizitāte, uztveres neskaidrība ... Kā to izskaidrot?

Uzmanības Barjera. Lasu daudzās vēstules un kaut ko no tām secinu. Bēdīgi: izrādās, ka vismaz katrs otrais lasītājs, skatoties grāmatā ar vislabākajiem nodomiem,

skatās un neredz

vai ari redz

a) ne to (21,3%),

b) ne gluži to (15,7%),

c) nepavisam ne to (13%).

Citi aprēķini rāda, ka uzmanības daudzums, ko vidējs iespiestās produkcijas patērētājs izlieto vienas grāmatas izlasīšanai, vidēji tikai divas reizes pārsniedz vienas mušas noķeršanai izlietoto uzmanību un ir 33,3 reizes mazāks nekā uzmanība, ko patērē, noskatoties hokeja vai futbola maču ar vadošo klubu komandu piedalīšanos. Varbūt cilvēki nogurst. Sis trakais laikmets — grūti koncentrēties... Autoram jābūt pacietīgam, uzmanīgam, jāizskaidro, jāsagremo... Autors pats vainīgs — slikti raksta, neiekaro uzmanību, gvelž nesaprotamas pārgudrības, tas ir, rada Valodas Barjeru, Kultūras Barjeru. Bet lasītājs...

«Cienījamais doktor!

Lasot Jūsu grāmatu «Es un Mēs», atradu sev maniakālo psihozi un šizofrēniju trīs izsaukuma zīmju stadijā. Dodiet padomu, ko darīt tālāk!

Ar cieņu — O.»

Biedri autori

Es strādāju par ugunsdzēsēju. Nodarbojos pēc jogas sistēmas. Diemžēl Jūsu grāmatā nav nekā par jogas sistēmas lietošanu ugunsdzēsēju darbā. Ceram, ka nākamajā izdevumā ši kļūda tiks izlabota.

Ar sveicienu — Z.»

Vispārīgais līmenis, izglītība utt., protams, ir būtiski, taču galvenais — kādi aizsegi uz acīm un smadzenēm — dažādu nostādņu barjeras, visādi iekšējie filtri. Arī pats to dažkārt sajūtu ...

Tātad autogēnais treniņš nepieciešams ari lasīšanai — nu, ko, runāsim konkrēti. Pirmais nosacījums:

MĪLI SEVI KĀ SAVU TUVĀKO!

Dzejnieks to teica ironiski, filozofs — nopietni, bet mīlestība pret sevi tiešām ir cilvēka pirmais pienākums. Neviens, protams, nemīl pašapmierinātos, bet daudzi lieliski cilvēki cieš tāpēc, ka ir neapmierināti ar sevi. Taču cilvēks, kas sevi nemaz nemīl, ir briesmīgs. Tikai tas, kas pārliecināti, bez lauzīšanās mīl sevi, spēj mīlēt citus — paskatieties uz pievilcīgākajiem, laipnākajiem un atklātākajiem cilvēkiem, un jūs pārliecināsieties, ka tas tā ir: viņi mīl sevi tik mierīgi, ka viņiem nav šī mīlestība jābalsta ne ar kādu pašapliecināšanu, viņiem nav arī pārāk jāslēpj trūkumi un jābaidās no izsmiešanas un nosodījuma. Si mīlestība ir dabiska un tāpēc nemanāma, tajā nav nekā mākslota. Tādi cilvēki vienmēr ir mīluli un rāda, ka mīlestībai pret sevi nav nekā kopēja ar pašapmierinātību un ka tā nebūt nav tas, ko sauc par patmīlību, egocentrismu ...

Sī mīlestība visvairāk līdzinās jūtām, kādas jums bija pret sevi bērnībā: tā ir dzīvas būtnes gudrā un bezbailīgā pašcieņa, instinktīva savas vērtības izjūta bez jebkādas citu vērtības aizskaršanas. Jūs toreiz vēl neapzināti mīlējāt sevī visu pasauli un neatkārtojamo unikuma vienreizību, bet unikums jūs īstenībā arī esat. Sis gēnu savirknē-jums, šī atmiņas bibliotēka, šis dzīvais, jūtošais, dīvainais, pazīstamais, mainīgais — tādas, tieši tādas būtnes nekad agrāk nav bijis un nebūs — un tas esat jūs. Varbūt katru jūsu īpašību vai ko līdzīgu var atrast kādā citā cilvēkā, taču to savienojums ir tikai viens starp dzīvajām būtnēm.

Personība ir gan jaunāka, gan vecāka nekā civilizācija. Katrs līdz ar zināmām spējām, pēc kurām mūsdienās ir pieprasījums, glabā sevī vēl arī n nezināmas — vairs vai vēl nevajadzīgas spējas.

Pilnīgi iespējams, ka šo grāmatu pašlaik lasa Ģeniāls Sakņu Vācējs (pirmsalu laikmets), Lielais Burvis (barbarisms) vai Pasaules Čempions Telepātiskajā Daudzcīņā (trīsdesmitais gadsimts), pašreiz sestās kategorijas atslēdznieks.

Mēs esam klusējošu noslēpumu kapsētas. Ja nebūtu šīs plašās, nenoteiktās, noslēpumainās smadzeņu pārpilnības, kas kaist cilvēku galvās, kā gan Vēsture katrā laikmetā varētu atrast tai vajadzīgos ģēnijus, vienmēr dažādus un atšķirīgus?

Vai tad nav acīm redzams, ka jebkurš cilvēks ir nesalīdzināmi lielāks, plašāks un dziļāks, nekā viņš spēj sevi parādīt, vienalga, vai tā būtu profesija, dzejoļi vai izskats? Mēri, ar ko mēs cits citu mērījam, ir smieklīgi mazi. Neatklāto noslēpumu sevī, neatkārtojamo pagātnes, tagadnes un nākotnes koncentrējumu ir vērts mīlēt. Un pirmais nosacījums katrai sevis pilnveidošanai, arī tai nepilnīgajai, zemākajai, par kuru runāts šai grāmatā, ir pieņemt sevi, atļauties mīlēt sevi ar visiem trūkumiem neatkarīgi ne no kā un ne no viena — sensenās tiesības būt tādam, kāds esi. Tikai šādi izturoties pret sevi, ir jēga sevis pilnveidošanai — jo kāpēc gan pilnveidot to, ko nemīli?

LAI CILVĒKI VARĒTU AR PANĀKUMIEM LIETOT APZINĀTU PAS-IEDVESMU, VIŅIEM TAS JA IEMĀC А TAPAT, KA MAČA LASĪT UN RAKSTĪT.

Emils Kut

2. PAR SIEVIEŠU LOĢIKU, KAS PIEMĪT ARI VĪRIEŠIEM

Der zināt, ka galvā vienmēr ir arī tas, par ko mēs nezinām. Zem-apziņa gan apsteidz apziņu, gan ilgstoši aizkavējas. Tai ir sava loģika. Mēs visu laiku zemapziņā prognozējam paši sevi. Laikmeta slimība — paradoksālie stāvokli. Absolūta loks.

VAI MĒS ESAM AUTOMĀTI?

Var teikt, ka mēs dzīvojam piespiedu dzīvi: tik maz no mūsu gribas ir atkarīgs tas galvenais, kas uztur mūsu eksistenci.

Mūs piespiež dzīvot un dod iespēju apzināties savu dzīvi organisma bioķīmiskā mašīna: visi tie šūniņu triljoni, no kuriem sastāv mūsu ķermenis, kaut ko uzņem un izdala, sašķel un sintezē absolūti bez mūsu ziņas un nemitīgi nostāda mūs notikuša fakta priekšā, kurš tad ari esam mēs. Nejautājot par mūsu vēlmēm, strādā nieres, aknas un liesa, kaula smadzenes klusēdamas atjauno asinis, koncentrēti pukst sirds... Katrs matiņš dzīvo savu dzīvi... Ne mūsu griba iedarbina šo agregātu, un ne mūsu griba — ar dažiem izņēmumiem — apstādina to.

Bet tas vēl nav viss. Pašā apziņā ir milzum daudz no tās neatkarīga. Ap-ziņa ... Tas ir milzīgs daudzums cilvēku saskarsmes šablonu, kuri, iespiežoties smadzenēs,

rada jūtas un centienus, domas un spriedumus, lēmumus un rīcību — bet mēs to visu uzskatām par savu. Vai maz ir kas savs, ja neskaita jau esošā un apgūtā jaunus sa-virknējumus?

Bet automāts, kas apzinās savu automātiskumu, nav vairs vienkārši automāts. Kad tas iedziļinās lietu būtībā un sakarībā, kad skaidri saskata cēloņsakarību ķēdītes, rodas iespēja aprēķināt. Atliek vēl tikai pareizi savirknēt darbības, un var jau radīt.

DAUDZVEIDĪGAIS NEAPZINĀTAIS

Es eju mājās, kāpju augšā pa kāpnēm, pieeju pie durvīm ... Man rokā jau ir vajadzīgā atslēga — kā tā tur gadījusies, es nepamanīju, tas notika pats no sevis, apziņa tikai atzīmēja rezultātu: atslēga rokā. Dažreiz, to neapzinoties, par kaut ko domādams, es atslēdzu durvis, ieeju istabā, iededzu gaismu, novelku mēteli...

«Zemapziņa», «neapzināts» — to vien dzirdi, kad runa ir par cilvēka psihi. Par šīs mūsu iekšienē ieslēgtās milzīgās un miglainās sfēras eksistenci zināja kopš senseniem laikiem, bet līdz šim nav precīza definējuma.

Un tomēr?

Viņa nez kāpēc nolēma pārbaudīt... Tiešām — atslēgu nav... Viņa izklaidīgi pataustīja zālē... Rokā ir! Kad atslēgas izkrita, viņa nepamanīja ... Labi, ka attapās ... Viņas pavadonis atcerējās, ka pirms kādas stundas dzirdējis klusu skaņu, bet nav pievērsis tai uzmanību... Acīmredzot to dzirdēja ari viņa, tikai domas bija citur, taču smadzenes visu šo laiku zemapziņā apsvēra, ko ši skaņa varētu nozīmēt, un laikus, kaut ari netieši, pieņēma lēmumu...

Vai tā negadās?...

N. pēkšņi nezin kāpēc apvainoja savu labāko draugu. Pašam N. šķita, ka cēlonis ir M. nejēdzīgā uzvešanās, 2 iedomība. Taču nekādas nejēdzīgas uzvešanās nebija. Vienkārši neveiksminieks N., pats to neapzinoties, jau ilgāku laiku apskauda M. panākumus un bija greizsirdīgs, jo viņa sieva par M. labvēlīgi atsaucās. Viņš apskauda zemapziņā, neapzināti meklēja iemeslu strīdam, un tad viss izlauzās uz āru.

Arī ne sevišķi neparasts gadījums ...

Jums uzdeva apdomāt kādu problēmu. «Labi, es padomāšu,» jūs sakāt un, kā tas bieži gadās, atliekat pārdomas uz nenoteiktu laiku, it kā aizmirsdams par to. Pēkšņi pēc kāda laika problēma uzpeld jusu apziņā, tā ir skaidra gandrīz visās detaļās, atrisinājums gatavs: izrādās, ka «pasūtījums» ir izpildīts. Tātad jūs bijāt zemapziņā uz to koncentrējies?

Tātad atgriežamies pie mēģinājuma definēt: zemapziņa ir tas, kas šobrīd notiek smadzenēs, bet neliek sevi manīt. Taču mēs paši (vai cits cilvēks) tieši vai netieši pārliecināmies, ka tas ir bijis, ir un būs ...

TAS MŪSOS IR VIENMĒR

Ārpus apziņas

darbojas liesa, aknas, kaula smadzenes, baltie asins ķermenīši un pārējā organisma iekšējā saimniecība, arī lielākā daļa smadzeņu šūnu ...

Neapzināti

cilvēks miega grozās, sāpēs iekliedzas, ķeras pie sasistās vietas, atdarina citu, cenšas nebūt vientuļš, atstāt pēcnācējus, saņemt savu baudu un ciešanu mēru ...

Zemapziņā

raizējas par nākotni, kad tam it kā vēl nav pamata, jūt aizliegtas tieksmes, cenšas parādīt sevi vislabākajā gaismā pat tad, kad tas nemaz nav vajadzīgs, tai pašā laikā zina savu īsto cenu, ievēro milzum daudz lietu, kaut

ko nojauš, iecer gan nereālus, gan pilnīgi reālus planus, bieži apskauž, dažkārt risina uzdevumus un sacer ...

Apzināti

glabā naudu krājkasē, lido ar lidmašīnām, saka komplimentus, aukstā laikā ģērbjas silti, dzer zāles, atmet smēķēšanu, atkal atdarina, sacer, nojauš ...

Apmēram tā var apzīmēt pakāpes no absolūtas ncapzi-nātības līdz pilnīgai apzinātībai. Pat nepiedzīvojis lasītājs redz, cik nenoteiktas ir robežas: neapzinātā «augša» un apziņas «apakša» visu laiku pāriet viena otrā, un dažkārt nemaz nevar pateikt, kā cilvēks darbojas un domā — neapzināti vai apzināti.

Eksāmenu sesiju laikā metro stacijas «Universitāte» pārejās var redzēt studentus, kas lasa ejot. Skatiens gandrīz nepārtraukti pievērsts grāmatai, bet tai pašā laikā jaunais cilvēks iet diezgan droši, nevienam neuzskrienot virsū, laikus paiet sāņus, neizdara nevienas liekas kustības. Neatraujot skatienu no grāmatas, nokāpj no eskalatora ... Acīmredzot viņš tomēr redz apkārtni ar acu kaktiņiem ...

Tādu pusapzinātu vai pusneapzinātu darbību ir bezgala daudz. Vārtsarga lēciens, ķerot bumbu, var būt gan aprēķināts, gan pilnīgi neapzināts: viņu «grūž», un tikai nākamajos mirkļos viņš paspēj apzināties, ka tas ir noticis.

Neapzinātā slānis psihē ir vienmēr, jebkurā brīdī, pat tad, kad šķiet, ka pats zemapziņas darbs ir kļuvis pieejams apziņai (kā tas bija, piemēram, matemātiķa Puan-karē radošajās atklāsmēs). Nē, to, kas notiek kāda zemapziņā šai brīdī, nevar zināt. Bet par to var spriest vēlāk, netieši, un zemapziņas darbu var prognozēt. Var teikt arī tā: apziņa ir zemapziņas «aisberga virsotne». Mūsu galvenais postulāts: zemapziņā nav nekā, kas agri vai vēlu nevarētu kļūt apzināts, un nav nekā apzināta, kas nevarētu nogrimt zemapziņā.

Milzums jūtu, minējumu, ideju dzīvo, snauž un izzūd mūsos, tā ari paliekot «noslēgtas», nepaceļoties līdz «augšai». Tā vai cita priekšstata, jūtas, domas u. tml. dzīves laiku apziņā var viegli noteikt; turpretim zemapziņā šis laiks ir nenoteikts: gan pagātnes atbalsis, gan nākotnes skices tur kustas it kā suspendētas, bez stingriem savstarpējiem sakariem, un tāpēc nekad nevaram būt pilnīgi pārliecināti, kas tur ir un kā nav...

ABSOLŪTA LOKS

Visu, kas ir pasaulē, visu, kas atspoguļojas mūsu apziņā un zemapziņā, smadzenes izvieto apmēram pēc šādas shēmas. Pašā centrā ir apvidus, ko varētu nosacīti saukt par Neapšaubāmā sfēru vai Absolūtās Ticības Loku.

Tālāk atrodas Ticamā, Apšaubāmā, Mazticamā, Neticamā sfēras (apzīmējumi ir nosacīti).

Absolūta loks ir viss tas, kam mēs ticam ne tikai ar prātu un loģiku, bet ari ar jātām. Citiem vārdiem sakot: tādi iespaidi, domas, idejas, kas spēj pārvērsties mūsu stāvokļos.

JĀ-NĒ MAŠĪNA

Tagad aprakstīšu kādu garlaicīgu procesu. Pie galda jums piedāvā to un to. Jums vai nu ar pateicību jāpieņem, vai laipni jāatsakās... Bet pirmajā brīdī jūs vēl nezināt, ko atbildēt; vispirms jums tas jāpajautā sev pašam: tieši šai īsajā iekšējā jautājuma brīdī jums rodas īpatnēja sejas izteiksme, bet smadzenēs ar milzīgu ātrumu norisinās grandiozi aprēķini, salīdzinājumā ar kuriem visu pasaules elektronisko mašīnu operācijas šķiet nožēlojams diletantisms.

Notikumu shēma ir aptuveni šāda:

1. Vai es vispār gribu ēst?

(jā, briesmīgi; jā, gribu; var jau; ne visai; labāk neēdīšu; nē, nekādā gadījumā — vajadzīgo pasvītrot);

2. Ja gribu, tad vai gribu tieši šo ēdienu?

(dodiet vienalga ko; gribu daudz ko, bet šo it īpaši; tikai šo; var arī šo; labāk būtu ko citu, bet var arī šo; vienalga ko, tikai ne šo — nevajadzīgo izsvītrot).

Un tas viss nonāk apziņā kā viens vienots iekšējs signāls: «jā» vai «nē» («gribu» vai «negribu») ... Taču tas vēl nav viss: pirms jūs atbildat, jūs paspējat saskaņot savas tīri gastronomiskās intereses ar veselu virkni citu — iespējams, ka jūs ļoti vēlaties nogaršot šo ēdienu, bet diēta vai etiķete to aizliedz; vai arī otrādi — etiķete spiež jūs to ēst, pārvarot nepatiku. Vēl daži «ja» ...

Es patērēju kādas desmit minūtes, lai ļoti virspusīgi aprakstītu to, kas smadzenēs norisinās sekundes desmitdaļās, jo parasti mēs atbildam «jā» vai «nē» bez lielas domāšanas, un šo ēšanas jautājumu es izvēlējos tīšuprāt kā visvienkāršāko.

Mehānisms, kas nosaka iekšējos «jā» un «nē», «to» vai «ne to» u. tml., pamatos ir vienots un universāls. Mehānisms ir viens un tas pats, vai jūs jautājat sev par kuņģa vēlmēm, par spēju pārlēkt pār grāvi vai uzrakstīt rakstu. Tas viss ir prognozēšana zemapziņā.

Tā mūsos norit nepārtraukti.

Minēšu kādu modeli.

PARADOKSĀLIE STĀVOKĻI

Jūsu priekšā ir vidēja resnuma baļķis, pa kuru jānoiet. Jūs mierīgi noejat. Vēl un vēlreiz, pilnīgi droši.

Baļķis pacelts pusotra metra augstumā. Jūs noejat, taču ne tik droši: pāris reizes sašūpojāties ...

Beidzot ba(ķis pacelts lielā augstumā. Jūs neejat.

Briesmīgi, tik tiešām. Vai tad tas nav tas pats baļķis, pa kuru jūs tik viegli nogājāt, kad tas atradās uz grīdas? Tas taču nav k|uvis šaurāks. Mierīgi var noiet, jūs to zināt!

Bet zināt vēl ir par maz ... Jūs vairs neticat, ka noiesiet. Neticat, jo baidāties. Baidāties, jo neticat. Un, ja ar tādām bailēm ejat, patiešām nokritīsiet...

Tagad mazliet padomāsim: mēģināsim saprast, kas notiek.

Subjektīvais krišanas cēloņa izskaidrojums: «Noreiba galva ... Zaudēju līdzsvaru ...» Fiziologs teiks, ka tas ir nepatvaļīgu kustību un no muskuļiem nākošo impulsu izmaiņas rezultāts. Tas arī radīja līdzsvara zaudēšanu.

Bet kāpēc tā nebija, kad tas pats baļķis atradās uz grīdas?

Tāpēc, ka zemapziņai ir sava neapzināta loģika — gan uztverē, gan darbībā. So loģiku vārdos šai gadījumā var izteikt aptuveni šādi.

1. «Baļķis... Pietiekami resns, lai pa io noietu ... Zemu ... Krist nav bīstami. Var krist... Vienalga, vai nokriti vai ne..-. Krišanas varbūtību var neņemt vērā un iet mierīgi.»

2. «Baļķis, tas pats baļķis... Augstu! Baļķis plus augstums! ... Krišana no tāda augstuma ir bīstama. Nebūt nav vienalga, vai nokriti vai ne... Krist nedrīkst. Vienalga kā, tikai nenokrist. .. Tātad šī varbūtība jāņem vērā maksimāli. Es varu nokristi... Bet es nedrīkstu krist... Bet varu nokrist...»

Un muskuļi sasprindzinās, lai labāk noturētos, vestibulārais aparāts nonāk uzbudinātā stāvoklī — katram gadījumam, it kā jūs jau sāktu krist... Šeit pašprognoze un emocijas savijas apsteidzošā darbībā: jūs kļūstat par neapzinātas pārmērīgas nodrošināšanās upuri.

Iznāk paradokss. Tieši tas, ka «nedrīkst krist», palielina krišanas varbūtību! Subjektīvo, bet rezultātā arī objektīvo! Apziņa mēģina pierunāt: «Tas nenoliks, jo tam nevajag notikt», zemapziņa atbild: «Tam nevajag notikt, tātad tas var notikt...»

Tā vispār ir interesanta zemapziņas īpatnība_— pārbīdīt notikuma subjektīvo varbūtību atkarībā no tā potenciālās nozīmības. Ir arī preteji paradoksālie stāvokļi — aizsardzības noraidīšana, kad, piemēram, acīm redzamas, nenovēršamas briesmas neizprotamā kārtā tiek ignorētas.

Tagad jūs vairs nebrīnīsieties, ja es sacīšu, ka tas, kurš stostās, bieži stostās tikai tāpēc, ka ļoti vēlas nestostī-ties, bet tas, kurš cieš no bezmiega, neaizmieg tāpēc, ka ļoti vēlas aizmigt; ka vīrietis intīmā situācijā cieš fiasko tikai tāpēc, ka grib par katru cenu būt uzdevuma augstumos ... Kļūst skaidrs, kāpēc daudzas neirotiskas lēkmēs rodas tad, kad tās zemapziņā gaida: «Ka tikai neuznāk ...» Tāds ir arī paralizējošais uztraukums sportistiem, aktieriem, eksaminējamiem. Kāpēc gan ir tik grūti «nedomāt par balto pērtiķi»? Kas liek mums sarauties un izliet pilnu glāzi, ja nedrīkst izliet ne pilīti? Vai tas nav tas pats, kas iesācējam velosipēdistam liek noteikti uzbraukt šķērslim, kas atrodas ceļa malā? Viņu vienkārši «velk» turp. Tas ir tas pats mehānisms, kas bailes pārvērš īstenībā, emocionāli pārbīdot iekšējās varbūtības. Pie visa vainīga zemapziņas loģika, tā pati, pēc kuras aizliegtais auglis vienmēr ir salds.

Nu, bet kas noies pa augsti paceltu baļķi?

Protams, speciāli trenēts akrobāts. Viņš noies brīvi, viegli, turklāt vēl žonglējot. Tieši tas viņam arī palīdz. Tie, kuri strādā lielā augstumā, saka to pašu: ja tev ir izdevies domāt par ko citu, nevis par augstumu, tad viss kārtībā.

Noies dziļi hipnotizēts cilvēks, kam iedvests vai nu tas, ka baļķis atrodas zemu, vai arī, ka viņš ir veikls un bezbailīgs akrobāts. (Kāds pusaudzis, kam es hipnozes seansā biju iedvesis, ka viņš ir slavens virves dejotājs, viegli nogāja pa futbola vārtu augšējo šķērskoku.)

Noies (noskries!) ari cilvēks, kas glābjas no nāves briesmām. Tādi gadījumi ir aprakstīti: glābjoties vai glābjot cilvēki gandrīz vai pa diedziņu ir pārvarējuši bezdibeņus: te velns tiek izdzīts ar belccbulu.

Beidzot, noies cilvēks, kas pietiekami apguvis AT...

Dārgais lasītāj! Jūsu laime, ja jūsu dzīvē nemaz nav, nav bijis un nebūs šādu «baļķu». Paradoksālais stāvoklis var rasties katram. Tas rodas jo vieglāk, jo vairāk mums nozīmē pašreizējais brīdis, kāds darbs, cilvēks ...

Mēs runāsim par līdzekļiem, kas ļauj — ja ne pilnīgi, tad daļēji (bet jau glābjoši) — kontrolēt sevi šādos stāvokļos: par apzinātu Absolūta Loka lietošanu, par savas ticības mehānisma vadīšanu. Taču šeit nevar aprobežoties ar vienkāršu receptūru. Vissvarīgākais ir tuvoties būtības izpratnei. Vissvarīgākais ir paša domas darbs un atklāta, meklējoša, cerību pilna dvēsele ...

. . . KĀ DRUDŽA LĒKMĒ ŠIS NEMIERĪGO TIEKSMJU PULKS VAI BANGOJOŠA KAISLIBDRŪZMA NO PARADĪZES ELLĒ MET. NO ELLES PARADĪZĒ VED!

P. Vjazemskis

3. VESELĀ SAPRĀTA SVĀRSTS

Tuvāk par to, kāpēc mēs paši no sevis atšķiramies vairāk nekā no citiem. Vērtības un nozīmības: sakarība un atšķirība. Gribas kontroles robežas. Kas ir iekšējā harmonija.

PAR NEATRISINĀMIEM JAUTĀJUMIEM '

Ir svarīgas un mazsvarīgas lietas. Ir arī pavisam nenozīmīgas, piemēram, ar kuriem pirkstiem turēt cigareti, kaut gan arī tam var būt nozīme ugunsdrošības ziņā ...

Galdam, pie kura es pašreiz strādāju, ir divējādas cenas: viena — veikala cena, otra — cena man, ko nevar izteikt naudā (ģimenes relikvija). So cenu man es saucu par iekšējo nozimibu. Varu teikt arī tā: šis galds ir manas iekšējās vērtības priekšmets.

Vai viss te ir skaidrs?

Vērtību sistēma, vērtību skala, vērtību spēles, vērtību orientācijas — arvien biežāk nākas saskarties ar tamlīdzīgiem vārdu savienojumiem sociologu un filozofu, psihologu un matemātiķu darbos. Bet fiziologi un psihiatri runā par nozīmībām. Un par vērtībām arī...

Psihologēma:

Kura dziviba jums dārgāka: tēva, mātes, bērna vai paša? Ko glābt pirmo katastrofas vai ugunsgrēka gadījumā?

...Varbūt māti? Jums var būt vēl citi bērni, bet nevar būt citas mātes, cita tēva ...

Pretīgi! Zaimojoša ir pati doma, sašutumu izraisa pati iespēja spriest par šādu tematu!...

Pilnīgi pareizi: tādas lietas nevar paredzēt līdz tam brīdim, kad viss izšķiras, te neatliek nekas cits kā paļauties uz zemapziņu.

Tas ir tas, ko var nosaukt par supernozīmību, — supernozīmīga ir bērna dzīvība normāliem vecākiem, vecāku dzīvība normāliem bērniem, supernozīmīga ir paša dzīvība jebkuram normālam cilvēkam. Iekšējā aizsardzība pret šo supernozīmību pārmērīgi grūtās situācijās ir neapzināta paša priekšmeta ignorēšana, novēršanās no tā, aizmiršana vai ari samaņas zaudēšana, psihisks šoks, ģībonis. Tas līdzinās zināmajai strausa metodei — iebāzt galvu smiltīs, taču tā tiek atrisinātas neatrisināmas problēmas. Tā sievietes aizmirst dzemdību mokas; tā mēs dzīvojam, aizmirstot nāvi, slimības un karu, kroplības un parādus, sirdsapziņu, savu un citu nodevību, briesmīgus triecienus patmīlībai. Taču tāda aizmiršana nekad nav pilnīga. Spēle ar likmi «dzīvība» ir galvenā evolūcijas spēle, Lielā Spēle katram, un ir saprotams, kāpēc apziņas piedalīšanās šai spēlē ir tik ierobežota. Mūsu daba ir senāka par mums, un apšaubāmo saprāta sarežģītību viegli nomāc dzīvnieciskas drošības vienkāršība. Pat ja runa nav par dzīvību, kaut kas mūsos pielīdzina tai te vienu, te otru, kaut kas meklē bezierunu pilnību. Varbūt tas ir cīņas instinkts, vajadzība pēc saspringtības vai vajadzība pēc mīlestības, vajadzība pēc supervērtībām — nosaukt to var dažādi... Tūlīt pat svarīgi vēlreiz atzīmēt, ka galvenās mūsu nozīmības izvairās no tiešā skatiena kaut kur zemtekstā, ēnā ... Vai tās var novērtēt objektīvi?

SĪKUMU JOKI

Lidija K-, filozofijas zinātņu kandidāte, visādā ziņā patīkama sieviete, pati izpildīja divas anketas.

Pirmā saucās:

«Jūsu vērtību hierarhija dilstošā secībā (no paša svarīgākā līdz pašiem mazsvarīgākajiem sīkumiem). Minimums 10, maksimums 100 punkti.»

Iznāca tā:

1. Sajūta, ka esi nepieciešams un derīgs cilvēkiem, sabiedrībai, cilvēcei.

2. Veselība.

3. Laime mīlestībā un ģimenes dzīvē.

4. Interesants, radošs darbs.

5. Izzināšana, intelektuālā redzesloka paplašināšana.

6. Saskarsme, labas attiecības kolektīvā.

7. Materiālā nodrošinātība.

18. Skaisti, moderni apavi.

55. Marjas Gavrilovnas labvēlīgas domas par manu personisko dzīvi.

71. Nepazīstamu vīriešu pozitīva attieksme pret manu izskatu.

80. Izlietnes tīrība virtuvē.

101. Tas, vai ēdnīcā, kur es dažkārt ieeju pusdienot, ir naži un salvetes.

Otra anketa:

«Jūsu prieki un bēdas konkrētu iemeslu dēļ dilstošā secībā.

A. Kas jūs visvairāk iepriecina, izraisa labu garastāvokli?

В. Kas kaitina, nomāc, rada sliktu garastāvokli? (Minimums 10, maksimums 100 punkti.)»

Iznāca tā:

Salīdziniet attiecīgos anketas punktus, un jūs redzēsiet ... Jā, izrādās, ka pasludināto vērtību hierarhija un konkrētu iemeslu izraisīto jūtu hierarhija nesaskan, augšas un apakšas nez kā apmainījušās vietām un šur tur trūkst loģikas. Šķiet pat, ka emocijas savā ziņā ir pretrunā ar vērtībām, noraida un apgāž tās.

Tā iznāk arī man un, iespējams, arī jums — kāpēc tas tā ir, dārgais lasītāj? Kāpēc tik bieži šķietami lieli dzīves

notikumi mūs dīvainā kārta atstāj vienaldzīgus, bet šķietami sīkumi dīvainā kārtā satrauc?

Šeit tad arī rodas nepieciešamība precizēt vārdus: vai vērtība un nozīmība sakrīt, vai tas ir viens un tas pats? Veselais saprāts it kā saka jā, taču, kā zināms, mēs ne vienmēr vadāmies pēc veselā saprāta. Toties mūsos ir citi valdnieki — BIOSVARSTI, kas dara savu darbu

DIENU UN NAKTI

Par biosvārstiem es jau esmu rakstījis gan rakstos, gan citās grāmatās, šeit jūs par tiem lasīsiet vēl dažās vietās, un droši vien vajadzēs pāris reizes atkārtoties. Bet tagad apskatiet shēmu — tonusa skalu jeb aktivitātes svārstu, kas ir pats galvenais (30. lpp.). Pie šīs shēmas mēs atgriezīsimies ne vienu reizi vien, tā attēlo arī visus pārējos svārstus. (Un starp tiem otru svarīgāko — emociju svārstu, attiecību un noskaņojumu skalas.)

Uz šīs skalas tad arī notiek autogēnā treniņa brīnumi.

Shēma ir vienkārša, dzīve — sarežģīta. Aktivitātes svārstam, galvenajam smadzeņu motoram un dzīves spa-raratam, ir galvenais diennakts ritms starp miegu un nomodu, taču tam klājas pāri daudzas dažādas svārstības, kas atkarīgas no pārtikas un laika apstākļiem, no situācijas un noskaņojuma, no asinsvadu stāvokļa, asins sastāva un vēl daudz kā cita... Ir arī galējie stāvokļi, īpašas rezerves zonas, aizliegtās zonas, kuras sasniedz tikai ārkārtējos apstākļos un patoloģijā, — afekts un krampji vienā pusē, dziļa atslēgšanās, letarģija, šoks, koma — otrā pusē ...

Un, ja vēl ņem vērā, ka visi svārsti ir savā starpā saistīti, ka izsalcis cilvēks ir pavisam citāds nekā paēdis un ka izsalkušais pats sevi paēdušu nesaprot; ja ņem vērā, ka izsalcis neizgulējies cilvēks ir citāds nekā neizgulējies,

Aktivitātes svārsts

bet paēdis, tad kopējās ainas sarežģītība k]iist diezgan biedējoša. Un tomēr, bez jokiem, tas viss ir jāzina, lai saprastu un izjustu apzinātas sevis pārvaldīšanas robežas. Gan pašam, gan citiem.

Pievērsiet uzmanību viduspunktam starp Rosību un Mieru! Tas ir Līdzsvara Punkts, ko nav viegli sasniegt, taču pieņemsim, ka pašreiz, lasot šīs rindas, jūs atrodaties tieši tur, pieņemsim, ka tas ir koncentrētības punkts. Kas jums liedz, neizlaižot grāmatu no rokām, aizvērt acis un pāriet daudziem tik vēlamajā miera jomā? Grāmata? Bet tas taču nav liels traucēklis: gan rosība, gan miers ir aktivitātes svārsta vieglas svārstības ikdienas nomoda robežās, un griba šeit valda tāpat kā apstākļi. Pilnīgi iespējams pavirzīties arī uz nākamo pakāpi, tālāk: ja miers ir sasniegts, nav grūti pāriet uz atslābināšanos. Ja jūs neesat noguris, slims un sarūgtināts, uz rosības fona gandrīz pats no sevis rodas možums. Atslābinoties var viegli iesnausties...

— Tā nu gan nav! — dzirdu. Tiesa, daudziem gan vienkārša atslābināšanās, gan parasta koncentrēšanās ir smagas problēmas, par to vēl runāsim ...

Bet tālāk — cik grūti tālāk! Kaut kādi ietiepīgi iekšēji šķēršļi — jo tuvāk galējībām, jo spēcīgāk — dzen gribu atpakaļ uz viduspunktu. Un pareizi dara — dzen atpakaļ, ja nav iekšējas slieksmes. Protams, ja jums velnišķīgi gribas gulēt, bet jūs esat nomodā, tāpēc ka vajag, — pietiek tikai atbalstīties... Un, protams, ja jūsu nervi ir sasprindzināti līdz pēdējam, bet jūs visiem spēkiem turaties, pietiek tikai kādam ...

Tad jau ir grūti izkļūt no šī stāvokļa, grūti atgriezties... Tad atliek tikai gaidīt, kamēr izlādēsies (izkliegsies, izkarošies, izgulēsies, beigsies lēkme), vai arī pārtraukt ar varu, ar impulsiem no ārienes, ar ķīmiju. Cilvēks, kas iegrimis miegā, ir bezpalīdzīgs tāpat kā cilvēks, kurš raustās krampjos, kuru pārņēmis nevaldāms niknums, kaislīga mīlestība, panika, dziļas skumjas.

Ir teiciens: «Piecelties ir par maz, vajag pamosties.» No rītiem, maksimumstundās, pilsētas satiksmes līdzekļos var redzēt daudz nepamodušos biedru, kaut gan pirmajā mirklī liekas, ka viņi ir nomodā. Autors neiesaka ar viņiem ielaisties tieši tāpēc, ka tonusa svārsts ir cieši saistīts ar garastāvokļa svārstu un viena inerce ietekmē arī otru, lai gan mēdz teikt, ka rīts gudrāks par vakaru.

Visi biosvārsti darbojas pēc inerces. Savas dzīvnieciskās senatnes dēļ tie strādā rupji, nenoteikti un pārmērīgi;

būdami neveikli un konservatīvi, tie netiek līdzi smalko apziņas norādījumu maiņai, kuri savukārt netiek līdzi dzīvei. Un, kad emociju svārsts, piemēram, parastā attiecību noskaidrošanas epizodē, pārlec ncvadāmības zonā, notiek nodevīgs apvērsums, pārbīdās koordinātes, vērtības maina savu secību. Kāpēc gan, jājautā, cilvēks, kurš bibliotēkā vai uz ielas ir četrdesmit gadu vecs, darbā uzvedas kā jaunietis, attiecībās ar sievu izturas kā pusaudzis, ar saviem bērniem pats ir bērns, turklāt ietiepīgs un dumjš, bet saslimis pārvēršas zīdainī? Kāpēc atbildīgās masveida situācijās dažos no mums operatīvi pamostas pērtiķis, bet situācijās, kad norit asa cīņa par eksistenci, parādās krokodili, žņaudzējčūskas, zobenzobu tīģeri, kā arī moluski un citi simpātiski radījumi? Kas notiek ar vērtībām, kuras tik bieži sludinātas un apliecinātas?

Droši vien notiek tā: iekustējušies svārsti tās nodzēš ar īslaicīgām, acumirklīgām, toties varenām nozīmībām. Jādomā, ka vērtības un nozīmības mūsos ir kaut kas atšķirīgs, lai gan savstarpēji saistīts. Vērtību, lai arī cik subjektīva tā būtu, es varu ar kaut ko salīdzināt, izteikt, apzināties, kaut arī dažreiz par vēlu («kas mums ir, to neglabājam, zaudējuši raudam»), bet nozīmība... Te jau sākas žesti un izsauksmes vārdi. Pieņemsim šādu formulējumu: vērtība ir apzināta nozīmība, bet nozīmība — zemapziņas vērtība. Patiešām, iekšējās vērtības mērī tieši tāpat kā ārējās, materiālās vērtības — salīdzinot ar ekvivalentiem («veselība dārgāka par naudu», «brīvība dārgāka par dzīvību»), bet nozīmībām tādu izmērījumu nevar būt; tās mērī ar mūsu iekšējiem stāvokļiem, tās pašas ir šie stāvokļi. Vērtības tomēr var izteikt ar vārdiem, nozīmības — tikai ar intonāciju. Kāda jums ir kurpju saites iekšējā vērtība? Droši vien tuva nullei. Bet ja jūs kavējat vilcienu un saite trūkst? ... Un ūdens glāzes vērtība? Bet tās nozīmība tuksnesī, kad esat ārkārtīgi izslāpis? ...

Ja vērtības un nozīmības sakrīt, tad cilvēks ir viengabalains, harmonisks un patiess, vismaz pats sev.

Ja tās nesakrīt, tad rodas dvēseles konflikts, pretruna starp jūtām un pratu, iekšēja disharmonija. Ikdienas dzīvē šāda disharmonija sastopama ik uz so|a un, ja tā nepārsniedz zināmu robežu, tiek uzskatīta par normālu parādību; taču visspilgtākās ainas jau ir patoloģija. Psihiatrijā ir pazīstami tā saucamie slimīgas nejūtības stāvokļi: pacienti žēlojas, ka viņi nespēj ne mīlēt, ne ciest, visa pasaule ir zaudējusi krāsas, viss ir vienaldzīgs; taču šī stāvokļa dēļ viņi cieš lielas mokas, apvaino sevi aukstumā un bezjūtībā, ienīst sevi...

Acīmredzot šais stāvokļos nedarbojas tieši nozīmību aparāts, bet vērtības ir palikušas, jo citādi nebūtu jāmokās ... Sastopami arī pilnīgi pretēji stāvokļi, «kailu» nozīmību trakošana: tukšs uzbudinājums, skumjas bez iemesla, nekonkrēts naids, tukšas ekstāzes un pat mīlestība vispār — pret visiem un ne pret vienu konkrēti —-tas ir iesvārstījušos svārstu darbs, iekšēja slieksmc tīra veidā. «Ļauj viņam atdzist!», «Negadies dusmās pa ķērienam!» — šie sadzīves psiholoģijas padomi acīmredzot intuitīvi ietver to, ka «tīra» nozīmība pati meklē un samērā viegli atrod objektu.

Diemžēl — un tas jāatkārto atkal un atkal — viss, kas mūs pārvērš no dzīvniekiem par cilvēkiem, no bērniem par pieaugušiem, no indivīdiem par personībām, kas iezīmē cilvēka briedumu, — apzināta uzvešanās kontrole, nozīmību vērtības kontrole — tieši tas no dabas un tās Lielās Spēles viedokļa ir kaut kas ļoti jauns, nenobriedis un apšaubāms.

Darbību prāta robežās fizioloģiski garantē tikai samērā šaura josla svārstu stāvokļa vidusdaļā: šeit vēl vērtības pārvēršas nozīmībās vai, citiem vārdiem sakot, novērtējumi pārvēršas stāvokļos; bet, jo tuvāk galējībām, jo vairāk viss ir otrādi: nozīmība pārvēršas vērtībā, stāvoklis — novērtējumā. Apetīte rodas ēdot... Cilvēki, kuri viegli iesaistāmi strīdā, mīlestībā vai dzērienu lietošanā,

kādu brīdi vēl apzinās, ka runā ne to, dara ne to, j u t ne to, taču tieši tāpēc ...

Bet kāpēc gan visa šī gara runāšana?

Nola bene, mazliet pacietības: autogēnais treniņš ir līdzeklis, kā saskaņot nozīmības un vērtība s, tas ir iekšējās harmonizācijas darbarīks.

Un tūlīt pat teiksim: autogēnais treniņš iedarbojas tieši un tikai uz iekšējo nozīmību aparātu, vērtības turpretim tiek pieņemtas kā kaut kas pats par sevi saprotams. Tam, ko sauc par darbu ar sevi, tas ir nepieciešami, taču ne vienmēr pietiekami. Vērtību mainīšana ir cita līmeņa darbs.

UZ PAPĪRA VISS IR GLUDI,

un šeit, uz papīra, iekšējās vērtības un tām atbilstošās nozīmības var iedalīt nosacītos rangos, kas ikdienā visiem labi pazīstami:

Rangi

Nosac.apzīmējums

Vispārlietojamie nozīmības formulējumi

Vērtībuformulējumi

1

2

3

4

(0)

-

«vienalga», «nav starpības», «nav nozīmes»

ārpusvērtību informācijas sfēra

(1)

?

«interesanti», «jāņem vērā», «jāievēro»

informatīvas vērtības

(2)

>.<

«vislabāk», «labāk», «sliktāk»

nosacītas vērtības

(3)

!Ill

«labi», «slikti», «ir liela nozīme», «svarīgi», «jāliek aiz auss»—. pieaugošās pakāpēs

neapšaubāmas vērtības

1

2

3

4

(4)

Oo

«pats galvenais», «bezgala svarīgi», «man tas ir viss», «kā dzīvība», «vairāk nekā dzī-

supervertības

vība» (Absolūta Loks)

Tas viss, lasītāj, nemaz nav tik sarežģīti, un to var neiegaumēt; svarīgi ir tikai apzināties, pareizāk sakot, no jauna apzināties un iemācīties laiku pa laikam atgādināt savām jūtām dažas vienkāršas un acīm redzamas patiesības, kas uz tām attiecas. Un proti:

starp galējiem svārstu stāvokļiem, starp bezdibeņiem un virsotnēm, starp «viss» un «nekas» ir plaši apgabali — pauguri, ielejas un plakankalnes;

šeit, iespējams, dažkārt ir garlaicīgi, taču šeit aug līdzsvarotības ziedi un veselā saprāta vārpas; šeit, «vidējā joslā», var atrast daudz smalku jaukumu, kam galējību cilvēki — bezdibeņu un virsotņu cilvēki — paskrien garām, tos nemanot;

taču pilnvērtīgam cilvēkam jāpazīst viss: gan sniegotās virsotnes, gan bezdibeņi, gan purvi, gan lauki, gan klusas meža pļaviņas; nepieciešami gan apžilbinoši, apdedzinoši uzliesmojumi, gan auksta tumsa, gan vienmērīgs, mierīgs siltums; neko nevajag noniecināt, un ir brīnišķīgi prast būt tur, kur gribi.

Bērna psihologēma

«... Saka raudāt vecītis un vecīte. Bet Vistiņa Raibite viņiem saka: «Neraudi, vecīt! Neraudi, vecīte! Bs jums izdēšu cilu oliņu, ne zelta, bet parastu ...»

Jautājumi:

1. Kādā nozīmības līmenī ( = , ?, >, <, !, oo) šai gadījuma atradās zelta oliņa? Kāda līmenī parastā oliņa? Kāds ir vienas un otras oliņas vērtības rangs?

•2. Kādas oliņas ir rentablākas? [3]

3*

Atbildes ir skaidras: zelta oliņa ir tipiska supervērtība; parastā oliņa labākajā gadījumā ir neapšaubāma vērtība. Vecītis un vecīte ir tipiski psihonciroloģiskā dispansera pacienti, kuri krituši par upuri savai supernozīmībai (kas emociju svārstā pārvērtusies no pozitīvas negatīvā, no Paradīzes — Ellē). Vistiņa, kas sākumā bija psihi traumējošs aģents, t. i., liktenīgā kārdinātāja, tomēr drīz vien pārdomāja un k|uva par psihoterapeitu: labāk parasta, vidējas nozīmības oliņa rokā nekā mednis kokā.

Vēl jautājums: vai var apzināties supernozīmību vai zemapziņas supervērtibu?

Atbilde: jā ... Ja tā nav jūsu. Vai ja jūs esat mainījies.

SUPERNOZĪMĪBAS PARADOKSS

ir tas, kas notiek,

ja baidās no nāves vai pat šķietamiem draudiem veselībai,

ja ir greizsirdīgs,

eksāmenos, aizstāvot disertāciju, uzstājoties tādu cilvēku priekšā, kuru domas un vērtējumi ir attiecīgā cilvēka iekšējais orientieris,

ja rodas draudi patmīlībai, pašnovērtējumam, visos liela laika trūkuma gadījumos, visos pieaugošu gaidu gadījumos, kad tuva mērķa sasniegšanu kavē šķēršji, ja rodas niecīga aizkavēšanās jebkurā rindā, visos konfliktos, skandālos, strīdos, turklāt visvairāk starp cilvēkiem, kuri viens otru mīl,

utt., utt. Ja, tieši viņi, paradoksālie stāvokli, tas pats «baļķis»...

Ir pilnīgi skaidrs, kas notiek ar svārstu: jo spēcīgāk to novirza uz vienu pusi, jo spēcīgāk — potenciāli — tas ir gatavs mesties uz otru. Aktivitātes svārsts pāriet no saspringta nomoda dziļā miegā (veseliem cilvēkiem), no krampjiem dzijā komā (epileptiķiem). Emociju svārsts — no Elles Paradīzē (ūdens malks izslāpušam) un otrādi (narkomāniem) ... Tagad ir saprotams, kāpēc svētlaimīgs miers slēpj sevi paniku, triumfam kā ēna seko skumjas, jauni prieki rada jaunas rūpes, tāpēc neperciet mašīnu, utt. — patiešām apburti loki, ko jau sen sapratuši aus-trumu gudrie, kuri ieteica iznicināt vēlmes, lai iegūtu dvēseles līdzsvaru. Bet iekšējo vērtību var salīdzināt ar nagliņu, uz kuras šūpojas nozīmību svārsts.

Šīs dabiskās svārstības caurstrāvo visu mušu garīgo dzīvi, un to saprašana palīdz kaut ko paredzēt, kaut ko vadīt. Ja, piemēram, jūs uzsvērti ignorē, tad tas nozīmē, ka par jums interesējas, bet tas ir skaidrs ari tapat. Bet ko jus teiksiet, ja es paziņošu, ka tas, kurš jūs sajūsmina, visvieglāk izpelnīsies arī jūsu nicinājumu? ... Nebrīnieties, ja visgalantākais banketa kavalieris izrādīsies nekauņa kaut kur pa ceļam vai savās mājās, tas ir tikpat likumsakarīgi kā dzērāju bučošanās pāreja kautiņā un otrādi, un nešaubieties, ka iztapīgs cilvēks vienmēr ir sadists. Ja kādam ir tieksme uz atturīgu zobgalību, tad var būt drošs, ka viņš ir ātri sakaitināms un viegli samulsināms cilvēks. Tas pats nozīmības līmenis, tikai ar pretēju zīmi — tāds ir svārsta likumīgā atvēziena diapazons. Saskarsmē mums ir slieksme pārņemt no sarunu biedra ta paša nozīmības līmeņa stāvokli vai nu ar to pašu zīmi (atklātība — atklātība, dabiskums — dabiskums, antipātija — antipātija, panika — panika), vai ar pretējo zīmi (izlaidība — sastingums, dievināšana — nicināšana). Jo augstāks ir nozīmības līmenis, jo spēcīgāka gan pozitīvā, gan negatīvā savstarpējā ietekme. Bet neaizmirsīsim, ka eksistē arī neīstas vērtības un nozīmības, ka jūtu izpausme biežāk ir apgriezti nekā tieši proporcionāla to iekšējam spraigumam un šīs šķēres ir jo asākas, jo attīstītāks intelekts. Cilvēks, kurš, no ārienes skatoties, nepārsniedz pirmos divus nozīmības līmeņus, iekšēji bieži vien līdzinās tvaika katlam: kādā jaukā dienā viņš var eksplodēt, vai, kas gadās daudz biežāk, sprādzieni norit uz iekšu un pārvēršas hipertonijā. Otrādi: ekspansīvs cilvēks vai tāds, kurš darba (teiksim, artists) pastāvīgi demonstrē super-nozīmības, iekšējā dzīvē tiecas uz zelta vidusceļu, un tādiem ir vairāk izredžu nodzīvot garu mūžu.

Vai vēl jāsaka, kādi bezdibeņi pastāv starp atturību un noslēgtību, starp dabiskumu un izlaidību, starp nelokāmību un fanātismu un cik viegli tiem pāri pārlec mūsu svārsti? Vissvarīgākā no sajūtām ir mēra sajuta, kura arī jāievēro mēra sajūta, kurā ...

Beidzot vēl pēdējais jautājums, ar kuru beigsim mazliet ieilgušo nodaļu: kāpēc vienus atbildība un sasprindzināta situācija mobilizē un mudina veikt visu labāk nekā parasti, turpretī citus nomāc un izkropļo?

Manuprāt, iemesls, vismaz daļēji, meklējams pašu svārstu individuālajās īpatnībās: vieniem tie stingri turas uz vērtību «naglām», citiem — daudz vājāk un vieglāk nonāk nevadāmības zonās: vai nu uz pārliekās aktivitātes pusi, vai — un šeit ir spēkā tā pati dialektika — uz pilnīgi pretējo pusi.

Nonākam pie svarīga secinājuma: katram ir sava optimālā nozīmības zona vai reģistrs, kura darbības rezultāts visprecīzāk atbilst vērtībai. Tātad ne vienmēr optimālajai nozīmībai jābūt tā paša ranga kā tam atbilstošajai vērtībai. Aiziet, lai paliktu, atkāpties, lai uzvarētu ...

Viss, par ko bus runa turpmāk, veltīts tieši tam. Kad mēs mācāmies, strādājam, mīlam, mēs paaugstinām vienas nozīmības un pazeminām citas; visu, kas mūsos ir cilvēcisks, ir radījusi šī dubultsvira, un ģēnijs varbūt nav nekas vairāk kā tas, kurš to pilnībā pārvalda.

UZVEDIETIES ТĀ, IT КĀ JŪS BŪTU LAIMĪGS, UN JŪS PATIEŠĀM JUTĪSIETIES LAIMĪGS.

Deils Kārnegijs

4. PAVĒLIET NESASLIMT

(ne dienu bez pašiedvesmas)!

Pašiedvesma nav nekas neparasts, tā ir vienmēr darbīgs un tāpēc gandrīz nemanāms psihes mehānisms. Iedvesma no ārienes darbojas tikai tad, kad tā kļūst par pašiedvesmu. Tā ir iekšējo nozīmību pārdalīšana. Apslēptās rezerves atklāj eksperimentāli. Pašiedvesma spēj pagarināt mūžu. Lūgšanas fizioloģija.

ĪSTENĪBAS hipnoze

Grūti atrast bridi, kad tās nav. Varbūt miegā? Tieši miegā pastiprināti nostiprinās dienas galvenās pašiedvesmas.

No paša rīta, tikko pamodies un atkal apzinājies sevi, tas ir, pieslēdzis uztveres plūsmu savai atmiņai, cilvēks gribot negribot sāk kaut kā noskaņoties.

Vai jūs esat ievērojis, kā izturas sieviete, kas pošas spoguja priekšā? Viņa sev pastiprināti iedveš, ka izskatās diezgan pieklājigi, šķiet, pat pievilcīgi... Sai brīdī viņa, protams, neapzinās, ka nodarbojas ar pašiedvesmu, — viņa vienkārši nodarbojas ar to. Pirms došanās kārtējā reisa, pieejot pie mašīnas un pajokojot ar biedriem, taksometra šoferis laikam pat nenojauš, ka kaut kur zemapziņā jau nospiež gāzes pedāli, iegūst ierasto modrību, gatavojas reaģēt uz luksoforu, stāties sakaros ar pasažieriem...

Uzmanīgāk sevi pavērojot, var pamanīt, ka daudzas, ja ne visas, mūsu psihiskās izmaiņas notiek pašiedvesmas rezultātā. Es dažādi sevi noskaņoju, dodoties uz bērēm vai uz kāzām; manā noskaņojumā vienmēr ir kaut kas sev un kaut kas citiem... Mēs «uzvelkam» sevi, kad gatavojamies neizbēgamai sadursmei, un cenšamies sevi apvaldīt, kad vēlamies konfliktu apslāpēt. Tas viss dažkart norisinās pilnīgi neapzināti, bet var arī iegūt pilnīgi apzinātu formu. Pastāv uzskats, ka pašiedvesma ir viss, kas ar mums notiek. Mūs nepārtraukti hipnotizē vislielākais hipnotizētājs — īstenība, un tā galvenais aģents ir apkārtējie cilvēki. Viss notiekošais mums sevi iedveš. Ja tikai mēs to pieņemam.

ES IZVĒLOS SEVI

Ja es guju, tad nesēžu, ja sēžu, tad nestāvu... Katrā brīdī var atrasties tikai vienā pozā, tas ir skaidrs. Bet, ja es stāvu, tad es zinu, ka varu apsēsties, ja guļu (būdams vesels), tad zinu, ka varu piecelties... Citiem vārdiem sakot, man ir iespēja ieņemt citu pozu, ir zināma tās varbūtība. Es varu nostāties arī uz galvas, ja man iegribas. Visu manu iespējamo pozu virkni matemātiķis nosauktu par mana ķermeņa «brīvības pakāpju telpu».

Tieši tāpat katrā brīdī mēs atrodamies kādā vienā noteiktā psihiskā stāvoklī. Bet psihei tās brīvības telpā katrā brīdī ir ari citas iespējas.

Jums riedams metas virsū suns. Jums ir vismaz trīs iespējami reakcijas veidi; mesties bēgt, sagaidīt suni agresīvi vai palikt pasīvam. Pieņemsim, ka jūsu rīcība atbilst pirmajai iespējai, ka jūs izbijāties un sākāt skriet, suns jūs panāca un ieķērās kājā, jus sajutāt asas sāpes ... Sai brīdī bailes viegli var pārvērsties dusmās, un tad līdz nullei samazinās pasivitātes iespēja, kura jau pašā sākumā bija vismazāk ticamā... Taču reakcija ir impulsīva, stāvokļa izvēli veica zemapziņa, bet jus bijāt tikai tās «gribas» automātisks izpildītājs.

Iedomāsimies citu situācijas variantu. Jūs esat jauns cilvēks, jums līdzās ir meitene, kurā jūs esat kaislīgi iemīlējies. Nolādētais suns atkal uzbrūk, un atkal jūs pirmajā mirklī gribat bēgt, taču nākamajā mirklī aptverat: «Šeit ir Viņa!» Un, protams, jūs tūlīt pat kļūstat apņēmīgs un sākat aktīvi rīkoties.

Jūs pat nemanījāt, ka notika pašiedvesma, tomēr tā notika! To varētu saukt arī par iedvesmu: drosmi jums iedvesa draudzenes klātbūtne, taču tas būtību nemaina.

Pašiedvesma ir spēks, kas darbojas psihes brīvības telpā. Tā neko no nekā neņem, tikai palielina viena stāvokļa varbūtību uz citu stāvokļu rēķina. Tā ir iekšējo nozīmību pārdalīšana. Tā jūs varat izvēlēties pats sevi!

To reti dara apzināti. Un tas ir savā ziņā pareizi.

JŪTAS NEDRĪKST BŪT PĀRĀK VIEGLI VADAMAS

Jābūt Flobērain, lai, aprakstot drudzi, justu ceļamies temperatūru; jābūt Gorkijarn, lai, aprakstot varoņa saduršanu, iekliegtos aiz sāpēm un ieraudzītu uz savas miesas sarkanu plankumu. Būtu visai dīvaini, ja mēs varētu, piespiežot podziņas smadzenēs, kā roboti novest sevi noteiktā stāvokli: piespiedi — juti sajūsmu un entuziasmu; piespiedi — kļuvi aizkustināts un sāki raudāt; piespiedi — sāki smieties ... Nevajadzētu ne mūzikas, ne dzejas, ne teātra.

Nē, ir brīnišķīgi, ka noskaņojums nepakļaujas iepriekš sastādītām programmām, ka tad, kad runā par jautrības nepieciešamību, kļūst garlaicīgi. Cilvēka dziļums gadu tūkstošiem smejas par taisnvirziena domāšanu.

Jūtas vadīt tomēr ir iespējams: ir slepenas atslēgas, kurām, ja papūlas, var atrast mūķīzerus.

STĀVOKĻA PASŪTĪŠANA

«Pasaki man, kādas ir tavas pašiedvesmas, un es tev pateikšu, kas tu esi...»

Kāda kompānija sapulcējusies draudzīgā vakara, kur visiem vajadzētu būt jautriem. Taču diemžēl neviens nejūtas jautri, visi ir diezgan saspringti... Visi tikai zina, ka jābūt jautriem... Visi grib būt jautri, bet gribēt ir par maz, vajag, lai kaut kas ieslēgtos, lai rastos noskaņojums... Skan mūzika. Sakas stāsti, joki, anekdotes (domāta relatīvi neiereibusi sabiedrība). Dažiem jau mazliet izdodas atrast īsto toni, citi atpaliek — varbūt tāpēc, ka pārāk cenšas... Sie atpaliekošie tad ari aiztur pārējos... Jautrības maz, smiekli samocīti... Bet kāds nopietns biedrs principā nesmejas. Beidzot kāda sevišķi veiksmīga anekdote izraisa vētrainus smieklus, iedvesmotais stāstītājs steidzas stāstīt vēl, viņu pārtrauc cits, kas arī kaut ko atcerējies, nopietnais biedrs nevilšus arī ieslēdzas — viss kārtībā, ir kļuvis trokšņaini, radīta dabiska atmosfēra ... Vai tāda situācija jums pazīstama?

Tagad aplūkosim notikušo psiholoģiski un pajautāsim sev, ar ko tad šie cilvēki būtībā nodarbojās pirmajās tikšanās minūtēs?

Atbilde: ar pašiedvesmu un savstarpēju icdvesinošanu. Ar to pašu iekšējo nozīmību pārdalīšanu.

Viņi pusneapzināti lika sev būt priecīgiem un meklēja ceļus uz šo stāvokli. Viņiem vajadzēja «atslēgt» pašiem sevi. Joki, anekdotes, visa situācija bija atslēgas...

Nekas cits būtībā nenotiek, arī «pasūtot stāvokli» AT laikā vai veicot citas speciālās pašiedvesmas, piemēram, aktieriem iejūtoties lomās. Sākumā ir tikai pārdzīvojuma iespēja, ēna, shēma, pagaidām vel nedzīvs nosacīts apzīmējums... Un tad pēkšņi no zemapziņas iznirst dzīvas jūtas.

Tas ļoti līdzinās atcerēšanās procesam. Kad mēs cenšamies atcerēties vārdu vai uzvārdu, mēs cenšamies atriti-

nāt savu zināšanu apslēpto, satīto formu, kas pašlaik apziņā dzīvo tikai kā pārliecība par zināšanu. Es jau zinu, ka zinu, taču vēl nezinu, ko zinu ... Starp zemapziņu un apziņu ir pārmests tikai jā-nē tiltiņš. Tad sākas atkārtoti iekšeji pūliņi riņķī un apkārt, tiek pārskatīti varianti... Apziņa «iešūpo» zemapziņu... Nē, ne tas... Ahā, jā, jā, tas pats...

Vai tad tas pats nenotiek, risinot grūtu uzdevumu?. Vajag tikai ielūkoties sevī, atcerēties, atritināt atrisinājumu, kurš jau it kā kaut kur glabājas... Zemapziņas «iešūpo-šana», daži neatlaidīgi mēģinājumi ... Ja nekas nesanāk — jāatbrīvo prāts, jāpārstāj domāt, jāatslabinās, jā-pastaigajas (turpinās iekšējā variantu parskatīšana!) — un tā divas, trīs, piecas reizes... Parasti atrisinājums uzpeld it ka pats no sevis pauzes laika. Aizsteidzoties priekšā, teikšu, ka tieši tapat uzpeld pasūtītais stāvoklis arī autogēnajā treniņā. Zemapziņa to it kā atceras.

PAVĒLIET NESASLIMT!

Pašiedvesmas dabu nav viegli izprast, jo tā gandrīz vienmēr ir savijusies ar citiem, redzamākiem spēkiem. Uz pašiedvesmu var cerēt, bet tā nav aprekinama. Divi cilvēki, kas slimo ar vienu un to pašu slimību, dzer vienas un tās pašas zāles, kuras parakstījis viens un tas pats autoritatīvs ārsts. Vienam zāles palīdz, otram kļūst sliktāk ... Var, protams, meklet iemeslu ķermeņa dažādā uzbūvē — atšķirīga ir slimnieku ķermeņa ķīmija, kas stājas mijiedarbībā ar zālēm. Taču iemesls var būt arī dažāda psihiskā uzbūve: viens prot ticēt ārstēšanai, bet otrs ne... Varbūt vienam kļuva labāk tikai uz kādu brīdi, nejauši, un ar to pietika, lai sāktu darboties pašiedvesmas spēks un rastos ķēdes reakcija; bet otram iznāca pretēji ...

No ārsta un personiskās pieredzes zinu, ka pašiedvesma spēj gan pastiprināt, gan pavājināt visdažādākās ķīmijas iedarbību uz organismu un smadzenēm. Protams, milzīgu, toksisku devu darbību tā nespēj novērst. Bet ja ir kaut mazākās izredzes ... Dažās mežonīgās ciltīs vēl mūsdienās meklē vainīgo, dodot aizdomās turēto grupai krietnu indes devu: uzskata, ka nomirs tikai tas, kurš patiešām ir vainīgs.

Pašiedvesma darbojas tad, kad tiek izvirzīts jautājums «vai nu — vai», kad svaru kausi svārstās. Tās darbībai jābūt savlaicīgai. Tai jāpaspēj iesakņoties zemapziņā, mobilizēt rezerves, izraisīt ķēdes reakciju agrāk, pirms to paspēj izdarīt aģents, kas darbojas pretējā virzienā.

Uzskatu, piemēram, ka daži cilvēki bezjēdzīgi apreibst tikai tāpēc, ka bezatbildīgi izturas pret savu uzvešanos. Sī bezatbildība izpaužas ne tikai kā devas, uzkošanas noteikumu u. tml. pārkāpšana, bet arī kā nevēlēšanās vai neprasme veikt savlaicīgu pašiedvesmu, kas par spīti tai pašai alkohola koncentrācijai asinīs noturētu viņu pašsajūtu un uzvešanos pienācīgā līmenī. To, ka tas ir iespējams, ka iepriekšēja noskaņošanās ir ļoti svarīga, zina katrs vīna un degvīna izstrādājumu ierindas patērētājs. Tieši šī iepriekšējā noskaņošanās tad arī acīmredzot ir izslavētās «prasmes dzert» galvenais noslēpums. (Teiktais nenozīmē, ka autors atbalsta prasmīgu dzeršanu.)

Minēsim vēl vienu praktisku problēmu. Saaukstēšanās, infekcija ... Cilvēks pagaidām vēl ir vesels, tikai ļoti nosalis vai atrodas kontaktā ar slimnieku, draudi ir lieli. Jautājums ir: saslimt vai nesaslimt?

Ķermeņa un psihes cēloņsakarību mehānismi ir pārāk sarežģīti, gandrīz nekad nevar precīzi zināt, kāpēc cilvēks saslimst vai nesaslimst. Bet es droši zinu pēc sevis (novērojumu skaits ir pietiekami liels): lai cik stipri es butu nosalis, lai ar kādu slimnieku ticies, ja es laikus paspēju veikt intensīvu pašiedvesmu (bez vārdiem, bet ar šādu jēgu: es palieku vesels), saaukstēšanās un gripa man

nepielīp. Galvenais — nepalaist garām īsto brīdi...

Gribu, lai mani saprot pareizi. Cilvēku nevar piespiest neslimot, bet pats viņš var sevi piespiest. Nav reti arī pretēji gadījumi: cilvēks saslimst pavisam nelaikā, kā par spīti taisni tad, kad viņš to nedrīkst atļauties ... Tas līdzinās paradoksālajam stāvoklim (sk. iepriekš). Ir diezgan daudz arī tādu, kuri prot slimot, kad tas viņiem vajadzīgs, — un slimo godīgi!

No kāda lasītāja es saņēmu vēstuli, kurā izteikta interesanta doma. Vidējais cilvēka mūža ilgums, aptuveni 70 gadu, pēc vēstules autora domām ir masveidīgas cilvēku savstarpējās iedvesmas rezultāts. Visu mūžu cilvēki noskaņojas un noskaņo cits citu uz aptuveni šādu mūža ilgumu un tieši tāpēc tik ilgi dzīvo. Bet, ja parasts cilvēks nonāktu ilgdzīvotāju sabiedrībā, kur «pieņemts» dzīvot, teiksim, līdz 200 gadiem un neviens citādi nedomā, arī viņš nodzīvotu tikpat ilgi...

Sis spriedums nav nemaz tik fantastisks. Protams, novecošana ir ļoti sarežģīts process ar daudzām pagaidām vēl neatgriezeniskām un nevadāmām organiskām pārmaiņām, kas pamatos ieprogrammētas ģenētiski. Taču psihiskajam spēkam, tam, ko sauc par dzīvotgribu, mūža norietā ir milzīga nozīme, to zina gan paši sirmgalvji, gan viņu tuvinieki. Cik ātri noveco psihiski aizlauzts cilvēks, un cik nesatricināma pārliecība par savu veselību un, galvenais, par nepieciešamību dzīvot ir tiem, kuri dzīvo ilgi! Tiesa, šeit nekad nav zināms, kas ir cēlonis un kas sekas: vai možums ir pašiedvesmas rezultāts vai pašiedvesma — možuma rezultāts, bet tas nemaz nav tik svarīgi: ka tikai viens atbalsta otru!

EKSPERIMENTĀLAIS AT

Par dzīvnieku jogiskajām spējām pasaule uzzināja pirms dažiem gadiem. Žurkas, suņi, kaķi paātrina un palēnina pulsu, regulē asinsspiedienu, maina nieru darbību, ietekmē smadzeņu biostrāvas un asins pieplūšanu labajai vai kreisajai ausij — vārdu sakot, dara ar sevi visu, kas vajadzīgs, lai tikai izvairītos no sāpēm un saņemtu barību. Ja, piemēram, tiklīdz pazeminās asinsspiediens, sāk zvanīt zvans un nav citas iespējas ietekmēt zvanu kā tikai ar savu asinsspiedienu, bet no zvana ir atkarīgs, vai strāvas trieciens būs vai nebūs, — te tad arī parādās izcilas spējas.

Aizrobežu kolēģi doktori Langs, Kamija un Millers nesodīja un neapbalvoja cilvēkus, kuri piekrita piedalīties mēģinājumos: tika uzdots ar jebkuriem līdzekļiem ieslēgt zvanu, saīsināt svītriņas uz ekrāna ...

— Bet kā? Šeit taču nav nekādu podziņu!

— Pacentieties! ... Novediet sevi tādā stāvoklī, lai tas notiktu!

— Kādā?

— Pamēģiniet!...

Zvana signāls vai svītriņas bija savienotas ar devējiem, kas no izmēģināmo galvām aizvadīja smadzeņu ritmus vai — citos eksperimentos — sirds ritmus un asinsspiediena rādītājus. Un lielākā daļa izmēģināmo pēc kāda laika sasniedza vēlamo! Regulējot zvana skaņu, svītriņu garumu u. tml., viņi regulēja savus smadzeņu un sirds ritmus, asinsspiedienu un dažas citas organisma funkcijas.

Viņiem visiem bija grūti to aprakstīt. Daži kaut ko sevī «iešūpoja»; citi centās kaut kā īpaši atslābināties vai sasprindzināties... Galvenais bija kaut reizi atrast «to» stāvokli: tad to diezgan viegli varēja atkārtot un nostiprināt.

Iekšēja stāvokļu pārskatīšana, nejauši domas klejojumi, mēģinājumi un kļūdas, un kaut kāda atgriezeniskā saite, kas signalizē par funkciju maiņu, — tas arī ir viss, kas nepieciešams, tā ir nejaušu meklējumu metode... Nejaušos meklējumus veic savos stāvokļos, bet uzmanība ir pievērsta atgriezeniskās saites signāliem.

LŪGŠANA SEV

Pārdomājot eksperimentālās pašregulācijas mēģinājumus, pa jaunam sāc izprast dažus ievērības cienīgus senus faktus.

Ko dara ticīgs cilvēks, kad viņš lūdz dievu dot veselību, iedvesmu, veiksmi? Vai viņš neviļus neveic to pašu zemapziņas «iešūpošanu»? Vai nenodarbojas ar pašiedvesmu, turklāt poētiskā, gadsimtiem noslīpētā formā?

Viņš paļaujas uz varenu ārēju spēku, kura esamībai tic, nenojaušot, ka šis spēks atrodas viņā pašā. Sevi viņš pieradis uzskatīt par diezgan niecīgu būtni. Viņš lūdz brīnumu no pārdabiskas būtnes — un saņem to no sevis. Rituāla garīgā puse, protams, neaprobežojas ar fizioloģiju.

UZVARĒT DUSMAS DAUDZ GRŪTĀK IR TAM, KAS VEL NENOJAUS, KA VIŅA MĪT SIS GRĒKS. BET TAM, KURS JAU UZZINĀJIS, KA VIŅA MĪT DUSMAS, IR VIEGLĀK, TAS JAU ZINA, PRET KO VIŅAM JĀCĪNĀS, KAS IR VIŅA ĪSTAIS IENAIDNIEKS, TAS JAU JŪT, KA VISOS NEPATĪKAMOS UN KAITINOŠOS GADĪJUMOS UN APSTĀKĻOS VIŅAM PIRMĀM KĀRTĀM JACIŅĀS NEVIS PRET GADĪJUMIEM UN APSTĀKĻIEM, BET PRET PAŠA DUSMĀM . . . TAD VIŅŠ TĀS NOTEIKTI PĀRVARĒS, BET APSTĀKĻI UN GADĪJUMI, KAS RADA DUSMAS, PĒC TAM IZZUDĪS PASI NO SEVIS.

N. Gogolis

5. VELNS, KURU ES PAZĪSTU

(kas ir AT)

Turpmākie pašiedvesmas vispārīgās tehnikas paskaidrojumi. Autogēnais treniņš ir apzināta zemapziņas vadīšana. Lietišķa pašanalīze un skaidra iekšējo uzdevumu nostādne ir panākumu nosacījumi. Iekšējais Kontrolieris ir Iekšējā Brīvība. Atgriešanās pie pašintuīcijas.

TIEM, KAS DOMĀ LASĪT TĀLĀK

Autors paredzēja, ka šo grāmatu lasis divas galējas lasītāju kategorijas. Vienai nepatīk izvēles iespēja, tā prasa skaidrību, sistemātiskumu, konsekvenci un konkrētību: kas, kāpēc un kā. Otrai nepatīk instrukcijas un norādījumi, tā ir jūtīga pret trivialitātēm un meklē barību prātam un estētiskajām jūtām.

Starp šiem pēdējiem, iespējams, būs arī tādi, kuri izturēsies labvēlīgi pret autogēnā treniņa ideju, tomēr ar AT nenodarbosies. Cēloņi var būt dažādi. Viens no tiem ir gandrīz katram cilvēkam piemītošā iekšējā pretestība obligātajam. Mums jau tāpat ir daudz pienākumu...

Man negribētos norobežoties ne no viena. Protams, АГ dod tikai to, ko no tā ņem; taču šai grāmatā ik pa brīdim tiek stāstīts, ka ikviens no mums, vai viņš to grib vai negrib, tā vai citādi nodarbojas ar pašiedvesmu un veic zināmu individuālu autogēno treniņu, parasti to nemaz, nemanot.

Ja pēc grāmatas izlasīšanas šī nodarbība kļūs vieglāka, ja kļūs kaut mazliet skaidrāks, kā mācīties pašam no se-. vis, es uzskatīšu savu uzdevumu par veiktu.

BET JŪS?

Jūsu priekšā ir pieci tipiski pašnovērtējumā Lai gan stingras objektivitātes šeit nav, pamēģiniet ierindot sevi kādā no grupām!

1. «Bezcerība». Mans stāvoklis pastāvīgi, visu laiku ir smags, mokošs, katastrofāls; es absolūti neesmu tāds, kādam jābūt pilnvērtīgam, veselam cilvēkam; es pilnīgi nespēju valdīt pār sevi — mans stāvoklis valda pār mani.

2. «Reti gaiši mirkļi». Lielākoties es jūtos un izturos ne tā, kā man gribētos; tikai reizēm gadās mirkļi, kad es jūtos sev pilnīgs saimnieks un jūtu harmoniju sevī un starp sevi un pasauli. Šādi mirkļi diemžēl ir reti, taču es gribētu, lai tie būtu vienmēr.

3. «Ar mainīgām sekmēm». Nevaru teikt, ka esmu apmierināts ar sevi, bet negribu arī činkstēt. Visādi gadās.. Paguruma, slikta garastāvokļa un zema tonusa periodi, paškontroles zaudēšana, protams, gadās, dažreiz paši no sevis, bet biežāk diezgan saprotamu iemeslu dēļ. Taču vispār, ja gribu, gandrīz vienmēr varu saņemt sevi rokās. Tikai ne vienmēr gribu.

4. «Viss kārtībā». Visumā nevaru par sevi sūdzēties. Tikai dažkārt, ja esmu stipri noguris vai pārslogots, jūtu, ka saglabāt kontroli pār sevi kļūst grūtāk. Šais brīžos attiecīgi rīkojos un viegli novedu sevi normālā stāvoklī.

5. «rViss ir spīdoši». Es pastāvīgi un nepārtraukti valdu pār savu ķermeni un psihi, nav gadījumu, kad tie man kādā ziņā neklausītu. Katru brīdi es pilnīgi valdu pār sevi neatkarīgi no ārējiem apstākļiem. Pēc sava ieskata, pēc savām programmām es sev uzdodu noteiktus stāvokļus un bez grūtībām tos sasniedzu. Esmu simtprocentīgi darbaspējīgs, kad tas ir nepieciešams, bet, kad var, baudu atpūtu, mieru un izpriecas. Man vienmēr viss izdodas.

Novērtējumi var aptvert gan garus, gan īsus periodus: var būt, piemēram, diena uz «vieninieku», piecas minūtes uz «piecnieku». Tātad izšķir summa, pārsvarā esošais. Tiem, kas sev summā ir ielikuši vieninieku, nepieciešama ārsta palīdzība. Arī «retajiem gaišajiem mirkļiem» tā ļoti vēlama: kaut vai paretam — personisks kontakts ar psihoterapeitu. Tiem, kas sev ielikuši divnieku vai trijnieku, neapšaubāmi ir nepieciešams AT, bet tiem, kam «viss kārtībā» un pat «viss ir spīdoši», der apgūt AT profilaktiski.

AT IZCELŠANĀS

«Jau pirms tam, kad sāk skanēt Jūsu balss, jau tad, kad es to ■dzirdu tikai domās vai iedomājos Jūs, kad nekas, itin nekas nenotiek, es jau jūtu, ka veidojas kontakts. Man ir tik viegli visu panākt, paļaujoties uz šo sajūtu, un ir tik svarīgi zināt, ka Jūs esat. Taču man šķiet, ka visā tajā man ir ne mazāka loma, varbūt pat galvenā — viss, ko Jūs dodat, kļūst mans, es ar to rīkojos; un man Šķiet, ka, pamatojoties uz to, es varu radīt sevi pats, varu izgudrot savus stāvokļus ...»

No pacienta dienasgrāmatas

Vācu psihoterapeits doktors Sulcs mūsu gadsimta divdesmitajos un trīsdesmitajos gados nodarbojās ar hipnozi. Viņš iedvesa saviem pacientiem miera, atslābuma, daļēja vai pilnīga miega stāvokli, kamēr pamanīja, ka viņi paši var iedvest sev šos stāvokļus. Jo ātrāk tas viņiem izdevās, jo sekmīgāk veicās ārstēšana. Samazinājās un izzuda at-kārībā no ārsta, radās pārliecība par saviem spēkiem. Atsevišķo pacientu panākumu iedvesmots, Sulcs sāka mācīt visiem saviem slimniekiem koncentrēšanās un pašiedvesmas paņēmienus; viņš izstrādāja vingrinājumus neirožu, ārstēšanai, kurus vēlāk nosauca par autogēno treniņu. Sulcs tos sauca par «treniņa ceļu uz pašhipnozi», lai gan terminu «pašhipnoze» dažādi ārsti un psihologi līdz šim laikam saprot dažādi.

Doktora Šulca nopelni ir lieli, taču tā ir nozare, kurā grūti runāt par prioritāti. Džeikobsona pakāpeniskā atslābināšanās, Kuē un Asturela pašiedvesmas paņēmieni, mūsu slavenā Behtereva un citu metodes — tas viss ir daudzējādā ziņā līdzīgs.

Pašiedvesmas paņēmieni pāriet no vienas jomas citās, maina savu ievirzi, bet ne būtību. Agrāk tie bija cieši saistīti ar maģiju un reliģiju, tagad tos vairāk lieto privātās,, utilitārās dzīves jomās ... Acīmredzot ir patiesības, kas-jāatklāj arvien no jauna. Katrs laikmets tām piešķir savu skanējumu.

AT ir devies pasaulē. Patstāvības principu realizē dažādi. Daži ārsti, atkal tuvinot AT hipnozei, veido apmācību stiprā atkarībā no skolotāja, caur hipnozi uz autogēno treniņu. Citi cenšas atrast veidus, kā padarīt AT pieejamu patstāvīgai izmantošanai, padarīt to par vispārēju psihisko kultūru (pie pēdējiem pieder arī šo rindu autors).

Tā vai citādi AT jau sen ir pārkāpis medicīnas ietvarus. Pilnīgi veseli cilvēki — sportisti — izmanto AT paveidu ar nosaukumu «psihoregulējošais treniņš», dažus variantus izmanto pedagoģijā, darbā ar pusaudžiem, mācoties svešvalodas, un tā tālāk. Tiek radīti daudzi AT varianti.

TAS IR TIKAI IERADUMS

Daudzi cilvēki nespēj valdīt pār sevi tikai tāpēc, ka pietiekami skaidri neapzinās, kas ar viņiem notiek. Viņus «nes», viņi nemaz necenšas saprast.

Taču pat pašatskaite, sava stāvokļa apzināšanās attiecīgajā brīdī jau ir liels sasniegums. Tā ir ne tikai «diagnoze», bet arī pārvarēšanas sākums. Ja cieši un bezbailīgi ieskatās savam- stāvoklim sejā, tas lielākoties šo skatienu neiztur . ..

Protams, uzdevums nav nodoties pašapcerei: tā vajadzīga tikai uz laiku. Tas ir tas pats, kas pozīcijas novērtēšana šahā, kurai seko variantu apdomāšana un jauns gājiens. Iekšējās kārtības ievešanai jābūt īsai.

Minēsim precīzas iekšējo uzdevumu nostādnes piemēru.

«Mani iekšējie ienaidnieki:

1. Gurdenums, slinkums, inerce, grūtības kaut ko uzsākt un pārslēgties; pastāvīga pretošanās nepieciešamajam; vienmēr meklēju un atrodu iemeslus atlikšanai.

2. Nedrošība saskarsmē, bailes no neveiklības, aplamības, izsmiekla, nosodījuma, tāpēc gan nepietiekama noteiktība, gan pārmērīgs asums.

3. Pastāvīga iekšēja visa sliktā pārcilāšana, nemiers, neskaidras rūpes, kuru dēļ grūti aizmigt.

Tas vēl nav viss, taču šķiet, ka šobrīd tas ir galvenais. Un te ir <cs-projekts», ko es vēlētos realizēt pēc iespējas ātrāk ar autogēnā treniņa palīdzību:

1. Darbā refleksi «vajag—daru», «beidzu—izslēdzos», možums, .vieglums, precizitāte.

2. Saskarsmē — dabiska pārliecinātiba, mierīgs labvēlīgums.

3. Vienatnē ar sevi: optimisms, organizētība.

B. G., zinātniskais līdzstrādnieks»

Precīza «iekšējo ienaidnieku» noteikšana un «es-pro-jekta» sastādīšana jau ir liels sasniegums. Tiem, kas nevēlas dzīvot vienkāršu dzīvnieka vai auga dzīvi, šī operācija acīmredzot laiku pa laikam jāatkārto dažādos mērogos: no brīža — pašreiz un šeit — līdz visas dzīves pārskatīšanai. (Atzīšanās citam ir galvenokārt atzīšanās sev.) Tiesa, dažiem šādas pašapskates kļūst par īpašu izklaidēšanos, kam tiek veltīts bezgala daudz laika, bet kustības nav, — taču mēru šeit grūti noteikt.

Koncentrētas pašnovērošanas spējas parastam cilvēkam attīstās aptuveni 12 gadu vecumā plus mīnus divi gadi. Tas arī ir aptuvens vecums, kad var sākt nodarboties ar AT. Lai izvirzītu sev apzinātus iekšējus uzdevumus (būt mierīgam, pārvarēt slinkumu utt.), vajadzīga zināma objektivitāte un kritiska pieeja sev.

Protams, stingru vecuma robežu noteikt nevar: daži pieauguši, dzīvei piemēroti cilvēki nekad nesasniedz intelektuālo minimumu, kas nepieciešams pašatskaitei. Citiem ir pārāk nenoteikti nodomi, un viņi ir pārāk atkarīgi. Tādiem cilvēkiem vairāk piemērotas kolektīvās nodarbību formas.

KURš DRĪKST UN KURš NEDRĪKST NODARBOTIES?

«Pirmām kārtām nekaitēt» — AT pilnībā atbilst šim medicīnas pirmajam bauslim. Visas savas prakses laikā es neesmu novērojis, ka AT būtu izraisījis sarežģījumus.

Tiesa, ir bijuši gadījumi, kad uz AT fona dažu pacientu stāvoklis pasliktinājās, taču pats AT tur nebija vainīgs.

Ar AT nedrīkst nodarboties tikai uz akūtu asinsvadu, infekcijas, psihisko slimību fona: šai laikā jebkuru papildu svārstību ietekme uz stāvokli nav iepriekš nosakāma. Bet šai laikā parasti AT nenāk ne prātā. To var pievienot vēlāk, kad stāvoklis ir pietiekami nostabilizējies.

Ja jūs esat vesels, bet ciešat, teiksim, tikai no pārmērīga kautrīguma, tad var nodarboties ar AT bez iepriekšējas konsultēšanās ar ārstu. Tāda konsultācija ir vēlama, ja jums nav kārtībā sirds un asinsvadu sistēma, ir noteikta psihoneiroloģiska slimība vai stostīšanās. Iespējams, ka ārsts jums nedos ne pozitīvu, ne negatīvu atbildi. Tādā

gadījumā varat izšķirties pats. Palīdzība sev neizslēdz jebkuru citu palīdzību. Nodarbošanās ar AT nekādā ziņā netraucē zāļu, fizioterapeitisku procedūru u. tml. darbību: gluži otrādi, viens palīdz otram, jo visos ārstēšanas veidos piedalās arī pašiedvesma.

BAILES, KA NEIZDOSIES. PASEKSPERIMENTĒSANAS LIKUMS

Ja ir vēlēšanās kādā ziņā nopietni mainīties, tad paš-eksperiinents ir neizbēgams. Lai arī cik izstrādāts būtu AT, katram, kas ar to nodarbojas, tas ir terra incognita (nepazīstama zeme).

Jūs meklējat savu optimālo variantu, savas apslēptās iespējas. Šais meklējumos jums neizbēgami nākas izvirzīt sev jaunus noteikumus, veikt neparastas darbības, atteikties no kādiem ieradumiem.

Dažiem aizdomu pilniem cilvēkiem šī nepieciešamība jau pašā sākumā rada bažas. Bet ja nu, nedod dievs, kaut kas notiek ... Nē, labāk jau lai paliek, kā bijis: velns, kuru es pazīstu, ir labāks par nepazīstamu velnu ... Pārlieku daudz nezināma un nenoteikta, nepieciešamība pašam sevi analizēt un, galvenais, patstāvīgi izlemt, kā rīkoties turpmāk, tādiem cilvēkiem, kuriem ir slieksme uz nedrošību un sasprindzinātību, var izraisīt vēl lielāku sasprindzinājumu. Viņi visu laiku baidās, ka kaut ko dara ne tā, kā vajag. Daži no šādiem cilvēkiem nevar iztikt bez papildu iedvesmas no ārienes. Starp citu, tāds pats sasprindzinājums, ko izraisa bailes nesaprast ārsta norādījumus vai izrādīties «nepakļāvīgam», bieži rodas arī iedvesmošanas seansos.

Stiprs iekšējs nemiers dažkārt liek atteikties no patstāvīgām nodarbībām. Bet, ja tomēr izdodas no šī nemiera neizbīties, tad viss parasti nokārtojas. Pārāk dedzīgus pašeksperimentētājus arī nākas piebremzēt. Vēlāk viņiem palīdz jau pats AT, jo tas ir arī mēra sajūtas izveidošanas līdzeklis.

Dažkārt der atcerēties, ka visa mūsu ierastā dzīve arī nav nekas cits kā eksperiments, viens variants no bezgala •daudziem iespējamiem, taču mēs neapzināti uzskatām, ka tā ir pati par sevi saprotama. Katrs ārsta norādījums arī ir eksperiments, jo tā iedarbību nekad nevar simtprocentīgi paredzēt. Pati mūsu daba visu laiku meklē un eksperimentē, tāpēc nav nekāds grēks tai palīdzēt.

Viss būs [oti labi, ja jūs rīkosieties plānveidīgi, secīgi, pakāpeniski pastiprinot prasības pret sevi. Jaunus pasākumus un vingrinājumus sāciet ar uzmanīgiem mēģinājumiem! Nelieli negatīvi signāli sākumā lai jūs neuztrauc, šeit vienkārši izpaužas inerce. Uzmanīgi un uzticīgi paklausiet sev, un jūs sasniegsiet visu, ko vēlaties.

JŪS PAR SEVI ZINĀT VAIRĀK, NEKĀ DOMĀJĀT

Ir balsis, kas nāk no pašām mūsu būtnes dzīlēm. Tās ir organisma sūdzības un ierosinājumi, pašu smadzeņu lūgumi un pavēles. Dažkārt tās ir tik skaļas, ka mums atliek tikai bez ierunām paklausīt, taču biežāk tās ir dobjas un neskaidras.

Katram no mums ir dabiskā pašintuīcija. Taču tikai bērni kādu laiku, kamēr viņi vēl ir tuvāk senčiem dzīvniekiem nekā vecākiem, saglabā to tīrā veidā. Tīrā — taču neapzinātā un tāpēc bezspēcīgā ... Pašintuīciju paasina grūtniecība un dažas slimības. Kļūstot pieaudzis, cilvēks pakļaujas ārējām prasībām un iekšējās balsis saklausa arvien sliktāk. Viņš ēd, kad negrib, un neguļ, kad grib, viņa kustīgumu nomāc jau no bērnības, kad vispirms viņu satin autiņos, bet vēlāk ik pa brīdim apvalda: «Negrozies!», «Nepļāpā!», «Sēdi mierīgi!» ... Viņš aizmirst skriet, lēkt, kāpelēt un rāpties un drīz pārstāj būt iedzimts daudzcīņnieks. Viņš cieši noslēdz logus un gaisa vietā ieelpo sava organisma atkritumus, kaut gan visas viņa šūniņas prasa svaigus jonus un skābekli. Daudzi šaubīgi nosacījuma refleksi galīgi sajauc viņa vēlēšanās, rodas miglains pseidovēlēšanos un pseidovajadzību jūklis, kas nomāc īstās vēlēšanās un vajadzības. Pirmā cigarete un pirmā degvīna glāzīte vienmēr ir pretīga, gandrīz viss kaitīgais vai pārmērīgais brīdina par sevi ar nepatīkamām sajūtām, kaut vai tikko jūtamām, bet civilizācijas vergs, varonīgi sevi mokot, panāk, ka viņa organisms, šķiet, piekrīt visam. Līdz zināmam laikam ...

Būtu slikti, ja mums pašintuīcija pilnīgi izzustu. Par laimi, nopietnu briesmu brīžos tā vairumā gadījumu pamostas, un mums nav tik viegli sevi galīgi nomocīt. Taču tas attiecas galvenokārt uz vienreizēju krasu iekšējā līdzsvara izjaukšanu. Nelielas, nepatīkamas, bet vēl ciešamas novirzes ir pašas bīstamākās. Tikai daži cilvēki civilizācijas pretdabiskajā ikdienā kaut kā pamanās viegli un mierīgi sekot dabiskajam. Viņi ievēro atturību, ir kustīgi, savā režīmā elastīgi, nepieļauj pašmocīšanu un vienmēr bez īpašas prātošanas zina un dara to, kas viņiem patiešām nepieciešams. Tie ir īpaši pašsaglabāšanās talanti, un šķiet, ka tieši viņi veido cilvēces veselīgāko un dzīvotspējīgāko mugurkaulu.

Var būt, ka jau drīz zinātnes atzinumi un organisma instinktīvi intuitīvā gudrība saplūdīs vienotā veselā — pareizas dzīves zinātnē-mākslā, ortobiozē, par ko sapņoja Mečņikovs.

Uzmanīga un mierīga pašnovērošana palīdz atjaunot vismaz daļu nomāktās pašintuīcijas un atkal uzklausīt savu īsto dabu; var būt stingrs pret sevi un rūpēties par sevi, nekļūstot tomēr pārāk iztapīgs, var ticēt savai pašsajūtai kā draugam, ieklausīties sevī kā gudrā skolotājā, nevis kā medicīnas rokasgrāmatā, kas stāsta par visādām slimībām.

PAR IESPĒJAMA ROBEŽĀM

Cilvēkam acīmredzot nekļūst sliktāk, ja viņš zina, ka viņa prieki un baudas ir atkarīgas no smadzeņu daļiņu impulsiem. Un pavisam noteikti viņam nekļūst vieglāk, ja viņš apzinās, ka viņa sāpes vai sliktais garastāvoklis ir mazu «elles» šūniņu darbības rezultāts ...

Tomēr to zināt ir ļoti svarīgi.

Mēs sākam skaidri izprast, ka mūsos ir mehānismi, kas veido debešķīgu un ellišķīgu pašsajūtu, možumu vai gurdenumu, miegainību un bezmiegu, ka tieši šie mehānismi liek mums pasauli un mūs pašus redzēt te rožainā, te melnā krāsā; ja mēs esam dziļi izpratuši, ka šo mehānismu stāvokļi ir mūsu stāvokļi, mēs līdz ar to iegūstam pamatu lietišķam paškritiskumam. Es droši zinu, ka mans garastāvoklis un pašsajūta jebkurā brīdī nav vienkāršs ārējo ietekmju atspoguļojums, bet samērā patstāvīga funkcija ar saviem iekšējiem cikliem, ar savu sarežģītu ritmu, — un man rodas iespēja prognozēt sava «es» visintīmākos pamatus.

Var, piemēram, paredzēt, kad būs «melnās dienas» (sievietēm tas bieži saistīts ar menstruālo ciklu), un paspēt sagatavoties. Sī stāvokļa laikā svarīgi atcerēties savu «negatīvo gatavību», sargāties no sevis un sargāt no sevis citus. «Melno garastāvokli» ir daudz vieglāk pārciest, ja zina, ka turpmāk atkal būs labi. Un tā tas ir vienmēr!

Tādos gadījumos sevišķi svarīga ir savlaicīga pašiedvesma.

AT ietekmē galvenokārt smago negatīvo stāvokļu sākumu: tad AT spēj šos stāvokļus viegli pārtvert, bet vēlāk, kad tie ir pilnā spēkā, reti izdodas tos likvidēt.

Taču, ja jūs labi apgūsiet AT, šie stāvokļi neattīstīsies! Jo AT bez visa cita attīsta ari pašprognozēšanas spējas.

PIECI PRINCIPI IESĀCĒJIEM

Pirmais princips: iekšējais uzdevums.

Vēlreiz uzsveru — no tā atkarīga puse no panākumiemf Pirms kursa sākšanas stratēģiski un pirms katras nodarbības taktiski centieties vēl un vēlreiz pēc iespējas skaidrāk noteikt sevī to, kas jālikvidē, un — galvenais — to, ko jūs gribat panākt!

Otrs princips: dozēts fanātisms.

Nenodarbojieties ar pašanalīzi nodarbības laikā, dariet to tikai pirms un pēc nodarbības! Vienīgais, kas jums vajadzīgs nodarbības laikā, ir pieaugoša ticība tam, ka nepieciešamais stāvoklis iestāsies. Vajadzīga paļāvīga, fanātiska, attiecīgajā brīdī akla ticība. Tas tad arī ir stāvoklis, kad pašiedvesma attīstās. Pakāpeniski jūs iemācīsieties sevi novest tajā viegli un ātri.

Protams, pilnīgi novērst sava stāvok|a atspoguļošanos apziņā nav iespējams un nav arī vajadzīgs. Nevilša pašanalīze AT nodarbību sākuma posmā bieži pastiprinās, bet ar to nav īpaši jācīnās, tā pazudīs, tiklīdz jūs cik necik pieradīsiet pie nodarbībām. Tieši tāpat, attīstoties koncentrēšanās spējām, pašas no sevis izzudīs blakus domas un priekšstati. Vispār AT likumos nav ar kaut ko cīnīties, apspiest, izskaust un tā tālāk. Kad jūs iemācīsieties sev ticēt, viss liekais un traucējošais pazudīs pats no sevis.

Trešais princips: nebaidieties no sevis!

Zināma nemierpilna nedrošība sākumā ir visiem. Agri vai vēlu rodas pretējas jūtas — dziļš, pārliecināts miers.

Ceturtais princips: dodiet sev laiku!

Kādu laiku — grūti pateikt, cik ilgi, — lietojiet viltīgu politiku, izvirzot sev stingrus uzdevumus un tomēr neprasot no sevis nekādus panākumus, negaidot nekādas pārmaiņas! Nekādā gadījumā nepārmetiet sev un nelamājiet sevi! Jūtamu rezultātu trūkums vēl nenozīmē, ka nav nekādu rezultātu: tie lauž sev ceļu zemapziņā. Vienmēr jāatceras, ka starp apzinātiem procesiem un zem-

apziņu parasti ir neatbilstība laika ziņā: te zemapziņa nostāda apziņu notikuša fakta priekšā, te, gluži otrādi, zemapziņas «apakša» ar visu savu seno un smago bioloģisko mehāniku netiek līdzi zibenīgajām, nepacietīgajām «augšas» prasībām. «Apakša» no senseniem laikiem ir inerta, tā ar grūtībām piemērojas jaunam ritmam; to ir grūti iesaistīt kādā pasākumā, bet, kad tā iekustas, to grūti apturēt. Laiks, laiks un pacietīga gaidīšana zemapziņai ir vajadzīgi lielā daudzumā, lai tā varētu sevi parādīt no labākās puses.

Nekad neuztraucieties, ja jūsu pašiedvesma tulit nerealizējas! Ņemiet vērā, ka pašiedvesma nekad nav veltīga! Ar katru reizi taciņa zemapziņā tiek iemita arvien ātrāk un vieglāk; taču vienmēr ir iespējamas ari neparedzētas novirzes. Svarīga ir kopīgā tendence, daudzo mēģinājumu kopīgais rezultāts. Uzskatiet par derigu jau to, ka jūs nodarbojaties ar AT, pat ja rezultātu, šķiet, nav nekādu!

Sākumā, kad paškontrole vēl ir nepietiekama, bet nemiera līmenis diezgan augsts, centieties veidot nodarbības tā, lai nedomātu par laiku! Lieliski, ja jums būs, piemēram, divas brīvas stundas un ja 40 minūtes jĢs veltīsiet AT, bet pārējo laiku — pastaigai. Kamēr jūs mācāties AT, nekādā gadījumā nedrīkst baidīties kaut ko nokavēt. (Kad būsiet apguvis AT, jūs vairs ne no kā nebaidīsieties, ja to negribēsiet.) Izvirziet sev minimālu uzdevumu skaitu kādā laika posmā, necentieties šai laikā izdarīt vairāk: šeit neviens jums neprasa izpildīt plānu. AT laiks pieder tikai jums un mieram.

Piektais princips: viss ir jūsos.

Ņemiet vērā, ka stāvokļi, kurus jūs cenšaties panākt ar AT, visumā jums jau pazīstami: tie jums neviļus radās dažādos dzīves brīžos, taču jūs droši vien to aizmirsāt, jo šie stāvokļi bija nestabili, īslaicīgi un, galvenais, jūs neinteresēja. Nodarbojoties ar AT, jūs neienesīsiet sevī neko svešu, jūs smeļaties tikai no tā, kas jūsos ir, nostiprinot un attīstot labāko.

KA TAS IZSKATĀS?

Cilvēks, kas nodarbojas ar fiziskiem vingrinājumiem, uzreiz piesaista uzmanību. Cilvēks, kurš nodarbojas ar AT, izskatās pēc tāda, kas atpūšas vai iegrimis domās: viņš guļ vai sēž ar pievērtām vai vaļējām acīm, dažreiz, bez skaņas kustina lūpas vai izdara tikko manāmas kustības ...

Jūs varat pat pilnīgi neko nemanīt: cilvēks patīkami sarunājas, lasa un pat skrien — un tomēr tai pašā laikā nodarbojas ar AT. Tiesa, to var atļauties tikai tāds, kurš jau apguvis AT, viņam tas iznāk it kā starp citu.

Atrast vietu autogēnajam treniņam parasti nav grūti. Sākumā vislabākā vieta ir kluss stūrītis mājās. Klusa istaba, ērts krēsls, dīvāns ... Bet, ja tāda nav, sāciet nodarboties jebkuros apstākļos! Tas ir grūtāk, toties dod labākus rezultātus, jo praktiskās iemaņas vajadzīgas ne jau stikla būrīti. Tiem, kuri nodarbības sāk ērtā vientulībā, tik un tā būs tās.jāpārnes ikdienas kņadā.

Treniņu laiks vienmēr jāsaskaņo ar dienas režīmu. Parasti iesaka dienas otro pusi: mājās, pēc darba, lai likvidētu sasprindzinājumu... Taču var nodarboties arī no rīta, dienas vidū, darba pārtraukumos.

Ievērojiet: autogēnā treniņa (it sevišķi dziļas atslābināšanās) rezultāts ir atkarīgs arī no tā, kādā diennakts-laikā jūs ar to nodarbojaties. To nosaka jūsu individuālais diennakts ritms, un tas ir atkarīgs ne tikai no fona stāvokļa attiecīgajā brīdī (uz gurdenuma fona AT var dot možumu, uz uzbudinājuma un nemiera fona — līdzsvarotu, mierīgu stāvokli), bet arī no tuvākās nākotnes apslēptās tendences. Ja, piemēram, pēc stundas jūsu ritms paredz miegainu stāvokli, AT var šo brīdi tuvināt, bet var arī attālināt. Pārbaudiet sevi paši, izdariet piezīmes,, un jūs kompromisā ar ārējām iespējām atradīsiet nodarbībām savu optimālo laiku. Dažos stāvokļos (no rīta ir uzbudinājums, sasprindzinājums) AT labāk veikt dienas

pirmajā pusē. Labus rezultātus AT dod gan pirms, gan pēc intensīva fiziska darba (ieskaitot sportu). Nay verts ar to nodarboties uz stipra izsalkuma fona vai tūlīt pēc sātīgas ēšanas. Dabiski, ka vajadzībām, kas pretējas ēšanai un dzeršanai, jābūt apmierinātām.

īpašs laiks ir tūlīt pēc nakts miega un pirms aizmigšanas. Ieiešana Morfeja valstībā un iznākšana no tas. ir dabiskas pašhipnozes brīži, kas vispār ir labvēlīgi pašiedvesmai. Tos var izmantot neatkarīgi no dienas treniņiem. Pēcmiega un pirmsmiega AT palīdz gan stratēģiskai, ilgam laikam paredzētai psihes pārveidošanai, gan kārtējām paškontroles vajadzībām.

AT KURSA ILGUMS

medicīniskajos variantos ir no 4—5 līdz 12 un pat 30 nedēļām. Kā redzat, diapazons samērā liels; protams, viss atkarīgs no izvirzīto uzdevumu apjoma un no individualitātes. Atsevišķi «autogēni apdāvināti» cilvēki sasniedz visus rezultātus pārsteidzoši ātri, citi virzās uz priekšu lēni. Taču virzīšanās ātrums un nodarbību derīgums nav viens un tas pats!

Šeit aprakstītais kurss paredzēts aptuveni 15 nedēļām, taču nevajag sevi saistīt ar stingri noteiktiem termiņiem. Vajadzīga tikai regularitāte.

TĀTAD NEESAT MĒĢINĀJIS

Es esmu Nepacietīgais Patērētājs! Man vajadzīgi tūlītēji brīnumi ar minimālu enerģijas patēriņu! Mans kredo: iemācīties valodu vienā vakarā, kļūt par sporta meistaru ar pirmo mēģinājumu. Ar pilnu atbildību paziņoju: autogēnais treniņš ir pilnīgas muļķības. Vakar, runājot ar sievu, mēģināju atslābināties — nekas neiznāca!...

CIK ILGAI JĀBŪT VIENAI NODARBĪBAI?

Atsevišķos gadījumos (smagas neirozes) rekomendē ilgstošu treniņu ar iegremdēšanos uz 3 stundām. Tādas ilgstošas iegremdēšanās patiešām var būt derīgas: tās palīdz atbrīvoties no smaga stāvok|a (nemiers, nomāktība) vai noskaņoties uz kaut ko ļoti atbildīgu. Taču masveida ’praksē to, protams, nevar izmantot: kur lai ņem tik daudz laika?

Lai apgūtu šeit aprakstīto kursu, pilnīgi pietiek, ja jūs katru dienu veltīsiet AT kopumā 30 minūtes, piemēram, 5 minūtes no rīta, 20 minūtes dienā (10+10) un 5 minūtes pirms miega. Laika kvantitāte nav tik svarīga kā kvalitāte: kaut 5 minūtes dienā, bet ar pilnu atdevi.

PERSONISKA INTONĀCIJA

— Dakter, kādi vārdi jāsaka, lai nesāpētu galva?

Ja cilvēks tā tic, tad vārdi tiešām var palīdzēt... Vai tas ir labi vai slikti, bet cilvēku, kas tik ļoti ticētu vārdu brīnumainajam spēkam, kļūst arvien mazāk. Tam, kurš naivi tic vārdu spēkam, jautājums atrisinās vienkārši: viņam tikai autoritatīvi jādod vārdi, vienalga kādi, un viss ir kārtībā. Tiem, kuri ir nonākuši apzinātas vārdu lietošanas līmenī, problēma kļūst sarežģītāka.

AT pašiedvesmas var formulēt gan ar vārdiem, gan bez vārdiem. Pieņemsim, ka jums jājūt siltums rokā: jūs varat vienkārši «iesūtīt» rokā siltuma sajūtu un varat to izdarīt, koncentrēti atkārtojot pie sevis (vai skaļi): «Mana roka kļūst siltāka.»

Kā ir labāk?

Atbildi varat dot tikai jūs pats pēc izmēģināšanas. Var būt, ka neiedarbosies ne viens, ne otrs paņēmiens, bet iedarbosies tēlains priekšstats, ka jūs sildāt roku karstā saulē. Var vienlaikus izteikt vārdus, iedomāties tēlu urr iesūtīt sajūtu.

Labi koncentrējoties, tas notiek pats no sevis.

Vārdi ir tikai viens pašiedvesmas etaps; kad iemaņa automatizējas, ceļš uz pašiedvesmu kļūst taisnāks. Taču ceļa iemīdīšanas periodā vārdus var izmantot par tarāniem.

Vārdiska formula ir apziņas prasība zemapziņai, kādas tajā pastāvošas iespējas pasūtīšana. Taču vārdi ir apziņas valoda, zemapziņai tie dod tikai mājienu, meklēšanas shēmu. Vienlaikus ar vārdiem jānorit intensīvai stāvokļa «iešūpošanai», meklēšanai bezvārdu līmeni.

Pašiedvesmas vārdus var izteikt gan skaļi, gan pusbalsī, gan čukstus, gan domās.

Minēsim galvenās prasības vārdiskajiem formulējumiem:

1. Vienkāršība, skaidrība. Ja jūs sev teiksiet: «Man šķiet, ka mana roka kļūst zināmā mērā smagāka, nekā tā bija pirms dažiem mirkļiem» vai «Mana labā augšējā ekstremitāte nemitīgi palielina savu svaru» — jūs varbūt jutīsiet zināmu smagumu mēlē. Pareizi jāsaka: «Mana roka kļūst smagāka», «Roka kļūst smagāka», «Roka kļūst smaga», «Roka ir smaga».

Vārdiem jābūt pazīstamiem un vienkāršiem. Smadzenēm nav jātērē enerģija un laiks, lai apstrādātu sarežģītas vārdu konstrukcijas. Un tomēr:

2. Vārdi nedrīkst būt pārāk nodeldēti. Absolūta banalitāte samazina uztveres efektivitāti tāpat kā pārāk oriģināli vārdi. Jāatrod zelta vidusceļš starp ierasto un jauno — tas, ko pastāvīgi meklē arī māksla. Cilvēkiem, kas ir sevišķi jūtīgi pret šabloniem, vajadzīgi vai nu svaigi tēli, vai nekādi. Pēc kāda laika jāmaina pat veiksmīgas formulas.

Taču katram ir sava banalitātes norma: kas vienam šķiet smieklīgs, citam ir atklāsme.

3. Vārdiem jabut ar personisku nozimi. Vajadzīgi kādi tieši jums piemēroti vārdi, kurus tieši jūs izjustu ...

Galvenais, atkārtoju, tomēr nav paši vārdi. Svarīgākais ir «atgādinājums» zemapziņai: iekšējā intonācija. Var taču brīnišķīgu dzejoli nobērt bez izjūtas, bet viduvēju dzejoli, sevišķi mūzikas pavadījumā, var nolasīt tā, ka tas šķitīs labs. Iekšējā intonācija ir iekšējā nozīmība veidā, kas vienīgais pieejams gan apziņai, gan zemapziņai, tā ir mūzika mūsos.

Daži pašiedvesmas skolotāji iesaka skolniekiem runāt pašiem ar sevi stingras prasības, pavēles tonī, pat uzkliedzot. Tas tiešām ir efektīvi... dažiem pacientiem. Citos tas rada protestu vai apātiju. Visiem nevar derēt viena intonācija. Tonis var būt dažāds — gan mierīgi draudzīgs, maigi pierunājošs, bezkaislīgi aprakstošs, neatlaidīgi lūdzošs un pat izsmejošs, obligāts ir tikai pārliecības zemteksts, un nekādā gadījumā neder žēlabaina pieskaņa. Pārliecība nozīmē, ka aiz vārdiskās formulas ir zemapziņas gatavība.

Ļeņingradas psihoterapeiti doktors G. Beļajevs un doktors A. Mažbics iesaka izmantot formulas ar pakāpeniski augošu kategoriskumu:

Es ļoti gribu, lai mana labā roka kļūst smaga.

Ļoti gribu, lai mana labā roka kļūst smaga.

Gribu, lai mana labā roka kļūst smaga.

Lai mana labā roka kļūst smaga!

Mana labā roka kļuvusi smaga.

Labā roka kļuvusi smaga.

Labā roka ir smaga.

Roka ir smaga.

Tas ir labs paņēmiens, pilnīgi noderīgs daudzām citām formulām. Paņēmiena būtība ir tā, ka cilvēks dod sev gan laiku, gan zināmu iekšēju telpu, lai «iemīdītu ceļu» pašiedvesmai; vēlēšanās gandrīz nemanāmi pāriet apgalvojumā.

TIPISKA KURSA NODARBĪBA

Sešos vakarā jūs esat atgriezies mājās. Ja jūs neesat izsalcis, tad pēc pārģērbšanās ērtā mājas apģērbā un (vēlams) atsvaidzinošas, mēreni siltas dušas varat tūlīt ķerties pie AT. Ja jāēd pusdienas, tad labāk pēc pusdienām pirms AT mazliet pastaigāties, citādi AT pārvērtīsies vienkāršā pēcpusdienas miegā (kas arī nav peļami).

Aptuvena paškontroles pieraksta forma ir šāda:

Pirmās trīs ailes aizpilda pirms, bet pēdējās divas — pēc nodarbībām. Šādi pieraksti nav obligāti, taču ir vēlami.

Iekšējais uzdevums ir formulēts. Tagad jūsu rīcībā ir sev atvēlētais laiks. Ja jūsu režīms to stingri ierobežo, tad pirms AT pozas ieņemšanas uzgrieziet modinātāju (pieņemsim, tā, lai tas zvanītu pēc 15 minūtēm) un nospiediet podziņu: knikšķis būs signāls, ka jābeidz, un nodarbības laikā jūs varat neuztraukties.

Visi priekšdarbi ir pabeigti. Jūs ieņemat AT pozu. Uzticības pilna iedziļināšanās sevi.

Jūs veicat koncentrēšanās un atslābināšanās vingrinājumus, izdarāt virzītu pašiedvesmu tādā secībā, kādu esat sev iepriekš noteicis. Galvenais noskaņojums ir šāds:

Jūs veicat absolūti nepieciešamu un reizē patīkamu darbu, tas ir gan pienākums pret sevi, gan debešķīga atpūta. Tā ir tikšanās ar sevi, vērtīgs ir viss, kas notiek šais minūtēs.

APTUVENA AT NODARBĪBAS SHĒMA

(piektā nedēļa)

(0) . Vietas sagatavošana un pieraksts. Iekšējais uzdevums (1 min.).

(1) . Pozas ieņemšana. Vispārējo un vietējo žņaugu noņemšana, elpošanas atbrīvošana (2—3 minūtes).

(2) . Siltuma pašiedvesma ķermeni (5 minūtes).

(3) . Mērķtiecīga pašiedvesma («Esmu mierīgs. Ar cilvēkiem man viegli») (5 minūtes).

(4) . Iziešana, tonizācija (1—2 minūtes).

Izstaipīšanās, viegli iesildīšanās vingrinājumi (3—4 minūtes).

Kopā apmēram 20 minūtes.

MINITRENIŅŠ

jeb mikroAT — tā es saucu īsus autogēnos treniņus, kuri ilgst.no dažām sekundēm līdz 2—3—5 minūtēm un kurus var veikt jebkurā laikā un jebkuros apstākļos, izmantojot, piemēram, piespiestas gaidīšanas brīžus rindā, transportā utt. šīs mazās meditācijas dod nesalīdzināmi vairāk nekā smēķēšana, pļāpāšana un tamlīdzīgi.

Man pašam minitreniņi ļoti palīdz, it sevišķi darbā, kas prasa saspringtu uzmanību (psihoterapijas seansi). Tie ir īsti glābšanas riņķi. Ja saskaita šādus īsus brīžus diennaktī, tad izrādās, ka mēs varam veltīt AT milzum daudz laika!

AR MAGNETOFONU

var nodarboties, ierakstot pats savus pašiedvesmas vārdus vai izmantojot speciālus ārstnieciskus ierakstus. Tāds variants īpaši piemērots cilvēkiem, kuri nespēj koncentrēties un viegli uzbudinās, un tas mazliet atbīda AT «atpakaļ», pie hipnozes. Trūkums: maz vingrinās personiskā psihiskā aktivitāte. Labā īpašība — gandrīz garantēts stabils rezultāts. Tiesa, šai stabilitātei arī piemīt zināma kustība: pieradums pie viena un tā paša ieraksta galu galā gandrīz neizbēgami noved pie pārāk ātras aizmigšanas vai sāk kaitināt. Pēc kāda laika ieraksti jāmaina.

VAI VAJAG VISU LAIKU SEVI KONTROLĒT?

«Paklausieties!» saka Iekšējais Kontrolieris. «Uzklausiet mani uzmanīgi! Es gribu jums labu un tāpēc lūdzu biežāk griezties pie manis pēc palīdzības. Neaizmirstiet, lūdzu, ka es eksistēju! Es varu pastiprināt jūsu uzmanību un koncentrēt jūs jebkura darba veikšanai, varu aizmidzināt un pamodināt vajadzīgajā laikā. Ar manu palīdzību jūs varat sev pasūtīt jebkuru noskaņojumu — ja tikai ticēsiet, ka es tiešām eksistēju un varu to izdarīt. Nebaidieties, es jums neatņemšu dabiskumu — gluži otrādi, ja jūs man ticat, tad es esmu pats dabiskums! Jums nemaz nevajag nepārtraukti sevi kontrolēt — nē! Jums tikai labi jāizturas pret mani, tas ir, pret sevi, gan apziņā, gan zemapziņā. Jūsu uzticība man ir pats galvenais: ticiet, ka es visu varu, un es veikšu visu!»

GALVENAIS, KO DOD AT,

ir lieliska sajūta, ka jūs beidzot esat k|uvis pats sev saimnieks. Beidzot! Tagad jūs faktiski valdāt pār to, kas jums jau sen pēc likuma pieder. Jūsos paveras plaša telpa, reizē gan jauna, gan sen pazīstama: iekšējā brīvība.

TIEM, KAS NOLĒMUSI NODARBOTIES

Pirms sākat regulāras nodarbības, izlasiet šo grāmatu uzmanīgi līdz galam! Lasīšanas laikā jūs, protams, diezin vai atturēsieties no kārdinājuma kaut ko tūlīt pat izmēģināt. Varat to darīt, taču negribētos, ka šie pirmie mēģinājumi noteiktu jūsu lēmumu. Pacentieties pēc iespējas precīzāk nospraust savus uzdevumus! Aprunājies, ja vajag, ar ārstu, izlemiet, kas jums ir pats svarīgākais un perspektīvākais (teiksim, vienus tūlīt ieinteresēs muskuļu atbrīvošana, citus — siltuma vingrinājumi)! Saskaņā ar reālajiem apstākļiem nosakiet sev laiku regulārām AT nodarbībām!

Sāciet nodarbības! Lai šī grāmata ir vienmēr ar jums, vismaz pirmos divus trīs mēnešus!

ESIET LĪDZ BEIGĀM TIKPAT UZMANĪGS KA SAKUMA, UN JŪS

VEIKSIET UZSĀKTO.

Lao-Dzi

VISS PATIESI LIELAIS NOTIEK LENA, NEMĀNĀMĀ ATTĪSTĪBA.

Seneka

6. UZMANĪBAS ĢĒNIJS

Autogēnā treniņa pirmie soļi. Vingrinājumi, kas pastiprinās Jūsu uzmanību, nostiprinās atmiņu un darbaspējas. Uzmanībai jābūt ritmiskai. Nedomāt ne par ko un domāt par neko nav viens un tas pats.

JAUNUMA MONTĀŽA

... Es apsēžos pie galda, lai rakstītu, bet sāku zīmēt velniņus. Tūlīt, tūlīt sākšu rakstīt, tikai pabeigšu zīmēt šo fizionomiju iztēles stimulēšanai. Ir ļoti svarīgi uzzīmēt šim purniņam simetriskas uzacis, piezīmēt bārdiņu... Nē, labāk tādu... Tas esmu es... Radziņi... Velniņš gatavs. Starp citu, gandrīz aizmirsu, ka jāpiezvana B., jāuzzina, kā viņam iet ar pārcelšanos. Uzgriežu numuru — aizņemts. Atceros, ka jāpiezvana vēl vienam paziņam. Kas tas? Zvana kaimiņiem. Velns parāvis, nav kur likties, neļauj strādāt, trokšņo, atrauj no darba!...

Uzmanība ir gan paklausīga, gan kaprīza: to zina katrs, kurš centies uz kaut ko koncentrēties.

Gandrīz fiziski jūtams iekšējs spēks arvien neatlaidīgāk dzen uzmanību prom, ja mēs to kaut kam pievēršam pārāk ilgi. (Klausīties ir grūtāk nekā runāt.) Acīmredzot uzmanībai jākustas, kustība ir dabisks stāvoklis. Pirmā operācija, ko civilizācija veic smadzenēm, ir tieši uzmanības pakļaušana, tās selektīva aizturēšana.

Bet, no otras puses, pārslēgt uzmanību ar pārāk lielu ātrumu arī ir apgrūtinoši. Acīmredzot ir kāds optimāls pārslēgšanās ritms, kas tiek diktēts no iekšienes. Novirzoties no tā, kam mēs to pievēršam, uzmanība piesaistās kam citam, kas var būt gan patīkams, gan nepatīkams, gan vienaldzīgs, tikai ne tas, kas vajadzīgs. Jebkura uzmanības piespiešana psihei ir darbs. Un tikai viens spēks mūsos vienmēr valda pār uzmanību: emociju spēks.

īsta koncentrēšanās vienmēr ir emocionāla. Emocionalitāte var būt ar dažādām zīmēm: pozitīva — kā tādos gadījumos, kad mēs klausāmies valdzinošu mūziku, negatīva — kā tādos gadījumos, kad māc domas par draudošām nepatikšanām, un orientējoša jeb informatīva, kad mēs klausāmies ziņojumu par svarīgu, bet mums vēl nezināmu notikumu.

Uzmanības barība ir vai nu tas, kas tieši izraisa emocijas, t. i., mums kaut ko nozīmē, vai arī tas, kas var kaut ko nozīmēt, t. i., jaunums. «Apēdusi» jaunumu, uzmanība meklē nākamās porcijas. Jaunumu nepietiekamība laika vienībā rada pārslēgšanās impulsu; ja pārslēgšanās nenotiek, cenšas pazemināties uzmanības tonuss — nomoda pakāpe (miegs ir pilnīga uzmanības nulle). Līdzīgi enerģijas nezūdamības likumam aptuveni var formulēt «uzmanības aizņemtības likumu»: ja uzmanība no kaut kā atslēdzas, tā pieslēdzas kaut kam citam. Šis likums ir spēkā vismaz nomoda robežās. Vai nu aizmigt, vai pārslēgties — tā ir prasība, ko mums izvirza garlaicība.

Ir tomēr vēl viens ceļš: iztēles uzvara jeb izgudrojums.

Kamēr tintes traips ir tikai tintes traips, tas ir garlaicīgs; tiklīdz jūs sākat meklēt un atrast tajā priekšmetus, dzīvniekus, cilvēkus, tas atdzīvojas un atdzīvina jūs.

Uzmanība ir ne tika i prožektors: tā ir arī montētājs, kas no atsevišķiem psihes ķieģelīšiem izveido veselus blokus un konstrukcijas. Ar radošu paņēmienu — iekšēja jaunuma radīšanu, citiem vārdiem sakot, ar iztēli un pašiedvesmu — uzmanību var uzturēt ļoti ilgi. Uzmanības aizturēšana vienmēr rada īpašu, bet ne obligāti negatīvu psihes stāvokli. Tas var būt arī superpozitīvs un ļoti produktīvs. To jau sen ir atklājuši radoši cilvēki un reliģisko kultu psihoeksperimentatori. Lai izraisītu ekstāzi un transu, kopš senseniem laikiem izmanto daudzkārtīgu atkārtošanu, ritmiskus burvju vārdus, šūpošanos, apceri, koncentrēšanos.

AT arī sākas ar uzmanības uzdevumiem. Sākumā tie ir ļoti vienkārši, tikpat viegli kā parasta koncentrēšanās un pat elementārāki. Tikai atšķirībā no parastas pussti-hiskas pārslēgšanās uzmanības uzdevumus autogēnajā treniņā nosaka precīzi un pakāpeniski. Jūs kontrolējat laiku un koncentrēšanās intensitāti. Lai gan simtprocentīgi to nekad nevar sasniegt, tendence dara savu darbu, cenšanās ved uz mērķi.

Parastās koncentrēšanās spējas ir pilnīgi pietiekamas. Nodarbību gaitā tās attīstās.

Taču dažiem iesācējiem rodas grūtības, jo viņi vāji pārvalda uzmanību. Viņi nespēj pietiekami spēcīgi un ilgi koncentrēties; tas, kas vajadzīgs, «aizpeld», «izplūst», to neviļus izspiež kas cits. Citiem pietiekami precīzi un ātri nedarbojas pārslēgšanās mehānisms (inerta koncentrē-tība).

IEDVESIET SEV TOI

Rodas apburts loks. Lai labi koncentrētos, tas sev jāiedveš, bet, lai iedvestu, jākoncentrējas.

Ar ko sākt?

Koncentrētības stāvoklis, kuru mēs vēlamies sasniegt, nekādā gadījumā nedrīkst būt negatīvs: ne tāpēc mēs nodarbojamies ar AT, lai sevi mocītu, bet gluži otrādi. Ideāls ir pozitīva koncentrēšanās, kas robežojas ar iedvesmu.

Taču mēs esam reālisti un vispirms ņemsim rokā zīli, radīsim kaut vai «informatīvu koncentrētību» — to, ko ikdienā izraisa viens vienkāršs vārds: uzmanību!

Kaut ari jūs būtu visinertākais cilvēks uz planētas, jūs ļoti labi pazīstat stāvokli, ko izraisa šis vārds. Tā ir iedvesta «informatīvā koncentrētiba» — koncentrēšanās uz koncentrēšanos.

PERSONISKĀS MAĢIJAS ČETRI LOKI

Kā mākslinieks uzminējis, ka uzmanības vadīšana ir sevis vadīšana, Konstantins Stanislavskis ieteica precīzu shēmu, pēc kuras aktieris var vadīt savu uzmanību un līdz ar to savas jūtas un uzvešanos.

Viņš sadalīja visu Uzmanības Telpu trīs lokos.

Lielais loks — visa pārredzamā un uztveramā telpa (teātrī — visa skatītāju zāle).

Vidējais loks — tiešās saskarsmes un orientēšanās loks (teātrī — skatuve ar tēlojošiem partneriem).

Mazais loks — pats aktieris un tuvākā telpa, kurā viņš kustas un darbojas.

Tā ir galēji vienkāršota, tomēr ļoti ērta shēma. Ikdienas dzīvē mūsu uzmanība orientējas aptuveni uz tiem pašiem trim lokiem. Es tikai tiem vēl pievienotu iekšējo loku — to uzmanības daļu, kas aizņemta ar notikumiem, kuri norisinās paša cilvēka iekšienē. Mēs taču varam būt aizņemti gan ar savām domām, gan ar kādām izjūtām ...

Uzmanības orientācija visvairāk atkarīga no darbības konkrētajā situācijā. Medībās, teiksim, jūsu uzmanība ir orientēta galvenokārt uz lielo loku, veikalā — uz vidējo loku, vannas istabā — uz mazo loku, pie pusdienu galda un rakstāmgalda — uz mazo un iekšējo loku, bet, protams, dažada veidā. Dziļi ievelkot cigaretes dūmu, klepojot, šķaudot un apmierinot dažas dabiskas vajadzības, uzmanība gandrīz pilnīgi iedziļinās iekšējā lokā. Aizmiegot uzmanības loks kļūst minimāls.

Eksistē gan daži psihiski stāvokļi, gan noteikti cilvēku tipi, kuriem uzmanība pārsvarā orientēta uz vienu vai otru loku. Tā sauktajam intravertajam tipam ir daudz lielāka slieksme koncentrēties uz iekšējo un mazo loku nekā pretējam — ekstravertajam tipam. Inerta orientācija uz iekšējo loku rodas ari dažos slimīgos stāvokļos, piemēram, tā saucamās hipohondrijas gadījumā, kad cilvēks nepārtraukti ir aizņemts ar savām sajūtām, ar bailēm seko katrai mazākajai iekšējai izmaiņai...

Tātad skaidrs, ka ne tikai aktierim ir svarīgi prast vadīt savas uzmanības orientāciju. Tāpēc apgūsim pirmo vingrinājumu.

«PROŽEKTORS»

«Uzmanību! Manā galvā atrodas prožektors. Tā stars var visu apgaismot ar kolosālu spēku un spilgtumu. Kad tas ir vērsts uz kaut ko, nekas cits vairs neeksistē, viss pārējais iegrimst tumsā. Sis prožektors ir mana Uzmanība! Es vadu tā staru, kā gribu, tas sasniedz visu, iespiežas visur. Viegli pārvietodamies, tas ārkārtīgi spilgti un spēcīgi apgaismo nepieciešamo ...»

Tādai (pēc būtības) pašiedvesmai jānorit pirms visiem koncentrēšanās vingrinājumiem. «Prožektors» ir viens no iespējamiem tēliem, varbūt jūs izdomāsiet ko labāku.

Izvēlieties kādu punktu lielajā lokā: teiksim, tālu, tālu uguntiņu vai zvaigzni (var izvēlēties ari skaņu — kādu dobju, attālu troksni)! Izvēlieties otru punktu uz mazā un iekšējā loka robežas: var izvēlēties pirkstu vai jums neredzamo zoda galu (tiem, kam ir garas un kuplas bārdas, nāksies apmierināties ar degungalu)! Tagad izdariet «vēzienus» ar uzmanības «prožektoru» no viena punkta uz otru un atpakaļ! Vingrinājumu var izpildīt gan ar atvērtām acīm, gan ar aizvērtām acīm, tas ir, «vēzienus» var izdarīt tīri iekšēji, domās. Var mainīt vienu paņēmienu ar otru.

Neaizmirstiet: «prožektors» satver abus punktus, maksimāli koncentrējoties gan uz vienu, gan uz otru! Ieurbieties šais punktos ar visām savām jūtām, it kā jūs tos aprītu, pārvērstu pelnos, hipnotizētu, ieejiet paši tajos! Bet tagad mierīgi... Jūs esat stingri un droši saistīts ar šiem punktiem, tas jums vairs neprasa nekādas pūles ... «Vēzienu» temporitmus variējiet: uz katru punktu sekundi, 10 sekundes vai minūti, n sekundes, ieelpot un izelpot utt.!

... No grāmatas uz brīdi atrāvies,

Ja ainavā aiz loga vēršu skatu,

Cik tuvs tad viss, kā nostājas tad blakus,

Tik radniecīgs un manai sirdij mīļš!

Bet vajag dziļāk krēslā iejusties Un ielūkoties naksnīgajos milžos ...

(R. M. Rilke)

Ļoti svarīgi ir iemācīties apzināties savas uzmanības orientāciju un to brīvi mainīt.

Ja, piemēram, jūsu uzmanība ilgu laiku ir bijusi pievērsta mazajam lokam (sasprindzinātas nodarbības, rakstīšana ar mašīnu u. tml.), tad atpūtai tā jāpārslēdz uz lielo loku (pastaiga, dabas vērošana) vai ļaunākajā gadījumā uz vidējo loku (kustīgas sporta spēles). Tādas spēles kā šahs, kārtis vai pat relatīvi kustīgais biljards, kur uzmanība tāpat galvenokārt paliek mazajā lokā, neder. Atpūtu dos arī uzmanības pārslēgšana uz iekšējo loku: AT, atslābināšanās, miegs.

MĀCOS SKATĪTIES

(nepārtraukta vērošana)

Ērtā, brīvā, atslābinātā pozā 1—2—3 (līdz 5) minūtes vērigi aplūkojiet — apgaismojiet ar uzmanības «prožektoru» — jebkuru priekšmetu (monētu, sērkociņu kastīti, zīmuli, savu pirkstu, tasiti utt.)! To darot, var mirkšķināt acis, cik patīk, taču skatienam jāpaliek priekšmeta robe-žās. Jūs, iespējams, pamanīsiet, ka uzmanība, kaut ari jus turpināt skatīties, cenšas atgrūsties no priekšmeta, aiziet kaut kur pa iekšējo asociāciju virknēm. Atgrieziet to atkal un atkal atpakaļ! Apskatiet priekšmetu krustam šķērsām, atrodiet arvien jaunas sīkas detaļas!... Atkārtojiet šo vingrinājumu, kamēr jūsu uzmanība bez grūtībām noturas pie priekšmeta! (Tas nozīmē, ka tā pati ir atradusi savu optimālo ritmu.)

MĀCOS UZTVERT

(ritmiska vērošana)

Izvēlieties jebkuru priekšmetu! Uzmanību! Ieurbieties tajā ar «prožektoru» un izdariet mierīgu ieelpu! Pēc tam mierīgi izelpojiet! Izelpā aizveriet acis — «izdzēsiet» priekšstatu! Ieelpā atveriet acis un atkal ieurbieties, skatieties! Tā līdz 50 reižu. Izdariet pretēji: vērošana izelpa, «izdzēšana» ieelpā! Ņemiet jebkuru citu ritmu, piemēram: skaitot iekšēji līdz pieci, acis atvērtas — jūs skatāties uz priekšmetu, tālāk, skaitot līdz divi, acis aizveras. Var savienot skaitīšanu ar elpošanu. Jūs ievērosiet, ka ritmiska koncentrēšanās izdodas daudz vieglāk.

Autogēnajā treniņā šie vingrinājumi ir vispārējs koncentrēšanās treniņš. Otrais vingrinājums ir ļoti laba sagatavošanās tālāk aprakstītajam pašiedvesmas elpošanas ritmizēšanas paņēmienam.

MĀCOS «UZSŪKT»

(vērošana domas)

Nepārtraukti vai ritmiski vērojiet jebkuru priekšmetu 3—4 (vai vairāk) minūtes! Pēc tam uz 3—4 minūtēm aizveriet acis un pacentieties domās izraisīt priekšmeta tēlu kopumā un visās detaļās! Atvēris acis, salīdziniet iedomāto «fotogrāfiju» ar reālo priekšmetu! Atkārtojiet tā 5—10 reizes katrā vingrinājumā! Jūsu uzdevums ir panākt skaidru iekšēju redzi. Protams, tā nebūs tik spilgta kā īstenībā, sākumā tēls Ildzināsies izplūdušam siluetam dziļā krēslā, taču neatlaidība darīs savu.

Iemācījies «uzsūkt» un domās vērot vienkāršus priekšmetus un figūras, jūs varat pāriet pie plašākām ainām un tekstiem. Jūsu redzes atmiņa kļūs daudz labāka. Ar atsevišķām secīgām apcerēm domās jūs varēsiet ātri un stabili apgūt jebkuru materiālu.

Šo vingrinājumu dažādās variācijās lietoja jau renesanses laikmeta mākslinieki. Šādā veidā iegūto redzes atmiņas vadīšanas iemaņu var ar ļoti labiem rezultātiem izmantot pašiedvesmā.

IEKŠĒJAIS VIDEOSKOPS

No pusminūtes līdz 2—3 minūtēm ar skatienu «uzsūciet» vienu priekšmetu, pieņemsim, sērkociņu kastīti, pēc tam otru, pieņemsim, glāzi! Lai abi priekšmeti skaidri «iespiežas» smadzenēs! Pēc tam domās ielieciet kastīti glāzē! Pārklāšanās var būt divkārša, trīskārša, ritmiski mainīga utt.

Pēdējie trīs vingrinājumi ir sevišķi derīgi tiem, kas grib attīstīt spēcīgu telpisku redzes iztēli. To apgūšana paver ceļu uz brīvu operēšanu ar tēliem un iekšējā «videoskopa» radīšanu, kurš ir spēcīgs pašiedvesmas un intelekta ierocis.

Dažiem cilvēkiem, lai kā arī viņi censtos, tomēr neizdodas radīt redzes tēlu. Nebēdājieties, tas nozīmē, ka jums vieglāk nekā citiem izdosies citi vingrinājumi.

Ķermeņa virsma, kā mēs jau zinām, ir robeža starp ārējo un iekšējo uzmanības loku. Uz jebkuru šīs virsmas punktu var koncentrēt uzmanību; tā tas neviļus notiek sāpju vai niezes gadījumā, jutekliskās baudās u. tml. Mūsu uzdevums ir iemācīties ar apzinātu pozitīvu uzmanību viegli sasniegt jebkuru ķermeņa punktu un tikpat viegli no tā atslēgties.

Pirksta fiksēšana ir viens no vienkāršākajiem vingrinājumiem. Tas var kalpot par atslēgu visam AT arsenālam.

Pirmos vingrinājumus veic ar labas (kreiļiem — ar kreisās) rokas rādītājpirkstu.

Variants ar atvērtām acīm (sagatavošanās variants).

Paskatieties uzmanīgi uz sava rādītājpirksta galu tā, it kā jūs to redzētu pirmo reizi un būtu nolēmis pamatīgi izpētīt, vārdu sakot, vērojiet kā ārēju objektu (74—75. Ipp.)! Var lietot ari ritmisko vērošanu. Būs labi, ja šadas vērošanas laikā jūs sajutīsiet pirkstā siltumu un pulsāciju.

Variants ar aizvērtām acīm (galvenais).

Ieņemiet brīvu, ērtu pozu sēdus vai guļus, tikai noteikti tā, lai jūsu rādītājpirksts nekarātos gaisā, bet atbalstītos uz kaut kā, piemēram, uz jūsu ceļgala, uz gultas, uz krēsla elkoņa balsta. Aizveriet acis un, ne par ko nedomājot, tūlīt virziet uzmanību uz rādītājpirksta galu! Jūs interesē tikai tas — šis nelielais ādas laukumiņš, kas saskaras ar savu atbalstu. Tas tagad aizņem jūsu uzmanību, tajā ir koncentrēts viss, un vairāk nekā interesanta pasaulē šai laikā nav, tikai jūsu koncentrētā uzmanība un pirksta gals. Tagad tas ir vienīgais punkts jūsu kontaktam ar pasauli, caur šo punktu jūs uztverat visu. Tā ir milzīga uztveroša virsma...

Elpojiet brīvāk, nesasprindziniet roku un pirkstu, ne-kustiniet tos, bet ari necentieties saglabāt absolūtu nekustīgumu! Pirksts, tikai pirksta gals... Jums ir patīkami

sajust tā kontaktu ar citu vielu... Centieties iedomāties, ka redzat katru ādas virsmas milimetru, katru mikronu, saskares līniju, it kā jūs aplūkotu tos mikroskopā, iedomājieties, kā no pirksta nāk impulsi, strāvas uz smadzenēm ... Šai vietā plēnē uguntiņa ... Improvizējiet, izgudrojiet vienalga ko, lai noturētu uzmanību!...

Vingrinājuma beigu fāzē jūs skaidri jutīsiet pirkstā sil-tumu un pulsāciju, bieži vien rodas ilūzija, ka tas ir palielinājies un pat mainījis formu.

Šis vingrinājums, pats par sevi būdams labs treniņš, paver ceļu uz asinsvadu AT, par ko būs runa tālāk. Kā katra koncentrēšanās, šis vingrinājums rada daļējas paš-hipnozes stāvokli.

Atfiksēšana. Lai likvidētu selektīvo uzmanības fiksāciju uz ķermeņa punktu, izdariet «prožektora vēzienus» uz lielo loku!

Kad esat apguvis pirksta fiksēšanu tiktāl, ka sākat pulsu sajust pusminūtes laikā un atfiksēšanā pulss tikpat ātri pazūd, tāpat nodarbojieties ar citiem abu roku un kāju pirkstiem pēc kārtas un reizē, dažādās kombinācijās!

Tālāk var pāriet pie koncentrēšanās treniņa citos punktos. Šeit var dažādi improvizēt.

Psihoterapijas nodarbībās esmu novērojis, ka koncentrēšanās uz dažiem punktu savienojumiem — ķermeņa «ģeometriskām figūrām» — var sekmēt konkrētu psihisku stāvokļu pašiedvesmu. Tas acīmredzot izskaidrojams ar to, ka katrs mūsu stāvoklis ir kāds muskuļu, ādas, cīpslu utt. stāvokļa «zīmējums». Tā, piemēram, jūtoties pārliecināti, mēs neviļus iztaisnojam plecus, apņēmīgā noskaņojumā mazliet savelkam rokas dūrē un stingri speram soļus, nomierinoties krūšu kurvja kustības maina amplitūdu. Neapzinātā uzmanība fiksē visas šīs pārmaiņas kā smadzenēs izveidotā ķermeņa «zīmējuma» maiņas.

Neiegrimšu sīkumos, jo psihisko stāvokļu ķermeniskās «shēmas» ir ļoti individuālas. Bet, ja jūs paši eksperimentēsiet pēc šī principa, tad varbūt atklāsiet sev ko derīgu.

PAR KAITĪGU KONCENTRĒŠANOS

tTiklidz es iedomājos, ka man var sāpēt galva (sirds, vēders, mugura), tā tulit sāk sāpēt. Jo vairāk sāp, jo vairāk par to domāju, jo vairāk domāju, jo vairāk sāp... Ķad es atslēdzos no sevis, viss ir labi, bet...»

Lasītājam ir skaidrs, par kādiem stāvokjiem ir runa. Tie ir samērā bieži. Kaitīgā koncentrēšanās rodas pēc paradoksālo stāvok|u mehānisma.

Kā lai nedomā par balto lāci? Ļoti vienkārši: jādomā par melno suni. Par zaļo krokodilu. Par plankumaino žirafi ... Vienu koncentrēšanos var pārvarēt tikai ar citu. Novirzošās koncentrēšanās lomu daudzu neirožu gadījumos tad ari veic AT.

KONCENTRĒŠANAS IR ATGRIEŠANĀS

(piezīme par optimāliem uzmanības ritmiem)

Vēlreiz atcerēsimies biosvārstus un to, ka mūsos, kamēr esam dzīvi, viss kustas un vibrē. Mēraparāti rāda, ka pat nekustīgi sastingušam sargkareivim ķermenis izdara vieglas ritmiski aritmiskas svārstības. Acis, kas pievērstas vienam punktam, tomēr veic mikrokustības. Pat spēcīga rokas savilkšana dūrē, ja iedzijinās, sastāv no secīgām sa-viikšanās un atlaišanās kustībām, tikai ļoti ātrām, tik ātrām, ka tās saplūst...

Tāpat kustas un svārstās arī uzmanība, pat tad, kad tā šķiet nekustīgi fiksēta uz kaut ko.

Nē, koncentrēšanās nekādā gadījumā nav nekustīga sastingšana: tā ir atkārtota atgriešanās pie uzmanības objekta, atgriešanās vislabākajā ritmā! Tikai tad, kad ritms ir optimāls, rodas nepārtrauktības sajūta.

Viss, kas pats koncentrē, viss, kas «ievelk», ir ritmisks, sākot ar vienkāršiem fizioloģiskiem aktiem un beidzot ar mākslas_ritmiem. Ja jūs gribat, lai AT pašiedvesmas būtu maksimāli produktīvas, tām jābūt ritmiski atgriezeniskām.

Galvenais koncentrēšanās likums ir šāds: nebaidieties no novirzīšanās, baidieties no neatgriešanās!

GAUME VAR BŪT DAŽĀDA

Vingrinājumi iejusties vārdos un priekšstatos palīdzēs jums turpmākās mērķtiecīgās pašiedvesmās. Vislabāk tos veikt, iepriekš atslābinoties. Koncentrējieties uz katru priekšstatu no minūtes līdz 10 minūtēm!

1. Centieties pēc iespējas spilgtāk, līdz halucinācijām, saskatīt un noturēt iekšējā skatienā:

baltu, baltu krītu; zilus, zilus zilumus; brūnu, nelīdzenu garozu; dzeltenu, dzeltenu olas dzeltenumu; skaistu sarkanu krāsu; zaļu zāli.

2. Izraisiet tēlu, centieties sajust garšu: citrons: ļoti skābs, tikko sagriezts; ikri: sarkani, spīdīgi.

3. Izraisiet tēlu un taustes sajūtu: asa adata;

mīksta vate; maigas dūnas.

(No pēdējiem diviem priekšstatiem var pāriet uz priekšstatu, ka iegrimstat mīkstā dūnu pēlī, — tas ir labs papildinājums vispārējas atslābināšanās vingrinājumam. «Iegremdējieties» vannā, «šūpojieties» lēni peldošā laivā, šūpuļtīklā u. tml.!)

4. Centieties panākt maksimāli spilgtus tēlainus priekšstatus:

karsti ūdens tvaiki pirtī; auksts tērauda naža asmens;

ugunskurā degoši, sprakstoši žagari;

auksts, mitrs lakatiņš uz pieres.

5. Sižetiski priekšstati, kas paši attīstās, piemēram:

Pludmale pie jūras. Karsta diena. Svelmaina saule. Jūs esat peldkostīmā, labsajūtā izstaipāties ...

Skatieties sev priekšā uz jūru! Nelieli vilnīši... Peldētāju galvas ...

Aplūkojiet uzmanīgi apvāršņa līniju! Kas tur parādās (kuģa siluets, mākonīši, lidmašīna ...)?

Paskatieties, kas notiek visapkārt krastā (bērni rotaļājas, suns, bumba ...)!

Jūs silda saule, tā pamatīgi svelmē, jāgrozās no vieniem sāniem uz otriem, gribas izpeldēties. Ieejiet ūdenī! Ūdens ir vēss ...

Spilgtu, halucinatorisku priekšstatu brīvu izraisīšanu pieņemts uzskatīt par AT augstāko pakāpi. Taču dažiem cilvēkiem tā viegli izdodas jau pašā sākumā un palīdz apgūt AT «zemākās pakāpes» (piemēram, ar priekšstatu «es esmu pludmalē» izraisīt siltuma sajūtu ķermenī). Panākumus nosaka ne tikai koncentrēšanās dziļums, bet arī uztveres un domāšanas tips. Cilvēkiem ar konkrēti tēlainu domāšanas veidu viegli rodas sižetiski priekšstati un ar to palīdzību — dažādu stāvokļu pašiedvesma. Tiem, kuri domā vairāk abstraktās kategorijās, vieglāk izraisīt atsevišķas sajūtas, kas nav saistītas ne ar kādiem priekšstatiem.

Kā DOMĀT PAR NEKO?

(īpaši dekoncentrēšanas vingrinājumi)

To uzdevums ir gluži pretējs visiem iepriekšējiem: izraisīt pilnīgu dekoncentrētību, uzmanības klaiņošanu, neļaujot tai ne pie kā apstāties, — kaut ko līdzīgu tam stāvoklim, kas ir normāls nomodā esošiem zīdaiņiem, kad viņiem nekā nevajag.

Vingrinājumu ilgums — no minūtes līdz 5 minūtēm.

Pirmais variants — ar atvērtām acīm. «Slīdēšana».

Atgulties vai apsēsties, pievēršot skatienu vienam punktam (piemēram, uz sienas, kura atrodas 2 metru attālumā). Ar skatienu novilkt apli, kura centrs ir šis punkts un diametrs ir apmēram metrs. Aptuveni pēc sekundes pievērst skatienu jebkuram citam punktam šai apli, vēl pēc sekundes — citam un tā tālāk — kā haotiskajā Brauna kustībā. Visas domas un priekšstati tiek aizdzīti: jūs esat aizņemts tikai ar slīdēšanu no punkta uz punktu.

Otrais variants — tas pats, tikai jūs neliekat skatienam slīdēt, bet ļaujat, lai tas pats slīd, kur grib, apļa ietvaros. Nekas cits jūs neinteresē.

Trešais variants — ar aizvērtām acīm sēdus vai guļus. Jūs vienkārši aizverat acis un cenšaties ne par ko nedomāt. Tas neizdodas, jo pašas no sevis rodas domas, priekšstati, atmiņas utt. Tad jūs darāt to pašu, ko pirmajā variantā: tiklīdz rodas kāda doma vai tēls, jūs cenšaties viegli «aizslīdēt» uz ko citu, no tā — uz trešo un tā tālāk («Kaķis ... Salle ... Zole...»). Tagad jūs domājat par neko, jo domājat par visu. Uzmanība skrien no priekšstata uz priekšstatu «vienā pieskārienā». Kad esat to darījis 2—3 minūtes, atkal pilnīgi atbrīvojiet uzmanību un ļaujiet tai iet, kur tā grib! Vēlreiz pārmaiņus atkārtojiet to pašu! Šādu vingrinājumu laikā var rasties miegainība, dažiem tie lieliski palīdz aizmigt.

Ceturtais variants — «piedzimšana no jauna» — izdodas tikai tiem, kuri jau labi izjutuši pašiedvesmas būtību.

Aizveriet acis1 Intensīvi pavēliet sev: «Esmu visu aizmirsis. Es neko nezinu. Viss ir nepazīstams.» Tad 2—3 minūtes izdariet iekšējus «pieskārienus», pēc tam strauji atveriet acis!

Tai gadījumā, ja pašiedvesma iedarbosies, jūs pazīstamo apkārtni ieraudzīsiet it kā no jauna, svešādu. Atkārtojiet to kādas 5 reizes, efekts ar katru reizi pastiprināsies, jūs zināmā mērā tuvosieties tai sākotnējai redzei, pareizāk sakot, sākotnējai lietu uztverei, kas jums bija agrā bērnībā un kas pieaugušam var būt tikai pirmajos mirkļos pēc pēkšņas pamošanās, — tīras virsmas, formas, krāsas ar nenoteiktu nozīmi, nesaprotamu savstarpēju sakarību ... Tādu redzi nevar saglabāt ilgi — labi, ja tā noturas pāris sekundes.

Dekoncentrēšanās vingrinājumi, sevišķi «piedzimšana no jauna», palīdz saspringtā radošā darbā, sekmējot gan atpūtu, gan jaunu ideju uzpeldēšanu no zemapziņas. Lieliskus rezultātus dod ritmiska koncentrēšanās un dekoncentrēšanās mija. Minēsim vienu variantu.

Uzmanības pulsēšana (īpašs vingrinājums garīgā darba strādniekiem, trenē psihisko mobilitāti).

Koncentrējieties uz jebkuru priekšmetu, priekšstatu vai iekšēju darbībul Pieņemsim, ka tas ir «vienādsānu trīsstūris» vai 395 reizināšana ar 648. Intensīvi koncentrējieties 15—20—30 sekundes, pēc tam izdariet strauju aprā-vienu, kritienu pilnīgas prostrācijas un atslābuma stāvokli aptuveni uz 10 sekundēml Pēc tam atkal seko koncentrēšanās un aprāviens — tā līdz 10 reižu.

Improvizējiet! Šis vingrinājums domāts zemapziņā esošo koncentrēšanās rezervju mobilizēšanai.

Lasītāji un lasītājas, kas izvirzījuši sev uzdevumu apgūt psihotehniku! Pilnīgu priekšstatu par AT jums dos tikai visa grāmata kopumā. Atgriezieties laiku pa laikam arī pie šīs nodaļas un tajā dotajiem vingrinājumiem! Neviens no tiem atsevišķi negarantē brīnumu, taču katrs palīdz atklāt sevī kaut ko jaunu un atvieglo patstāvīgu individuālā optimuma meklēšanu, kas tiešām var būt brīnums.

ATBRĪVO MUSKULI. SPĒKS IR MIERĀ.

No hatajogas

VISS. KO DARA PATIESI. IZDARĀMS VIEGLI.

Nezināma autora apgalvojums

7. SPĒKS IR MIERĀ

Vai Jūs protat gulēt? Un sēdēt?... AT pamats ir muskuļu atbrīvošana no sasprindzinājuma. Prasme vajadzīgajā brīdī atbrīvot muskuļus ir bezgala vērtīga iemaņa.

TIE ESAM MĒS

Muskuļu darbs ir visa dzīvības procesu norise no gremošanas līdz domāšanai. Ir jau pilnīgi noskaidrojies, ka atlētu dekoratīvajai muskulatūrai dzīvē ir samērā niecīga nozīme, vareni bicepsi ir vērtīgi, šķiet, tikai kā sekundāras dzimumpazīmes. Bet galvenie muskuļi, no kuriem ir atkarīgs organisma stāvoklis, ir kautrīgi un grūti pamanāmi. Sirds muskulis, kas nenogurstoši sūknē asinis, diafragma, kura nodrošina elpošanu, smalkie asinsvadu un iekšējo orgānu muskuļi, kā arī vēdera un iegurņa muskuļi, kas balsta ļoti svarīgus orgānus, — uz tiem dibinās mūsu labklājība — un ne tikai fiziskā.

Muskuļu stāvokļi reizē ir arī psihes stāvokļi. Visiem muskuļiem ir smadzenēs savas pārstāvniecības, kuras saņem informāciju un dod rīkojumus. Šo pārstāvniecību savstarpējās attiecības ir sarežģītas un dažādas, un mēs apzināmies tikai nelielu daļu no to darba. Šis darbs netiek pārtraukts, kamēr esam dzīvi.

NE GLUŽI ТА, KĀ GRIBAM

Visus ķermeņa muskuļus var iedalīt gribai pakļautos un gribai nepakļautos; gribai nepakļautie ir gludie muskuļi, bet gribai pakļautie — šķērssvītru muskuļi. Gribai nepakļautajiem muskuļiem, piemēram, zarnu muskuļiem vai acs zīlītes muskulim, mēs parasti neko nevaram diktēt: tie saraujas un atslābinās paši no sevis. Gribai pakļautos muskuļus, piemēram, bicepsus vai ikrus, mēs varam sasprindzināt un atslābināt, kā gribam. Tomēr ne gluži tā, kā gribam, it sevišķi atslābināt...

Lieta tā, ka arī gribai pakļautajiem muskuļiem ir gribai nepakļauts darbības komponents. Tas izpaužas tā sauktajā muskuļu tonusā — gatavībā darbībai vai bezdarbībai.

Es esmu gurdens un atslābinājies — manu muskuļu tonuss ir minimāls; jūs esat možs un uzbudināts — muskuļu tonuss jums šai brīdī ir ļoti augsts. Izbailēs mēs acumirklī sasprindzināmies, galējās šausmās var saļodzīties atslābinājušās kājas utt., taču tas viss notiek neapzināti, automātiski. Vai tas ir atkarīgs no mūsu gribas?

Tikai līdz zināmai robežai. Ja esat pamodies gurdens, var censties sevi uzmundrināt ar rīta rosmi, masāžu, noberšanos ar vēsu ūdeni u. tml., var arī momentā bez jebkādas papildu iedarbības sasniegt maksimālu možuma pakāpi, paskatoties uz pulksteni. Taču tonuss var arī nepaklausīt.

Var aizvērt acis, turēt plakstiņus aizvērtus, cik ilgi vēlaties, un atvērt, kad ienāk prātā. Taču ir brīži, kad acis neatturami aizveras pašas. Tas notiek, ja ļoti nāk miegs, un notiek tāpēc, ka plakstiņu muskuļi atslābinās, to iekšējais tonuss krītas. Vēlēšanās gulēt par 80 procentiem ir muskuļu (plakstiņu, kakla, pēc tam arī citu muskuļu) atslābināšanās sajūta.

UN TOMĒR VAR....

Tam, kas pašreiz lasa šis rindas, droši vien neradis grūtības acumirklī krasi un spēcīgi sažņaugt roku dūrē. Bet pamēģiniet to izdarīt, tikko pamodies, gultā, kad ļoti gribas vēl pagulēt!... Tas nebūs viegli izdarāms, vajadzēs diezgan lielu gribasspēku (tāpat kā tas nepieciešams, lai atslābinātu pirkstus dusmu brīdī).

Taču jūsu prāts jau ir nomodā, jūs jau atceraties, kādi darbi jums šodien veicami, jums ir radušās pat kādas idejas. Tas prasa, lai būtu nomodā delikātās muskuļu grupas, kas pārvalda iekšējo runu, un smalkie acu muskuļi...

Lielie skeleta muskuļi pagaidām vēl ir miega tonusā ... Dažādām muskuļu grupām vienā laikā tonuss var būt dažāds, tieši tāpēc mēs varam, strādājot ar vieniem muskuļiem, ietekmēt citu muskuļu tonusu, ar to palīdzību ietekmēt nākamos un tā tālāk. Būtībā tā arī ir — fizioloģiskā nozīmē — sevis vadīšana. Katru mūsu stāvokli katrā brīdī var iedomāties kā dažādu muskuļu grupu tonusu savienojumu, kas ar atgriezenisko saiti atspoguļojas smadzenēs.

Tādu stāvokļu, kā viegli saprast, var būt bezgala daudz.

Lai būtu viegli roku sažņaugt dūrē, jādara tā: vairākas reizes enerģiski jāiztaisno pirksti. To var izdarīt vieglāk, jo miega stāvoklī, tonusam pazeminoties, izstiepējmusku-ļiem tomēr ir pārsvars. Iztaisnojiet pirkstus līdz galam, vēl un vēlreiz!... Vai jūtat, ka paaugstinājies arī salie-cējmuskuļu tonuss? Tagad roku viegli var sažņaugt dūrē un noturēt šai stāvoklī.

Vieglāk ir sažņaugt dūrē arī otru roku.

Atcerēsimies to, kad runa būs par tonizāciju.

VAI JŪS PROTAT GULĒT?

Lasītāj! Pašreiz jūs droši vien sēžat, bet varbūt guļat uz dīvāna.

Lai arī kādā pozā jūs ar šīm rindām sastaptos, lūdzu uzmanību! Vai jums ir ērti? Vai poza ir optimāla? Vai tā

pilnībā atbilst tam, ko jūs darāt, un stāvoklim, kurā jūs gribat būt?

Kāpēc jūs sēžat uz krēsla maliņas, saliecies un pavilcis kājas zem sevis? Kāpēc esat uzmetis kūkumu? Kāpēc viena roka ir kaut kā nedabiski piespiesta un pirksti sažņaugti?

Bet vai jūs protat gulēt? Vai esat pārliecināts, ka stāvoklis, kuru jūs ieņemat pirms aizmigšanas, ir vislabākais?

Poza var radīt sliktu garastāvokli, bailes un nemieru, stindzināt prātu un iztēli. Taču poza var ari nomierināt, uzmundrināt, dot pārliecinātību.

Dabiska un pareiza poza jebkurā darbā, jebkurā brīdī ir viens no labas pašsajūtas un paškontroles nosacījumiem. Tas nav tāds nieks, kā varētu likties, tā ir māksla.

Tiesa, ne vienmēr poza ir atkarīga no mūsu vēlēšanās, to nosaka darba un pieklājības prasības, neērtības ... Svarīgs ir ne tikai stāvoklis, bet ari muskuļu sasprindzinājuma iekšējais sadalījums, gandrīz jebkurai pozai var pielāgoties, pat pozai pārpildītā autobusā.

Pozas optimālums saistīts ne tikai ar pareizu stāvokļa izvēlēšanos, bet arī ar sava muskuļu tonusa pārvaldīšanu, bet tonusa pārvaldīšanas kultūra jau ir māksla.

AT POZA

Vispazīstamākā ir «važoņa» poza, kad, sēžot uz krēsla, dīvāna vai taburetes, ceļi izplesti apmēram 45° leņķi, apakšdelmi balstās uz gurniem, ķermenis mazliet noliekts uz priekšu, galva brīvi nolaista. Si poza ir vienlaikus gan stabila, gan atslābināta, tādā var snaust, taču dziļā miegā tā neļauj iegrimt. Cita poza ir guļus stāvoklis (parasti uz muguras), kas ļauj maksimāli atslābināt ķermeni. Starp-stāvoklis starp šim pozām ir atlaišanās dziļā krēslā, atbalstot rokas uz elkoņa balstiem, bet galvu pret atzveltni.

Ir iespējami arī citi stāvokļi, piemēram, sēdēt pie galda, atbalstot galvu rokās vai nolaižot to uz rokām, kas guļ uz galda, — svarīgi tikai, lai stāvoklis būtu vienkāršs, dabisks un stabils.

Pilnīgs nekustīgums, protams, nav vajadzīgs nevienā pozā: pat dziļā miegā cilvēkam ir tiesības grozīties no vieniem sāniem uz otriem. Pozas standartizēšanas prasība ir saprotama: pēc kāda laika, darbojoties kā parasts nosacījuma reflekss, ķermeņa stāvoklis iedarbina veselu vajadzīgo reakciju kompleksu. (Ir cilvēki, kas apguļas tāpēc, ka tiem nāk miegs, bet ir arī tādi, kuri aizmieg tāpēc, ka apguļas.) Stāvokļa standartizēšana AT seansā ir viens no sistemātiskuma un iekšējās disciplīnas elementiem.

Taču fiksētu, jums optimālu pozu jūs varat ieņemt tikai vairāk vai mazāk standartizētos apstākļos — mājās laikā, kas iedalīts regulārajām nodarbībām, vai citos piemērotos apstākļos. Bet ko darīt tad, ja tādu apstākļu nav, tomēr AT vai minitreniņš noteikti jāveic?

Standartpoza ir laba lieta, taču nonākt pilnīgā atkarībā no tās nedrīkst. Tāpēc līdz ar treniņiem standartpozās daļa treniņu jāveic citās, visdažādākajās pozās un kustībā. Tālāk mēs parādīsim, ka tas ir pilnīgi iespējams.

Regulāro autogēno treniņu laikā mājas apstākļos ieteicams atbrīvoties no visa, kas spiež ķermeni, — no jostas, kaklasaites, apaviem, ciešas apkaklītes utt.

Taču arī tam ir relatīva nozīme: kad būsiet iemācījies labi atslābināties, jūs atklāsiet, ka kļuvis daudz vieglāk paciest visādus žņaugus un ierobežojumus.

ATBRĪVOJIETIES!

«... Mēs ar kaķi guļam uz dīvāna. Es vēroju, kā kaķis guļ, un cenšos viņu atdarināt. Tomēr tas nav viegli izdarāms — gulēt tā, lai neviens muskulis nebūtu sasprindzināts ... Neteikšu, ka būtu grūti pamanīt un noteikt vienu vai otru sasprindzinātu muskuli. Atbrīvot to no pārmērīga sasprindzinājuma ari nav liela māksla. Bet slikti ir tas, ka, tikko esi ticis vaļā no viena sasprindzinājuma, tūlīt rodas otrs, trešais un tā līdz bezgalībai...»

Staņislavska grāmatā «Aktiera darbs ar sevi» ir nodaļa, kas saucas «Muskuļu atbrīvošana», no turienes arī ņemtas šīs rindas. Viss, kas šai ziņā vajadzīgs iesācējam aktierim, nepieciešams arī jums.

Jūs esat ieņēmis AT pozu — apsēdies kā važonis, atlaidies krēslā vai atgūlies uz dīvāna. Viss it kā būtu kārtībā ...

Bet vai viss?

Apsekojiet ar uzmanības staru visu savu ķermeni! Vēl un vēlreiz!

Jūsu uzdevums pašlaik ir maksimāli atbrīvoties no visiem muskuļu žņaugiem, kurus Šulcs sauca par paliekošajiem sasprindzinājumiem. Sos sasprindzinājumus apziņa lielākoties neuztver, taču tie rada pašsajūtas fonu. Šo sasprindzinājumu noņemšana, muskuļu atbrīvošana ir obligāts katras AT nodarbības sākums. No aizmigšanas atvieglošanas līdz brīvībai saskarsmē — tāds ir sasniedzamo rezultātu diapazons.

«... Jo vairāk tu vēro ķermeņa žņaugus un krampjus, jo vairāk to rodas. Pie tam tu iemācies izšķirt sevi tās sajūtas, kuras agrāk nepamanīji. Tas... palīdz atrast arvien jaunus un jaunus žņaugus, bet, jo vairāk tu tos atrodi, jo vairāk atklājas jaunu. Uz isu bridi man izdevās atbrīvoties no sasprindzinājuma mugurā un kaklā... Man kļuva skaidrs, cik daudz mums ir lieku, nevajadzīgu, kaitīgu muskuļu sasprindzinājumu, par kuriem mēs pat nenojaušam.»

Vai ievērojāt? Lai noņemtu muskuļu žņaugu, jāizdara kaut vai neliela, tikko manāma kustība. Izdariet to!... Tā ir mikrokustība, es pat teiktu, iekšēja vēsma —muskulis pat nepakustas, bet it kā nedaudz saplok...

Sākumā pārliecīga uzmanības pievēršana muskuļiem var radīt nevis atslābināšanos, bet, gluži otrādi, sasprindzinājumu. «Notvert» atslābināšanās sajūtu var tikai nejauši, it kā starp citu. Atslābināties ir grūti tāpēc, ka tas neprasa nekādu piepūli!

Šulcs kultivēja saviem pacientiem «muskuļu sajūtu». «Es uzskatu,» viņš rakstīja, «ka nervu stāvoklis ir muskuļu haotisku sasprindzinājumu komplekss, ar kuriem cilvēks apzināti vai neapzināti atbild uz ārējās vides kairinājumiem.» Bet Stanislavskis prasīja, lai viņa audzēkņi rada sevī «muskuļu kontrolieri», padara to par savu otro dabu, un aicināja to mācīties no kaķiem un maziem bērniem, kuri lieliski prot atslābināties.

«... Pašreiz guļot man izdevās pavājināt visstiprākos žņaugus un sašaurināt uzmanības loku līdz sava deguna robežām. To darot, galva kļuva miglaina, šķita, ka sākas reibonis, un es aizmigu tā, kā guļ mans runcis Mūris. Izrādās, ka muskuļu atslābināšana, vienlaikus sašaurinot uzmanības loku, ir labs līdzeklis pret bezmiegu.»

ARĪ ŠEIT IR SAVA STRATĒĢIJA

Vai esat ievērojis, kā kustas prožektora stars, meklējot mērķi? Vispirms tas veic plašus pārskata vēzienus, tad koncentrējas uz kādiem iecirkņiem. Laiku pa laikam pārskata vēzieni atkārtojas, tad atkal seko koncentrācija...

Prožektors rīkojas atbilstoši optimālajai meklēšanas stratēģijai. Rīkojieties tā arī jūs, AT laikā noņemot muskuļu žņaugus! Pirmajās sekundēs centieties likvidēt sasprindzinājumu uzreiz visos ķermeņa punktos; te jums daļēji palīdzēs jau poza. Lai jūsu uzmanības prožektors, pārāk neaizkavējoties, dažas reizes apseko ķermeni; visstiprākie žņaugi «uzpeldēs» paši no sevis.

Kāda spējīga Staņislavska audzēkne ilgi nespēja tēlot ar pilnu atdevi, kaut kas it kā apspieda viņas talantu; tuvojoties atbildīgām vietām, viņa pārcentās, zaudēja da-

biskumu... Nekādi treniņa paņēmieni nelīdzēja, kamēr pamanīja, ka šais brīžos aktrisei mazliet paceļas uz augšu labā uzacs... Tas arī bija liktenīgais žņaugs. Sāka nodarboties ar sejas muskuļu atslābināšanu. Rezultāts bija pārsteidzošs:

«r... Iekšējās jūtas guva brivu izeju no zemapziņas slēptuvēm, it kā tās būtu izlaistas brivibā no maisa.»

Uz cik smalkiem fizioloģiskiem pavedieniem gan turas veseli mūsu pašsajūtas un uzvešanās slāņi!

Muskuju žņaugi var klejot, taču katram parasti ir savi «iemīļotie» žņaugi.

Uzacu loki, virsdegune, plakstiņi sevišķi stipri un pastāvīgi ir sasprindzināti cilvēkiem, kas paraduši koncentrēti un neauglīgi domāt par smagām problēmām, to skaitā par savu veselību;

mute, lūpas, žokļi ir sasprindzināti tiem, kas jūtas vientuļi, ir ātri sakaitināmi un raudulīgi;

kakla, pakauša, plecu sasprindzinājums, «toniskais kūkums» ir raksturīgs nedrošiem cilvēkiem, bieži vel pavisam jauniem;

rokas elkoņos un roku pirksti ir sasprindzināti nemierīgiem, aizdomu pilniem un pārlieku darbīgiem cilvēkiem;

balsene, rikle, diafragma, vēdera prese sažņaudzas elpojot, it sevišķi — runājot; šie žņaugi veicina nedrošību, sliktu garastāvokli un bieži vien ir būtisks stostīšanās komponents.

Dažādu žņaugu kombināciju ir bezgala daudz. Pavērojis mazliet sevi dzīvē un nodarbībās, jūs varēsiet atrast savus «iemīļotos» žņaugus, ar kuriem tad der nodarboties īpaši.

ATSLĀBINĀŠANĀS GAMMAS

Man teica, ka šie vingrinājumi esot garlaicīgi. Piekrītu. Bet, nodarbojoties pacietīgi, jūs gūsiet rezultātus, kas pārsniegs cerēto. Arī mūziķis, kurš grib kļūt par virtuozu, nejūt riebumu pret gammām.

Iesaku jums nopietni nodarboties ar atslābināšanās gammām. Šeit dodu dažus papildvingrinājumus, kurus var gan ietilpināt regulārajos AT, gan izmantot atsevišķi.

Pilnīgi atslābiniet labās rokas plaukstu, šūpojot to brīvi, rokai balstoties uz elkoņa! Panāciet, lai plauksta brīvi nokarājas! Dariet to pašu ar kreisās rokas plaukstu, ar abām plaukstām reizē un pārmaiņus!

Pacentieties atslābināt pirkstus tā, lai tie kļūtu kā no vaska, lai katra locītava būtu maksimāli brīva! To ir grūti izdarīt, jo pirkstiem parasti ir saliekšanās tonuss. Pilnīga pirkstu atslābināšana jau pati par sevi ir labs nomierināšanās līdzeklis.

Sēžot vai guļot gultā, kad pleci brīvi nokarājas (guļ), salieciet apakšdelmu taisnā leņķi, tad ļaujiet tam brīvi krist! Pamēģiniet uztvert kontrastu starp sasprindzinājumu saliecot un atslābinājumu nolaižot! Dariet to pārmaiņus ar labo un kreiso roku, tad ar abām reizē! Kombinējiet to ar plaukstu un pirkstu atslābināšanu!

Stāvot, sēžot, guļot un vienmērīgi soļojot, paceliet taisnu roku uz augšu, tad brīvi nolaidiet! Dariet to pārmaiņus ar labo un kreiso roku un ar abām reizē! Panāciet, lai rokas šūpojas brīvi kā tukšas piedurknes!

Stāvot, sēžot un vienmērīgi soļojot, šūpojiet atslābinātas rokas kā svārstus, pakāpeniski gan palielinot, gan samazinot svārstību amplitūdu («tukšas piedurknes vējā»)!

Guļot stingri piespiediet visu roku pie gultas, tad atlaidiet! Parfiēģiniet uztvert kontrastu! Dariet to pārmaiņus ar labo un kreiso roku un ar abām reizē!

Stāvot uz zema paliktņa vai biezas grāmatas, brīvi šūpojiet vienu kāju, tad otru!

Sēžot ar nedaudz ieplestām un ceļos saliektām kājām, šūpojieties gurnos, tuvinot un attālinot ceļgalus! Izstiepis vienu kāju, nedaudz to paceliet, tad brīvi nolaidietl

Dariet to pārmaiņus ar labo un kreiso kāju un ar abām reizē!

Guļot ar nedaudz saliektu vienu kāju, tā ka papēdis pieskaras pie gultas, pašūpojiet gurnu pa labi un pa kreisil Dariet to pārmaiņus ar labo un kreiso kāju un ar abām reizē! Saliecis kājas ceļos un gūžu locītavās, paceliet kājas, atraujot no gultas, tā, lai to smagums vienmērīgi gultos uz gūžu locītavām! Šūpojiet gurnus pa labi un pa kreisi, uz priekšu un atpakaļ brīvi, it kā virās! Dariet to reizē ar roku, plaukstu un pirkstu atslābināšanu!

Stāvot uz zema paliktņa, salieciet celi kāju, kas brīvi nokarājas, tad viegli nolaidiet! Tāpat dariet ar otru kāju! Dariet to pašu, stāvot uz grīdas un pēc iespējas augstu paceļot ceļgalus!

Sēžot ar nedaudz ieplestām un ceļos saliektām kājām, atlaidiet vienu kāju, lai tā brīvi noslīd uz papēža! Dariet to pašu ar otru kāju, ar abām reizē un pārmaiņus! Dariet to pašu guļot!

Sēžot ar ceļos aptuveni 100° leņķi saliektām kājām, salieciet pēdu, balstoties uz papēža un pieliecot pie apakšstilba, tad brīvi atlaidiet! Dariet to ar abām kājām reizē un pārmaiņus! Izstiepis mazliet paplestas kājas, kas balstās uz papēžiem, šūpojiet pēdas pa labi un pa kreisi brīvi, it kā virās! Dariet to pārmaiņus ar labo un kreiso kāju un ar abām reizē! Dariet to pašu guļot!

Pēdu atslābināšana nepadodas viegli: pieaugušam cilvēkam pastāvīgas statiskas slodzes dēļ pēda ir hroniski sasprindzināta, pilnīgi atslābināta tā ir tikai zīdaiņiem. Vēl grūtāk ir atslābināt kāju pirkstus: lielākajai daļai cilvēku tie ir mazkustīgi, it kā krampjos sarauti.

Sēžot un stāvot paceliet plecu uz augšu, tad brīvi nolaidiet! Dariet to pārmaiņus ar labo un kreiso plecu un ar abiem reizē!

Stāvot brīvi noliecieties uz priekšu («nometiet» pusi ķermeņa), tad iztaisnojieties!

Sēžot taisni, atlaidieties brivi atpakaļ uz krēsla atzveltnesl

Sēžot taisni ar elkoņiem uz gurniem, brivi noliecieties uz priekšu, saliecoties jostas vietā! Galva nokārta, rokas atslābināti noslid.

No stāvokļa sēdus ar atslābinātām rokām nolaidieties sāņus uz krēsla elkoņa balsta vai divānal Dariet to pārmaiņus uz labo un uz kreiso pusi!

Guļot paceliet ķermeni, tad brivi nolaidiet!

Stāvot vai sēžot nolaidiet galvu uz krūtim, kā to aizmiegot dara galigi noguris cilvēks! Dariet to pašu stāvot, balstoties ar elkoņiem uz galda! Sai stāvokli viegli pašūpojiet galvu no vienas puses uz otru!

Stāvot grieziet galvu riņķi — nesteidzoties, maigi un plastiski! (Tas palidz likvidēt dažus galvassāpju veidus.)

Guļot uz muguras, mazliet paceliet galvu, tad brivi nolaidiet! Palieciet galvu sāņus, tad taisnil Dariet to pašu, guļot uz vēdera, pagriežoties uz vienu un otru pusi!

Jogi iesaka šādas kustības: guļot uz muguras uz paklāja bez spilvena, rokas izstieptas gar ķermeni ar delnām uz augšu («aizmiršanās poza» jeb «saules peldes poza»), nepaceļot lēni grozīt galvu no labās puses uz kreiso un no kreisās uz labo kādas desmit reizes. Jogi uzskata, ka šīs kustības dara kaklu kustīgāku un uzlabo smadzeņu pamatnes apgādi ar asinīm. Turklāt šīs kustības labi nomierina un atslābina. Citas līdzīgas kustības: tāpat guļot uz muguras, lēni kustināt pakausi tā, it kā jūs gribētu izgludināt saburzītu audumu.

Sakodiet žokļus, tad atslābiniet («košļāšana»), atveriet plaši muti («žāvāšanās»), tad atlaidiet žokli dabiskā stāvokli! Ievērojiet, ka tad, kad žokļi spēcīgi sakosti vai plaši atvērti, elpošana tiek aizturēta. Kad žokļi atslābināti, elpošana ir briva.

Piespiediet mēli pie aukslējām, tad atlaidiet! Piespiediet mēli pie apakšējiem un augšējiem zobiem pa labi un

pa kreisi! Izkariet mēli, cik tālu varat, tad atlaidiet! (Brīvi atlaista mēle pati pieskaras pie augšzobiem.)

Uz leju un uz iekšu vērsts skatiens ar nolaistiem plakstiņiem, mazliet atkāries un nedaudz uz priekšu izvirzīts apakšžoklis, atslābināta mēle, kas viegli pieskaras pie augšzobiem, — tas viss veido tā saucamo «relaksācijas seju» (atslābināšanās seja). To īpaši noslīpē dažos medicīniskos AT variantos. «Relaksācijas seja» palīdz ātrāk pāriet uz dziļajām AT fāzēm.

SMAIDS SEV

Iemācīties pārvaldīt sejas tonusu ir sevišķi grūti un svarīgi. Seja ir «psihiskās» muskulatūras centrs.

Tāpat kā ķermeņa muskulatūras vingrinājumi, arī sejas vingrinājumi balstās uz sasprindzinājuma un atslā-binājuma kontrastu un sajūtu «notveršanu». Palīdz arī spogulis.

Sarauciet pieri, paceļot uzacis («izbrīns»), tad atslābiniet to! Centieties noturēt pieri pilnīgi gludu vienu minūti! Sarauciet uzacis («dusmas»), tad atslābiniet tās! Iepletiet acis («bailes»), tad atslābiniet plakstiņus! Iepletiet nāsis («ieelpoju smaržu»), tad atslābiniet plakstiņus un uzacis! Aizmiedziet acis («šausmas»), tad atslābiniet plakstiņus! Piemiedziet acis, tad atslābiniet tās! Paceliet augšlūpu, saraucot degunu («nicinājums»), tad atslābiniet to! Atņirdziet zobus («niknums»), tad atslābiniet vaigus un muti! Atvelciet uz leju apakšlūpu («riebums»), tad atslābiniet to!

Galvenais uzdevums visos šais un citos improvizētos vingrinājumos ir pastiprināt sejas muskuļu sajūtu un mīmikas muskulatūras tonusa kontroli. Sejas žņaugu noņemšana ir labs līdzeklis paškontroles saglabašanai sasprindzinātās situācijās. Bez tam jūs droši vien

pamanīsiet, ka intensīva mīmikas rotaļa atdzīvina garīgo darbību.

Atsevišķi jārunā par smaidu. Kaut kā negribas to saistīt ar vārdu «treniņš». Arī smaidu varētu sadalīt muskuļu savilkšanās un atslābināšanās kustībās, taču tas nav galvenais. Svarīgi, ka ne tikai prieks rada smaidu, bet arī otrādi — smaids rada prieku. Nevajag žēlot laiku, lai apgūtu smaidu, it sevišķi tiem, kam mēdz būt slikts, smags garastāvoklis. Nevajag nevienam īpaši smaidīt, smaidiet sev: tikai patiess, iekšējs smaids labi iedarbojas arī uz citiem cilvēkiem. Starp citu, nirvānai — svētlaimīgi atbrīvotam miera stāvoklim — ir sava mīmikas izpausme, kas atgādina vieglu smaidu (Būdas smaids). So izteiksmi sasniedz, nedaudz atvelkot atpakaļ un uz augšu lūpu un acu kaktiņus un savelkot vaigus, it kā cilvēks gribētu nedaudz atvilkt atpakaļ savas ausis (dažiem tas tiešām izdodas). Pamēģiniet sejai piešķirt tādu izteiksmi un saglabāt to dažas minūtes! Jūsu noskaņojums mainīsies.

KA IESKATĪTIES SEV ACĪS

Acu nozīme mūsu psihisko stāvokļu radīšanā ir milzīga, ne velti arī pašus psihiskos stāvokļus var «nolasīt» no acīm. Mēs paši neredzam savas acis, bet skatiens spogulī momentāni un neizbēgami izkropļo īsto izteiksmi. Ko darīt?

Mūsu uzdevumi pagaidām ir pieticīgi, mums nav jākļūst par aktieriem. Pašreiz mums ir svarīgs tikai viens: atslābinātas acis ir vispārējas nomierināšanās ķīla. Taču bez plakstiņu muskuļiem, kuru stāvokli mēs varam novērot, skatienu vada arī apslēptie acu ābolu muskuļi. Var iemācīties atslābināt gan vienus, gan otrus.

Mazliet nolaidiet augšējos plakstiņus tā, lai jūs tos varētu redzēt! Jūs ievērosiet, ka tie trīc. Centieties to novērst! Sākumā tas neizdodas, trīcēšana pat pastiprinās. Taču pēc dažiem treniņiem to var samazināt un pilnīgi novērst. Sevišķi labi tas izdodas tad, ja skatās tālumā.

Aizveriet acis! Tagad nolaidiet plakstiņus brīvi tai stāvokli, ko tie paši ieņem! Ja jūs esat nomodā, plakstiņi ir pavērti. Atkārtojiet to vairākas reizes, cenšoties uztvert maksimālās atslābināšanās stāvokli!

Starp citu, ir ļoti labs un vienkāršs paņēmiens, kā nomierināties (to dažkārt lieto neapzināti): viegli glaudīt ar pirkstiem plakstiņus, uzacis, pieri, ap acīm. Ar šīm pašām kustībām var nomierināt un aizmidzināt bērnu. Minētajās vietās acīmredzot atrodas «hipnogēnie» (miegu radošie) nervu gali.

Nosēdieties pret sienu 2 līdz 5 metrus no tās! Izraugieties uz sienas divus punktus, apmēram 50 centimetru vienu zem otra! Virziet skatienu no viena punkta uz otru, cik lēni vien varat!... Lēnāk, vēl lēnāk/... Jūs pamanīsiet, ka plakstiņi pamazām atslābinās un kļūst smagāki, skatienu pacelt kļūst arvien grūtāk, — uztveriet šo sajūtu, tā jums noderēs, iegremdējoties dziļā pašhipnozē un vadot aizmigšanu.

Vērot punktu, kas atrodas aptuveni 5 metru attālumā, 10—20 minūtes — tas ir viens no jogu atpūšanās un paš-hipnozes paņēmieniem.

Pavērsiet skatienu uz iekšu un uz augšu, un plakstiņi automātiski sāks nolaisties. Ļaujiet skatienam atgriezties iepriekšējā stāvokli! Izdariet to vairākas reizesI Ļoti iespējams, ka jutīsiet vieglu reiboni un miegainību. Ari tas ir viens no paņēmieniem acu muskuļu dziļai atslābināšanai, kas noder bezmiega gadījumā.

Vēl viens vingrinājums.

Jūs guļat vai sēžat atzveltnes krēslā. Acis plaši atvērtas, skatiens vērsts tālumā, uz nekurieni, 3 minūtes ilgi Lai domas klejo, kā grib, taču labāk, ja prātā paliek kāds abstrakts priekšstats, piemēram, «mūžība».

Tas ir plaši atvērtu acu atslābināšanas treniņš un lieliska psihiska atpūta.

Improvizējot ar acīm, jūs atklāsiet, ka tajās jums ir apslēpti un ļoti delikāti nomierināšanās, tonizācijas un garastāvokļa mainīšanas avoti. Es šeit devu tikai vispārīgāko pamatu meklējumiem.

Ja esat nolēmis sistemātiski apgūt visu AT kursu, tad vietējās atslābināšanās vingrināšanai vajadzēs apmēram divas trīs nedēļas. Dažiem vajadzīgs arī ilgāks laiks, bet cilvēkiem, kam ir slieksme uz vispārēju nebrīvumu, ir vērts izdarīt šos vingrinājumus pastāvīgi un cītīgi, nepārtraucot nodarbības nevienu dienu. Pakāpeniski Iekšējais Kontrolieris iemācīsies automātiski sekot muskuļiem vienmēr un visur. Žņaugu noņemšanu var jebkurās proporcijās savienot ar visiem citiem vingrinājumiem.

«SLĪDOŠAIS SVĀRSTS»

ir iepriekšējo vingrinājumu kvintesence. Tas sevišķi labi izdodas tad, kad muskuļu sajūta jau pietiekami attīstīta.

Ja jūs gribat ātri atbrīvoties no sasprindzinātības, ne-brivuma un noguruma, izdariet vieglas un vājas muskuļu saliekšanas un iztaisnošanas kustības secīgi visās galvenajās ķermeņa locītavās no kājām līdz galvai un atpakaļ 2 vai 3 reizes, pa trīs līdz piecām reizēm saliecot un iztaisnojot katru locītavu! Sākt var vai nu ar galvu (viegla grozīšana un šūpošana), «laižoties uz leju», vai ar kāju pirkstiem (kustinot uzreiz visus pirkstus abām pēdām reizē vai arī pārmaiņus), «paceļoties uz augšu» (saliekt un iztaisnot pēdas, apakšstilbus ceļos, augšstilbus gūžu locītavās utt.). Kustībām jābūt vieglām, nevērīgām, it kā virās.

Vislabākos rezultātus šis vingrinājums dod guļus stāvoklī. To var izdarīt gan AT nodarbības sākumā, gan beigās: tas palīdz gan atslābināties, gan tonizēties.

Dārgie lasītāji! Pēc pirmā izdevuma pieredzes autors ir pārliecinājies, ka vingrinājumu pārpilnība dažos rada ap-

jukumu: uz galda pārāk daudz dažādu ēdienu — ko izvēlēties pirmajam, ko otrajam ēdienam? ...

Vēlreiz iesaku sākumā bez steigas visu aplūkot un patstāvīgi padomāt, ko jūs no sevis gribat; tas atvieglos izvēli, bet ir vērts izmēģināt visu. Piedāvāju jums kaut ko līdzīgu ceļvedim, ko jūs atradīsiet grāmatas beigās.

ĀTRI TIKAI BLUSAS ĶER.

Tautas gudrība

8. SAVA MŪZIKA

Daži paņēmieni psihisko ātrumu trenēšanai. Apguvis savu Iekšējo tempu, jūs iemācīsieties steigties nesteidzoties. Kā sev palīdzēt ar mūziku.

BET* TEMPS TAČU IR KAILS!

«Gan jau» — tas Ir mans galvenais ienaidnieks, tā dēļ esmu zaudējis tik daudz, ka nevar ne izstāstīt... tGan Jau» — un es turpinu gulēt gultā un nokavēju darbu. *Gan jau» — un es atlieku darbu, turklāt, jo tas ir svarīgāks, jo stūrgalvīgāk. So savu šausmīgo izlaidības formulu es apzinājos pēc briesmīga brāziena, kad biju nokavējis ļoti svarīgu darbu. € Pietiek!» es sev uzkliedzu. <No rītdienas tava formula būs: <rNekavējoties. Steidzīgi. Tūlīt. Par katru cenu...» No rītdienas... Bet kāpēc ne šodien? Atkal? Jokus pie malas! Tagad vai nekad!»

Es ķēros pie darba kā apsvilis, kā glābdamies no nāves. To iekārtu es samontēju pirms termiņa, un, lai cik dīvaini tas būtu, man pirmo reizi radās brīva laika rezerve: man nebija, ko atlikt... Kļuva neparasti viegli. Es sāku nodarboties ar kādu lietu, ko jau sen biju iecerējis, un tieši tad es pēkšņi sajutu, ka formula <tagad vai nekad» ir manī iesēdusies... Radās vēl tāda: tGalvenais — paspēt galveno.» Man kļuva interesanti trenēt momentānu ieslēgšanos darbā. Es sāku dzīvot tā, it kā visu laiku kaut ko nokavētu, un apslēptā apziņa, ka patiesībā tas tā nav, ka tā ir spēle, piepilda mani ar jautru draiskulību. Manas dzives pulss paātrinājies, es visu laiku sarauju, apsteidzu — nevis plāna, bet sevis dēļ. Tas paceļ tonusu...

G. radiotehniķis»

<Kad es sapratu savu galveno trūkumu: nemierīgu nervozitāti, drudžainu steigu, kas aprij mani visu labāko, pat valodu, es nolēmu likt visu uz spēles. Gausums — lūk, kas man vajadzīgs, es nolēmu. Un sāku to diendienā izkopt, fanātiski lēni. Es atslābinājos, cik vien spēju, iedomājos, ka esmu kinolenta, kuru griež ar vismazāko ātrumu, bruņurupucis, gliemezis; iedomājos, ka esmu pludmalē un pa manām dzīslām izplūst tviksmigs slinkums, ka laiks ir apstājies un man vēl priekšā vesela mūžiba. Par flegmātiķi es nekļuvu, dažkārt drudžainiba tomēr izlaužas uz āru, taču tagad man ir daudz vieglāk...

D., students-diplomands»

«... Temporitms mehāniski, intuitīvi vai apzināti iedarbojas uz mūsu iekšējo dzīvi, uz mūsu jūtām un pārdzīvojumiem.»

«... Tas ir jūtu vistuvākais draugs un līdzstrādnieks, jo tas bieži vien tieši, dažkārt pat gandrīz mehāniski ierosina emocionālo atmiņu, tātad arī pašu iekšējo pārdzīvojumu.»

«Nevar pareizi just, ja ir nepareizs, neatbilstošs temporitms.

Nevar atrast pareizo temporitmu, ja vienlaikus nav pārdzīvota tam atbilstošā sajūta.»

Tā rakstīja Stanislavskis un apstiprināja šos spriedumus eksperimentāli.

Izrādījās, ka ar «kailiem» temporitmiem, kurus uzdod metronoms, var aktieriem «ieslēgt» noteiktus stāvokļus un līdz ar to veselus pārdzīvojumu slāņus. Jaunajiem aktieriem tika dota nosacīta skala ar 10 temporitmiem:

№ 1 — galēja pasivitāte;

№ 2, 3, 4 — pakāpeniska pāreja uz enerģisku, možu pašsajūtu;

N° 5 — gatavība jebkurai darbībai;

№ 6 — sasprindzināta uzmanība, lēmumu ritms;

№ 7 — nopietnu šķēršļu pārvarēšana, enerģiska darbība, satraukums un prieks;

№ 8, 9 — drudžains dzīves pulss;

№ 10 — mirklis pirms sabrukuma, ārprāta sākums.

Teātrim tā bija atklāsme. Taču plašā nozīmē tempo-ritma psihiskā iedarbība bija atklāta jau sensenos laikos. Kas tad ir mūzika, ja ne līdzeklis temporitmiskai psihisko stāvokļu ieslēgšanai?

Praktiskos nolūkos pietiek zināt, ka katrā brīdī mēs dzīvojam kādā psihiskā tempā. Tas ir kāds vienots iekšējais ātrums, it kā visu smadzenēm no ārienes un iekšienes uzdoto ātrumu rezultējošais ātrums, kas saistīts ar tonusu, emocijām, uzmanību un kustībām. Izteikt to absolūtos lielumos ir grūti, jo katram ir savs individuālais iekšējais temps un tātad sava atskaites sistēma. Taču diapazons ir aptuveni vienāds visiem, un tas deva iespēju radīt visiem saprotamu mūzikas tempu skalu. Mūzikas tempi ir summāro psihisko tempu ārējā izpausme.

Tātad vienam problēma ir kļūt straujākam, citam — kļūt gausākam. Taču es savā vārdā tomēr gribu teikt:

LĀSTS STEIGAI!

Visi steidzas, rosās, šaudās šurp un turp, skubina cits citu, grūstās, uztraucas, katrs cenšas apiet, apdzīt, atspiest malā, ieņemt cita vietu, pagrūst, noraut pogu, aizlīst priekšā, visi ir traki aizņemti, briesmīgi nokavējušies, bezgalīgi uzbudināti; «Neaizkavējiet!», «Ātrāk!», «Vai nevar ātrāk?», «Tempā», «Steidzīgi», «Ejiet uz priekšu!», «Ko jūs stāvat?», «Man precīza nauda», «Nedodiet bez rindas!» ...

Sī nevienam nevajadzīgā nervozitāte, drudžainība, uz-budinātība, šīs zemapziņā iesēdušās bailes nokavēt, šī

dziņa kājās, rokās, virsnierēs ... Traucē, aiztur, aizsprosto ceļu ... Cilvēks, kurš pakļāvies steigas masveida neirozei, pat neievēro, cik daudz laika viņš pavada veltīgi un ar mīnusa zīmi. Viņš tērē laiku steigai... Viņš tērē tai bezgala dārgo smadzeņu vielu ... Viņš buksē! Vēl neviena rinda nav virzījusies ātrāk tāpēc, ka rindā stāvošie pilsoņi aiz nepacietības plēšas, toties cik daudz cilvēkstundu un smadzeņu tiek patērēts, lai noskaidrotu pārpratumus, cik daudz sliktāk cilvēki tādos apstākļos sāk saprast cits citu un izturēties cits pret citu!

Mūsu tēze ir vienkārša. Tā kā mēs visi dzīvojam hroniskas, par refleksu kļuvušas steigas stāvoklī, tad pretsvarā tam jāiemācās palēnināties.

LĒNĀK BRAUKSI, TALAK TIKSI

Novērojot sevi ik dienas, centieties apzināties, pārskatīt visu savu tempu diapazonu un sāciet apgūt plastisku iekšējo palēnināšanos!

Cik vien lēni un plūstoši varat, sažņaudziet un iztaisnojiet roku pirkstus, visus reizē un pēc kārtas, vienai rokai un abām rokām reizē! Panāciet, lai nebūtu ne mazākā rāviena vai apstāšanās! Tādā pašā garā veiciet ari citas kustības!

Virziet skatienu lēni no priekšmeta uz priekšmetu! Ļoti lēni! Vēl lēnāk!

Guļot uz muguras uz zema spilvena (žņaugu noņemšana), cik vien lēni varat, groziet galvu pa labi un pa kreisi, labāk ar aizvērtām acīm, 10—12 reizes!

Palēnināti izrunājiet vārdus un frāzes!

Pakāpeniskā pārslēgšanās: skaitiet savu pulsu skaļi un domās, saskaitot 30 sitienus; tālāk skaitiet katru otro sitienu — 20 pārus, tālāk katru trešo sitienu — 10 pārus! Dariet to pašu ar elpošanu (par skaitīšanas vienību pieņem katru ieelpu un izelpu)! Dariet to pretējā virzienā!

2—4 minūtes dariet parastos darbus tā, it kā jūs būtu uzņemts palēninātā filmā!

Dariet visu to pašu paātrināti! Imitējiet nemierīgas steigas stāvokli, uzskrūvējiet sevi! Jūs skraidāt pa istabu, kaut ko meklējat. Tad pēkšņi izbeidziet radušos stāvokli ar iekšēju palēnināšanos, noņemiet žņaugus! Pēc tam pārejiet uz mērenu tempu, saglabājot gatavību gan lēnam, gan ātram tempam! Lai kāds pavēl pāriet no tempa uz tempu (lēni!... ātri!... mēreni!... ātri!... mēreni!... lēni!... ātri!... lēni!...)! Lēcienveidīgi un pakāpeniski ...

Pāreja no palēnināta tempa uz paātrinātu tempu un otrādi ļoti labi tonizē un trenē psihisko plastiskumu. Tieši viegla tempu mainīšana un viegluma un plastiskuma saglabāšana ātrā tempā ir raksturīga veiksmīgākajai temperamenta organizācijai — sangviniskajai.

Vissarežģītākā temporitmisko vingrinājumu pakāpe ir dažādu temporitmu apvienošana.

Pamēģiniet sākumā sažņaugt dūrē un iztaisnot vienu roku lēnā, bet otru ātrā tempā! Strauji mainiet: labo roku lēni, kreiso ātri, tad labo ātri, kreiso lēni!

To izdodas panākt samērā drīz, bet vienlaikus šūpot kreiso kāju mērenā tempā, sažņaugt un iztaisnot labo roku ātrā un kreiso lēnā tempā — tas sākumā ir nesasniedzams uzdevums. Jūs pamanīsiet, ka dažādi temporitmi saskaņojas visvieglāk tad, ja tiem ir kādas likumsakarīgas skaitliskas attiecības — teiksim, tie attiecas kā viens pret trīs vai viens pret četri.

Pieradis apzināties savu temporitmu, iemācījies to just un regulēt, jūs iegūsiet varenu papildsviru sevis vadīšanai, jūsu psihe kļūs brīvāka un spēcīgāka. Psihiskā tempo-ritma trenēšana ir ietverta arī AT kursā: «ieeja» autogēnajā atslābinājumā vienmēr ir iekšēja palēnināšanās, «izeja» — paātrināšanās nepieciešamajā pakāpē.

Taču labākais palīgs temporitmiskajai, kā arī visām citam AT pusēm ir

Mēs dzīvojam tādā laikā, kad cilvēkam, kurš rūpējas par savu psihi, jāmeklē glābiņš no mūzikas. Taču vaino-, jama nevis mūzika, bet cilvēku nekulturālā izturēšanās pret to un citam pret citu.

Cilvēces muzikālās bagātības ir tik lielas, mūsdienu ierakstu un translācijas līdzekļi tik pieejami un ērti, ka būtu grēks neaicināt mūziku palīgā savām smadzenēm. Sis aicinājums var aizvainot kaislīgus mūzikas cienītājus, kuriem tās skaistums ir svēts. Taču, pirmkārt, ir svētku dzīres un ir ikdienas uzturs, un, otrkārt, pat cildenākie mūzikas rituāli savā būtībā tomēr ir psihohigiēniski.

Lai mūzika varētu kļūt par jūsu ikdienas palīgu, kādu laiku uzmanīgi jāpētī, kāda ir jūsu reakcija uz mūziku. Ja mūzika ir individuāli pareizi piemeklēta un to pareizi klausās, tā psihei ir labākās zāles. Es nedošu nekādas receptes, repertuāram pilnībā jāatbilst jūsu gaumei un slieksmēm. Ja jums vispār nepatīk mūzika, tad, protams, par tās lietošanu nevar būt ne runas; taču cilvēki, kam mūzikas atbalsts ir liegts, daudz ko neatgriežami zaudē.

Ir lieliski, ja diena sākas un beidzas ar mūziku. Vēl labāk, ja arī dienas vidū izdodas sarīkot kaut nelielu muzikālu intermēdiju, mūzikas pavadībā veikt AT vai kādu citu nodarbību. Ņemot vērā mūziku atskaņojošo ierīču pārpilnību mūsdienās, tas, atkārtoju, nav sarežģīti, galvenais ir prast mūziku izmantot, jo tā, tāpat kā jebkurš liels labums, viegli var kļūt par ļaunumu.

Minēsim galveno.

1. Mūzikai jāatbilst jūsu iekšējam uzdevumam. Visiem ir skaidrs, ka atslābināšanās laikā vajadzīga lēna, mierīga mūzika, bet tonizācijai — moža, taču tas vēl nav viss. Nekad neizvēlieties tādu mūziku, kas ar savu žanru, izpildījuma kvalitāti, nejaušām nepatīkamām asociācijām u. tml. jūsos izraisa kaut vai niecīgāko iekšējo protestu! Mūzikai jābūt pilnīgi jūsējai, iemīļotai.

2. Skaļumam jābūt minimālam — pietiek ar tādu, kas neliek sasprindzināt dzirdi.

3. Ilgumam ari jābūt minimālam; tiklīdz jūtat, ka mūzikas iedarbība sāk mazināties, izslēdziet to!

4. Repertuārs laiku pa laikam jāatjauno. Viena tipa iedarbībai (pieņemsim, tonizācijai no rīta) vajadzīgi vismaz trīs četri maināmi darbi. Tomēr «piesātināšanās» ar kādu skaņdarbu, tāpat kā visas citas muzikālās uztveres īpatnības, ir individuāla.

5. Mūzika atvieglo mehānisku darbu (arī garīgo, piemēram, skaitļošanas operācijas — tiesa, ne visiem), bet parasti traucē darbā, kas saistīts ar vielas pārdomāšanu un jaunu lēmumu pieņemšanu; tādos gadījumos labi iedarbojas mūzikas noklausīšanās pirms darba.

NEZAUDĒ DŪŠU UN NEKRĪTI IZMISUMĀ, JA TEV NEIZDODAS PILNĪBA VEIKT VISU TO LABO. KO TU VELĒTOS! JA ESI NOKRITIS NO SAVIEM AUGSTUMIEM, CENTIES ATKAL PACELTIES ... UN AR PATIKU, APZINĪGI NOKĻŪT ATPAKAĻ, PIE SAVIEM PAMATIEM.

Marks Aurēlijs

9. VĀJA GRIBA KĀ AIZSPRIEDUMS

(tonusa fineses; «vajag» un «gribas»)

Vāja griba ir sevis nepazīšana. Prasme dzert kafiju nav tas Pats, kas prasme to vārīt. Tonizficijas paņēmienu ir |oti daudz, daži Jums noteikti noderēs. Pilnīga dzīve ir tikai enerģiskiem, tikai enerģiski» veido dzīvi, taču neviens nezina savas enerģijas lielumu. Oda atpūtai. Atbalss-magnēta brīnums.

KAS IR PAŠSAJŪTA?

Kā radīt sev labu tonusu, možu, darbīgu, enerģisku stāvokli?

Tā ir problēma, kas ik dienas, ik brīdi nodarbina daudzus cilvēkus, kuri grib pilnvērtīgi dzīvot un strādāt, tā ir gan personiska, gan, ja var tā izteikties, tautsaimnieciska problēma.

Cilvēks ir rosīgs, možs. Fizioloģijas valodā runājot, tas nozīmē, ka darbam gatavi ne tikai muskuji, bet arī visi iekšējie orgāni; viss organisms un, galvenais, smadzenes, alkst pēc darba.

Cilvēks ir gurdens, pasīvs, inerts. Viss, kas rosīgā stāvoklī pats prasa pēc darba, tagad lūdz: neaiztieciet,

ļaujiet atpūsties! Smadzenes aizsargā sevi ar aizturi: ierobežojas uztvere, zūd uzmanība ...

Tonusam ir savi centri smadzenēs. Turpat tuvumā ir vispārējās pašsajūtas centri, kas sastāda visas mūsu iekšējās vides bilanci. Sie centri jutīgi reaģē uz katru traucējumu. Tie raizēdamies rada neskaidru vārgumu slimību sākumā un reaģē uz laika maiņu, ja organisms nespēj tai piemēroties. Taču gadās arī tā, ka sabojājas paši centri, un tad ārstiem nākas uzstādīt tādas mazizteiksmīgas diagnozes kā hipohondrija, neirastēnija, astēniskā neiroze un tamlīdzīgas ...

VAI IR KOPĪGA RECEPTE?

Šķiet, tūlīt sākšu tradicionālas runas par sportisku dzīves veidu, svaigu gaisu, režīmu, atturību ...

Tas viss cilvēkam nozīmē to pašu, ko augam augsne, siltums, ūdens, saules stari. Tas viss ir nepieciešams, taču nepietiekams un diemžēl ne vienmēr iespējams.

TONUSS IR IETIEPĪGS

Tonusa pazemināšanās, astēnija — visvairāk izplatītā psihofiziskā kaite — var rasties dažādu iekšējo nekārtību rezultātā. Visbiežāk tā nemaz nav slimība varda tiešā nozīmē, bet tikai pārejošs vājums. Kā noskaidrojas, dažiem galvenais ir svaigs gaiss: viņi atdzīvojas tikai ārpus pilsētas un neizbēgami nokar degunu pilsētā; citiem vajadzīgas palielinātas vitamīnu vai kādu citu vielu devas; trešie jūtas labi tikai noteiktā dzimumdzīves ritmā, ceturtie ir pilnīgi atkarīgi no laika apstākļiem, piektajiem vienkārši kārtīgi jāizguļas

Gadās ieilguši, smagi astēniski stāvokļi, kuru cēloni neizdodas noteikt. Ir cilvēki ar acīm redzamu slieksmi uz

tādiem stāvokļiem — viņi reaģe asteniski uz jebkuram nepatikšanām.

Noregulēt tonusu dažkārt ir visai sarežģīti pat pieredzējušam ārstam, pūloties kopīgi ar pacientu. Taču, novērojot sevi, jūs droši vien atradīsiet kaut vai dažus individuālus momentus, no kuriem ir atkarīgs jūsu tonuss. Vislabāko tonusu jums dos tikai vislabākā visu jūsu dzīves pušu organizācija visos līmeņos. Arī tad, protams, nenotiks neiespējamais: jūsu tonuss kļūs augstāks nekā iepriekšējais, neoptimālais, taču Aleksandrs Dimā piedzimst tikai vienreiz simt gados. Tonusa iespējas, tāpat kā visas pārējās, cilvēkiem dotas dažādā mērā, un katram ir sava atpūtas norma. Taču ļoti augstas darbaspējas iespējamas ari cilvēkiem ar zemu tonusu: galvenais ir, kā tas tiek izmantots. Lai gan možums ir pievilcīgs, tā nozīme ir relatīva: «Kad jutos pilnīgi vesels,» par sevi rakstīja kāds tecils cilvēks, «es nespēju būt pietiekami uzmanīgs, lai nodarbotos ar garīgu darbu; lai es pilnībā izmantotu visas savas spējas, man bija vajadzīga slimība ...»

Parunāsim vispirms par «taktiskās» tonizācijas paņēmieniem: kā var paaugstināt savu tonusu kaut vai uz īsu laiku — uz dažām stundām vai minūtēm? Tas ir nepieciešams gan dzīvē, gan autogēnā treniņa nodarbībās.

OPERATĪVA TONIZACIJA

Vēlreiz atkārtoju, ka, mēģinot sevi apgūt, nav jācenšas pēc kaut kā pārdabiska — pietiek tikai krietni pamācīties pašam no sevis. Ari tagad es neatklāšu nekādu noslēpumu, ja teikšu, ka mēs ik dienas un dažkārt pat daudzas reizes dienā neviļus izmantojam vissenāko tonizācijas paņēmienu. Tā ir izstaipīšanās... Jūs pieceļaties no galda pēc ilgstošas sēdēšanas, un jūsu rokas, mugura un kakls paši izdara šīs kustības, sasprindzinās ar patīkamu, šoreiz

atbrīvojošu sasprindzinājumu, krūšu kurvis izplešas, enerģiskā ieelpā pati no sevis notiek elpas aizturēšana ...

Vēl kāds sens paņēmiens. Tā pirmtēls ir sausumā izmestas zivs krampjainās žokļu kustības. Varde jau žāvājas pilnīgi civilizēti. Kāda ir žāvāšanās jēga? Līdz ar krampjaino apakšžokļa atstiepšanos «izstaipās» visa seja, pastiprinās venozo asiņu aizplūdums, plaušu galotnēs spēcīgi tiek ievilkts gaiss un ar īslaicīgu aizturēšanu ieelpā tiek it kā iespiests alveolās; smadzenes saņem skābekļa papilddevu.

Uzmanīgāk iepazinies ar šo dabisko darbību «tehnoloģiju», jūs varēsiet tās veikt apzināti. Izdarot kustības, kas imitē neapzinātu izstaipīšanos, vienlaikus «iespiediet» sevi ieelpā aizturēto gaisu (tikai nevajag to darīt tik centīgi, ka izspiežas vēnas) l

Viens no variantiem ir šāds. Nokariet galvu, zodu piespiediet pie krūtīm, ar abām plaukstām aptveriet pakausi, elkoņus un plecus pēc iespējas izvēršot uz augšu un uz sānieml Tālāk notiek vidēji dziļa ieelpa, elpas aizturēšana un vienlaicīga pretēja kustība: kakls cenšas iztaisnoties, bet plaukstas spiež uz pakausi, nejaujot galvai pacelties, pie tam elkoņi vēl vairāk atvirzās uz augšu un uz sāniem. Seko īslaicīgs statisks sasprindzinājums un izelpa. Atkārtojiet to 5—7 reizes!

Tas ir ļoti labs paņēmiens periodiskai tonizācijai sasprindzināta garīgā darba laikā.

Izstaipīšanās vingrinājumi. So vingrinājumu pirmtēls ir dzīvnieku izstaipīšanās. Ar šo paņēmienu mūsu četrkājainie brāļi noved sevi nomoda tonusā, tā ir viņu rīta rosme. Izstaipīšanās vingrinājumi ir pazīstami arī sportistiem: to uzdevums ir iesildīšanās, muskuļu sagatavošana darbībai.

Enerģiski atlieciet vienas rokas pirkstus ar otru roku (vai balstoties pret ko cietu) un atlaidiet! Atlieciet plaukstas uz sāniem un atlaidietl Atlieciet roku elkoni, ar delnu

balstoties pret sienu, un atlaidietl Dariet to pārmaiņus ar labo un kreiso roku un ar abām reizē! Atlieciet visu roku kopā ar plecu uz sāniem un atlaidiet! Paceliet roku uz augšu! Tāpat izstaipiet kājas, atlieciet tās visās locītavās sēžot, stāvot un guļot, atbalstoties, neatbalstoties un ar roku palīdzību! Izstaipiet ķermeni, balstoties ar rokām pret sienu! Sēžot un balstoties ar galvu pret sienu vai krēsla atzveltni, izvirziet krūtis uz priekšu un atlaidiet!...

Izstaipīšanās tonizē un vienlaikus mazina muskuļu sasprindzinājumu. Tāpat darbojas arī izpurināšana, kas nemaz nav jāilustrē.

ATSPERE UN ZIBENS

AT tonizācijas paņēmienus ļoti vēlams apgūt pirms sistemātisku dziļas atslābināšanās vingrinājumu sākšanas, jo atslābināšanās jākontrolē, jāprot ātri no tās iziet, atbrīvojoties no gurdenuma un miegainības, ja tie rodas. Tiesa, atslābināšanās, kā jūs pārliecināsieties, pati par sevi stipri tonizē, taču tikai svārsta pēcdarbības veidā, t. i., maksimālais efekts vērojams pēc kāda laika ...

Nodarbojieties ar tonizāciju vienlaikus ar atbrīvošanās vingrinājumu apgūšanu, ievērojot šādu secību: atbrīvošanās, tad tonizācija katrā treniņā!

Uzskatīsim, ka šai brīdī jūs atrodaties virspusīgas atslābināšanās stāvoklī (AT pirmā fāze), kad muskuļu žņaugi ir noņemti un elpošana brīva. Tūlīt jums jākļūst maksimāli možam un darbīgam. Kas jādara?

«Lēciens ar ieskrējienu». Domāts, protams, psihisks lēciens — iekšējā tempa pieaugoša kāpināšana. Klusībā skaitiet līdz 20 (vai vismaz līdz 10) pieaugošā tempā, t. L, pirmos trīs skaitļus izrunājiet ļoti lēni, bet pēdējos tā, lai tie saplūstu kā automāta kārta! Izrunājot pēdējos skaitļus, enerģiski piecelieties!

ill

Sis paņēmiens ļoti labi apvienojas ar elpošanas un muskuļu tonizāciju. Visu skaitīšanu var veikt, aizturot elpu ieelpā un statiski izstaipot muskuļus. Papildus var iedomāties, ka jūs ieskrienoties un lecat; «lēciena» bridi enerģiski piecelietiesl Var iedomāties virpuli; tai bridi, kad jūs «izkļūstat» no tā, piecelietiesl Var iedomāties sevi par ātri plaukstošu ziedu; kad ziedlapiņas pilnīgi atveras, atveriet acis un piecelietiesl Var ari iedomāties, ka esat vaļā palaista atspere...

«Slīdošais svārsts» pieaugošā tempā līdz 3 reizēm (sk. 98. lpp.) labi apvienojas ar domās vai skaļi izteiktu pašiedvesmu:

Kājas ir vieglas, elastīgas, kustigas, rokas ir vieglas, elastīgas, kustigas, viss ir atsperīgs, man gribas kustēties, es esmu kustigs, viegls, možs, viss mani kūsā, viss ir spraigs, možums pieaug, grūž mani — piecelties!

Papildvingrinājums tonizācijai tūlīt pēc iziešanas no atslābuma (jogu «lidojošā ērgļa» modifikācija): nostāties taisni; atliekt muguru un galvu maksimāli atmest atpakaļ, rokas atvilkt atpakaļ uz sāniem un uz augšu, plaukstas maksimāli atliekt, roku pirkstus izplest kā vēdekļus; dziļi ieelpot un, aizturot elpu, pacelties uz pirkstgaliem; tā stāvēt 5—30 sekundes! Enerģiski izelpojot, ļaut rokām brivi krist un atbrīvot galvu un muguru! (3—5 reizes.)

Tonizējoši mīmikas vingrinājumi (sevišķi labi intensīva garīgā darba pārtraukumos): strauji saraukt pieri un noturēt to sarauktu 2—3 sekundes (15—20 reizes);

strauji aizmiegt un atvērt acis (līdz 10 reižu); strauji atņirgt zobus, atvelkot lūpu kaktiņus uz augšu un uz leju un vienlaikus sasprindzinot kakla zemādas muskuli (15—20 reizes)!

Supertonizējoši vārdiski formulējumi («sprādzien-izeja»). Tiem ir nozīme tikai tad, ja spējat pietiekami iejusties vārdos:

Piepildos ar elastīgu spēku,

jūtu neparastu možuma pieplūdumu,

esmu enerģijas kamols,

esmu gribas koncentrāts,

viss esmu uzlādēts,

reakcija ir zibenīga,

uzmanību

— sprādziens! īsāk:

Esmu zibens

— spēriens!

Variants «asinsvadu tonizācija» (pēc K. Mirov-ska):

Ieslēdzu vēsu dušu, viss mans ķermenis to jūt, viss atsvaidzinos,

plecos un mugurā jūtu patīkamu vēsumu, skudriņas skraida pa miesu, viegli drebuļi,

arvien vairāk gribas kustēties, drebuļi kļūst arvien spēcīgāki.

Esmu viss sasprindzināts kā atspere, viss ir gatavs lēcienam, uzmanību — piecelties!

Neaizmirstiet, ka tad, ja kāds paņēmiens jums neder, jūsu rīcībā ir citi! Piecēlies no AT pozas, jūs varat papildus izdarīt dažas enerģiskas rosmes vingrojumu kustības, veikt nelielu intensīvu pašmasāžu. Statisko rosmes vingrojumu kustības un pašmasāžas elementus var izdarīt tā, ka apkārtējie to gandrīz nemaz nemana, piemēram, bibliotēkas lasītāju zālē.

Jūs esat bijis zem uzmundrinošas dušas, izdarījis masāžu, jūs esat rosīgs, možs, darbīgs kā vēl nekad — lieliski! Taču paiet laiks un tonuss nez kāpēc krītas ... Nez no kurienes rodas gurdenums, apātija, miegainība ... Kur palicis možums?

Atcerieties svārstus un neuztraucieties! Nekas nav zudis.

Organismā un psihē, tāpat kā dabā, lietainu laiku nomaina labs laiks, bet saulainas labklājības laikā briest negaiss.

Pacēlumam agri vai vēlu seko pagurums, toties pagurums sagatavo jauna pacēluma iespēju.

Mūsos viss ir ritmisks un ciklisks. Savi ritmi ir gremošanai un asinsvadiem, aknas parasti slimo noteiktā laikā, kaula smadzenes ir punktuālas kā Imanuels Kants. Pat sapņi rādās saskaņā ar sarakstu.

Taču ritma medicīna tikai sākas. Ārstam ir grūti izsekot visiem mūsu svārstiem nepārtraukti ilgāku laiku, toties jūs pats varat to izdarīt, jo jūs taču no sevis nešķiraties.

Svarīgi ir izpētīt divus no saviem svārstiem: tonusa svārstu un noskaņojuma svārstu. Tie svārstās sarežģīti mainīgos ritmos pēc dažādām laika skalām (diennakts un īsākām, nedēļas, mēneša un garākām), ir atkarīgi gan no daudzām ārējām iedarbībām, gan no iekšējām iegribām. Protams, visām svārstībām izsekot nevar. Taču galvenās, sevišķi tās, kas traucē, vienmēr var pamanīt. «Saprast, lai paredzētu, paredzēt, lai apgūtu.» Kad esat iemācījies svārstības. prognozēt, varat iemācīties likvidēt vai samazināt nepatīkamo depresiju dziļumu ...

Pavērojiet dzīvniekus un mazus bērnus: cik bieži viņi pamanās atpūsties! Viņi atpūšas mazās devās, kaut mazliet, bet bieži. Tas ir visdrošākais princips, un pie tā atkal atgriež AT. Atslābināšanās ir nomoda svārsta pavirzīšana

uz miega pusi un vienlaikus maiga visu organisma funkciju līdzsvarošana. To var salīdzināt ar šoferiem labi pazīstamo «pāreju uz neitrālo» — visu ātrumu izslēgšanu, kaut gan mašīna turpina braukt un motors strādā ...

VAI JŪS PROTAT DZERT KAFIJU?

Tonizē gan karsts ūdens, gan auksts, gan mērens izsalkums, gan mērena barība, gan darbs, gan atpūta. Tonusu var pacelt gan ievilkts dūms, gan — otrādi — tabakas trūkums, gan iedzerta glāzīte, gan atturēšanās no alkohola. Bet tikpat labi viss minētais var izraisīt mūsos gurdenumu, nomāktību, aizturi. Viss ir atkarīgs no tā, kāda ķīmiska situācija katrā brīdī veidojas smadzeņu tonusa motorā.

Ķīmiskie stimulatori iedarbojas uz to tieši: uzmudina strādājošās un modina guļošās šūniņas. Parastākie sadzīves stimulatori — tēja un kafija — dara to pašu.

Brīdinājums: visi stimulatori ir vērsti uz nervu enerģijas neaizskaramajām rezervēm! Nesaprātīgi tās tērējot, ļoti drīz var nonākt līdz bīstamai robežai — līdz spēku izsīkumam, hroniskai, grūti pārvaramai depresijai. Šis ceļš ir zināms: vispirms rodas pastiprināta vajadzība, stimulators jālieto lielākās devās un arvien biežāk, pēc tam izveidojas strupceļš: stimulators vairs neiedarbojas vai iedarbojas ļoti īsu laiku, taču bez tā nevar iztikt...

Teorētiski spriežot, es esmu par to, lai nelietotu nekādus stimulatorus, to skaitā arī tēju un kafiju, nemaz nerunājot par aptiekas zālēm. Nekādus! Taču praksē lielākā daļa no tiem, kas lasa šīs rindas, līdz ar autoru vairs nespēj iedomāties savu dzīvi un darbu bez tasītes stipras tējas vai kafijas. Vai ir saprātīgi no tā atteikties?

Jā, sevišķi tad, ja kofeīns jums bieži rada blakusparā-dības (sirdsklauves, bezmiegu, nemieru) un ja jūs tā vietā esat apguvis dabiskus stimulācijas veidus: masāžas, kustību, elpošanas, psihisko stimulāciju.

Nē, ja tēja vai kafija jau sen kļuvusi par nekaitīgiem palīgiem.

Tējas un kafijas stimulāciju var lietot divos veidos. Pirmais veids — regulāra, mērena lietošana (tasīte, maksimums divas, vidēja stipruma, no rīta vai dienā). Šādā ierastā lietojumā stimulators harmoniski iekļaujas tonusa ritma ķīmijā un nelielu «izdevumu» palielināšanos kompensē «ieņēmumi» miega un atslābināšanās laikā. Tonusa bilance saglabājas. Tā tas arī ir lielākajai daļai cilvēku, kuri pieraduši mēreni lietot šos dzērienus.

Otrais veids — reta vienreizēja lietošana, stimulācija vārda tiešā nozīmē. Stipru tēju vai kafiju dzer tad, kad jāveic sevišķi intensīvs darbs. Obligāts noteikums: pēc šāda darba ļoti labi jāatpūšas, jāpastaigājas un jāizgu-ļas. Nerīkojiet tādu strādāšanu biežāk kā divas reizes nedēļā! Starp citu, ja arī jūs gribēsiet biežāk, nekas neiznāks, pēc divām trim ikdienas stimulācijām efekta vairs nebūs. Vajadzīgs pietiekams laiks, lai tonusa motora ķīmiskā bilance atjaunotos.

APSTEIDZOT NOGURUMU

Nākotnes darbs un vairāk nekā puse tagadnes darba ir garīgs darbs. Fizisko nogurumu mēs jūtam vienlaikus ar tā iestāšanos un pat agrāk, turpretī garīgajam nogurumam nav tādu noteiktu signālu, un to sāk apzināties ar lielu nokavēšanos.

Tikai nedaudziem cilvēkiem garīgais nogurums uzreiz rada galvassāpes un citas nepatīkamas sajūtas; parasti tas attīstās nemanot — tā, ka to gandrīz nevar atšķirt no parastām darba grūtībām, no mūsu garīgā mehānisma inerces. Problēma nerisinās, iecerētais neveicas, uzmanība zūd ...

Smadzenes ne vienmēr apzinās savu vājumu. «Nesaprotu. Nevaru koncentrēties. Nevaru iegaumēt. Nevaru atrisināt uzdevumu» — ja to apzinās, tā vēl nav nekāda nelaime. Dažos gadījumos psihiskais nogurums var izpausties kā pseidoproduktivitāte, nepamatoti pacilāts noskaņojums. Ja noguris šahists kļūdās, viņš ir spiests par to samaksāt pēc dažiem gājieniem. Taču lēmuma pieņemšanas brīdī tas šķita vislabākais ...

Atpūtiniet smadzenes, pirms sākat just nogurumu!

Jums noteikti ir bijis iespējams ievērot, cik ilgu laiku pēc darba sākuma jums rodas stiprs nogurums: varbūt pēc trim četrām stundām, varbūt pēc stundas, bet var gadīties, ka pēc piecām vai desmit minūtēm. Varbūt dažādi, kā kuro reizi? Jebkurā gadījumā atpūtas sākuma brīdim mazliet jāapsteidz jūtama noguruma iestāšanās. Izvēlieties kaut ko vidēju, variējiet, kamēr iemācīsieties automātiski paredzēt nogurumu. Kaut kas jūsos klusi, taču skaidri teiks: «Tagad atpūties!...»

Kā atpūsties?

Senais likums «Atpūta ir darbības maiņa» vienmēr ir spēkā.

Ja darbs ir sēdošs, tad, protams, nav labāka atpūtas veida par kustībām. Var pastaigāties, veikt kaut ko līdzīgu rīta rosmei, paskriet, paelpot, pastāvēt uz galvas — ko vien vēlaties. Tas ir kā divreiz divi, un tomēr cik daudz gudru cilvēku darba pārtraukumu laikā paliek sēžam savās vietās, piesārņojot plaušas ar dūmiem, bet galvu ar muļķībām! Tā viņi izperē hronisku nogurumu un priekšlaicīgas sklerozes.

Atpūta var būt arī īslaicīga koncentrēta atslābināšanās (žņaugu noņemšana, brīva elpošana, «slīdošais svārsts», «piedzimšana no jauna» un daudz kas cits) un treniņa tonizācijas. Taču vislabāk, kā pārliecinājies arī autors, iedarbojas šāda secība: kustība — atslābināšanās — toni-zācija, ko var ietilpināt kādās 3—5 minūtēs. Kad atpūtas brīdis ir pienācis, enerģiski piecelieties, izmetiet visu no galvas un izdariet dažas intensīvas kustības — vēzienus ar rokām, pietupienus, vingrinājumus ar kājām guļus stāvoklī, palēcienus u. tml., bet pēc tam strauji pārejiet uz atslābināšanos, kuras laikā var jau atkal sākt koncentrēties uz darbu («Tikai tas, mani interesē tikai tas ...»), un beidzot pēc ātras, vieglas tonizācijas tūlīt atgriezieties pie sava darba! Tā ar krasiem, biežiem īsiem pārtraukumiem var sevī uzturēt augstas darbaspējas Joti ilgi, tā pats no sevis izveidojas vislabākais darba ritms. Protams, arī šeit jābūt mēra sajūtai: darbā vajadzīgi ari ilgstoši pārtraukumi ar darbības un domu virziena maiņu, un šais lielajos pārtraukumos tāpat nepieciešams elastīgs ritms.

Atpūta ir māksla. Atpūta ir ne mazāk atbildīgs darbs kā tiešais darbs, un tādu cilvēku, kas prot atpūsties, ir tieši tikpat daudz, cik to, kuri prot labi strādāt: abas prasmes vienmēr sakrīt. Visgrūtākais šeit, tāpat kā ikvienā pasākumā, ir pārvarēt iekšējo inerci, pārlēkt no viena «viļņa» uz otru. Ja jūs pārgurumā metat darbu pie malas un ar sāpošu galvu apsēžaties pie televizora, tad tā ir nevis atpūta, bet dzīvnieciska prostrācija un marasms. īstai atpūtai vajadzīga īpaša koncentrēšanās, kulturāla savas zemapziņas piespiešana. Sāciet rūpēties par savu atpūtu, kā māte rūpējas par bērnu! Drīz vien jūs ievērosiet dīvainu likumsakarību: jo enerģiskāk jūs sevi piespiedīsiet atpūsties, jo vairāk jums gribēsies strādāt. (Protams, tikai tad, ja darbam jūsu dzīvē ir kāda nozīme.)

PLĀNI UN REALITĀTE

Ir cilvēki, kuriem precīza, sarežģīta un daudzpusīga dienas režīma ievērošana sagādā prieku. Tādi vienmēr zina, kas viņiem jādara nākamajā brīdī, viņiem viss ir pierakstīts. Citi tā rīkojas nepieciešamības dēļ, jo viņiem ir daudz dažādu slodžu. Gods un slava tādiem! Taču liela-jam vairākumam šāds precīzs dienas režīms ir nereāls: viņu dzīve ir pārāk atkarīga no neparedzamiem ārējiem -apstākļiem. Tāpēc galvenais dienas režīma sastādīšanas princips ir: jo mazāk punktu paredzēts, jo labāk. Ciemos atnācis paziņa, telefona zvans vai aizraujoša televīzijas pārraide viegli sagrauj mūsu labos nodomus. Jūs dusmojaties uz sevi un citiem, bet rīt pats ar savu neatliekamo vajadzību izjauksiet sava drauga plānus. Labāk pavisam atteikties no dienas režīma nekā vienmēr uztraukties par tā neievērošanu. Sastādot dienas režīmu, pirmām kārtām jārēķinās ar ārējo realitāti. Taču nedrīkst aizmirst arī iekšējo realitāti. Cilvēki atšķiras ne tikai ar savu attieksmi pret dienas režīmu, bet arī ar spējām to ievērot. Daži cilvēki ievēro dienas režīmu gandrīz bez pūlēm, pat nelabvēlīgos apstākļos, tas it kā pats izriet no viņu dabas. Tādus cilvēkus es saucu par ritmiķiem. Neņemos apgalvot, kas ir galvenais šim tipam — agri un stabili izstrādāts ieradums vai iedzimta psihofizioloģiska koordinētība.

Otrs pols ir arttmiķi. Šeit viss notiek otrādi: viņiem dienas režīmu ievērot grūti, kaut gan vēlēšanās ir milzīga. So cilvēku smadzenes un organisms nekādi nespēj piemēroties dienas režīma ietvariem: viņu iekšējie ritmi ir pārāk sarežģīti, mainīgi, grūti paredzami, slikti vadāmi. Divas dienas aritmiķim nav ēstgribas, bet trešajā rodas vilka apetīte, trīs naktis viņš iztiek bez miega, pēc tam guļ divas diennaktis no vietas...

Tie ir divi galējie poli. Parasts cilvēks atrodas kaut kur vidū starp abiem.

Skaidrs, ka parastajā darba dienas režīmā ritmiķiem dzīve ir viegla, pusritmiķiem vidēja, bet aritmiķis atrodas hroniskas katastrofas stāvoklī. Ja viņš pakļaujas vides ritmiem, viņš slikti jūtas. Ja nepakļaujas — arī slikti, jo neviens to viņam nepiedod. Mani novērojumi rāda, ka aritmiķi bieži vien ir psihiski augsti produktīvi, spējīgi, bet fiziskā ziņā, par spīti dažādām kaitēm, spēcīgi un izturīgi cilvēki. Tikai viņu psihiskā un fiziskā produktivitāte ir nevienmērīga, kaprīza, dīvaini sadalīta laika ziņā. Attieksmē pret stingro režīmu, kāds pieņemts sabiedrībā, viņu iekšējā organizācija, protams, ir neveiksmīga, taču tas nenozīmē, ka viņi nav pārāki pēc citiem kritērijiem.

Ja jūs vairākus gadus godīgi esat centies ievērot dienas režīmu un esat izmēģinājis vairākus variantus, bet nekas nav iznācis, tad jūs droši vien esat aritmiķis. Tas nozīmē, ka jums nav vērts tiekties pēc stingra dienas režīma, bet mērķtiecīgāk ir pēc iespējas sekot tam dīvainajam dzīves un darba režīmam, kuru diktē jūsu organisms. Padariet dienas režīmu pēc iespējas elastīgu (es apzinos, cik maz šis padoms var noderēt tiem daudzajiem cilvēkiem, kas ir atkarīgi no sabiedrisko iestāžu, transporta, uzņēmumu utt. darba režīma)! Neprasiet no sevis augstu produktivitāti tais stundās un dienās, kad jūsu organisms to nedod, uztveriet sev piemēroto laiku un izmantojiet to pilnvērtīgi! Guliet un ēdiet, kad gribas un varat! Iespējams, ka jums izdosies arī sava stāvokļa neritmiskajās svārstībās pamanīt kādas likumsakarības. Bez tam viss mainās: ar laiku varbūt mainīsies arī jūsu organisma ritmi; iespējams, ka tie kļūs vienkāršāki un koordinēsies. Neuzskatiet, ka esat mazāk vesels un pilnvērtīgs nekā tie cilvēki, kas viegli ievēro dienas režīmu!

LTČLOCI

Ja jūs ievērojat noteiktu dzīves sistēmu, bet darbs neveicas, pašsajūta ir slikta, dienas režīms nelīdz, tad ir vērts vienu otru reizi izjaukt sistēmu, iztaisīt līčloci. Kaut ko ierastu, pašu par sevi saprotamu mainīt... Pieņemsim, jūs parasti ceļaties septiņos, — piecelieties vienreiz četros un pavērojiet, kā paiet diena! Stipri nogurdinieties fiziski vai, gluži otrādi, pavadiet vienu dienu gultā; vienu divas dienas pabadojieties; aizbrauciet uz citu pilsētu; uz nedēļu pilnīgi mainiet dienas režīmu!...

Līčloči vajadzīgi tāpēc, lai mainītu neizdevīgi, neveiksmīgi izveidojušos spēku līdzsvaru organismā. Tā ir pievēršanās nejaušajam, lai atklātu likumsakarīgo.

Jebkurš neierasts spēcīgs kairinātājs var derēt par līč-loci: teātris vai kino, ja neesat sen tur bijis, pirts, ja neesat tur bijis mēnesi, pat jaunas kleitas nopirkšana. Taču

ARĪ LĪČLOČOS JĀZINA MĒRS

Kāds pilnveidošanās fanātiķis kā līčloci veica 40 kilometru pārgājienu ar slēpēm stiprā salā, bez pārtikas un vieglā apģērbā. Viņš nosaldēja kājas, degunu un ausis un iegūla ar abpusēju plaušu karsoni. Cits brīvprātīgais vairākus mēnešus nelietoja gaļu, pienu un maizi un iedzīvojās mazasinībā. Pat līčloča dēļ nav ieteicams sev pilnīgi atņemt nakts miegu. Ja līčloči ir jūsu dzīves sistēma, tad arī savā iekšienē nesagaidīsiet neko citu kā līčločus.

PĀRDOMAS PAR «VĀJAS GRIBAS SINDROMU»

... Arī es vēl arvien pieļauju šo kļūdu: mutiski un rakstiski pierunāju un pamācu, nosodu un izsaku sašutumu, bez žēlastības situ krustā tā sauktos vājas gribas cilvēkus, jo tas ir slikti, neglīti, neproduktīvi un bezperspektīvi, viņiem nav tiesības būt vājas gribas cilvēkiem, un viss.

Tas ir nelāgs cilvēka skubināšanas reflekss, kas nekad nedod vēlamos rezultātus.

Kad sakrājas bezgala daudz «vajag», kuru negribas, un to svars kā smags slogs gulstas ne tikai uz apziņu, bet arī uz zemapziņu, kad neizdodas pašapliecināšanās, kad grūti izraudzīties, bet izraudzītajam bail tuvoties un kāds (vai pats sev) čukst: «Paskaties, kā viņš var, viņš ir malacis, viņš dara, viņš mācās, viņš panāk, viņš to, viņš šito, bet tu ...» — tādi stāvokļi ir bīstami, jo nolaiž no sliedēm pašnovērtējumu. Savas nespējas un nederīguma sajūtar vainas sajūta, arvien jauna vilšanās sevī, apkārtējo, kuri kaut ko no tevis bija gaidījuši, vilšanās un neizpratne un visvairāk šādu vilšanos pārspīlēta iztēlošanās — tas viss līdzinās cilpai, kas pakāpeniski sažņaudzas...

Ir zināmi raksturu tipi ar slieksmi uz šo «sindromu». Ļoti bieži izrādās, ka tie ir patīkami, jauki cilvēki, atsaucīgi, atklāti, apveltīti ar dzīvu emocionalitāti un iztēli.

Vecums — sākot ar vecāko skolas vecumu un beidzot ar aptuveni četrdesmit gadiem. Personība vēl nav sevi apliecinājusi; spēcīgi spiež apkārtējo cilvēku prasības un cerības (mācies, piespied, izvirzies!), prasības, kas drīz k|ūst par personiskām, jo pašnovērtējums ir stipri atkarīgs no atbilstības šīm prasībām; vēl nav izveidojušies darba un dzīves stila stereotipi un VAIRS nav bērnības psiholoģiskās aizsardzības — fantāzijas un bezrūpības. Cilvēks iekrīt nepatīkamā slazdā, viņam rodas nomākta griba, būtībā viens no paradoksālā stāvokļa variantiem.

«Sindromam» dažkārt izveidojas sarežģījumi. Viens no tiem ir dzeršana, kad dzer, lai kaut vai uz brīdi noslīcinātu savu hronisko neveiksminieka sajūtu. Tas nozīmē, ka «sindroms» aizgājis tālu, ka personība gatavojas ielēkt degradācijas bezdibenī.

Vai pret to ir receptes? ...

Būdams students, es izlasīju gandrīz visas brošūras un grāmatas par tā saukto gribasspēku. Lielāko daļu šo grāmatu bija rakstījuši patiesi entuziasti, bija jūtams, ka autori paši krietni mocījušies, pirms pie kaut kā nonākuši, un tad, kā tas bieži gadās, nolēmuši pastāstīt savu pieredzi citiem. Līdz ar nodeldētām frāzēm dažās no šīm grāmatām bija gan smalki novērojumi, gan derīgi padomi, piemēram: katru dienu piespiest sevi darīt kaut ko grūtu, kaut vai nieku, bet tādu, ko galīgi negribas darīt; radīt sev dažadus stimulus, pamanīties saistīt neinteresanto ar interesanto, nepatīkamo ar patīkamo; kāpinot ritmu, nostādīt sevi bezizejas stāvoklī, dusmoties uz sevi un bargi sevi sodīt vai, gluži otrādi, visādi stimulēt un iedvesmot; dzīvot ar pastāvīgu fanātisku _ pašiedvesmu: «Es esmu gribasspēka cilvēks, man nav nekā neiespējama, es visu varu» utt.

Šīs grāmatas deva īslaicīgu uzmundrinājumu, taču, jo vairāk tajās bija iedvesmas, jo drīzāk uzmundrinājums izzuda; šo pašu dīvaino aizslīdēšanas efektu esmu novērojis arī citiem līdzīgu rokasgrāmatu lasītājiem. (Dabiski, ka, strādājot pie savas grāmatas, es ceru, ka tā būs izņēmums.) Tiesa, es iepazinos ar kādu cilvēku, kurš bija izveidojis savas dzīves sistēmu pēc vecas grāmatas «Gribasspēks darbā un ikdienas dzīvē» (autora uzvārdu diemžēl esmu aizmirsis). Šis cilvēks, izcils zinātnieks, kuram katra minūte pakļauta stingram režīmam, apgalvoja, ka minētā grāmata agrā jaunībā pilnīgi pārvērtusi viņa dzīvi; taču man radās iespaids, varbūt maldīgs, ka šis metodiskuma ģēnijs tāds jau piedzimis. Skaidrs bija viens: lai sekmīgi izmantotu padomus gribasspēka attīstīšanai, vajadzīgs milzīgs gribasspēks. Es toreiz domāju, ka tikai man, cilvēkam ar bezgala vāju gribu, gandrīz katru dienu jāsāk dzīve no jauna. Galu galā tas tā nomāc psihi, ka gribas sevi pavisam izsvītrot, izmest kā neizdevušos melnrakstu ...

Kad atklāju, ka tāpat, kaunoties par to, jūtas daudzi no tiem, kas vēl nav galīgi atmetuši sev ar roku, es mazliet nomierinājos. Vēl pēc kāda laika man ienāca prātā, ka tas ir normāli. Es sāku domāt, ka jauna dzīve, kaut arī zināmā mērā atkarīga no pagātnes, taču citāda, jāsāk tik bieži, cik vien iespējams, kamēr šie mēģinājumi saplūst vienotā veselā, līdzīgi kā nepārtrauktā gaismā saplūst maiņstrāvas spuldzes mirguļošana. Droši vien, es nospriedu, cilvēka gribu arī mērī ar to, cik reizes dienā viņš spēj sākt no jauna.

Un pēc tam — līdz pat šai dienai — man nācies ne mazumu nodarboties ar cilvēkiem, kuri žēlojas par vāju gribu un (vai) kurus apkārtējie uzskata par vājas gribas cilvēkiem. (Pats es uzskatīju sevi par tādu vēl ilgi pēc tam, kad biju ieguvis gribas cilvēka reputāciju.)

Kāds tad ir novērojumu un pārdomu rezultāts?

Lai mans apgalvojums nešokē dažus lasītājus, kas ciena ierastus vārdu sakopojumus! Uzskatu, ka «gribasspēks» ir jēdziens bez satura un nekur neder, tas ir aizspriedums, ko sen laiks nodot arhīvā.

Nav cilvēku bez gribas, tāpat kā nav cilvēku bez aknām vai bez sirds. Bet ir dažādi veidoti cilvēki, kas dažādi — labi vai slikti — piemērojas ārējām prasībām un savām prasībām pret sevi. Nav cilvēku bez gribas, un nav gribas cilvēku, bet ir cilvēki ar dažādu uzmanības un atmiņas organizāciju, ar dažādu ietekmējamību un atkarību no emocionālā un fiziskā stāvokļa. Atšķirīgs tonuss, atšķirīgi ritmi, atšķirīgas intereses un slieksmes, atšķirīgas apziņas un zemapziņas savstarpējās attiecības — desmitiem un simtiem dažādu atšķirību, no kurām veidojas spēja vai nespēja sākt no jauna un turpināt... Diezgan bieži ir gan nozīme, gan iespēja mainīt šīs atšķirības, noregulēt tās, un cilvēks kļūst par «gribas cilvēku», bet dažkārt jāmaina arī prasības. Cik pēkšņi un katastrofiski reizēm sabrūk tā sauktie gribas cilvēki!

Noskaidrojot šos raibos savstarpējos sakarus, praktizējošam psihoterapeitam ik dienas nākas lauzīt galvu. Lietojot ikdienas valodas apzīmējumus, es teiktu, ka vājas gribas cilvēks ir tas, kas pašreiz tic, ka viņam ir vāja griba, bet gribas cilvēks — tas, kurš tic, ka viņam ir stipra griba, — šo atšķirību nosaka attīstītas vai neattīstītas pašiedvesmas spējas, nostiprināta vai iedragāta ticība sev.

Ļoti svarīga ir atkarība no emocionālā stāvokļa. Ir cilvēki, kas ir spējīgi (vai varbūt pieraduši) darboties auglīgi un mērķtiecīgi uz ciešanu fona un pat jūt vajadzību pēc ciešanām, lai varētu darboties, — «elles» cilvēki, kuri nepārtraukti pārvar grūtības un paši sevi, varonīgi cilvēki, taču nekādu skaudību viņi manī neizraisa. Citus absolūti paralizē pat vismazākie negatīvie pārdzīvojumi, to-ties uz «paradīzes» fona viņi parāda produktivitātes brīnumus — arī tādus es neapskaužu.

Kas tad ir vajadzīgs? Kāds ir vēlamais ideāls?

Ir vajadzīga harmonija. Sevi jāpazīst un jāparedz, prasmīgi jālieto savas iekšējās sviras. Vajadzīga gan izturība pret sasprindzinājumu, gan prasme darīt dzīvi vieglu un patīkamu, gan spartiskums, gan sibarītisms, gan greznība, gan askētisms. Dažādiem cilvēkiem pašapliecināšanās «īpatnējais svars» dzīvē ir dažāds un atšķirīgs dažādos periodos: šeit nevar noteikt normas. Taču man šķiet, ka pašapliecināšanās kā tieša cīņa pašam ar sevi vajadzīga pēc iespējas mazāk: dažreiz tā ir nepieciešama, taču kā sistēma pie laba neved. Uzvarēt sevi kā ienaidnieku, lietot pret sevi bargus, ārkārtējus pasākumus — tas viss ir vājuma pazīme, ar varonību vien darbā ar sevi (kā ari jebkurā citā darbā) tālu netiksi. Tam, kas grib panākt no sevis ko stabilu un būt psihiski spēcīgs, jāiemācās dzīvot ar sevi mierā. Tāpēc pret sevi, tāpat kā pret jebkuru cilvēku, dzīvnieku vai mašīnu, jāizturas diezgan atjautīgi. Gudrs valdnieks valda tā, ka viņu nemana.

ATBALSS-MAGNETS

Kā dažos vārdos atklāt noslēpumu, uz kuru balstās lielā prasme koncentrēties uz nepieciešamo?

Aizmirst, ka nepieciešamais ir nepieciešams.

Ir divu veidu nepieciešamības: Ārējā Nepieciešamība un Iekšējā Nepieciešamība. Arējā: «jāgatavo stundas», «jānopērk dāvana», «jāuzraksta referāts» — visi pasaules bezgalīgie Vajag, visi mūsu Pienākumi.

Iekšējo Nepieciešamību mēs saucam par Vēlēšanos. Bet Vēlēšanās, kā zināms, ir tas, ko Gribas, par ko grūti aizmirst.

Kāpēc viņš nedara to, ko vajag? Kāpēc jūs nedarāt to, ko vajag? Kāpēc es nedaru to, ko vajag? Nu, tieši tāpēc, ka vajag! Par 99% tikai tāpēc! Vajag — ieklausieties, cik cieti skan šis vārds!... Protams, kategoriskais vajag — vajag pienākuma dēļ, vajag bailēs no nepatikšanām, zaudējumiem, soda — tiek izpildīts, to izpilda tad, kad nav kur atkāpties, ar sakostiem zobiem, ar izmocītu smaidu... Likums ir Likums, Pienākums ir Pienākums, ir cenšanās ievērot Likumu, ir cenšanās ievērot Pienākumus. Bet pavērojiet kādu no šiem censoņiem, un jūs redzēsiet, ka viņu vada Vēlēšanās, kas dažkārt ir diezgan tāla no Pienākuma būtības ...

Vai jūs kādreiz esat redzējis slinku skolēnu, kurš būtu labojies lamāšanas un pārmetumu ietekmē? ... Bet lielākajai daļai no šādiem tiepšām patiešām gribas laboties, ļoti gribas, taču apzinātais Gribas nozīmē vajag, diemžēl tikai vajag... Sakiet: vajag just simpātijas, vaj ag mīlēt... — vai gan ir vēl labāks līdzeklis, lai iznīcinātu gan simpātijas, gan mīlestību? Tā ir ābeces patiesība, bet to nesaprot tūkstošiem gadu... Varbūt tieši tāpēc, ka vajag?

Es apgalvoju, ka visi laimīgie, kas neaizmirst nepieciešamo, atceras visdažādākos Pienākumus un labi tos izpilda, patiesībā ir cilvēki, kas virtuozi apmāna paši sevi: viņu zemapziņa tā vai citādi pati atrod slepenus ceļus, lai aizbēgtu no Pienākuma uz Vēlēšanos, pati pārvērš va-j a g par Gribas.

Tātad tas ir iespējams.

A t b а 1 s s-m a g n ē t s ir operatīva pašhipnoze, lai ieslēgtos jebkurā darbībā vai stāvoklī.

Sēžu pie galda. Viss sagatavots. Manas acis ir aizvērtas, un es nekustos.

«Es varu rakstīt. Es varu rakstīt. Es varu rakstīt. Es rakstu ... Es rakstu!...» — 8—12 reizes atkārtoju domās vai pusčukstus, kāpinot izteiksmīgumu no mehāniskas vienaldzības līdz kaislīgai prasībai, tad pēkšņi apklustu un atslābinos, atspiežos pret krēsla atzveltni (acis joprojām aizvērtas). Tukšums... Neko negribēt. Negaidīt. Nerakstīt! Vienkārši nospļauties par visu, pilnīgi, galīgi aizmirsties, izzust... Lūk, tā, tagad ir brīnišķīgi...

Bet kāpēc šai manā svētlaimīgajā tukšumā it kā skanīgā akā gandrīz tūlīt pat sāk atkārtoties frāze, kāpēc uzpeld, parādās un pazūd arvien tā pati prasība, pavēle, maģiskā formula? ... No kaut kurienes iekšienē mani te neskaidri, te skaidri skubina, kārdina, velk, un roka pati satver pildspalvu un raksta, raksta šo te, ko jūs tikko izlasījāt ... Apstāšanās — aizķērās, iesprūda ... Projām ir ...

Atlaist sevi atpakaļ, vēlreiz lēciens tukšumā ...

Un atkal kā neskaidra atbalss atgriežas: «Es

varu...» Un darbs sokas. Frāzes, formulas var būt dažādas (tikai tām jābūt īsām, konkrētām), un viss paņēmiens ir visvienkāršākā apziņas saruna ar zemapziņu, saruna, kurā abas puses dod sev un viena otrai telpu un laiku, netraucējot, nepārtraucot.

Esmu mierīgs. Mierīgs. Mierīgs ...

Man ir viegli. Man ir viegli. Viegli...

Es strādāju. Es strādāju. Es strādāju ...

Trīs Atbalss-magnēta fāzes: «Frāzes»—«Tukšums»— «Darbība» (stāvoklis). Ar atkārtotiem, daudzkārtējiem cikliem.

Smadzenēs notiek, lūk, kas: nervu ķēdīšu loki automātiski atkārto dotos kairinājumus atkal un atkal. Tā smadzenes strādā vienmēr. Tā mēs, pašiem nemanot, veicam katru apzinātu piepūli, katru uzdevumu sev: atcerēties, pateikt, izdarīt; tas viss iziet zināmu «ceļa iemīdīšanas» posmu (apziņa—zemapziņa—izpildaparāti—atgriezeniskā saite). Septiņas reizes dienā gadās aizmirst uzvārdu, pases numuru, telefonu ... Ko mēs darām? Mēs sev sakām: «Vajag atcerēties, tūlīt atcerēšos» — un atlaižamies...

Tāpat kā droši vien daudzi lasītāji, es jau skolas gados esmu novērojis kādu dīvainu parādību. Tu lasi mācību grāmatu, gatavojies eksāmenam. Vajag... Pa piecsimt lappusēm diennaktī, stingri sadalīti... Tu pakļauj sevi varonīgām mocībām, lasi, kamēr pietiek spēka, pūlies...

Tad pienāk sacelšanās brīdis: nē! Nav vairs nekādi iespējams iedziļināties Nebukadnecara vēsturiskajā nozīmē.

Bet lasīt taču vajag, eksāmenu nolikt vajag...

Un tevi nezin kāpēc sāk ļoti interesēt, kas rakstīts talak, kādas piecas, desmit lappuses uz priekšu ... Paskatīšos, tikai paskatīšos un pēc tam tūlīt atgriezīšos pie iepriekšējā, man taču ir tiesības paskatīties ... Izrādās ... Ja varētu no šejienes... Viņš ir tīri nekas, šis Nebukadnecars. Kā viņam tā ienāca prātā doties karagājienā? ...

Viss mainās, ja var sev atrast kaut drusku brīvības, vienalga, ko, tikai ne to, ko vajag, jebkuru izeju pat pašā vajag. Un, ja šāda izeja atrasta, tad izrādās, ka atgriezties pie vajag ir ļoti viegli, tāpēc ka to jau GRIBAS!

Atbalsī-magnētā norisinās aptuveni šāda iekšēja saruna (fāze «Tukšums»):

Apziņa. ... Tā, tagad neko nevajag.

Zemapziņa.Tu taču melo, vajag. Vēlamo tu uzdod par esošo.

Apziņa. Saku tev, ka neko nevajag. Vari celties un iet prom ... Nu, ej!

Zemapziņa.Necelšos vis, neiešu vis.

Apziņa. Es tev saku, vācies prom! Man neko nevajag!

Zemapziņa. Bet es tev pieradīšu, ka vajag ...

Tā un tikai tā var pārspēt viltībā pretīrunāšanas velnu, kas mīt mūsos. Panākumi ir atkarīgi no visiem trim momentiem:

1. <rMaģiskās formulas» spēks. To izrunājot, vajadzīga kaislība, spēks, neatlaidība, ietiepība. Taču vislabaka intonācija, ritms un temps katram, protams, ir savs.

2. «Tukšuma» istums. Vajadzīga pilnīga atslābināšanās, patiesa atbrīvošanās. Jo lielāks būs kontrasts, jo spēcīgāk iedarbosies Atbalss-magnēts un jo krasāk vajag pārvērtīsies par Gribas.

3. Ticiba savam mudinājumam. «Iedarbināt sevi» (kā mēdza teikt Staņislavska līdzgaitnieks — teātra kritiķis Nikolajs Demidovs).

Brīdī, kad Atbalss-magnēts sāk darboties (bet tas nevar nedarboties), vajag [auties sev, iedarbināt sevi, ļaut izvērsties saviem impulsiem, ticēt sev, ticēt sava Gribas spēkam, nenomākt to ar neuzticīgo vajag. Viss nokārtosies pats no sevis, jo divas galvenās smadzeņu sviras sāk strādāt harmoniskā līdzsvarā.

Galvenais noslēpums, lai vajag kļūtu par Gribas. «Maģiskā formula» ir vajag: spiediens, sasprindzināts spiediens uz uzmanību, uzmanības piespiešana — tā pati piespiešana, no kuras smadzenes aizsargājas, iedarbinot negatīvās emocijas, iekšējo elli. Savukārt elle, lai atbrīvotos pati no sevis, cenšas atslēgties no sasprindzinājuma avota, uzmanību kaut kur novirzīt, kā tas notiek, kad mēs, piemēram, neviļus novēršamies no nepatīkama cilvēka vai netīši aizmirstam atdot parādu. Jo vairāk uzmanību piespiežam, jo lielāks ir sasprindzinājums, jo lielāka elle un jo grūtāk turpināt piespiešanu — tas arī ir slikto skolēnu apburtais loks. Bet jums ir MANEVRS — pagrieziens par 180°, jūs pats atslābināties, un ellei piepeši nav ko darīt! Vai esat kādreiz ieslēdzis siltu dušu tūlīt pēc ledainas? Tāds pats ir svārsta vēziens no relatīvas elles relatīvā paradīzē, neliels, bet pilnīgi pietiekams vēziens nenovēršami notiek Atbalss-magnēta otrajā fāzē. «Tukšumā» jums i r labi, stāvoklis kļūst pozitīvs, un «maģiskās formulas» atbalss skan jau uz tāda iekšēja fona, kas pats mudina darboties, — uz Vēlēšanās fona.

Variācijas.

Maģisko formulu var izrunāt domās. Var to izrunāt pēc dzijas ieelpošanas un elpas aizturēšanas (tāda aizturēšana pastiprināti piesātina smadzenes ar skābekli, uzbudinājums kļūst intensīvāks), «tukšumā» iegremdēties līdz ar izelpu un tālāk elpot kā parasti.

Vārdisko formulu var aizstāt ar tēlu: vārdu «es rakstu» vietā, piemēram, var iedomāties sevi rakstām vai tikai roku ar pildspalvu, kas slīd pa papīru; vārda «mierīgs» vietā — atmiņu priekšstatu: čalojošu strautu vai skaidras debesis. Izmēģiniet pats, pašiedvesma ir tikpat radošs darbs kā dzejošana vai izgudrošana, vēl vairāk — tā ir katras jaunrades pamats, un — kā katru jaunradi — šablons to nonāvē. Ir maldīgi domāt, ka kaut kādā psiho-dārgumu krātuvē glabājas paņēmienu komplekss visiem dzīves gadījumiem, nē, pasaulē nav tādas mūzikas. Bet tā ir iespējama.

Pieņemsim, ka jūs esat viegli satraucams cilvēks ar palielinātu pienākuma sajūtu, atbildīgās situācijās jums ir slieksme uz krampjainiem žņaugiem, uz to, ko var saukt par «tukšu sasprindzinājumu» vai «sasprindzinātu tukšumu». .. Tā ir? Tad nav nekādu šaubu: galveno uzmanību Atbalsī-magnētā pievērsiet nevis «maģiskajai formulai», bet tieši «tukšumam», iedvešot sev domu, ka šis tukšums nedrīkst būt sasprindzināts; «maģiskā formula» jums jau tāpat darbojas pārāk labi — noburoši uz jums iedarbojas pati situācija ... Atbrīvojiet sevi droši! Jums vajag kultivēt sevī bezrūpību, jums uz to ir tiesības.

Kad es atklāju sev Atbalsi-magnētu, es beidzot aizmirsu, ko nozīmē vājas gribas mokas, un jau daudzi desmiti cietēju, sākot ar skolēniem un beidzot ar profesoriem, ir izārstēti ar šo metodi.

Vai jau izmēģinājāt? ...

Viegli, nemanāmi, jebkurā situācijā, jebkura pašuz-devuma gadījumā. Dod lieliskus rezultātus inertiem, nedrošiem cilvēkiem, kas netic savai gribai, visiem, kuri slikti pārvalda savu uzmanību ...

Bet ko es saku — nevajag! Neticiet! Nekādā gadījumā nelietojiet Atbalsi-magnētu! Neattīstiet savu gribu, jo jūs riskējat kļūt par ģēniju! Neatbrīvojiet sevi, jo jums draud laime...

ATBALSS-MAGNĒTA IMPROVIZĀCIJĀ

(no kāda bijušā pacienta — rakstnieka — stāstījumā)

«... Gadās, ka jāsēžas pie darba pēc divām trim bezmiega naktīm (autogēnais treniņš tādā stāvoklī draud iemidzināt), tu sēdi un moki savas smadzenes un radi galīgas muļķības vai vispār neko — pilnīga nomāktība, trulums. Vajag vēl drusku piespiest, un sāks birt ārā skrūvītes ...

Bet kas par niekiem — man taču ir svarīgāki darbi! Pieceļos un sāku gremot, principiāli gremoju šim nolūkam paredzēto augli vai sēžos pie klavierēm, vai rīkojos vēl brīvāk — izģērbjos, izklāju paklāju, nosēžos uz grīdas — nodarbojos ar savu Jauno Jogu. Zemākās pakāpes galvenais princips — nekādas dogmatikas, tīri personiska jaunrade; ar ķermeni ir vērts parunāt no sirds.

«Nu ko, mans mocekli? Sveiks, ko vēlies? Nu, atbildi, tagad esmu tavs, tikai tavs! Nu? ...» — «Nezinu ... Pats vairs nezinu, ko vēlēties. Nomocījis mani sēdošais dzīves veids.» — «Ak tu, muļķīt! Varbūt pateikt priekšā?» — «Pasaki, lūdzu! ...» — «Nu, jūti? Ja šo kāju paceltu uz šī pleca, bet to pievilktu pie vēdera, lūk, tā?» — «Nē ... Ne tā ... Bet tā? ... Nekas ... Tikai iztaisno muguru!... Pagriez galvu!... Atvelc kāju ar roku! ... Tā! Tas jau man patīk... Apbrīnojami patīkams sasprindzinājums... Tā arī pasēdēsim, nesteidzies!... Aizturi elpu!... Labi gan! Vēlreiz! ... Pietiks, bet tagad otrādi, uz vēdera.

Rokas atpaka]... Ar rokām satvert papēžus ... Vēl, vēl... Stop! Tagad stāja uz galvas, Pērtiķu Velosipēds...»

Visbiežāk ķermenis patiešām tiecas pēc tā, kas ir parastais dzīves veids mūsu tuvākajiem radiniekiem zooloģiskajā dārzā (kāpēc tas tā, viegli saprast), bet dažreiz tas vēlas nedaudz parāpot, būt zivs vai kaut kas līdzīgs medūzai vai amēbai... Un pēkšņi — grūdiens! Ātrāk! Nogurums izzudis! Žņaugs noņemts! «Pirksti paši prasās pēc darba ...» — es zinu, tur darbojas tas pats — tad skriešus ...»

Dārgais lasītāj, vai jūs protat būt brīvs?

IEKLAUSIES SAVA ELPOŠANA, UN TU DZIRDĒSI VISUMA RITMU.

No jogas

SMIETIES IR VESELĪGI, ĀRSTI IESAKA SMIETIES . . .

Soloms-Aleihems

10. PAELPO NO SIRDS!

Jūsu elpošana ir tonusa un noskaņojuma varena svira. Elpošanas AT palīdzēs jums gan vienatnē, gan saskarsmē ar citiem. Elpošana un runāšana ir viens. Atrodiet savu balsi!

ELPOJIET DZIĻĀK, JŪS ESAT UZTRAUKTS!

Tā saviem draugiem ieteica pazīstamais Ostaps Benders. Atļausimies atzīmēt, ka augsti cienījamais koman-dors šai gadījumā balstījās uz homeopātijas principu «līdzīgs jāārstē ar līdzīgu», jo uztraukts cilvēks jau tāpat elpo dziļāk nekā parasti.

Patiešām, pārejot pie pilnīgi nopietniem jautājumiem, atliek mazliet ielūkoties sevī, un uzreiz kļūst skaidrs, cik daudz kas mūsos ir saistīts ar šo darbību, kas ir sena kā dzīvība. Jā, elpošana nosaka visu: gan asins sastāvu, gan kustības, gan jūtas, gan prātu, tā ir eksistences mūzika. Būdama līdzīgi pulsam organisma lielākais svētums, elpošana ir izteikšanās un saskarsmes pamats.

Elpošanas pārmaiņa ir sagatavošanās uz darbības maiņu un vienlaikus signāls. Saskarsmē mēs «lasām»

viens otra elpošanu. Tas ir svarīgs pusneapzinātas emocionālās translācijas kanāls, kas turpina darboties gan pa radio, gan pa telefonu. Pilnīgi skaidri tas jūtams, kad elpošana izvēršas smieklos, raudās vai citās skaļās izpausmēs. Taču arī daudzi citi mīmiski emocionāli žesti ir elpošanas žesti: pēkšņā izbrīnā vai sašutuma pilnā pārsteigumā mēs izdarām strauju, īsu ieelpu, nicinājumu izpaužam ar īsu izelpu, aprautiem smiekliem. Bet pašā dziļumā slīd ļoti smalkas simpātiju un antipātiju, sirsnīguma un melu elpošanas-balss nianses... Cilvēkiem, kuri ir paaugstināti jūtīgi pret citu cilvēku noskaņojumu, acīmredzot piemīt saasināta «elpošanas dzirde».

Nepretendējot uz stingru zinātniskumu, var izteikt dažas piezīmes par elpošanas sakaru ar temperamentu. Pēc nepārtrauktām dziļām ieelpām un enerģiskām izelpām var pazīt nepacietīgo un viegli uzbudināmo holēriķi — «aktīvo neirastēniķi». Skaļa, sēcoša elpošana, ja tās cēlonis nav slimība, raksturīga sasprindzinātu tieksmju, smaga rakstura, aizdomu pilnam cilvēkam, kas tomēr ir ari labsirdīgs cietgalvis. Spēcīga, vienmērīga elpa kā labam okeāna motorkuģim ir pašpārliecinātam, možam un nevaldāmi darbīgam cilvēkam, bet tipisks sangviniķis elpo tā, kā brauc augstākās klases vieglais automobilis. Biežas un dziļas ieelpas ar lēnu izelpu liecina, ka jūsu priekšā ir bezcerīgs melanholiķis.

Taču tas viss, protams, ir ļoti aptuveni: elpošana pirmām kārtām ir mirkļa bērns.

Tā ir tipiska puspatvaļīga funkcija. «Augšējais» līmenis it kā pilnībā ir mūsu varā, to pārvalda smadzeņu garoza: vadot elpošanu, mēs vadām arī savu runu. Dari ar elpošanu, ko gribi: palēnini, paātrini, padziļini, aizturi elpu, kaut vai pavisam neelpo! ... Tomēr nē! Ir robežas, aiz kurām ieslēdzas varmācīgs impulss. Lai kā jūs trenētu elpas aizturēšanu, iestājas brīdis, kad krampji piespiež izdarīt ieelpu. Padziļināta un pastiprināta elpošana — hiperven-tilācija — arī beidzas ar samaņas zaudēšanu.

Patvaļīga elpošanas vadīšana nav iespējama slimības (aizdusa, astmas lēkme) vai emocionāla uzliesmojuma gadījumos (krampjaini smiekli, raudas). Histērijas lēkme gandrīz vienmēr sākas ar skaļu, drudžainu elpošanu.

Taču ierobežotība mūsu varā pār elpošanu izpaužas dažādās formās. Neapzinātās ietekmes nonāk arī pašā «augšējā» līmenī, iekrāso to ar smalkiem automātismiem. Elpa neviļus tiek aizturēta ne tikai dažādu emociju brīžos, bet arī gandrīz katra sasprindzinājuma gadījumā, it sevišķi intensīvā garīgā darbā. Ilgstošā psihiskā sasprindzinājumā mainās nevis elpošanas biežums un dziļums, bet tās toniskais zīmējums, «rokraksts». Arēji tas var arī neizpausties, to pamana varbūt tikai smalks novērotājs. Bet dažkārt ir pilnīgi redzams, ka cilvēks elpo un runā «saspiesti». (Atcerēsimies teicienu «viņš elpo nevienmē-rīgi...».)

Elpošanas orgānu muskuļu (diafragmas, bronhu, balsenes, balss saišu u. c.) impulsi stipri ietekmē emociju un noskaņojuma subjektīvo pusi.

Skumja nemiera pārņemts cilvēks ar neskaidru smaguma sajūtu krūtīs pat nenojauš, ka šo stāvokli rada sīkie bronhu muskuļi (protams, ne tie vien). Elpošanas tonuss, elpošanas «stils» dod krietnu ieguldījumu iekšējā emocionālā fona radīšanā. Mainīt elpošanas emocionālo rokrakstu ir tikpat grūti kā mainīt izveidojušos rokrakstu rakstot. Taču neiespējami tas nav.

ELPOŠANAS ZINĀTŅU AKADĒMIJA

Ir vārdi, kuru saturam var veltīt disertācijas un monogrāfijas. Viens no tiem ir — atpūta.

Vai maz jāpaskaidro, kas tas ir? Atpūta ir atpūta. «At-» ir priedēklis, kas nozīmē attālināšanu, atšķiršanu, atdalīšanu (at-laist, at-dot, at-palikt). Sakne «-pūt-» — pūst (elpot).

Atpūta, atelpa tātad ir tāda nodarbība, kad cilvēks atbrīvojas no savas smagās elpošanas. Bet, protams, nepārstāj elpot. Nē, tikai at-laiž. Viņa elpa iegūst at-elpu ... Ieteic šādas pašiedvesmas formulas:

Mana elpošana ir pilnīgi briva, elpoju nepiespiesti, viegli un brīvi, ritmiski,

paļaujos uz savu elpošanu un pat —

man ir slinkums elpot.

īpašas metodes ir elpošana skaitot, pārmaiņus palielinot un samazinot elpošanas dziļumu un ilgumu, utt. Kas ir galvenais?

Ne biežums un ne dziļums. Galvenais, tāpat kā darbā ar muskuļiem, ir apgūt elpošanas tonusu. Tā rokrakstam jābūt precīzam un harmoniski jāatbilst iekšējiem uzdevumiem. Darba lauks ir pateicīgs: koncentrēties uz elpošanu ir ļoti viegli.

ŠĶAUDĪT AR BAUDU

Kādam pacientam ar «saspiestu» elpošanu es paskaidroju, ka katrai viņa ieelpai jābūt mazliet līdzīgai žāvām, bet katrai izelpai — mazliet līdzīgai šķavām. «Tātad uzšķaudīt visam?» viņš jautāja.

Tas nav tikai joks. Elpošanas bauda ir galvenais moments, kas jāuztver.

Visi modelē elementāro atvieglojuma nopūtu. Šī neapzinātā «elpas atvilkšana» it kā noņem sasprindzinājumu un rada baudu, kaut arī īslaicīgu un nemanāmu, — nomie-rinājuma un svaiguma sajūtu. Šis mirklis tad arī- jātver un jāpārvērš par sistēmu.

Ja uzmanīgi pavērosiet savu parasto elpošanu, tad pamanīsiet, ka arī tajā ir šis moments. Gan ieelpā, gan izelpā rodas šī vieglā dabiskā bauda, kas pavada katras, pat prozaiskākās organisma funkcijas veikšanu. Elpojot un vērojot savas elpošanas sajūtas, centieties notvert un pastiprināt baudu, ko rada brīvas un vieglas krūšu kurvja kustības, plaušu piepildīšanās ar gaisu!... Jūs pamanīsiet, ka bauda patiešām kļūst intensīvāka.

Vingrinājums «elpošanas atbrīvošana». (Vēlams izpildīt labi izvēdinātā telpā.)

AT poza (žņaugu noņemšana). Acis labak aizvērt, taču tas nav obligāti. Elpojiet savā parastajā ritmā, nepadziļinot elpošanu un neaizturot to! Galvenais ir uzmanības pievēršana elpošanai, uzmanībai jābūt pozitīvai, priekpilnai, aizrautīgai. Uzmanīgi vērojiet «elpošanas baudu»! Nekādas varmācības, nekā mākslīga! Pēc kāda laika elpošana pati no sevis nedaudz palēnināsies un padziļināsies, kļūs vienmērīgāka. Vairāk atslābināsies visa ķermeņa muskuļi; varbūt radīsies ari viegla siltuma sajūta, kas saistīta ar asinsvadu atslābināšanos. Tagad jūs jau baudāt brīvu elpošanu, tīksmināties par to. Sirds pukst saspringtā, mierīgā ritmā. Miera, svaiguma un patīkamas, vieglas atsvešinātības sajūta palielinās. Domās iedvesiet sev, ka tāds stāvoklis kļūst pastāvīgs, pavada jūs visur, jebkurā situācijā; jūs vienmēr elpojat viegli un ar baudu, katrā bridi jūsu elpošana ir jums paklausīga, tā ir atkarīga tikai no jums.

Kad esat tā elpojis minūtes 10 (var arī mazāk vai vairāk), domās sev sakiet: «Tā turpinās,» — pēc tam bez īpašas pārslēgšanās var treniņu beigt vai pāriet pie citiem vingrinājumiem.

Jebkuros brīžos, it sevišķi sasprindzinātās situācijās, bet vislabāk — pirms tām, šo vingrinājumu var izdarīt saīsinātā mikroAT. Tas ir vienkārši un efektīvi. Autogēnā elpošanas nodrošināšana ir labākais līdzeklis pret negaidītām ārējām iedarbībām, pat pret nekaunību. Tas ir emocionālā līdzsvara vairogs. Ja jūtat elpošanas žņaugus, ātri tos noņemiet; zinot situācijas, kurās šie žņaugi parasti rod'as, laikus ieslēdziet brīvo elpošanu!

Ja jums bieži ir «saspiesta» elpošana un jūs ievērojat, ka šī sajūta pavada jūsu negatīvos stāvokļus, tad katru autogēno treniņu pēc pozas ieņemšanas sāciet ar elpošanas atbrīvošanu un tikai pēc tam, iekļāvies automātiskā ritmā, sāciet noņemt muskuļu žņaugus! Pakāpeniski jūs iemācīsieties ieslēgt brīvo elpošanu kā automātu. Tās saglabāšana neprasīs tik daudz uzmanības kā sākumā. Tiesa, «elpošanas baudas» intensitāte neizbēgami samazināsies. Toties brīvā elpošana kļūs par jūsu dzīves fonu un normu, par mierīguma un pārliecības pastāvīgo kapitālu.

ELPOŠANAS RITMIZĒSANA

Šo paņēmienu, kuru es sekmīgi lietoju speciālajā psihoterapijā, daži cilvēki lieto neapzināti.

Vidējais frāzes garums ir vienlīdzīgs viena elpošanas cikla vidējam garumam (tāpēc mēs arī sakām: «vienā elpas vilcienā»). Cikls ieelpa-izelpa ir psihofizioloģiska vienība gan runā, gan mūzikā. Tieši šis cikls un ar to saistītais operatīvās atmiņas apjoms ierobežo frāzes garumu. Ja vēlamies runāt, mēs ieelpojam un izelpā sākam runāt. Izelpa beidzas, frāze vai tās daļa tiek pārtraukta ar pauzi — jaunu ieelpu, un nākamajā ciklā skan jauna nozīmes «porcija».

Elpošanas ritmizēšanas princips ir ļoti vienkāršs: visu pašiedvesmu sadala elpošanas ritms, pašiedvesma tiek it kā uzvērta uz tā. Iedvesmojot sevi domās ar vārdiem, pašiedvesmas vārdi un frāzes tiek ritmiski «izelpoti».

Ja šo procesu salīdzina ar malkas skaldīšanu, tad ieelpa ir «atvēziens», bet izelpa — «cirtiens». Uz katras izelpas (un pauzes starp izelpu un ieelpu) uzver kādu veselu lakonisku formulu, piemēram:

ieelpa — izelpa — pauze — ieelpa — izelpa — pauze — Roka silst... Roka silst...

ieelpa — izelpa — pauze — ieelpa — izelpa — pauze — Esmu mierīgs ... Esmu mierīgs ...

Šāda paņēmiena priekšrocība ir tā, ka elpošana «notur» koncentrēšanos, ritmiski atsauc apziņā formulu.

Ja pašiedvesma tiek veikta bez vārdiem (sajūtas, tēla, priekšstata meklēšana), tad ieelpā sajūta (tēls, priekšstats) tiek «savākta», «pasūtīta» («jābūt tā»), izelpā tiek «nosūtīta» («ir tā»). Lai «iespiestu» smadzenēs formulas un tēlus, neko labāku laikam nevar izdomāt.

Tā ar elpošanas ritmu var veikt jebkuras pašiedvesmas: regulārās pēc AT programmas un improvizētās. Kad jūs apgūsiet brīvo elpošanu, tas jums izdosies gandrīz pats no sevis.

MIEGA ELPOŠANA

«... Šķiet, aizmidzis ... Jā, elpo vienmērīgi...»

Dziļā miegā elpošana vienmēr ir ļoti vienmērīga un ritmiska. Salīdzinājumā ar elpošanu nomodā tā ir ievērojami retāka un dziļāka. Vieniem tā ir tikko dzirdama, citiem diezgan skaļa ...

Bet, ja imitē aizmiguša cilvēka elpošanu, tieši tādu, kāda jums ir miegā (tikai labāk bez krākšanas), tad var nonākt stāvoklī, kas ir tuvs miegam. Kā to izdarīt?

Uzzināt, kā jūs elpojat miegā, jums pašam, protams, ir sarežģīti. Taču izdarīt to var: no rīta, kad jūs vēl neesat pilnīgi pamodies, atrodaties vēl pusmiegā, jūsu elpošana «pēc inerces» kādu laiku paliek tāda pati kā naktī — ja tikai jums uzreiz neienāk prātā rūpes un nepatikšanas. Centieties to uztvert un iegaumēt! ... Ieklausieties aizmigušu cilvēku elpošanā! Pamēģiniet kādreiz elpot ar aizmigušu vienā ritmā, un jūs gandrīz tūlīt jutīsiet, ka arī jums uznāk snaudiens ... ,

«Miega elpošana» ir galējā atbrīvošanās pakāpe, pilnīga dabiskā miera ritma kundzība. Ieeja «miega elpošanā» ir «brīvā elpošana», pēc tam jūs vienkārši turpināt tajā «peldēt». Var izlietot papildpriekšstatus: piemēram, katrā ieelpā-izelpā jūs šūpo jūras viļņi, šūpoles ... Nežēlojiet laiku, lai noslīpētu «miega elpošanu»: jūs saņemsiet vienu no drošākajām atslēgām iekšējam mieram.

«Miega elpošana» ir labs paņēmiens, kā panākt dziju atslābināšanos, par ko būs runa tālāk. To var izmantot ari kā patstāvīgu paņēmienu aizmigšanas paātrināšanai.

IEDRAUDZĒJIETIES AR SAVU BALSI!

Reiz es saņēmu vēstuli-grēksūdzi no jauna cilvēka, kas traģiski pārdzīvoja to, ka viņam ir klusa, nedroša balss.

«Dzirdot tādu balsi, neviens vairs nespēj mani cienīt. Balss uzreiz mani nostāda zemāk par sarunu biedru, kurš momentā jūt, ka es jūtos nepilnvērtīgs... Tais retajos brīžos, kad man parādās īsta balss, es jūtos pilnīgi cits cilvēks, varu viegli un brīvi izturēties, man viss izdodas ... Mana balss ir mans lielākais ienaidnieks ...»

Tas, protams, ir viens no ļaunākajiem gadījumiem, kas var būt saistīts ar kādām endokrīnām svārstībām. Taču jūs, protams, esat pamanījis, ka

sevišķi labas pašsajūtas, pārliecinātības un možuma brīžos (lai arī tie diemžēl ir reti) jūsu balss skan skaidri, stingri, sulīgi, bez drebēšanas un vājuma, intonācijas ir bagātas un elastīgas. Vīriešiem, pat tiem, kuri parasti runā augstā balsī, šais brīžos skaidri saklausāmas basbaritona mažora skaņas, bet sievietēm balsī jūtama patīkama melodiska apgarotība.

Daži cilvēki pusneapzināti visu laiku kaut ko dungo vai klusi svilpo. Sasprindzinājuma brīžos šī dungošana vai svilpošana pastiprinās ...

Paša balss, kuru uztver ar dzirdi un ar tiešajām balss saišu, balsenes, bronhu utt. sajūtām, cilvēka emocionālajai pašsajūtai saskarsmē nozīmē apmēram to pašu, ko sajūtas no kāju muskuļiem nozīmē līdzsvaram ejot.

Tā ir «pamata» sajūta saskarsmē, atgriezeniskā saite, kas nepieciešama, lai uzturētu nepārtrauktu sekmīgas darbības ķēdi, un vienlaikus sajūta, kā jūs uztver sarunu biedrs. (Strīdos taču kliedz ne tikai un ne tik daudz tādēļ, lai iedarbotos uz pretējo pusi, cik tādēļ, lai pats justos enerģiskāks un niknāks...) Ja garastāvoklis un pašsajūta ir slikta, balss kļūst dobja, neskanīga, bet, ja jūs jūtaties labi, jums «ir balss». Taču ir arī pretēja atkarība: ja jums «ir balss», jūs jūtaties labāk!

Jaunajam cilvēkam, par kuru bija runa, izdevās palīdzēt.

Es ieteicu viņam sekot Demostena paraugam: regulāri doties uz kādu vientuļu vietu (uz mežu, lauku) un tur kliegt. Jā, kliegt! Bļaut, brēkt, cik vien spēka, lai attīstītu balss saites, nostiprinātu elpošanas un balss muskuļu aparātu un atgriezenisko saiti starp to un smadzenēm. Kliedziena reģistrā atkārtot ikdienas sarunas, skaļi deklamēt dzejoļus, izkliegt frāzes un vārdus, stiepti izrunāt atsevišķas skaņas, dziedāt...

Viņš pamanīja, ka pēc tādām nodarbībām balss kļūst stingrāka un drošāka (pozitīvā pēcdarbība, kas acīmredzot saistīta ar balss saišu tonusa celšanos). Balss bez sevišķa sasprindzinājuma sāka skanēt brīvāk, sulīgāk, stingrāk — tā, kā tas agrāk bija tikai retajos labajos brīžos. Bez tam saskarsmē viņam palīdzēja lomu treniņa elementi.

Jaunais cilvēks uzņēmās iekšēju lomu: «Es esmu bijušais karavīrs, kas pieradis komandēt.» Uzdevums bija «iespiest» savu runu sarunu biedra smadzenēs, ielikt balsī spēcīgu elpu, panākt mākslinieciski izteiksmīgu balss skanējumu. Varbūt īsts mākslinieciskums netika sasniegts, taču galvenais bija veikts: jaunais cilvēks pārstāja baidīties no savas balss, atbrīvoja to.

Tātad elpošanas un balss, tonusa un emociju sakari vispārīgos vilcienos ir skaidri. Tagad došu dažus īpašus vingrinājumus, un katrs lai pats nosaka, cik tie viņam ir vajadzīgi. Sie vingrinājumi domāti emocionālās pašsajūtas uzlabošanai saskarsmē. Tie noderēs cilvēkiem, kas uztraucas un zaudē balsi svarīgas uzstāšanās laikā, un daudziem no tiem, kuri cieš no neirotiskas stostīšanās.

Šos vingrinājumus vislabāk veikt vienatnē. Taču būs sevišķi labi, ja jūs, pārvarējis psihisko barjeru, dažus vingrinājumus varēsiet veikt citu cilvēku klātbūtnē tikpat pārliecināti, kā sportisti, nekautrēdamies ne no viena, nodarbojas ar fiziskiem vingrinājumiem, ja viņiem tas vajadzīgs.

(Žņaugu noņemšana.) Brīvi ieelpojis, lēni izelpojiet, izsakot patskaņus <ra-a-a», «o-o-o» u. tml., līdzskaņus «m-m-m», «n-n-n», zilbes «ba-a», «da-a-a» u. tml., piešķirot balsij drošu, spēcīgu, vibrējošu skanējumu! Variējiet skaļumu, augstumu, ilgumu, pārejiet uz dažādiem reģistriem, taču jebkuros apstākļos centieties saglabāt brīvu un vieglu elpošanu! Sasprindzināt tikai diafragmu, vēderu, krūšu kurvja apakšdaļu un atstāt maksimāli brīvus plecus, kaklu, rīkli.

Pasakiet 7 reizes katru no sekojošiem vārdiem, sākot klusā balsi, pusčukslus, tad pamazām kāpinot spēku un emocionālo piesātinātību (ritmējot ar ieelpu-izelpu):

brīvība koncentrēts drošs

spēks skaidri stingri

saule prieks skaļi'

Vārdi var būt ari citi, tikai vēlams atlasīt tādus, kas atbilst meklējamam stāvoklim. Var izveidot ari veselas frāzes. Centieties panākt maksimālu skanējuma izteiksmīgumu! Vārdu un frāžu saturs pats no sevis kļūs par materiālu augstāka līmeņa pašiedvesmām.

Lasiet skaļi, dažādā skaļumā un ātrumā, taču pēc tā paša principa dzejoļus un prozas fragmentus, dungojiet tādu dziesmu melodijas, kuru saturs atbilst vēlamajam noskaņojumam! Izpildījuma mākslinieciskajam līmenim nav nekādas nozīmes, svarīgi tikai, lai jūs pats būtu emocionāli iejuties tekstā un sajustu savas balss, jūtu un satura vienotību.

Sarunājieties ar iedomātu sarunu biedru! Skaļi runājot, iedomājieties, ka viņš atrodas citā mājas stāvā, upes otrā krastā u. tml., bet jums viņam jāpasaka kaut kas svarīgs, jāpārkliedz milzīga pūļa troksnis!... Viņš gan tuvojas, gan attālinās, bet jums jāpanāk, lai līdz viņam aiziet viss ...

Tas nekas, ka jūsu ironiskais intelekts zobosies par šādu nodarbību ārējo smieklīgumu! Katrā gadījumā nesteidzieties to nosaukt par blēņām, pirms neesat kārtīgi izmēģinājis!

Skanējumu var kontrolēt ar magnetofonu, taču tais gadījumos, kad jūsu balss ierakstā šķiet sveša un nepatīkama, labāk iztikt bez tā.

Šie vingrinājumi jums izveidos drošu elpošanu un balsi, drosmīgu intonāciju. Jums palīdzēs arī tieša ar šādām īpašībām apveltītu paziņu atdarināšana. Kad būsiet pie tā pieradis, kaut arī izpildījuma līmenis nebūtu māksliniecisks, jūs iegūsiet drošumu un dabiskumu tādā pakā.pē, kas agrāk šķita nesasniedzama.

VAI ESI IEMĀCĪJIES PRIECĀTIES PAR ŠĶĒRŠĻIEM?

Uzraksts uz akmens Tibetā

11. TURI GALVU AUKSTUMĀ...

Vēl viens solis uz pilnīgu paškontroli — asinsvadu pakļaušana gribai. Sī iemaņa ir pamats «sarunām» ar jebkuru ķermeņa orgānu. Kā runāt ar sirdi. Kā atradināties un kā iemācīties sarkt. Izstarojiet siltumu, un arī jums pašam būs siltāki

APGĀDES LIKUMI

Atceros, kā mani medicīnas institūta pirmajā kursā pārsteidza asinsvadu koks — uzskates līdzeklis, kurā asinsvadi, pielieti ar krāsojošu šķidrumu, bija kļuvuši redzami. Cik smalks visaptverošs tīkls! No lielo vēnu un artēriju caurulēm līdz mikroskopiskiem kapilāriem, kas kā ar vissmalkākām mežģīnēm pārklāj kaulu iekšpusi un katru smadzeņu šūniņu, no sirds, tīkla darbīgā centra, līdz pašam pēdējam vienšūnas asinsvadiņam un atpakaļ uz sirdi — tāds ir ceļš, kuru noiet katrs asins ķermenītis.

Asinsvadu sistēma organisma «valstī» ir transporta, apgādes un attīrīšanas tīkls. Spriediet paši, cik svarīga tajā ir kārtība! Mazākais traucējums, un tūlīt pat sākas nepatikšanas. Visā šī koka garumā, visos sazarojumos ar to savijas otrs, ne mazāk plašs koks: smalkie nervu zariņi vijas cauri sirdij, kā liānas apvij katru asinsvadu katrā orgānā, iekļūst kapilāros... Apgādes darbiniekus nevar atstāt savā vaļā: tos kontrolē modrs pārvaldes aparāts. Jāapgādā visi, taču pēc rangiem un vajadzības.

Asinsvadu regulēšanas centrālās instances atrodas pašā smadzeņu vidū, līdzās emocionālajiem centriem. Tās dod pavēles: sirdij — pukstēt spēcīgāk vai vājāk, biežāk vai retāk; asinsvadiem — sašaurināties vai paplašināties. Parasti vienlaikus ar pakārtotu centru starpniecību mainās arī muskuļu tonuss, sviedru dziedzeru darbība, ķermeņa temperatūra — taču šī vienlaicība nav obligāta.

Asinsvadu darbība apmēram par 99 procentiem norit neapzināti. Apziņa to vai nu nemaz neuztver, vai arī fiksē pasīvi. Uz to, starp citu, balstās melu detektora tipa ierīču darbība. Tās bija nojautis jau Avicenna. Jauneklis no valdnieka ģimenes nezināmas kaites dēļ ar katru dienu kļuva vārgāks; neviens nekā nespēja saprast, kamēr ārsts, turot roku uz pulsa, nelika vest slimniekam garām visas galma dāmas ...

Emociju aparāta darbinieki, kas pārvalda apgādes darbiniekus, paši dara visu, kas viņiem ienāk prātā. Maskējoties ar kopējām organisma interesēm, viņi strādā paši savā labā; viņiem ir specapgāde. Un tagad ir laiks izdarīt nelielu atkāpi, lai apstātos pie kādas problēmas, kas ļoti moka kautrīgus cilvēkus.

KĀPĒC CĒZARAM PATIKA CILVĒKI, KAS SARKST? ZEMAPZIŅAS SIGNĀLSPULDZĪTE

«Nosarkšana ir savdabīgākā un cilvēciskākā no mūsu sejas izteiksmēm,» rakstīja Darvins savā darbā «Par cilvēka un dzīvnieku sajūtu izpausmi». «... Nosarkšanu rada sejas sīko asinsvadu piepildīšanās ar asinīm. Mēs varam izraisīt smieklus, kutinot ādu, raudas vai uzacu saraukšanos — ar sitienu, trīsas — ar ciešanu gaidām utt. Taču mēs nevaram izraisīt nosarkšanu... ne ar kādiem fiziskiem līdzekļiem ... Sai gadījumā jāietekmē prāts ... Tāpēc arī idioti gandrīz nekad nesarkst.» [4]

1,45

Tātad, pēc Darvina domām, spēja sarkt ir viena no normāla cilvēka atšķirības pazīmēm. Kāpēc tad daži jauni cilvēki tā kautrējas no šīs spējas?

Tiesa, ja cilvēks nesarkst, tas vēl nenozīmē, ka viņš ir idiots. Tāpat kā visā citā, šeit ir liela individuāla izkliede: vieniem ir dots viss, citiem gandrīz nekā. Ir veselas iedzimti sarkstošo ģimenes. Kādā ģimenē, kā rakstīja Darvins, tēvs, māte un desmit bērni — visi ārkārtīgi sarka, turklāt meitām pat sarkano plankumu «ģeogrāfiskais izvietojums» bija tāds pats kā mātei. Tas, protams, ir gēnu untums. Taču sarka visi tikai sarunās ar cilvēkiem, t. i., sociālu kairinātāju ietekmē! Visdīvainākais tomēr'ir sarkšanas sakars ar saskarsmi:

*Eju pa ielu, satieku paziņu — nosarkstu... Mani uzrunā nepazīstami cilvēki vai vienkārši skatās uz mani — nosarkstu. Bet, ja izsauc stundā, tad klāstu sarkans kā vēzis ...»

Uz mani skatās (skatīsies)! Man ir pievērsuši (pievērsīs) uzmanību! Tieši šī doma, un pat ne doma, bet acumirklīga zemapziņas izjūta, izraisa sarkšanu.

Sarkst gaidot un negaidīti tiekoties, nosodījuma vai uzslavas gadījumā. Emocionālā ieinteresētība — viens, uzmanība pret tavu personu — divi: tie ir galvenie sarkšanas ierosinātāji, kas parasti darbojas kopā un vienmēr ar apkārtējo cilvēku acu starpniecību. Cilvēks ar ļoti smalku psihisko uzbūvi un lielu iedvešamību var nosarkt tikai tāpēc vien, ka sarunu biedrs varētu iedomāties par viņu kaut ko kompromitējošu, teiksim, sievietei interesi par sarunā pieminēto vīrieti, kaut gan šīs intereses nemaz nav ... Viegli sarkstošs cilvēks sarkst no visa kā.

Subjektīvā sarkšanas sajūta un patiesa sarkšana ne vienmēr sakrīt: daži cilvēki sarkst, pašiem nemanot, turpretim citiem šķiet, ka viņi ir nosarkuši, lai gan ārēji nekas nav manāms. Taču tas nav svarīgi. Galvenā mīkla ir, kāpēc cilvēks cieš patiesas vai šķietamas sarkšanas dēļ.

Kas viņam liek tik mokoši pārdzīvot šo jauko trūkumu,, kuru es drīzāk nosauktu par pozitīvu īpašību?

Esmu sīki izjautājis daudzus no tiem, kurus moka sarkšanas problēma. Bieži vien neizdodas saņemt saprotamu atbildi. Kāds piemērs: «Sarkt ir slikti, jo tas ir šausmīgi.» Citi saka, ka tas ir šausmīgi tāpēc, ka šais brīžos var redzēt, kā viņi ir samulsuši. Jājautā, kas tad tur slikts, ja izpaužas samulsums? Vai tad ir labāk izrādīt nekaunību? Citu acīs samulsis cilvēks nemaz nezaudē — gluži otrādi. Un bez tam nosarkusi seja vēl neko nenozīmē: var nosarkt aiz dusmām, prieka vai labsajūtas... Cēzars labprātāk ņēma par karavīriem tos, kas viegli sarka, nevis bālēja. Bet čerkesietēm, kas spēja sarkt, bija, kā rakstīja Darvins, vislielākie panākumi sultāna serālā... Taču visi šie argumenti iedarbojas maz. Sarkstošajam ir mokoša pati nosarkšanas sajūta un viņam pievērstā uzmanība (par 90% un vairāk tā ir iedomāta), viņš vienkārši nespēj ticēt, ka citiem cilvēkiem viņa sarkšana var patikt. Taču noskaidrojot bieži izrādās, ka viņam vispār ir grūti ticēt, ka citi var pret viņu izturēties labi.

Jā, sarkst daudzi, taču sarkšana ir problēma tieši tiem,, kuri visur un vienmēr ļoti baidās no citu neapmierinātības, nosodījuma, zobgalībām, kuriem šķiet, ka visa pasaule viņus kritiski apskata, kuri katru skatienu un katru vārdu attiecina tieši uz sevi...

Vajag vienreiz noticēt, sākumā kaut vai tikai ar prātu: «Es pelnu uzmanību ne vairāk un ne mazāk kā jebkurš cits cilvēks. Vai esmu nosarcis vai bāls, apkārtējie pret mani izturas pilnīgi dabiski.» Vai vēl spēcīgāk: «Lai skatās uz mani, kas vien grib! Esmu tāds, kāds esmu, sev esmu labs, citāds nebūšu un negribu būt.»

Un pēc tam seko AT, it sevišķi elpošanas atbrīvošanas daļa, kura jāizmanto tieši saskarsmē, cenšoties panākt pastāvīgas vieglas atslābinātības fonu.

Par sarkšanu es visiem saku vienu: ne tikai atļaujieties sarkt, bet arī priecājieties, ka sarkstat! Daudzi gribētu nosarkt, taču nevar. Un ne tikai priecājieties, bet centieties sarkt jebkurā gadījumā, jo tas ir ārkārtīgi jauki un simpātiski! Tiesa, kad jūs centīsieties, jums tas tik labi neizdosies.

BET UZ PASŪTĪJUMU?

Darvins ievēroja, ka zemēs, kur cilvēki ir pieraduši staigāt kaili vai puskaili, viņiem sarkst viss ķermenis vai tās vietas, kuras parasti ir kailas. Sarkst to pašu iemeslu dēļ.

«Uzmanība, kas pievērsta kādai ķermeņa daļai, aiztur šīs daļas asinsvadu parasto tonisko saraušanos. Tāpēc asinsvadi vairāk vai mazāk atslābinās un momentā piepildās ar arteriālajām asinim.»

Tāds, pēc Darvina domām, ir sarkšanas fizioloģiskais mehānisms. Viss ir loģiski. Uzmanības pievēršana kādam orgānam, lai tā būtu roka vai arī kas cits, miljonos evolūcijas gadu bija saistīta ar šī orgāna gatavību darbībai. Bet darbība prasa pastiprinātu asinsapgādi. Jo labāka ir asinsrite, jo intensīvāka vielmaiņa un tātad lielākas darbaspējas. Dabiskajā sakarībā uzmanība—asinsapgāde— vielmaiņa acīmredzot ir ietverta mērķtiecīgas orgānu ietekmēšanas iespēja, ko izmanto jogi, kad viņi «pierunā» savus orgānus vai «pavēl» tiem.

Tomēr šeit vēl daudz kas nav skaidrs. Kāpēc, piemēram, cilvēks, kas viegli sarkst, tomēr nevar nosarkt uz pasūtījumu? Viņš taču vērš savu uzmanību uz vaigiem ... Nē, atbild asinsvadi, tādu apzinātu uzmanību mēs ignorējam, mums vajadzīga neapzināta uzmanība ...

Prasme paplašināt asinsvadus ir viena no galvenajām iemaņām, ko iegūst ar AT.

GRIBAS SILTUMS

Jūsu mājas kaķis var jums iemācīt šo gudrību. Ķermeņa asinsvadu paplašināšanās sekmē mieru un spēku atjaunošanos: droši vien tāpēc visi dzīvnieki cenšas atpūsties siltumā un nepalaiž garām izdevību pasildīties. «Pavāļāsimies kā pludmalē...» Pēc salšanas sildoties pie krāsns vai radiatora, jūs jūtat, cik svētlaimīgu sajūtu izraisa ķermeņa «atkušana» un cik ļoti tad reizēm nāk snaudiens. Bet cik grūti aizmigt, kad kājas un rokas ir aukstas! (Tiesa, galējā nosalšanas pakāpe, kad asinsrite pavisam apstājas, arī saistīta ar nepārvaramu miegainību.)

Nomierināšanās un aizmigšana ir ne tikai muskuļu atslābināšanās, bet arī asinsvadu atslābināšanās, precīzāk izsakoties, to tonusa pārdalīšanās: ķermeņa un iekšējo orgānu asinsvadi paplašinās un piepildās ar asinīm, turpretim no smadzenēm asinis aizplūst. To nodemonstrēja eksperimentāli: nomodā guļošu cilvēku nolīdzsvaroja uz horizontālas plaknes. Pēc aizmigšanas viņa kājas kļuva smagākas, bet galva pacēlās uz augšu. Pastiprināti domājot un ļaujoties emocijām, smagāka kļuva galva. Bet, kad cilvēks iedomājās, ka viņš dejo, asinis atkal pieplūda kājās.

Tehniķis izgudrotājs Sergejs Jogansens sadarbībā ar mani konstruēja nelielu aparātu, kas sastāv no ampēr-metra un termoelektriska devēja. Devēju piestiprina pie pirksta vai jebkurā citā ķermeņa vietā. Pēc piestiprināšanas bultiņa kādu laiku svārstās, kamēr nonāk līdzsvarā. Tagad aparāts var rādīt iedvestas un pašiedvestas ādas temperatūras maiņas. Iedvešot sev siltuma sajūtu tai vietā, kur piestiprināts devējs, bultiņu var pārbīdīt daudzas iedaļas uz priekšu. Atpakaļ pārbīdīt ir grūtāk, taču nedaudz var.

Bet var arī, neiedvešot siltumu, vienkārši censties panākt bultiņas kustēšanos. Es lūdzu to darīt vairākiem izmēģināmiem, kam nebija zināma aparāta uzbūve. Un kas notika? Visi viņi teica, ka āda zem devēja silst, bet daži juta pat «durstīšanu», «strāvas».

Atgādināsim tagad vienu no koncentrēšanās ievadvingrinājumiem — pirksta fiksēšanu (77.— 78. lpp.). Pulsācijas sajūta pirkstā, pirksta subjektīva un objektīva sasilšana novērojama pat bez īpašas siltuma pašiedvesmas.

Pirksta fiksēšana var būt izvērsta siltuma treniņa izejas punkts. Ja jums ir izdevies sajust siltumu un pulsāciju kaut vai tikai labās vai kreisās rokas rādītājpirkstā, tad bez grūtībām varēsiet izraisīt tādu pašu sajūtu blakus pirkstos un visos pārējos. Dažkārt tas notiek neviļus. Tālāk siltuma sajūta viegli pāriet uz plaukstu, bet pēc tam uz visu roku. Var sākt arī ar visu plaukstu.

(AT poza, žņaugu noņemšana. Elpošanas atbrīvošana.) Koncentrējieties uz labās rokas (kreiļiem — kreisās rokas) plaukstu! Sāciet iztēloties, ka plauksta kļūst siltāka! Dariet to neatlaidīgi un nepārtraukti!

Vārdiskie formulējumi (labāk ar elpošanas ritmizēšanu):

Plauksta silst,

pirksti patīkami silst,

delna sasilst arvien vairāk,

plauksta piepildās ar maigu siltumu,

pirksti kļūst pavisam silti,

gar pirkstiem plūst siltums,

piepilda pirkstgalus,

ieplūst zem nagiem.

Rokā pastiprinās patīkams siltums, delna kļūst arvien siltāka, arvien karstāka, siltums pulsē, patīkami kņudina ...

Karstums pārņem plaukstas pamatu, sasilst elkonis, visa roka ir silta, karsta no pleca līdz pirkstiem ...

Parasti siltuma sajūtu var izraisīt viegli, tas droši vien ir vieglākais elements visā autogēnajā treniņā. Jūs jūtat, ka siltums rodas pašā rokas iekšienē un it kā piepilda to ... Dažkārt šķiet, ka roku silda kaut kas no ārienes, siltums apņem to ar neredzamu, caurspīdīgu segu ... Pulsācija pirkstos un plaukstā liecina, ka uzmanība ir koncentrēta uz vājajiem asinsvadu kairinājumiem, kas parasti līdz apziņai nenonāk.

Ja domās izteiktas vārdiskas formulas nav efektīvas, iedomājieties, ka iegremdējat roku siltā vannā vai turat to virs silta radiatora vai gāzes degļa, ka jūsu roka ir vate, kas piesūcas ar siltu ūdeni, krūze, kurā lej siltu pienu, vai kaut kas tamlīdzīgs ...

Starp citu, kāpēc jāsāk ar roku?

Tāpēc, ka roka, kas paredzēta darbībai un visaptverošu smalku funkciju veikšanai, bagātīgāk par visām citām ķermeņa daļām ir apgādāta ar gribai pakļautu inervā-ciju. Tā patiešām ir visgudrākā ķermeņa daļa, un to ir visvieglāk ietekmēt ar apzinātām pavēlēm.

Kad izraisīta siltuma sajūta vienā rokā, bieži vien var pamanīt, ka siltums pats no sevis pāriet uz otru roku, izplūst pa visu ķermeni... Asinsvadu sistēmai ir slieksme uz vispārinātām reakcijām; kad atskan pavēles no augšas, viss apgādes koks sāk drebēt. To var izmantot un uzreiz, ar vienu treniņu, izraisīt siltuma sajūtu abās rokās un kājās.

Siltums ieplūst abās rokas,

abas rokas piepildītas ar pulsējošu siltumu

lidz pleciem, atslēgas kauliem un lāpstiņām . ..

Kājas, viss ķermenis, krūtis, vēders, mugura, jostas vieta, krusti, iegurnis...

Šulcs sevišķi ieteica koncentrēties uz šādu formulu: Mans saules pinums izstaro siltumu.

Saules pinums ir iekšējo orgānu nervu centrs, tas atrodas tieši starp krūtīm un vēderu. «Saules pinums izstaro siltumu» — tātad siltums ir gan krūtīs, gan vēderā, tātad ir atslābināti gludie muskuļi iekšējos orgānos — barības vadā, kuņģī, zarnās, nierēs, urīnpūslī...

Sī formula tiešām labi palīdz dažu iekšējo orgānu neirožu gadījumos, taču veselu cilvēku ikdienas AT tā nav obligāta. To var aizstāt «noņemšana ar roku», par ko būs runa tālāk. Pilna siltuma vingrinājuma beigu posmu — visa ķermenī izpludušu siltuma sajūtu — beidz ar formulām:

Es viss izstaroju siltumu, es pārvēršos saulē, es esmu saule.

Šī vingrinājuma daļa kopējā AT kompleksā var būt dažāda. Ārstnieciskos variantos siltuma pašiedvesma bieži saistīta ar smaguma pašiedvesmu, par ko būs runa tālāk. Taču šīs pašiedvesmas parasti nav vienlīdz viegli realizējamas. Smaguma sajūtu parasti ir grūtāk izraisīt, bet siltuma pašiedvesmu var lietot pilnīgi patstāvīgi, savienot ar muskuļu atslābināšanas jebkuru pakāpi:

Roka ir mīksta, silta, atslābināta — un vispār ar jebkuru citu AT vingrinājumu.

Sevišķi labi iedarbojas siltuma pašiedvesmas kombinācija ar brīvu elpošanu.

Elpojiet, kā aprakstīts 137. Ipp.! Lai jūsu uzmanība pulsē: lai visā ieelpā un izelpas pirmajā pusē tā ir aizņemta ar elpošanas baudu, bet izelpas otrajā pusē un sekojošā pauzē pāriet uz psihiskās sildīšanas punktiem (tie var būt gan rokas, gan kājas, gan viss ķermenis uzreiz)! Tur-klāt iztēlojieties, ka ar ieelpu jūs uzņemat siltumu, bet ar izelpu sūtāt to uz sildīšanas punktiem! Sis vingrinājums ir diezgan patīkams, tas pievelk kā gandrīz visi vingrinājumi ar ritmisku elpošanu, Tikai neaizraujieties pārmērīgi, nepalieliniet elpošanas amplitūdu! Kad ir apgūts šis kompleksais vingrinājums, var to kombinēt ar citām paš-icdvesmām.

Ja ir slieksme uz satrauktu salīgumu, nomierināšanos ar siltumu var realizēt bez dziļās atslābināšanās — vārda tiešā nozīmē staigāt ar psihisku sildītāju. Hipertonijas gadījumā siltuma pašiedvesmas (it sevišķi «siltums kājās») sekmē asinsspiediena pazemināšanos; hipotoniķiem turpretī asinsspiediens stabilizējas, it sevišķi, ja treniņa beigās realizē asinsvadu tonizācijas formulējumus.

Daži AT virtuozi asinsvadus paplašina momentāni un tā, ka uz rokām tie redzami paplašinās, parādās sārtums, āda pēc 5—10 minūšu koncentrēšanās kļūst apmēram par grādu siltāka. Kāds mans pacients, kas slimoja ar smagu stenokardiju, apguvis asinsvadu AT, it sevišķi kreisas rokas, pleca un lāpstiņas sildīšanu, aizmirsa, kas ir lēkmes. Siltuma AT apgūšana ir profilaktisks uzdevums visiem veseliem cilvēkiem, kas vecāki par 40 gadiem.

Visgrūtāk siltuma AT padodas smēķētājiem, jo viņu asinsvadi lielākoties ir hronisku spazmu stāvoklī un slikti klausa. Siltuma AT nav izmantojams divos gadījumos. Pirmais — smagas sirdskaites (tūskas, asins reakcijas novirze uz skābo pusi), otrais — tikko pārciesti infarkti un trombozes, kad asinsvadiem nepieciešams maksimāls miers.

AUKSTA GALVA . ..

«Turi galvu aukstumā un kājas siltumā!» skan tautas gudrība. Karstgalvju nomierināšanai jau sen ieteikta auksta duša.

Karstuma, asins pieplūšanas sajūta galvā, kas ir tik pazīstama cilvēkiem ar straujām emocionālām reakcijām, liecina, ka pastiprinās emociju centru «specapgāde». Vēsuma sajūta galvā tiešām nav savienojama ar vētrainām emocijām. Pārliecinājies, ka hipnotiskā miega laikā pazeminās galvas temperatūra, Sulcs ieteica šādu pašiedvesmas formulu:

Piere ir vēsa, piere ir mazliet vēsa.

Asinsvadu sistēmas nomierināšanas summārā formula: Ķermenis ir silts (atslābināts un silts, smags un silts, mīksts un silts), piere ir vēsa.

Iedvest sev pierē vēsumu tomēr ir daudz grūtāk nekā siltumu, un bieži vien tas praksē nav iespējams. Pārmērīgi censties nav vērts. Ja ir slieksme uz asinsvadu spazmām un galvassāpes, labāk no tā atteikties, aizstāt ar citu: Mana seja ir atslābināta, silta, vaigi ir mīksti, silti, deniņi kļūst silti...

(Tas acīmredzot ir gadījums, kad jāseko nevis tautas gudrībai «Turi galvu aukstumā un kājas siltumā!», bet neaizmirstamā Gargantijas bauslim: «Galvu un kājas ietīsti siltāk, bet visā pārējā seko zvēriem!»)

... UN KARSTA SIRDS

Jogi saka, ka sirdij ir sugas zirga raksturs: tā ir kaprīza un bailīga. Pret sirdi, pēc viņu vārdiem, jāizturas ar cieņu un maigumu, tā laipni jāpierunā, nevis jābiedē, tā nav kā aknas, kam ir zirgēzeļa raksturs un kam var uzkliegt.

Ir labi, ja jūsu sirdi pazīst pieredzējis terapeits, jūsu personiskais ārsts. Ja ir kādi traucējumi (piemēram,, sirdskaite vai stenokardija), tad kontaktam ar ārstu jābūt stabilam.

Jūs varat palīdzēt sev arī patstāvīgi, pilnīgā saskaņā ar ārsta priekšrakstiem. Muskuļu un elpošanas atbrīvošana un psihes līdzsvarošana vienmēr labvēlīgi iedarbojas uz sirdi.

NESPIEDIET PAŠI UZ TO!

Aizdomu pilniem cilvēkiem bieži rodas nepatīkamas sajūtas sirds apvidū. Dažkārt sākas pat sāpju lēkmes, taču ne sirdī, ne koronārajos asinsvados objektīvu pārmaiņu nav — sāpes ir neirotiskas. Tiesa, kamēr noskaidrojas, ka tā ir «pseidostenokardija», cilvēks paspēj pamatīgi nomocīt gan sevi, gan ārstus.

Neīstas sāpes un nepatīkamas sajūtas sirds apvidū var parādīties ari dažiem AT iesācējiem. Mani novērojumi rāda, ka tas gadās viegli uzbudināmiem un aizdomu pilniem cilvēkiem, kuri pie AT ķeras ļoti strauji, bet nepaspēj atbrīvoties no neapzinātām bailēm. Tādos gadījumos es iesaku nodarbību intensitāti nedaudz samazināt (bet regularitāti saglabāt) — vienkārši mazāk censties, nespiest sevi par katru cenu sasniegt rezultātus. Parasti visas nepatīkamās sajūtas pazūd ātri un bez pēdām.

Ikdienas AT nav nepieciešams īpaši pievērsties sirdij. Ja sirds tomēr par ko žēlojas, bet ārsti neko neatrod, tas nozīmē, ka ir sabojājušās sirds attiecības ar emociju aparātu. AT ir jūsu rīcībā. Ja muskuļu un elpošanas atbrīvošana nedos rezultātus, ja nelīdzēs arī siltuma pašiedvesma, it sevišķi kreisajā rokā, tad var izmantot mērķtiecīgas formulas.

Sirds strādā mierīgi un vienmērīgi,

mierīgi un viegli,

mierīgi un precīzi,

mierīgi un droši,

mierīgi un spēcīgi,

vienmērīgā miera ritmā.

Uzticos savai sirdij.

Ja arī ir pieļaujama «ieklausīšanās» sirdī, tad tikai priecīgi viegla: ar mīlestību klausieties tās ritmā kā patīkamā mūzikā.

Krūtis ir vieglums,

viss krūšu kurvis atbrīvots.

Siltums plūst gar ribām, viegls siltums aiz krūšu kaula, pa labi aiz krūšu kaula kļūst silts, kreisais atslēgas kauls silst, kreisajos sānos ir patīkams siltums, kreisais plecs ir silts, zem kreisās lāpstiņas ir silts ...

Šādas koncentrēšanās laikā sirds nomierinās, sirds apvidus asinsvadi paplašinās, samazinās spazmu un nepatīkamu asinsvadu tonusa maiņu iespēja.

PATS AR SAVU ROKU

Jūs acīmredzot ne reizi vien esat novērojis, ka roka instinktīvi stiepjas pie sasistas vai slimas vietas, pieskaras, paglauda... Pati daba mums saka priekšā ārstēšanās paņēmienu: rokas siltums un masāža, paplašinot perifēros asinsvadus, uzlabo asinsriņķošanu un turklāt ar viegliem virspusējiem kairinājumiem apslāpē uz smadzenēm ejošos sāpju impulsus. Cik viegli dažreiz kļūst, ja uz galvas uzliek maigu roku!... Daži pūšļotāju novirziena ārsti sekmīgi ārstē ar rokas uzlikšanu slimajai vietai vai tās tuvumā: kaut arī šis paņēmiens no pirmā acu uzmetiena šķiet naivs un pat primitīvs, es uzskatu to par ļoti gudru, jo psiholoģiskā iedvesma tajā savienota ar maigu, dabisku iedarbību uz perifērajiem asinsvadiem un nerviem.

To visu var darīt arī pats. Taču nevis pusapzināti, kā to parasti dara, bet pilnīgi apzinoties tā jēgu un, galvenais, pienācīgi koncentrējoties.

Šis paņēmiens, ja tam vēl pievieno mazliet pacietības, palīdz daudzos nepatīkamos gadījumos, piemēram, dažādu sāpju, spazmu, koliku, niezes gadījumos.

To dara vienkārši: uzlieciet roku vajadzīgajā vietā (pie-ņemsim, uz vēdera vai sirds apvidū) un ar jums jau pazīstamo paņēmienu izraisiet siltuma sajūtu — vispirms rokā! Kad roka ir jūtami sasilusi, sāciet sev iedvest, ka siltums no tās pāriet uz vajadzīgo vietu! Pašiedvesmu var pavadīt ar vieglām masējošām kustībām. Drīz vien jūs jutīsiet, ka ķermeņa apvidus zem rokas patiešām sasilst arvien vairāk un vairāk, līdz pat sajūtai, ka jūs no rokas esat izveidojis sildītāju vai sinepju plāksteri.

Ja jūs to panāksiet, tad spazmatiska rakstura nepatikšanas (pat tādas kā stenokardijas lēkme) var izzust. Dažus manus pacientus noslīpēta «noņemšana ar roku» atbrīvoja no zāļu lietošanas. Vislabākos rezultātus šis paņēmiens, tāpat kā visi pārējie, dod, ja to lieto laikus, «pārtverot» negatīvo stāvokli: patiešām, tā ir visderīgākā roku pielikšana.

Mēs esam nonākuši pie pašas AT būtības. Nav izslēgts, ka jau šodien jūs izdarīsiet kādu iekšēju atklājumu, kas izvedīs jūs uz sen meklētā harmonijas ceļa; bet varbūt pazibēs tikai vāja uguntiņa un jūs atkal taustīsieties pa tumsu ... Katrā gadījumā nelieciet uz to pārāk lielas cerības, bet nekrītiet arī izmisumā! AT ir jūsu draugs uz visu mūžu, un tam neticēt ir tikpat nesaprātīgi kā prasīt no tā pārāk daudz. Kā katram draugam, arī AT vajadzīga jūsu uzmanība, un tas apvainojas, kad viņu aizmirst. Tā tiešais uzdevums ir jums atgādināt un pierādīt, ka gudrākais, uzticamākais un atjautīgākais Ārsts ir vienmēr ar jums.

ATJAUNO SEVI PILNĪGI KATRU DIENU, DARI TO ATKAL, ATKAL UN ATKAL!

Rekomendācija, kas, kā stāsta, bijusi uzrakstīta uz kāda Ķīnas ķeizara vannas

12. AIZŅEMOTIES NO MORFEJA

Beidzot esam nonākuši līdz pilnīgai pašhipnozei: dzija atslābināšanās ir tonusa, noskaņojuma un garīgā darba vadīšanas atslēga. Atslābinātā stāvoklī jūs pilnībā uzticaties zemapziņai. Miegs vairs nav problēma. Dīvainie stāvokli ir nepieciešami. Gribas viltība visvairāk vajadzīga no rīta un vakarā, bet tā noder arī dienā. Humoru vismaz 12 reizes dienā.

VISVIEGLĀKAIS SMAGUMS

Rokas kļūst smagas,

kājas kļūst smagas,

plakstiņi kļūst smagi,

pieplūst ar smagumu,

arvien vairāk pieplūst ar smagumu,

viss ķermenis ir smags, atslābināts ...

Hipnozes seansam tādi vārdi ir parasti: gandrīz katru dienu es tos saku savā kabinetā. Smaguma sajūta muskuļos ir subjektīva dziļas atslābināšanās pazīme: tā muskulis paziņo smadzenēm par savu nevēlēšanos paklausīt, prasa mieru. Šī sajūta spontāni rodas stiprā nogurumā un aizmiegot.

Smaguma sajūta var būt nepatīkama. Taču, ja mēs ļaujamies atpūtai, tā iegūst patīkama, dziļa gurduma raksturu. Tieši to arī jācenšas panākt, ja jūs gribat dziļi atslābināt savus muskuļus.

(Žņaugu noņemšana. Elpošanas atbrīvošana. «Siltums».)

Mana labā roka kļūst smaga, smagums piepilda roku, ielīst rokā kā svins, smagums pieaug, roka ir smaga utt.

Tēlaini priekšstati: roka ir svaru bumba, svina gabals, tā piepildās ar dzīvsudrabu u. tml. Vai arī vienkārša «sajūtas koncentrācija».

Neliela patīkama smaguma sajūta muskuļos var rasties spontāni, jau noņemot žņaugus: tādā gadījumā tā ļoti viegli pāriet miegainībā, bet, ja jūs negribat ātri aizmigt, tad labāk pie smaguma īpaši nekavēties.

Savienojumā ar siltumu:

Roka ir smaga, silta,

visa piepildās ar patīkamu, vieglu gurdumu ...

Kāpinot atslābināšanos:

Roka ir mīksta, atslābināta, slinka, gurda, smaga ...

Smaguma pašiedvesmas parastā shēma: vispirms rokas — pēc kārtas (kreiļiem sākt ar kreiso) vai abas reizē, pēc tam kājas; kad tas ir sasniegts, tad smags liekas viss ķermenis.

Es viss esmu mīksts, atslābināts, gurds, smags, silts,

viss patīkamā, laiskā gurdumā...

Tiešām, tas ir visvieglākais smagums. Kad šis stāvoklis ir sasniegts, it sevišķi savienojumā ar izplūdušu siltumu, kad elpošana ir brīva (miega elpošana), bet seja atslābināta, līdz aizmigšanai palikuši daži soļi. Tieši šo stāvokli var saukt par pašhipnotisku vārda pilnā nozīmē. Ar to var pabeigt pirmsmiega AT — aizmigt, un tas ir arī lielisks fons dažādām pašiedvesmām. Tajā var ielikt jebkuru domas izteiktu vārdisku formulu (sevišķi labi, ja to saista ar elpošanas ritmu), jebkuru tēlainu priekšstatu.

Grūtības rada tikai pusnomoda saglabāšana: daži pārāk ātri aizmieg. Taču tas nav liels ļaunums: pamatīgi koncentrējieties uz vajadzīgo formulu jau pirms smaguma pašiedvesmas! Tad formula paspēj zemapziņā noskanēt pietiekami daudzas reizes un iesakņoties. Aizmiedziet uz pieļaujamo laiku, lai jūs pamodina modinātāja knikšķis! Bet, ja jūs principā negribat aizmigt, tad jūsu rīcībā jebkurā brīdī, kamēr jūs vēl neguļat, ir tonizācijas paņēmieni (109.—113. lpp.).

Dažiem viegli uzbudināmiem un kustīgiem cilvēkiem smaguma sajūta vispār nerodas vai ir sasniedzama ar lielām grūtībām: smaguma sajūtas vietā rodas stingums, sasprindzinājums. Tādā gadījumā izlaidiet šo vingrinājumu un pievērsiet uzmanību lokālai atslābināšanai! It kā kompensācijas veidā šāda tipa cilvēkiem parasti viegli rodas siltuma sajūta.

Nav ieteicams iedvest smagumu galvā.

PASŪTĪJUMS NAKTIJ

... Jūs jau esat gultā. Tieši šai laikā sevišķi asas un neizturamas ir domas par jūsu nelaimi, nepatikšanām, slimību. Tās gāžas pār jums, spiež, dedzina, piepilda visu. Taču beidzot pienāk mirklis, kad domas sāk jukt un izklīst. Tieši šajā bridi, pirms aizmigšanas, sāciet bez skaņas, monotoni, ātrā tempā, vienaldzīgi, it kā tas uz jums neattiektos, čukstēt vārdus: «Tas pāries... Tas pāries... Tas pāries...» Atkārtojiet to sev 50 un vairāk reižu ar monotonu vienaldzību, naivi un mehāniski kā bērns, kamēr galīgi aizmiegat! No rīta jau pēc pirmās reizes jūs jutīsiet ievērojamu atvieglojumu. Dariet tā diendienā, un jūs pārsteigts konstatēsiet, ka jūsu nelaime jūs atstāj...

Apmēram tā jau pirms autogēnā treniņa parādīšanās savus pacientus mācīja Emils Kuē, viens no medicīniskas pašiedvesmas celmlaužiem jauno laiku Eiropā. Та viņš ārstēja dažādas gara un miesas slimības.

Kā katram ārstniecības jaunumam, arī šai vienkāršajai metodei bija lemts sasniegt īslaicīgus panākumus, ko nomainīja vilšanās, atsevišķi entuziasma uzliesmojumi un beidzot gandrīz pilnīga aizmirstība ... Aizraušanas vilnis, kas lielā mērā noteica arī pašus panākumus, nevarēja turpināties bezgalīgi.

Tomēr aizmirstība, protams, bija nepelnīta. Kue metodē ir ietverti ārkārtīgi būtiski momenti. Pirmkārt, pirmsmiega atslābināšanās, dabisks pašhipnotisks smadzeņu stāvoklis. Otrkārt, paradoksāli vienaldzīgs tonis, bērnišķīga murmināšana. Tas ir viltīgs psihisks triks, zemapziņas apmānīšana, jo patiesībā nekāda vienaldzība pret to, kas ir yi-tāli svarīgs, nevar būt: vienaldzība ir tikai maskēšanas, lai nerastos krass kontrasts starp vēlamo un esošo, lai nepastiprinātos negatīvā pašprognoze ...

Kuē metode — pirmsmiega pašiedvesma — visvairāk noder divos gadījumos: pirmkārt, kad jātiek vaļā no kāda mokoša, neatlaidīga, uzbāzīga stāvokļa, kas jūs moka diendienā (vai nu tā būtu slimība, vai mīla bez pretmī-las), un, otrkārt, pirms sevišķi atbildīgām situācijām (eksāmens, uzstāšanās). Pirmajā gadījumā uz ātriem panākumiem nav ko cerēt, otrajā tas ir iespējams.

Veiciet visas atbrīvošanās pakāpes, elpojiet kā miegā, iedvešot sev savu formulu. Ja priekšā stāvošais jūs uztrauc tā, ka rodas bezmiegs (jūs esat briesmīgi saprindzi-nāts un, liekoties gultā, jūtat, ka no miega nav ne miņas, bet atslābināšanos vēl neesat īsti apguvis), tad var izmantot nomierinošus līdzekļus, tādus kā baldriāna tinktūra vai — ļaunākajā gadījumā — vieglas miega zāles, un, parādoties pirmajām miegainības pazīmēm, sākt pašiedvesmu. «Tas pāries» vietā var likt jebkuru citu formulu.

Liekoties gulēt, var pasūtīt sev svarīgas problēmas atrisināšanu: «Es to izdarīšu» — un izredzes nākamajā dienā palielināsies, it sevišķi, ja jūs vakara pašiedvesmai pievienosiet pašiedvesmu no rīta, tūlīt pēc pamošanās.

Pēc Sensimona parauga, kuru kalps no rīta vienmēr modināja ar vārdiem «Celieties, grāf, jūs gaida lieli darbi!» (jums, protams, nav kalpa, taču darbi tāpat gaida), izvirziet sev par mērķi tūlīt pēc pamošanās «rsatvert» savas smadzenes ar vajadzīgo noskaņojuma un orientācijas formulu, pārsteidziet sevi nesagatavotu kā zīdaini! Ja jums ir magnetofons, vajadzīgo ierakstu (vislabāk vārdus kopā ar mūziku, taču kā kuram) var sagatavot vakarā, bet no rīta ieslēgt, pastiepjot roku. Ja jums no rīta jāiet uz darbu, bet jūs esat parasts cilvēks, kam netīk celties, rīta ierakstam pietiekami ātri jākāpina možums un kategoriskums, un pavisam lieliski būs, ja tas spēs jūs arī sasmīdināt. (Lai neviens neaizmirst, ka humors pašiedvesmu netraucē!) Bet, ja magnetofona nav un pat radio nedarbojas, jo labāk: pēc pamošanās tūlīt ieslēdziet vajadzīgo ierakstu savās smadzenēs! Ir loti labi, ja dienas sākums un beigas saistīti ar gara spēku. Brīnišķīgi jutīgu stāvokli jums rada pats organisms vismaz divas reizes diennaktī, bet, kad būsiet iemācījies dziļi atslābināties, jūs varēsiet saukt to palīgā jebkurā brīdī. Lai katrs hipnotizē pats sevi!

Šeit ir vietā pastāstīt lasītājam par kāda mana kolēģa — psihoterapeita personisko pieredzi (ar viņa paša atļauju). Ar pašhipnozi īsos dziļas atslābināšanās seansos (aptuveni 10—15 minūtes 1—2 reizes dienā) šis ārsts jau vairākus gadus iztur ļoti sasprindzinātu un piespiesti arit-misku dzīves veidu, viņu plēš uz pusēm cilvēki un darbs, un viņš guļ vidēji ne vairāk par 4—5 stundām diennaktī. Nevienam neiesakot tā dzīvot, pats kolēģis tomēr nesūdzas: pagaidām, viņš saka, dzīvoju, kā gribu un varu. Koncentrēta pašhipnoze viņam sevišķi palīdz pirms lieliem hipnozes seansiem, kurus viņš veic ārkārtīgi spēcīgi.

Grūti ticēt, ka šis hipnozes čempions pirms kādiem desmit gadiem, kad pats vēl nebija apguvis AT, bija smagi slims neirotiķis ar visiem kompleksiem, kādi vien pasaulē ir. Viņš izskatās daudz jaunāks par saviem gadiem (viņam ir 56), svaigs, jautrs un nebēdnīgs kā zēns, elektrokardio-gramma ir tīra kā pirmais sniegs, kaut arī šis cilvēks daudz smēķē un tā joprojām. Visvairāk, viņš apgalvo, viņam palīdzot pašhipnoze ejot: neparasti ātra gaita, kuras laikā kolēģis maksimāli atslābinās fiziski un emocionāli un koncentrējas garīgi. Ja jūs kādreiz ieraugāt kādā no Maskavas ielām norūpējušos cilvēku, kas joņo kā sacīkšu automobilis, kaut ko čukst un smaida kā Būda, varat būt drošs, ka viņš strādā kādā no psihiatrijas institūtiem.

KĀ ATKAL IEMĀCĪTIES GULĒT

Pirms gulētiešanas nevajag pieēsties, vēlama kaut neliela pastaiga, silta duša vai vismaz silta kāju pelde, pirms aizmigšanas der iedzert pusglāzi silta vārīta ūdens, labāk ar medu... Vajadzīga ērta guļasvieta, ne pārāk mīksta un ne pārāk cieta, ne pārāk augsts un ne pārāk zems spilvens, svaigs gaiss istabā, relatīvs klusums... Tas viss ir vienkārši. Grūtāk panākt divas citas lietas: iet gulēt laikus, iekšēji sagatavoties miegam.

Ko nozīmē iet gulēt laikus?

Obligāti vienā un tai pašā laikā?

Vēlams. Taču dažreiz šodien laikus ir pulksten divpadsmitos, bet rit — desmitos.

Nerunāšu par vēlām sarunām, iedzeršanu, preferansu un citiem gadījumiem, kad cilvēki sev atrauj miegu pēc pašu gribas: šais gadījumos nav ko vainot, izņemot kārdinājumus. Kā palīdzēt tam, kas nevar iekļauties miega grafikā no viņa neatkarīgu apstākļu dēļ?

Ja jums vakara pusē nāk miegs (jūs esat «cīrulis» pēc sava tipa vai stipri nogurstat uz dienas beigām, vai tieši šodien esat ļoti noguris), centieties pēc iespējas ātrāk pārtraukt visus darbus, pārceļot tos uz ritu (tā vienmēr var izdarīt, ja pārvar vakara inertumu!), un ejiet gulēt! Labāk piecelieties agrāk nekā parasti, taču vakarā nepalieciet ilgi nomodā, klausiet sev, nezaudējiet dabiskās aizmigšanas brīdi!

Ja tomēr apstākļi jūs spiež sevi pārvarēt, centieties atrast brīžus miegam vai kaut atslābinājumam dienā — pat uz 5 minūtēm, gaidot, transportā u. tml. Piespiesta miega deficīta posmos (darbs, mazs bērns) sevišķi svarīgi ir pavadīt pietiekami daudz laika svaigā gaisā un nepieļaut nekādas pārmērības. Svarīgs ir nevis nogulēto stundu skaits, bet tas, cik lielā mērā smadzenes paspēj no jauna uzpildīt savus tonusa aparātus.

Bet, ja, gluži otrādi, uz vakaru tonuss pieaug, jūsu smadzenes tikai tad «iešūpojas», rodas domas, vēlēšanās, darbības dziņa (jūs esat dzimis «pūce» vai tā ieradis), tad nav nekādu problēmu, ja jums nevajag agri celties. Bet ja vajag...

Tad ir jēga mainīt tonusa grafiku. Izmantojiet AT! Dziļa atslābināšanās palīdzēs jums ātrāk aizmigt. Pat ja jūs ilgi neaizmigsiet, atslābināšanās nodarbības vakarā piešķirs jums papildus krietnu atpūtas daļu, kuru jūs no rīta noteikti jutīsiet. Kādu laiku neatlaidīgi celieties ļoti agri: tas jums palīdzēs pārbīdīt tonusa grafiku. Atslābināšanās dienas vidū arī palīdz savākt nepieciešamo atpūtas daudzumu.

MIEGS NAV NEKAS, ATPŪTA IR VISS

— Sakiet, vai tā nav: vispirms jūs uztraucaties par to, ka neaizmiegat, bet pēc tam neaizmiegat tāpēc, ka uztraucaties?

— Pilnīgi pareizi. īsts apburts loks.

— Iesaku jums pārbaudītu un ļoti vienkāršu izeju no šī loka.

— Kādu?

— Atteikties no vēlēšanas aizmigt.

— Kā to saprast? Es taču gribu aizmigt. Es sapņoju par to, kā aizmigt.

— Kad jūs atteiksieties no šī sapņa, tad ari atnāks miegs.

— Bet kā?

— Ļoti vienkārši. Miegs ir apziņas atslēgšanas, vai ne? Ja apziņa ir, tad miega nav, ja ir miegs, tad nav apziņas. Apziņa nevar uztvert miegu, tā var to tikai aizdzīt. Ja jūs sev visu laiku jautājat: «Vai esmu aizmidzis vai neesmu?» un «Kad beidzot es aizmigšu?» — jūs traucējat sev aizmigt. Tieši tāpēc, ka gribat aizmigt!

Psihoterapijas praksē nepaiet neviena diena bez šādas sarunas.

Apmēram 90% bezmiega kaitīguma rada nevis bezmiegs, bet tā psiholoģiskās sekas. Galvenās no tām ir dziļi iesakņojušās pārliecības «jāaizmieg» emocionālā iedarbība. «Jāaizmieg, jo naktī visi aizmieg, un pats es agrāk taču aizmigu. Ir zināms, ka miega norma ir 7—8 stundas... Jāaizmieg, jo bezmiegs atņem spēkus, novājina organismu... Kā es neizgulējies varēšu dienā strādāt? Jāaizmieg, jo, ja es neaizmiegu, tad ar mani kaut kas nav kārtībā ...»

Līdzīgi vairāk vai mazāk apzināti spriedumi neviļus rada spēcīgu negatīvu spiedienu. Ideja «jāaizmieg» kļūs supervērtīga, bet apziņa «es neaizmiegu» — katastrofiska. Jau pirms gulētiešanas, pat par to nedomājot, cilvēks neapzināti ar bailēm gaida nākamās bezmiega mocības. Paradoksālā stāvokļa mehānisms darbojas ar pilnu spēku: miegs tiek saukts ar tādu izmisīgi bezcerīgu piespiešanos, kas pieceltu pat līdz nemaņai piedzērušu, bet pretēji noskaņotā zemapziņa nevaldāmi nostiprina negatīvo emocionālo prognozi. «Atkal miega nav... Atkal pamodos un noteikti vairs neaizmigšu ...»

Un, protams, katrs savu bezmiegu uzskata par kaut ko ārkārtēju.

Dabiski, ka miegs vajadzīgs, bet, cik tā vajag, vislabāk zina pašas smadzenes, to tonusa svārsts, kuru nemaz neinteresē mūsu miglainie priekšstati par miega normām. Atņemt smadzenēm nepieciešamo miega devu nav vieglāk kā ar gribu apturēt sirdi. Smadzeņu spējas manāmi vai nemanāmi saņemt savu miega devu piespiesta nepārtraukta nomoda apstākļos ir pilnīgi pārsteidzošas: to pierādīja kara pieredze un pierāda mazu bērnu māšu pieredze. Protams, ja smadzenēm «jāzog» miegs nomodam, tās jūtas slikti un sūdzas... Taču no miega trūkuma, neraugoties uz visām mokām un draudošajiem simptomiem, vēl neviens pasaulē nav nomiris vai sajucis prātā: cilvēkiem, kuri brīvprātīgi piekrita eksperimentālam daudzdienu bezmiegam, pilnīgai normāla stāvokļa atjaunošanai vajadzēja kārtīgi izgulēties tikai vienu reizi, kādas 10— 12 stundas.

Miega deva un miega un nomoda cikla grafiks ir ne tikai ļoti dažāds dažādiem cilvēkiem, bet var arī ļoti mainīties vienam un tam pašam cilvēkam atkarībā no daudziem ārējiem un iekšējiem apstākļiem (vecums, klimats, gadalaiks, laika apstākļi, darbs, ēšana, emocionālais spriegums). Visas šīs svārstības ir pilnīgi dabiskas.

Tam, kam miegs ir kļuvis par problēmu, protams, der konsultēties ar ārstu. Dažos gadījumos nevar iztikt bez uzmanīgas nomierinošu līdzekļu vai miega zāļu lietošanas stingrā ārsta kontrolē. (Starp bezmiega ārstēšanas metodēm nesen ir parādījusies arī «paradoksālā»: nomoda stundās no rīta dod vieglus stimulējošus preparātus — lai noregulētu svārsta svārstības.) Taču galveno atslēgu miega vadīšanai jūs saņemsiet, ja iemācīsieties mierīgi izturēties pret bezmiegu, tas ir, pārstāsiet to uzskatīt par bezmiegu; noticējis šim «pašapmānam», jūs pievilsiet nevis sevi, bet tieši bezmiegu. Uzmanīgi izstudējiet visus atslābināšanās paņēmienus, kas aprakstīti šai grāmatāl Tos visus var viegli un dažādi kombinēt, un tie visi palīdz aizmigt.

PIRMS TERMIŅA IZPILDĪSIM SAPŅU PLĀNU

(vēstulē ar atbildi)

«S veicināti, cienījamais V. Ļ.l

Gribu Jums ko pastāstīt. Dabūjuši žurnālus ar AT, mans draugs un es tūlīt sākām nodarboties. Man viss ir normāli, bet manam biedram pēc dažām nodarbību dienām sāka parādīties dīvains stāvoklis. Pēc tam kad viņš izpildīja dziļo atslābināšanos, viņam ausīs neviļus sasprindzinājās kādi muskuļi un viņš sadzirdēja vieglu troksni. Un pēkšņi viņam šķita, ka viņš sāk griezties kopā ar gultu, griestiem un visu istabu. Radās dīvaina sajūta, ka viņš krīt bezdibenī. Pēc tam viņš neko neatcerējās. Kopš tā laika viņš sāka īpaši radīt sev šo sajūtu: vakarā apgūlās gultā, atslābinājās un apzināti sasprindzināja muskuļus ausīs — un atkal pēc kāda laika sāka «griezties», bet pēc tam «krita». Pamodās viņš pats no sevis, kā parasti, septiņos.

Kopš tā laika, kad manam draugam radās šis stāvoklis, viņš vairs nesapņo. Reiz viņš to mēģināja izdarīt ar atvērtām acīm. Eksperiments izdevās: viņu pamodināja māte, kura domāja, ka viņš ir nomodā, bet patiesībā viņš gulēja dziļā miegā. Pēc tam viņš sāka eksperimentēt dienā. Efekts bija pārsteidzošs. Viņš saka, ka tas viņam esot labākais atpūtas veids. Tagad viņš tā atpūšas dienā un naktī.

Kas tas ir par stāvokli? Troksnis ausīs liek domāt, ka tas ir vestibulārā aparāta darbības traucējums. Bet kā tad šis stāvoklis var dot pilnīgu atpūtu?

Pilnīgas atpūtas sajūta liek domāt, ka tas ir viens no transa veidiem (pašhipnoze). Gribu piebilst, ka man šis stāvoklis nekā neizdodas.

Cienījamais V. Ļ., manam draugam un man ļoti gribas uzzināt, kas tā ir par parādību. Ja tas Jūs neapgrūtina, tad, lūdzu, atrakstietl

A.G.»

«Cienījamais A. G.!

Parādības, kas līdzīgas tai, kura radās Jūsu biedram, AT praksē jau sen pazīstamas. Tās ir tā saucamās autogēnās izlādes. Tās saviem pacientiem novēroja doktors Šulcs, taču ziņas par tām var atrast nesalīdzināmi senākos avotos: jogiem, budistu mūkiem, kristiešu vientuļniekiem un citiem eksperimentētājiem, kas kāda iemesla dēļ noveda sevi transa, pašhipnozes stāvoklī. (Dabiski, ka reliģiozi cilvēki traktēja šo parādību vai nu kā dieva zīmes, vai kā sātana nedarbus.)

Patiešām, dziļas atslābināšanās laikā, fāzē, kad jau sasniegts siltums un smagums, tuvu iegrimšanai miegā, dažkārt paši no sevis, dažkārt kādu iekšēju pūļu rezultātā cilvēkiem, kas trenējas, reizēm rodas dīvaini, neiepro-grammēti stāvokļi. Var rasties gan sajūta, ka ķermenis griežas telpā, gan iekšējas vibrācijas sajūta, ķermeņa vai atsevišķu tā daļu lieluma maiņas sajūta, izzušanas sajūta ... Dažkārt rodas īslaicīgas sajūtu halucinācijas — zibšņi acīs, «zvanīšana». Bet citreiz pēkšņi ir dzirdama kāda frāze vai melodija vai iedarbojas atmiņu kinofilma. Dažkārt tas ir vienkārši neparasts, neizsakāms stāvoklis, visbiežāk patīkams.

Dažreiz šādas izlādes rodas vienā divos treniņos un pazūd bez pēdām, bet dažreiz, kā jūsu biedram, atkārtojas regulāri. Emocionālais stāvoklis un pašsajūta pēc izlādēm parasti ievērojami uzlabojas, it kā smadzenes būtu atbrīvojušās no kā lieka. Arī es to esmu novērojis saviem pacientiem. Daži no viņiem baidījās. Taču tur nav absolūti nekā briesmīga, acīmredzot tā ir kāda normāla smadzeņu reakcija uz nomoda un miega robežas, jo kaut kas līdzīgs dažkārt atgadās, arī vienkārši aizmiegot. Jūsu biedrs sasprindzina kādus «muskuļus ausīs» — tā jau ir viņa īpatnība, bet katrā ziņā viņa neparastās izjūtas nav vestibulāri traucējumi.

Autogēno izlāžu daba pagaidām nav skaidra. Taču ir pamats domāt, ka to mehānisms ir līdzīgs sapņošanai.

Tas, ka Jūsu biedrs vairs neredz sapņus, vēlreiz to apliecina. Ir jau pierādīts, ka diennakts laikā mūsu smadzenēs jānotiek noteiktam sapņu izlāžu skaitam, smadzenes it kā cenšas izpildīt sapņu ražošanas plānu. Acīmredzot Jūsu biedrs ar AT palīdzību ir sācis regulāri pildīt šo plānu. Nebēdājieties, ka Jums tas neizdodas, iespējams, ka ar laiku izdosies: bet, ja ne, tad tas nozīmē, ka Jums tas nemaz nav vajadzīgs.»

Tātad «dīvainie stāvokļi» dziļajās AT fāzēs ir diezgan bieži, taču nav obligāti, un vieni uztraucas, kad tie parādās, bet citi ir sarūgtināti, ka to nav. Atkārtoju vēlreiz visiem: izturieties pret šiem stāvokļiem kā pret sapņiem un pilnībā uzticieties sev! Pat nepatīkamiem sapņiem ir sava pozitīvā nozīme: tie it kā izmet ārā liekos psihiskos sasprindzinājumus. Protams, murgaini sapņi ziņo par kādu iekšēju kaiti, un cilvēks pēc tādiem sapņiem nejūtas atpūties. Taču vainīgi nav paši murgi, tie ir tikai signāli — tāpat kā elpas trūkums pārmērīgas slodzes gadījumā vai vēdera burkšķēšana, ja dumpojas zarnas. Autogēnajās izlādēs nepatīkamie brīži ir ārkārtīgi reti — ne biežāk kā parastā snaudienā kaut kur vilcienā vai šūpuļtīklā. Taču, ja tādi brīži neatlaidīgi atkārtojas, bet konsultēties ar psihoterapeitu, kurš pārzina AT, nav iespējams, nekrītiet panikā un nepārtrauciet AT, mainiet tikai savu nodarbību kārtību, upurējot iegremdēšanās dziļumu plašuma labā! Galveno uzmanību veltiet vienkāršai muskuļu un elpošanas atbrīvošanai un atslābināšanās gammām, trenējiet uzmanību nomoda stāvoklī, atslābinieties kustībā utt.! Ļoti iespējams, ka tieši tā, atgriezies pie ābeces, jūs pēc kāda laika atkal tuvosieties dziļajām fāzēm pilnīgi mierīgi.

Pašiedvesmu varianti, izejot no dziļas atslābināšanās:

1. «Izstieptā izeja»: laiski, lēni pieceļos. Visu laiku saglabāju vieglu miegainību, patīkamu atslābinātlbu.

2. «Neitrālā izeja»: esmu labi atpūties, pieceļos un palieku mierīgs.

3. Tonizējošā un supertonizējoša izeja (sk. 109.—113.Lpp.).

Jums nebūs grūti izlemt, kada izeja vajadzīga tieši jums. Tas ir atkarīgs gan no jūsu tipa (viegli uzbudināmiem, rosīgiem, sasprindzinātiem cilvēkiem — «izstieptā», ātri nogurstošiem, gurdiem — «tonizējošā»), gan no konkrētā uzdevuma attiecīgajā brīdī. Riskējot kļūt nedaudz apnicīgs, tomēr atkārtošu, ka vispārīgais meklējamā stāvokļa tēls — vai nu vārdos, vai priekšstatos — jāsastāda jau iepriekš, pirms iegremdēšanās atslābinājumā. Pieņemsim, ka esat nolēmis iegremdēties 15 minūšu ilgā pašhipnozē. Jūsu uzdevums ir atslābināties pēc iespējas dziļāk, bet pēc tam tūlīt piecelties svaigam, možam, darbīgam kā vēl nekad. Pasūtiet sev to uzreiz pirms AT pozas ieņemšanas vārdiskas shē-miņas veidā, piemēram, «atslābināšanās un možums», vai tēlu veidā, piemēram, «medūza un vanags». Var arī tā: jūs tūlīt pārvērtīsieties par milzīgu medūzu, kurā briedīs vanags, sākumā pavisam maziņš, bet pakāpeniski viņš augs, augs un beidzot izrausies gaisā ... Var arī kaut ko pavisam citu, svarīgi tikai, lai dažus mirkļus šis iepriekšējais pasūtījums attīstās jūsu iztēlē; viss būs kārtībā, tas pats no sevis sāks darboties zemapziņā. Pēc tam sāciet parasto secīgo atslābināšanos ar visām vajadzīgajām formulām! Izejas brīdī atkal formulējiet tēlos vai vārdos vajadzīgo pašiedvesmu (pieceļos možs, viegls, mierīgs, kā vanags, kā zibens, kā atspere u. tml. pēc paša improvizācijas)! Tad iepriekšējais pasūtījums apvienosies ar atkārtoto prasību un zemapziņa izsniegs jums visu, ko vajag.

Un vēlreiz ievērojiet, ka pašiedvesma realizējas vai nu uzreiz, ar apbrīnojamu ātrumu un spēku mainot jūsu stāvokli, vai arī pēc kāda laika, pamazām, bet dažreiz pat gluži nemanāmi, — ticiet sev jebkurā gadījumā! Vajadzīgo stāvokli var savākt arī «pa graudiņam», tad tas būs vēl izturīgāks.

Tatad jūsu priekšā ir jau detajas apgūtā Autogēnās atslābināšanās skala

Tā, protams, ir nepilnīga un nosacīta shēma. Dažas pakāpes var mainīties vietām (piemēram, 6. punkts var parādīties jau pirmajā fāzē vai pat nulles fāzē). Taču galvenais ir nevis stingra secība, bet tendence. Kad būsiet iemācījies pēc paša ieskatiem izraisīt sev jebkuru fāzi un jebkuru atslābināšanās pakāpi un pratīsiet tonizēties, jūs iegūsiet Lielās Pašregulācijas atslēgu.

Aptuvena 15 nedēļu AT kursa shēma

Tātad galvenās ceļazīmes ir izliktas. Tas ir tikai sākums ceļam uz. sevi, tikai starta laukums uz Zemes. Taču grāmata vēl nav galā. Tas, ko jūs izlasīsiet tālāk, varbūt attiecas arī uz jums.

ES NEDARU BRĪNUMUS, ES NEKAD NEVIENU NEESMU IZĀRSTĒJIS, ES TIKAI APMĀCU CILVĒKUS, KA ĀRSTĒT PAŠIEM SEVI.

Emils Kuē

13. NEAPTVERAMĀ MĀKSLA DZĪVOT

AT darbībā. Personiskās pieredzes apmaiņa — izvilkumi no psiho-terapeitiskās sarakstes. Saskarsme un pašnovērtējums. Liktenis un qriba. Darbs ar iekšējo dubultnieku. Par to, kā k|ūt par psihologu dzīvē. Apsteidzošā iedvesma. Uzvara pār bezcerību. Prieka skola.

Jūsu priekšā ir neklātienes psihoterapeitiskās saskarsmes fragmenti nelielā autora apstrādē. Tajos der iedziļināties ne tikai tādēļ, lai atrastu kaut ko, kas attiecas uz jums; ir vērts padomāt ari par citu cilvēku likteņiem, iepazīties arī ar pašas psihoterapijas tehniku kaut vai rakstiskā variantā ... Raksta dažāda vecuma un profesiju cilvēki ar dažādu izglītību un dažādām interesēm, taču tos visus apvieno cenšanās būt pilntiesīgiem sava «es» saimniekiem — dažādos līmeņos, dažādi saprotot jautājumu «kāpēc». Sarakstīšanās ir kaut kas līdzīgs kolektīvai laboratorijai. Daži «neklātnieki» patstāvīgi atraduši interesantus pašiedvesmas paņēmienus, oriģinālas AT paņēmienu kombinācijas, izsaka interesantas domas — tas viss, pat ja jums nederēs, tomēr, esmu pārliecināts, dos spēku un parādīs, cik daudz var sasniegt darbā ar sevi, pat ja sākums neko labu nesola. Pamācoša ir gan naivitāte, gan maldi. Lai cik lieliski būtu padomi, lai cik pievilcīgas būtu autoritātes, taču savu varat atrast tikai jūs pats, jo atrast sevi vispārīgā nozīmē ir zinātne, bet personiskā — māksla.

<rSveicināti, Vladimir Ļvovičl

Atvainojiet, ka ilgi neatbildēju! Nemaz nebija laika. Manas personiskās lietas pēkšņi tā sarežģījās, ka viss pārējais izkrita no prāta. Taču Jūs, protams, interesē nevis tās, bet gan tas, kā norit autogēnie treniņi un kādi ir rezultāti. Kā lai to labāk apraksta... Mans tēvs bija briesmīgs dzērājs un kauslis. Līdz 16 gadu vecumam es neredzēju nevienu mierīgu nakti, nevienu normālu dienu. Dabiski, ka biju iebaidīta un nomākta, patstāvīgā dzīvē pilnīgi bezpalīdzīga. Paniski baidījos no visa: no cilvēkiem, no priekšniecības; katras nepatikšanas darīja mani slimu. Un tā tas turpinājās līdz Jūsu raksta izlasīšanai.

Es izvēlējos formulu:

Ķermenis karsts un smags, piere auksta ...

Parasti es esmu slinka, reti kad man pietiek pacietības ilgam laikam. Bet nu jau vairāk nekā gadu katru dienu nodarbojos — un bez kādas piespiešanas.

Jāsaka, ka esmu guvusi lielus panākumus. Ne izcilus, bet manām spējām ļoti lielus. Pats galvenais, kļuva vieglāk, vienkāršāk un interesantāk dzīvot. Ar cilvēkiem man tagad ir viegli...

Lora V.»

«... DARBASPĒJU PACĒLUMS LĪDZ NETICAMIEM AUGSTUMIEM . . .»

Cienījamais doktor!

Piespiedos, savācu dažus datus un nolēmu Jums uzrakstīt. Pirmkārt, tūlīt pat pateikšu — no manas pieredzes skaidri izriet, ka AT metode savienojumā ar sava stāvokļa pašanalīzi un formulējumu elastīgu mainīšanu ir varens ierocis cīņā pret pārpūlēšanos.

No Jūsu metodikas esmu paņēmis daudz ko, un galvenais — vārda iedarbību.

Mans paņēmiens, kā atbrīvoties no noguruma pēc darba dienas, ir šāds.

Lielas pārpūlēšanās gadījumā —

atslābināšanās poza — guļus un uz ši fona — magnetofonā ierakstīta teksta noklausīšanās (ierunāju pats).

Teksts ilgst 7—8 minūtes. Galvenie formulējumi: «Ķermenis ir smags, silts, piere — vēsa; esmu pilnīgi mierīgs.» Elpošanas bauda. Rodas stāvoklis, kas ļoti tuvs nirvānai.

Izmantojot Jūsu formulējumus, arvien vairāk padziļinu miera un apmierinājuma stāvokli. Teksts pāriet muzikālās melodijās ar augošu ritma ātrumu no lēna (lēnais valsis) līdz ātram («Sirtaki»). Mūzikas laikā cenšos iedvest sev tēlus un vēl vairāk padziļināt miera stāvokli līdz maksimālam mieram, siltumam un smagumam. Tālāk izdaru vingrinājumus pēc jogu sistēmas (pēc divdesmit nedēļu saraksta), pabeidzu visu ar mūziku.

Un, vai zināt, kaut kas pārsteidzošs — panācu darbaspēju pacēlumu līdz man neticamiem augstumiem.

Darbaspējas saglabājas arī darbā ...

Andrejs D.»

«. . . GALVENAIS IR NOTVERT SAJŪTU . . .»

«Cienījamais Vladimir Ļvovič!

Nu jau vairāk nekā gadu nodarbojos ar psiholoģisko atslābināša*> nos pēc autogēnā treniņa sistēmas. Es dzīvoju Galējos Ziemeļos, strādāju sarežģītos un smagos apstākļos: vasarā līdz 35 °C karstums, odi, bet ziemā vairāk nekā 45° aukstums. Strādājam pa divpadsmit stundām katru otro dienu, ziemā pa astoņām stundām, salā. Dabiski, ka stipri nogurst gan fiziski, gan morāli.

Kopš 1970. gada marta sāku atslābināties pēc autogēnā treniņa sistēmas. Pēc trim mēnešiem jutu ievērojamu atvieglojumu, bet jau pēc pieciem mēnešiem pēc nostrādātas maiņas varēju noskriet desmit lidz piecpadsmit kilometru un justies labi. īsā laikā es varu pilnīgi atslābināties (gluži sajūtami), katru dienu izdaru autogēno treniņu un vairākus minitreniņus. īpašu uzmanību pievēršu sejas un acu muskuļu atslābināšanai. Ar elpošanas noslīpēšanu es nenodarbojos, jo katru dienu skrienu krosus no pieciem lidz piecpadsmit kilometriem. Es nedzeru un nesmēķēju, varbūt ari tas palidz būt draugos ar autogēno treniņu. Man izdodas pilniga atslābināšanās. Sākumā es aizmigu un nespēju to novest lidz galam, tagad atslābinos labi. Viena vai divu mēnešu laikā labus rezultātus nevar sasniegt, vajadzīgi ilgstoši nopietni treniņi. Galvenais ir notvert sajūtu. Viss uzmanības stars vērsts sevi. Uzreiz viss neizdodas, taču nevajag krist izmisumā. Atslābināšanās metode ir individuāla, un jāpieliek pūles, lai atrastu un atklātu sevi. Kas būs izjutis muskuļu atslābinājumu un tāda atslābinājuma prieku, tas nekad nepārstās ar to nodarboties ...

D.L., strādnieks»

Saņemt tādas vēstules, protams, ir patīkami, un lasītājs jau ir sapratis, ka autors nevarēja atturēties no to izmantošanas par AT reklāmu. Taču mūsu mērķis ir nevis aģitācija, bet iedziļināšanās būtībā un konkrēta palīdzība. Ja visiem viss noritētu gludi, diezin vai tad šī grāmata būtu vajadzīga.

SAVIENĪBA AR UZTRAUKUMU

(vēstule ar komentāriem)

... Gatavojos atbildīgai runai auditorijas priekšā. Pārdomāju, ko teikšu, zinu vielu krustām un šķērsām. Lai gūtu panākumus, man pirmām kārtām jābūt pietiekami mierīgam, brivam no stindzinošā sasprindzinājuma. Taču tā vēl par maz. Man vajadzīga koncentrē-tiba, pārliecība, pacilātība, apķērība, doma, iedvesma... Mierīgums ir tikai minimālā programma, jo nevar taču uz tribīnes būt flegmātiķis ...

AT: atslābināšanās, emociju nodzēšana... Esmu pilnīgi mierīgs, nedreb neviena dzīsliņa ...

... Diemžēl! Es pazaudēju kontaktu ar auditoriju vēl pirms uzkāpšanas tribīnē. Nez no kurienes atkal uzradās nolādētais stingums un nomāca visas manas spožās formulas, kurās, šķita, esmu pilnībā iejuties. Pirmās 10 minūtes es monotoni murmināju, noriju vārdu galotnes, pazaudēju domu pavedienu, jutu, ka auditorijas uzmanība aizslīd, atlikušo runas daļu sasteidzu... Ko tagad darīt? Si neveiksme mani nomāks, atkal būs pamats nedrošībai, vēl viens pluss negatīvajā pašhipnozē. Nolādētā zemapziņa! Kaut kur kaut ko palaidu garām...

K.D., pasniedzējs»

Jā, visas formulas bija lieliskas, un tomēr kaut kas neizdevās ... Arī man tas ir labi pazīstams: var, cik tīk, ar pilnu pārliecību iztēloties savu spožo panākumu ainu, bet izšķirošajā brīdī apjukt, atkāpties, nokārt galvu... Un otrādi, daži cilvēki pirms atbildīgas uzstāšanās aiz uztraukuma gandrīz vai zaudē prātu, bet vajadzīgajā mirklī kaut kādā neaptveramā veidā saņemas, un viss norit lieliski. Ne vienā, ne otrā gadījumā cilvēks parasti pats nesaprot, kā tā gadījās, kas īsti notika.

Un varbūt tikai ļoti pieredzējis psihologs būtu ievērojis, ka šai pašiedvestajā pārliecinātībā pietrūkst nobeigtības, kādu nianšu (varbūt to pašu, kuru trūkst sunim, kas nikni rej, tomēr ir bailīgs). Varbūt tikai gaišredzīgs fizio-nomists šai pārliecinātībā būtu saskatījis drudžainu pretējā stāvokļa kompensāciju, neapzinātu pašmaskēšanos. Pārliecinātībā bija liekuļota — nevis ārēji, bet iekšēji liekuļota — vai arī nepietiekami dziļa, tāpēc nenodzēsa, bet tikai apkrāva ar sausām pagalēm neticības oglīti, kas kaut_ kur gruzdēja un uzliesmoja, tiklīdz uzpūta reālās situācijās vējš. Un otrādi, liela iepriekšēja uztraukuma gadījumā ar veiksmīgām beigām droši vien varēja pamanīt kādu apslēptu iekšēju balstu ... [5]

«Tagad man ir tikai viena izeja: sākt visu no sākuma.

...Jā, visu no sākuma. Neveiksmes nav bijis. Ik sekundi — modra pārliecība. Izlobīt no atmiņas panākumu pašsajūtas graudiņus, jo kaut kādus, lai ari nelielus, panākumus es savā dzīvē tomēr esmu guvis, jo nav taču pasaulē cilvēka, kam nekad nekas neizdotos! Nav nekādas jēgas kā lūgšanu atkārtot formulas, ja nav ne mazākās ticības sev, viena vienīga «izdodas». Man panākumi jāizjūt jau pirms tam, kad tie ir sasniegti, man tie jāparedz. Stāvoklis «izdodas» jākultivē sevi visādos veidos, jāuzstājas, kur vien iespējams...»

Tas jau ir tuvāk vajadzīgajam. Atcerēsimies visu, kas 2. un 3. nodaļā teikts par supernozīmībām un supervēr-tībām, un iekšējo notikumu aina šai gadījumā un līdzīgos gadījumos kļūs skaidrāka. Jā, tipisks paradoksālais stāvoklis: «Ka tikai...» — neapzinātas, uz laiku atvirzītas bailes krist, zaudēt, bailes no apkārtējo cilvēku zema vērtējuma, beidzot bailes no pašām bailēm, un tās ir visviltīgākās bailes... AT novirzošā darbība, fizioloģiska atbrīvošanās no emocionāla pārsprieguma, gribas un tonusa mobilizēšana — tas viss ir labi un pareizi, bet tas ir par maz: AT cīnās par optimumu pārāk nevienādos apstākļos, vajadzīgs vēl arī citāds iekšējais atbalsts.

Novērojot sevi un citus supernozīmīgās situācijās, jūs varēsiet pamanīt, ka vislabāk viss izdodas tad, ja ir divi galvenie noskaņojumi, kas šķiet pilnīgi pretēji, taču kaut kur saskaras.

Pirmā veida noskaņojumu var saukt par pašpietieka-mību. Cilvēks rīkojas, kā to prasa apstākļi, ļoti labi saprotot, cik svarīga ir tāda un tāda rīcība tam un tam; viņš ir možs, modrs, disciplinēts utt.; viņš, protams, uztraucas; un tomēr viņa iekšējais, patiesais, dziļākais «es» neidentificē sevi ar to, ko viņš dara un jūt, nesaplūst ne ar labu, ne ar sliktu novērtējumu, ne ar zaudējumu, ne ar uzvaru. Viņš ir it kā sašķēlies divās daļās: viens cilvēks viņā darbojas, cīnās, momentā aptver, saka kaismīgas runas u. tml., bet otrs — otrs pat nekomentē notiekošo, pat nenovēro: viņam viss vienalga, viņš vienkārši dzīvo pats par sevi, un viņam rūp vienīgi tas, lai viņam netraucē palikt tādam, kāds viņš ir. Bet tas pirmais, kurš darbojas, rūpējas un rosās, — nu, labi, lai jau, viņš ir paklausīgs, viņu var sūtīt uz darbu ... (Tā gadās arī jums, taču reti? ...) Pārsteidzoši, taču tieši tāda sašķeltība bieži pavada panākumus riskantākajos pasākumos. Spriežot pēc aprakstiem, tā tēlojot jūtas daudzi ievērojami aktieri — vienlaikus ledus un liesma, gan pilnīga pārtapšana, gan pilnīga atsvešināšanās no tēla; tā notiek, kad cilvēks īstenībā vai iztēlē jau zaudējis VISU ūn pateicis ardievas dzīvei, bet uzskata par iespējamu vēl patēlot dzīvā lomu; tieši tāda pašsajūta dažkārt ir šo rindu autoram pēc neveiksmīgas uzstāšanās ...

Es šo stāvokli nosauktu par iekšējā spēka vientulību vai iekšējās neatkarības robežu, taču nav svarīgi, kā to nosaukt, domājošam lasītājam, esmu pārliecināts, galvenais jau ir skaidrs. Ir cilvēki, kam šis stāvoklis piemīt kā pastāvīga īpašība, — spēcīgas vientuļas dvēseles, kuru dzīles vienmēr ir noslēgtas un kurām pietiek pašām ar sevi. Šī pašpietiekamība ir bruņas pret paradoksālajiem stāvokļiem un to ļaunprātīgām lamatām: nekāda super-nozīmība no ārienes neiedragās to, kas ir supernozīmīgs pats sev. Neiedziļināsimies jautājumā, vai būt tādam ir slikti vai labi; «divkāršie» cilvēki, kuri ir vientuļi tieši savas iekšējās divējādības dēļ, var būt gan ārkārtīgi pievilcīgi, gan briesmīgi: viss ir atkarīgs no tā, kādā vērtību sistēmā darbojas tas cilvēks viņā, kurš tiešām darbojas...

Otru noskaņojuma veidu var saukt par saplūšanu vai pašatdevi. Te viss ir otrādi: cilvēks pats sev neeksistē, viņš ir ne tikai vienots un vesels, viņš vienkārši sev neeksistē, un tai pašā laikā viņš jūtas viss, jo caur viņu — pēc viņa paša izjūtas — darbojas kāds augstāks spēks. Kaut kas tamlīdzīgs pārņem gan kvēlus oratorus, gan iedvesmas pilnus māksliniekus, gan mūziķus; tā droši vien sajūsmas brīžos jutās senie pravieši un fanātiski cīnītāji; tā cilvēkus raida cīņā dzimtenes un dzimtas balss, tā ar miesu un dvēseli rīkojas mīlestība, un — vai tad ir prātā novērtējums, uztraukums, rezultāti? — pašatdeves stihija nepazīst aprēķinu un pati sevi neprognozē.

... Kas jums labāk noder? Meklējiet, izmēģiniet, iedziļinieties! ... Var tikai piebilst, ka viss sarežģītais izdodas vislabāk tad, kad cilvēks ir brīvs no sevis paša (tas arī ir punkts, kurā saskaras divi galvenie noskaņojumi, par kuriem nupat runājām).

Taču atgriezīsimies parastās psihotehnikas zemē! Diezin vai es pateikšu ko jaunu, taču atgādināšu, ka dažreiz ir derīgi sasprindzinājumu iztērēt iepriekš, pacelt virspusē, noreaģēt, lai tas, saspiests kā atspere, nepasprūk vaļā visnepiemērotākajā brīdī. Izciliem aktieriem bieži raksturīgs liels uztraukums pirms došanās uz skatuves. Tādos gadījumos to parasti neslēpj, gluži otrādi, aktieris sevi «uzkurina».

Psihoterapijas nodarbībās es dažkārt izmantoju groteskas paņēmienu: pacientam iesaku pēc iespējas pilnīgāk un spilgtāk pārdzīvot un attēlot tos pašus stāvokļus, no kuriem viņi alkst atbrīvoties, piemēram, bailes no ielām un laukumiem, bailes par savu veselību... Un bieži vien paradoksālā kārtā šie stāvokļi izzūd.

Tātad visiem, kas pārlieku uztraucas:

savlaicīga atslābināšanās ar pašiedvesmu palīdzēs jums samazināt uztraukumu līdz pilnīgi ciešamam līmenim. Centieties saglabāt atslābinājumu grūtā situācijā! Noskaņojiet sevi iepriekš gan «no augšas», gan «no apakšas», pārvērtiet noskaņojumu par sistēmu!

Taču:

necentieties neuztraukties, tas ir veltīgs pašapmāns, uztraukums no tā tikai pastiprināsies. Jūsu uzdevums ir nevis likvidēt uztraukumu, bet panākt, lai tas jums palīdz.

PAR KLUSĒŠANU UN DAUDZ KO CITU

Praktiskajā psiholoģijā droši vien vairāk nekā citur viss saistīts ar visu un izriet viens no otra: tavā priekšā ir cilvēks kopumā, no augšas līdz apakšai — katru reizi unikāls dabas spēku, sabiedrības ietekmes, vēstures un kultūras slāņu centrs un tomēr variācija par jau zināmu tēmu... Jebkurš atsevišķs gadījums, dziļāk aplūkots, izrādās vispārīgs gadījums. Bet to, ar ko mēs pašreiz nodarbojamies, varētu saukt par dvēseles harmonijas algebru. Katram ir savs neatkārtojams personiskais vienādojums ar n nezināmiem, un to var atrisināt, tikai zinot vispārīgos noteikumus un pašam sevi.

Citēšu vēl vienu vēstuli no pilnīgi parastas jaunas lasītājas, kādu ir tūkstošiem un miljoniem, un ārsta atbildes vēstuli, kas atbilst adresāta prasībām un līmenim... Būtība ir tā pati: supernozīmības paradokss prasa paradoksālu risinājumu, taču veids katrā gadījumā ir individuāls.

<rSveicināti, V. Ļ.l

Man jau sen vajadzēja Jums uzrakstīt, bet nekādi nevarēju izšķirties. Tagad man kļuvis skaidrs, ka mans stāvoklis ir bezcerīgs un briesmīgs. Nesen izlasīju, ka kautrīgu cilvēku ir daudz, taču tik kautrīgu kā es vēl neesmu sastapusi. Skolā kautrējos no draudzenēm, par zēniem nemaz nerunājot. Baidījos iziet uz ielas, centos pēc iespējas ātrāk paiet garām katram sastaptajam cilvēkam. Taču es ne tikai kautrējos un baidos no visiem, bet esmu ari stulba un nerunīga. Es neko nezinu un neko nesaprotu. Rit pirmo reizi iešu uz darbu bibliotēkā, esmu beigusi kultūras un izglītības darbinieku tehnikumu, taču nekur nederu un neko nespēšu. Runā, ka prāta pazīme ir prasme sarunāties. Bet es vienmēr klusēju... Man pārmet, ka esmu pārāk klusa, kautrīga, nerunīga. Ko lai daru? Esmu ļoti neuzmanīga, un es domāju, ka tas ir tāpēc, ka man maz prāta. Ja es prastu spriest, es visam pievērstu uzmanību. Man ir 20 gadu, un man* nav neviena, ne draudzeņu, ne biedru, es izvairos no visiem, mani uztrauc citu smiekli vai skaļa balss. Kaut es zinātu, kāpēc vienmēr klusējut

Tikai ar māmiņu varu par visu runāt. Sabiedrībā, pat triju cilvēku kompānijā, man viss izzūd no galvas, es zaudēju aptveršanas spējas, man ir pat grūti sekot sarunas pavedienam, kur nu vēl tajā piedalīties. Nevaru saprast, vai esmu muļķe un tāpēc klusēju, vai ari tas ir tāpēc, ka no visiem baidos. Droši vien gan viens, gan otrs... Vai ir iespējams kaut kā uzlabot manu stāvokli? Kāpēc esmu tik nospiesta, un vai ir kāds līdzeklis, kā man palīdzēt?

(nesalasāms paraksts)»

«Sveicināta, Nezināmā!

Priecājos Jums paziņot, ka prāta pazīme ir ne tikai prasme sarunāties. Ko tur daudz, ķersimies tūlīt pie lietas, galvenā recepte Jums: baidieties droši!

Dīvaini?

Jūs gribat nebaidīties, un piepeši Jums iesaka negribēt. Jūs alkstat iemācīties sarunāties, atrast draugus un draudzenes, bet es Jums iesaku nealkt.

...Jūs, protams, zināt, ka, paskatoties uz leju no liela augstuma, cilvēkam reibst galva; var viegli noiet pa šauru baļķi, kas atrodas uz zemes vai novietots metru virs grīdas, bet ir neiespējami noiet — pa to pašu baļķi! — ja tas atrodas augstu, virs kāda kritiska augstuma — bīstamības augstuma. Ir akrobāti, kas staigā pa virvi; ir augstceltņu montētāji, un viņu pirmais uzdevums ir pierast pie augstuma. Viņi to dēvē vienkārši par aizmiršanu. Iesācējam ir grūti, dažkārt pat ilgi... Patiesībā, protams, neviens par augstumu neaizmirst: vienkārši tiem, kuri pierod, augstums kļūst ikdienišķs, it kā neeksistē, neizraisa emocijas, bet uzmanība koncentrējas uz darbu, jo citādi taču nav iespējams strādāt. Vai piekrītat?

Tagad ir viegli saprast, ka Jums mokošajā saskarsmē ar maz pazīstamiem cilvēkiem Jūs visu laiku atrodaties iesācēja augstceltņu montētāja stāvoklī. Visi apkārt mierīgi strādā (sarunājas), bet Jūs krampjaini turaties pie gaisa — kāda tur var būt spriešana! Jūs mēģināt noiet pa augstu, neticami augstu paceltu baļķi... Bet baļķis Jūsu gadījumā ir tā nozīme, kādu Jūs piešķirat sarunai. Tas, kā Jūs (pēc Jūsu domām) izskatāties, kā uzvedaties, kā spriežat, vai Jūs kāda acīs esat gudra vai muļķe, patikāt vai nepatīkat... Vai ir tā?

Tāpēc es Jums iesaku nolaist baļķi zemāk, tas ir, iemācīties klusēt.

«... Ko vēl ne! Tieši to es tāpat protu. Un pat par daudz! ...»

Bet es apgalvoju, ka neprotat. Nevis sarunāties, bet tieši klusēt. Neprotat! Un precizēju: tieši sabiedrībā, saskarsmē ar maz pazīstamiem cilvēkiem. Ar māmiņu Jūs protat.

Neatklāšu nekādu noslēpumu, ja teikšu, ka ir vismaz divi klusēšanas veidi — viegla un smaga klusēšana. Atšķirība starp šiem veidiem ir tāda, ka vieglu klusēšanu mēs uztveram kā dabisku (saruna nenotiek, un nevajag ari, tāpat ir labi), bet smaga klusēšana ir tā, ar kuru cīnāmies, kura sasprindzina, no kuras gribam atbrīvoties...

Vai esat pamanījusi (saskarsmē ar māmiņu), ka no vieglas klusēšanas viegli rodas ari sarunas, pašas no sevis, nemanāmi, un ka tad, ja smagi klusē viens, nomākts jūtas arī otrs, bet viena cilvēka viegla klusēšana rada vieglumu arī otrā? ...

Arī tā nav atklāsme, ka visvērtīgākā sarunu biedra īpašība ir prasme klusēt. Tieši tāda viegla klusēšana, kas liecina par prasmi klausīties, tā vieglā klusēšana, kas atbrīvo...

Jūsu uzdevums tātad ir pārvērst savu klusēšanu no smagas vieglā. Un tas ir viss ...

«Šodien mans galvenais, svētais mērķis ir Klusēšana. Es baudīšu Klusēšanu; es to dāvāšu cilvēkiem; viņi būs man pateicīgi par šo miera dzērienu, par šo gaisu, kurā lidināsies viņu vārdi un domas. Mana Klusēšana būs kā rāms, silts ūdens, tā būs atpūta, prieks, gaisma, balzams ...»

Ar tādu noskaņojumu — ne obligāti ar šiem vārdiem, bet ar līdzīgiem un, galvenais, ar pilnīgu ticību — ejiet pie cilvēkiem un atļaujieties ar viņiem klusēt, piespiediet sevi klusēt! Lai Klusēšana kļūst par Jūsu sirdslietu un Jūsu lepnumu, un Jūs pat nevarat iedomāties, cik daudz jauna sev atklāsiet, kā atbrīvosiet gan sevi, gan citus! Garantēju simtprocentīgi: neviens Jums vairs nepārmetīs kautrīgumu un nerunīgumu. Baudiet jel Klusumu, Nezināmā, un dāvājiet to cilvēkiem, jo ne velti saka: klusēšana ir zelts ...

Tātad pirmais uzdevums ir piespiest sevi klusēt — un klusēt ar baudu ... Taču visam, protams, ir savas robežas: pienāks arī neizbēgamais brīdis, kad Jūsu klusēšanas rezerves būs izsmeltas. Jums neatvairāmi gribēsies runāt. Un tieši šai brīdī, Jums pašai negaidot, Jūs iegūsiet gan daiļrunību, gan spējas spriest par dažādiem jautājumiem. Tas viss Jums pieder, tikai ir ieslēgts un paliks ieslēgts, kamēr Jūs pati sevi neatbrīvosiet. Ja tikai Jūs pa īstam pārliecināsieties, ka klusēt ir lieliski, ka saskarsme ar cilvēkiem ir derīga jebkurā gadījumā, ka nav svarīgi, vai Jūs kādam patīkat vai ne, bet, galvenais, lai cilvēki patiktu Jums, — Jūs drīz vien brīnīsieties pati par sevi: Jums it kā atvērsies slūžas, vārdi un domas sāks plūst nepārtrauktā straumē, baidos, ka sākumā Jums būs grūti apstāties ...

Pamodīsies gan Jūsu prāts, gan uzmanība! Jo galvenais Jūsu neuzmanības cēlonis nav vis «prāta trūkums» vai neprasme spriest, bet nepārtraukta, supersasprindzi-nāta koncentrēšanās uz sevi. Jūsu uzmanība vienkārši ir aizņemta. Jūs pati neļaujat tai nodarboties ar to, ar ko tai jānodarbojas saskarsmē. Ar ko? Ar citiem cilvēkiem. Ar Jūsu biedriem, sarunu biedriem, pazīstamiem un nepazīstamiem, viņu jūtām, domām. Jūs vēl nekad neesat iedziļinājusies cilvēkos, tāpēc arī neesat sastapusi tādus pašus kā Jūs — bet tādu ir daudz! Jūs tos neprotat ieraudzīt, bet tie atrodas Jums blakus! Esmu pārliecināts, ka daži no viņiem tikpat maldīgi apskauž Jūs, kā Jūs apskaužat viņus...

Pilnīgi skaidrs, ka cilvēki Jūs slimīgi sasprindzina un uzbudina tikai tāpēc, ka Jūs par viņiem neinteresējaties un tātad arī nemīlat, Jums vienkārši nav laika, Jums ir cits prātā. Taču nedomājiet, ka es Jūs apvainoju bezjūtīgumā, patmīlībā, ļaunprātīgā egocentrismā: nē, protams, ne jau tīši Jūs koncentrējaties uz sevi, tas notiek pats no sevis, bez Jūsu gribas, Jums nemanāmi, tas Jūs nospiež, sagriež mezglā ietiepīgo, neuzticīgo zemapziņu... Bet, ja reiz tā, ja mēs ar Jums to jau saprotam, sāciet šķetināt šo mezglu vaļā! Jūs kļūsiet uzmanīga — pat vēl vairāk, apburoša — tikai tad, ja visu savu uzmanību pievērsīsiet citiem. Lai ari kur Jūs atrastos, ar ko runātu, centieties, lai par Jūsu galvenajām rūpēm kļūst cilvēku izprašana, viņu iekšējās pasaules, viņu pārdzīvojumu, viņu rūpju un uztraukumu izprašana! Uzdodiet sev neskaitāmus jautājumus par cilvēkiem un meklējiet atbildes novērojumos un salīdzinājumos, grāmatās un cilvēku likteņos!...

Citiem vārdiem sakot — kļūstiet psihologs! Jā, būt psihologam dzīvē, savā vietā — kas var būt interesantāks un derīgāks? Klusēšanas brīvība, ko Jūs būsiet pati sev dāvājusi, kļūs ļoti noderīga ...

Tātad sāciet klusēt citādi! Ne Jūs, ne es neesam tik naivi, lai iedomātos, ka pēc šīs vēstules izlasīšanas, pat pilnībā apguvusi Klusēšanas vērtīgo būtību, Jūs tūlīt pat, neizejot no mājas, kļūsiet par saskarsmes virtuozu. Kādu laiku vēl paliks gan bailes, gan stingums, gan sarunas pavediena aizslīdēšana un sava stulbuma un nederīguma sajūta ... Šie stāvokļi labi pazīstami ari man, pat tagad, kaut ari jau pagājuši gadi, kad šādas krīzes bija vairak nekā parastas, — pietiek tikai aizsapņoties* un ļaut paš-ieinteresētības baļķim pacelties mazliet virs kritiskā augstuma ... Visi «jaukumi», ko apvieno vārds «kautrīgums», var Jūs pārsteigt līdz tam laikam, kad Jūs pieradīsiet pie «augstuma», kad zemapziņa pati Jums teiks: «Zini, patiešām nekā briesmīga! ...»

Tātad 1) pēc iespējas vairāk tikties ar cilvēkiem; 2) priecāties par katru iespēju iepazīt cilvēkus un patrenēties saskarsmē; 3) aizliegt sev tiekties pēc panākumiem saskarsmē; 4) atbrīvoties no «bailēm baidīties». Jo bailes kā bailīgs šunelis skrien pakaļ tikai tam, kas no viņa bēg, bet atkāpjas, kad viņam iet virsū ...»

Katrs, kas vēlas atbrīvoties no neveiksmēm, muļķības un nevarīguma svarīgākajās dzīves jomās, var izmantot vēl vienu nozīmību pārdalīšanas universālās receptes variantu. Konkrētajā gadījumā — pamazināt nozīmību «panākumi saskarsmē», bet palielināt nozīmību «interese par cilvēkiem», un rezultāts (ko nedrīkst vēlēties — lūk, kur tas āķis!) būs tieši panākumi saskarsmē!

Stravinskis ir teicis: «Māksla ir vecu kuģu remonts.» To pašu var attiecināt uz mākslu valdīt pār sevi: kopš senatnes apgūtā gudrība visu laiku radoši jāatjauno un katram jāizgudro savs velosipēds. Vai vēl jāskaidro, ka nav un nevar būt Liela Prieka bez Lielām Ciešanām, ka pat Mazi Prieki var radīt Lielas Nepatikšanas?

Karmajogā ir dīvains padoms vecākiem. Izturieties pret saviem bērniem kā pret svešiem, iesaka jogi (neuzskatot, jādomā, ka pret svešiem bērniem jāizturas slikti). Izturieties pret viņiem tā, kā izturētos, piemēram, apzinīga aukle! Viņa ir rūpīga, laba un apdomīga, bet tie nav viņas bērni, nav miesa no viņas miesas, nav saules stariņš, nav pasaules centrs... «Bērns ir viesis mājās,» saka in-dusi. Tas acīmredzot nozīmē, ka bērnam ir tiesības uz cieņu, ka viņa dzīvi nedrīkst pakļaut vecāku scenārijam, ka bērns galu galā pieder tikai sev un, kā saka jogi, Vienotajai Dzīvei.

Padomā neapšaubāmi apslēpts smalks āķis. Izturēties pret savējiem kā pret svešiem nav iespējams, tas ir pretdabiski. Bet, ja noskaņojums iedarbosies, tiks atrasts meklētais mērs, notiks nozīmības pārvietošanās uz to zelta vidusceļu, kur atrodas patiesība; mīlestība pret bērnu zaudēs apžilbinošo despotisko pārmērību. Ar to pašu āķīgo iebildumu izturies pret pazīstamiem cilvēkiem kā pret svešiem, bet pret svešiem — kā pret saviem tuviniekiem, un tu kļūsi par pievilcīgāko cilvēku pasaulē* Gribi gūt panākumus darbā? Dari visu, lai veiktos; taču atsakies no morālas rezultāta piesavināšanās! Izpildot pienākumu, atzīsti, ka arī liktenim ir zināmas tiesības!...

Pamazināt vai palielināt nozīmību, pacelt vai nolaist «baļķi» — tā tad ir māksla valdīt pār sevi; zināt vai, pareizāk sakot, precīzi izjust, kad jāpamazina vai jāpalielina, — tā ir gudrība. Kāpēc visgrūtāk ir parādīt gudrību savā paša dzīvē, tas, ceru, ir pilnīgi skaidrs.

KRĀJIET DĀRGUMUS!  LAIKUS!

Ar to nodarbojas bērni, ko interesē viss; laulātie draugi, kam ir nevis viens, bet divi, trīs un vairāk bērnu; kolekcionāri; cilvēki, kuriem mājā ir dažādi dzīvnieki un kuri atrod visādus vaļaspriekus; cilvēki, kas veltījuši sevi mākslai, zinātnei, jebkuram pārpersoniskam darbam; tie, starp citu, ir arī tie, kuriem dažkārt pārmet vieglprātību, juceklīgumu, nepastāvību, laimīgie sangviniķi.

Ideja ir skaidra: vajadzīga iekšējo vērtību rezerve. Vajadzīgs arī neaizskaramais krājums... Ja sangviniķis palēkdamies skrien no vienas vērtības uz otru, no otras uz trešo un tā tālāk, ja flegmātiķis izvēlas supervērtību kā pieredzējusi namamāte dārzeni un ar mīlestību to konservē veselā saprāta burkā, tad ko lai dara holēriķi un melanholiķi, tie, kam viss ir nopietni un uz ilgu laiku, bet svārsts ik brīdi ir gatavs norauties no «naglas» un nogrimt elles bezdibenī?

Ja tādiem cilvēkiem sabrūk supervērtība, piemēram, mīlestība vai prestižs, viņiem viegli rodas tas, ko psihiatrijā sauc par «depresīvo aizslietni»: negatīvā supernozīmība izplatās smadzenēs kā melna uguns, un vērtības dziest no iekšienes, pēkšņi, visas uzreiz, un nav mērogu, un zūd mērķi, vajadzības un intereses — zūd dzīves jēgas sa- * juta ...

Riskēšu definēt gudrību vēl arī kā prasmi rotaļāties pašam ar sevi, kā īpašu drosmi — dot sev tiesības uz iekšējo realitāti. Nemaldinot sevi, noslēgt ar sevi vienošanos, kam ir ticības spoks, kā to dara aktieri un bērni, kuri saglabā rotaļā gan realitātes sajūtu, gan «izdomāto apstākļu» iekšējo patiesīgumu.

... Par zemu patiesības tumsu Mums dārgāks saviļņojošs māns.

Cilvēkam ir nepieciešami gan sapņi, gan ilūzijas; svarīgi tikai, lai nevis tie vadītu viņu, bet viņš tos un ar to starpniecību — sevi.

...Cik daudzi cilvēki kļūst par iztēles vai iztēles trūkuma upuriem, neņemos spriest, bet jebkurā traģēdijā vienmēr vainīga liktenīgā negatīvā supernozīmība vai, kas ir tas pats, liktenīgais pozitīvās supernozīmības trūkums ... Nesen runāju ar 18 gadu vecu meiteni, kuru tik tikko izglāba Sklifosofska institūtā. Viņu pametis iecerētais; es domāju, kāds atēdies lovelass, nē, tāds pats patmīlīgs muļķītis, puišelis, atcerējies, ka viņam jāmācās. Diagnoze — vērtību savstarpējais saistījums. Supernozīmības sašaurināta apziņa, normāla meitene... Ko viņai varēja ieteikt — iemīlēties uzmanīgāk?

Kad tā ir, sarunas nepārliecina, bet padomi kļūst vulgāri. Supervērtība—Iemīlēšanās—Dzīves jēga — kad tās nav, kad dzīvē nav nekā tai līdzīga vai lielāka, cilvēkā rodas pelēka nāve, skumjas, kas kliedz, ka nav vairs jēgas dzīvot. Bet tas, kurš vismaz zina, ka dzīves jēga ir atkarīga arī no viņa, saņem liktenīgajā brīdī glābšanas riņķi.

PRIEKA SKOLA

Prieks par niekiem, prieks par visu, prieks par dzīvi — šo pirmatnējo svēto mākslu dod bērnība. (To var pamāj cīties no dzīvniekiem, piemēram, no suņiem.) Kur tā paliek pēc tam, kur pazūd? Kāpēc brieduma gados tā paliek tikai nedaudziem, bet vecumdienās — tikai atsevišķiem izņēmumiem?

«Daudz gudrības — daudz bēdu»? ... Jā, arī tas. Un apstākļu gūsts, un vilšanās, un slimības, un melnā nāves bedre...

Bet vai tikai tas?

Vai tikai mēs paši neatņemam sev prieku ar savām bailēm no prieka, ar savu neprasmi priecāties, ar savu tum-sonīgo, nicīgo attieksmi pret prieku? Vai neatradināmies priecāties pēc pašu gribas, kaut kādas nesaprotamas ietiepības vai vienkārši inerces rezultātā? Vai, neapzināti ietekmējoties, nepakļaujamies nedaudzajiem, taču savā principialitātē briesmīgajiem prieka ienaidniekiem? ...

Esmu pārliecināts, ka, cilvēkam kļūstot pieaugušam, rodas arvien jauni prieki, paveras arvien jauni to plašumi. Un arī māksla līdzās citiem mērķiem vienmēr ir centusies iemācīt cilvēkam priecāties, iemācīt to no jauna, saasinot jūtas gan ar dzīves traģisma, gan humora pieņemšanu. Esmu gatavs ar abām rokām parakstīties zem Paustovska vārdiem, ka cilvēkam, jo vairāk (pareizāk sakot, dziļāk) viņš zina, jo vairāk ir pieejama poēzija un dzīves skaistums. Esmu pārliecināts arī par to, ka lielākā daļa cilvēku pārstāj normāli priecāties tikai tāpēc, ka tas tiek uzskatīts par nepieklājīgu. Un vēl diezgan bieži arī tāpēc, ka piespiež sevi priecāties...

Kā cilvēks, kurš daudz nodarbojies ar elles un paradīzes problēmām cilvēkā, gribu vēlreiz šīs grāmatas lasītājam piedāvāt droši vien visvecāko dvēseles harmonijas recepti: esiet uzmanīgs pret saviem priekiemaudzējiet

tos kā rūpīgs dārznieks un nenonieciniet neko, pat visniecīgāko zālīti! Jo vairāk prieku jums būs, jo vairāk jūs tos dāvāsiet arī citiem. Un atcerieties, ka šeit acīm redzamā sakarībā ar biosvārstiem darbojas kāds likums, kuru es sauktu par apgrieztās hierarhijas likumu. Tas ir šāds: «elle» pakļaujas spēka likumam — briesmīgas sāpes, protams, iedarbojas uz mums nesalīdzināmi spēcīgāk nekā niecīgas. Ne gluži tā ir «paradīzē»: tur arī vājais ir spēcīgs. Jo prieks ir mazāks, šķietami niecīgāks, jo tas dziļāk, pareizāk sakot, drošāk, iedarbojas. Lai gan ir zināms, ka «uzvarētājiem brūces dzīst ātrāk», ir zināms arī, ka no pārmērīga prieka cilvēki dažkārt nomirst. Kaislīga sajūsma uzliesmo uz īsu laiku un atstāj aiz sevis pelnus, turpretim sīkie prieki aug nepārtraukti un paši sevi balsta. «Elles hierarhija» pilnībā nav pakļauta mūsu gribai: sāpes ir sāpes (kaut gan arī šeit darbojas varenā pašiedvesma), toties «paradīzes hierarhija», ja tikai nav skartas ireālās, narkotiskās zonas, pilnībā atrodas apzinīgas saprašanas varā.

Nav nozīmes piespiest sevi priecāties — šāda vardarbība tikai iedzen strupceļā un salauž trauslo iekšējo mehānismu (kas agri vai vēlu notiek ar narkomāniem un alkoholiķiem). Gluži otrādi — pēc svārsta dzelžainā likuma, lai atgrieztos pie iespējas just prieku, vispirms daudz jāpārcieš. Nē, varmācība «paradīzē» nav iespējama. Taču var ielaist sevī priekus, ļaut tiem uzplaukt. Nenobradāt maigos asnus, atvērt dvēseli to kautrajam, vienmēr kautrajam aicinājumam — klausīties un skatīties...

PAR KO VIEN VELIES

(partapšanas vingrinājumi)

Pirmā izdevuma lasītāji! Šis fragments jums droši vien ir pazīstams, tas šeit atceļojis no grāmatas sākuma, kur tika runāts par uzmanību un vērošanu. Gan jūs, gan jaunie lasītāji droši vien jau sen esat pamanījuši, ka es bieži pievēršos aktieru pieredzei, — tas notiek gan tāpēc, ka es mīlu teātri, gan arī tāpēc, ka aktieru tēlojums ir plašs un lielisks visaugstākā līmeņa psiholoģisko eksperimentu lauks. Par spēles (lomu) treniņu, ar ko es pēdējā laikā esmu sevišķi aizrāvies, rakstu atsevišķu grāmatu. Bet pagaidām, gribēdams uzlabot šo un tāpēc cenzdamies pārtapt lasītājā, esmu nācis pie secinājuma, ka sakarā ar saskarsmes grūtībām loģiskāk ir parunāt par pārtapšanas tehniku, kaut vai tikai aptuveni.

Tātad cilvēks ir vienīgā būtne uz Zemes, kurai ir zināmas spējas mainīt savu viedokli. Ja mēs nespētu kaut nedaudz pārtapt citos — domāt un just kā viņi, atveidot sevī viņu pārdzīvojumus, novērtējumus, lēmumus utt., — tad saskarsme būtu iespējama tikai dzīvnieku vai augu līmenī.

Taču pārtapt, iejusties var ne tikai citā cilvēkā. Var sevi iedomāties gan par dzīvnieku, gan par priekšmetu (jo zināmā mērā cilvēks arī ir priekšmets). Pie tam iekšējās identifikācijas operācija šeit principā ir viena un tā pati.

Vingrinājumi, kas tālāk sekos, ir derīgi katram, bet it sevišķi tiem, kuri nolēmuši nodarboties ar jaunradi. Šie vingrinājumi attīsta fantāziju, iztēli un palīdz visu veidu pašiedvesmām, it sevišķi lomu pašiedvesmām («es esmu viņš»).

Plauktā stāv grāmata. Paskatieties uzmanīgi uz to un ap to, ar skatienu iejūtieties tuvākajā apkārtnē! Mazliet papūlieties un it kā pārnesiet sevi uz šo apkārtni, turpinot skatīties tā, it kā jūs pats būtu kļuvis, nē, jau sen, jau kopš dzimšanas būtu ši grāmata! Paskatieties no turienes visapkārt, centieties ieraudzīt pasauli no ši punkta, no grāmatas pozīcijām! Jā, tagad jūs esat Grāmata, viena no neskaitāmajām Grāmatu cilts pārstāvēm. Jums ir sava dzīve. Ar savu matēriju jūs savdabīgi uztverat pasauli. Jūs stāvat savā plauktā, jūsu «es» robeža ir acīm redzama — iesējuma virsma, bet ap jums — nekustīgi kustīga pasaule... Tuvošanās un attālināšanās pasaule... Pieskārienu pasaule... Roku un Acu pasaule. Rokas valda pār jums, bet jūs — pār Acīm... Tā ir arī citu Grāmatu pasaule... Bet jūs nebiedrojaties, jūs eksistējat pati par sevi, tāpat kā tās visas ... Jums ir neērti, no abām pusēm jūs spiež blakus_ sējumi... Vai jums negribas nopurināt putekļus, kas ieēdušies starp lappusēm? Nē, jūs esat nekustīga un saglabājat savu cieņu. Jums ir tikai divi darbi, divi stāvokļi: gaidīt un atvērties. Jūs gaidāt lepni un pacietīgi, kamēr Rokas jūs satver, noņem no plaukta un atver. Tad jūs labprāt paverat savas lappuses Acīm...

Līdzīgā veidā «pārvērtieties» par pildspalvu, kniepadatu (es uzskaitu visu, kas ienāk prātā), durvju rokturi, lampu, spuldzes kvēldiegu, sniegpārsliņu, debesīm, sausu lapiņu, zaļu lapiņu! .. . Par ko vien vēlaties, jo vairāk, jo labāk (tikai nepadodieties muļķīgiem jociņiem, tādiem kā «es esmu tējkanna»). No paša sākuma visā nopietnībā pārnesiet un iemiesojiet sevi priekšmeta telpā, centieties kopā ar to pārciest visas ārējās iedarbības, izjust tā virsmu, masu, faktūru, kustības, stabilitāti un nestabilitāti dažādos stāvokļos, vārdu sakot, lietas iekšējos likumus, raksturu! Šim nolūkam jums ir pilnīgi pietiekams juteklisko iespaidu krājums. Improvizēta, rotaļīga, pa pusei fantastiska iejušanās var turpināties bezgalīgi. Protams, tā ir tikai zināma iekšējā «es» modelēšana: faktiski nevis jūs iejūtaties priekšmetā, bet priekšmets jūsu pūļu rezultātā iejūtas jūsos. Jūs to apgarojat, identificējat ar kādu sevis daļiņu, tas jums ir tikai iemesls, lai atklātu kādas jūsu dvēseles puses... Taču tieši tas arī ir vajadzīgs!

Šie vingrinājumi ir ārkārtīgi aizraujoši. Tikai sākumā tie liekas grūti un sadomāti, bet pēc tam, kad ir pārvarēta kāda barjera (jūs vienkārši atgriežaties pie bērnības gudrās brīvības, kas pilnīgi bez vajadzības jūsos ir aizslēgta), iejušanās loģika jūs valdonīgi satver, ved tālāk un rada skaidru sajūtu, ka piederat citai esamībai. Jūsu «es» robežas izplešas, jūs it kā atceraties sen pazīstamo, bet aizmirsto... Priekšmeti sāk jums stāstīt dīvainus notikumus, atklāj jaunas šķautnes pasaulē un jūsos, skramba skapītī kļūst par romāna aculiecinieci...

Pamatojoties uz pašiedvesmu, pārtapšana pati tai kalpo, turklāt visai kārtīgi.

Tā, piemēram, jūs esat pārtapis tīrā papīra lapā. Jūs esat tīra, pilnīgi balta lapa, uz kuras vēl nekas nav uzrakstīts: lielisks tēls, lai iekšēji atbrīvotos!

Klusi čukst pār balto lapu Bērna gadi. Pagaidi,

Neizkliedē neskaidrību,

Ja vien vari, neraksti!...

Iemācies lasīt klusuma rakstus!

Iemācies mīlēt izmisumbrīžus!...

Pārejiet uz pārtapšanu domās, iejūtieties priekšmetos, kurus jūs pašreiz neredzat, bet tikai iedomājaties!...

Vai var garlaikoties vienatnē ar sevi, ja jūsos ir veselas pasaules un vienmēr ir iespēja doties ceļojumā? Jūs atgriezīsieties ar ieguvumu, kas jums palīdzēs gan mācībās, gan saskarsmē, gan darbā. Pārtapšana var pieslēgties jebkurām autogēnā treniņa pašiedvesmām, pastiprināt un bagātināt tās. Iepriekš labi atslābinājies un iedomājies, ka esat anglis, jūs daudz sekmīgāk apgūsiet kārtējo valodas stundu; pārtapis tīģerī, jūs nepieciešamības gadījumā jutīsiet veselīgas agresivitātes un brīvības mīlestības pieplūdumu, bet, iedomājies sevi par savu bērnu, vīru, sievu, priekšnieku utt., jūs varēsiet pareizāk pret viņiem izturēties ...

Ja jums ir dzīva fantāzija, tad autogēnajam treniņam tas ir atradums. Sākumā uzreiz pārtopiet («es esmu saule»), bet pēc tam — jaunā iekšējā kvalitātē — izdariet pašiedvesmu («esmu stiprs un mierīgs, izstaroju siltumu un gaismu»)!

BEZGALĪGAIS DUBULTNIEKS JEB ĪSA INSTRUKCIJA, KA PATSTĀVĪGI SAMONTĒT PERSONĪBU

(no vēstules jaunam cilvēkam)

«... Uz ko balstās pārtapšanas iespēja?

Uz bērnības izejvielu. Uz to, ka arī pieauguša cilvēka personībā vienmēr ir krājumi, neapstrādāts materiāls, tie māli, kam pakāpeniski sastingstošu formu piešķir dzīves lomas un apstākļi.

Var teikt arī tā: cilvēks ir daudzslāņu filma, uz kuras apslēptā veidā ir uzņemts viss kas, bet šīs filmas attīstītāji ir citi cilvēki, lomas un situācijas. Kā fotogrāfi zina, atrast labu attīstītāju nav tik viegli...

Jūsu «es» tātad ir n dzīves lomu iespēju, no kurām katrā brīdī realizējas tikai viena. Un katra loma (tēvs, dēls, vīrs, priekšnieks, pacients, pasažieris, pircējs utt.) «es» materiālu organizē citādi, katra atklāj un pastiprina vienas īpašības un nomāc citas.

Izpratne, bet biežāk tikai miglaina izjūta, ka realizētais Es ir bezgala tālu no iespējamā Es, ir cerību un vilšanos, skumju un mierinājuma, sapņu un pašnāvību avots ... Un vai visa mūsu ikdienas rosīšanās, visas atklāsmes un trakumi, visi tie gadījumi, kad mēs uzvedamies un jūtamies tā, kā paši neesam no sevis gaidījuši, neliecina par to pašu? Un patoloģijas, kā, piemēram, speciālā monogrāfijā aprakstītais gadījums, kad kāda sieviete dzīvoja kā 16 (sešpadsmit!) dažādas personības, kas bija_ pilnīgi atšķirīgas cita no citas un ilgu laiku pat nezināja, ka pārējās eksistē? Pēc tam dažas no tām iepazinās viena ar otru, sāka sarakstīties (satikšanos norunāt tās nevarēja), bet kāda (pārģērbies jauneklis) pat iemīlējās otrā (meitenē,_ ko apspieda kāda persona, kura bija tai pašā personībā). Un dziļa hipnoze, kad cilvēku ar iedvesmu var pārvērst bērna vai večukā, carā vai vergā, sievietē vai vīrieti (pēc uzvedības) ? ...

«Materiāls», protams, nav visuvarens: tam piemīt tieksme uz vienām lomām un nepakļāvība citām; «es» plastiskums var būt gan maksimāls, gan minimāls; lomu iespēju iekšējais spektrs vienam ir plašs un daudzveidīgs, otram ierobežots un šaurs, vienam spilgts, bagāts kontrastiem un niansēm, otram nabadzīgs, neskaidrs, sastāv it kā no pelēkās krāsas vien. Taču patieso «Es» nekādi nedrīkst identificēt ar «pastāvīgajām» rakstura īpašībām. (Vispastāvīgākā mēdz būt neskaidra kādas skaņas izruna.) Neviens nezina, ko nozīmē «būt tādam, kāds esi». No dzīves un darba pieredzes zinu, ka tas ir tieši tas, kas visgrūtāk realizējams, kas mūsos visgrūtāk uztverams, tas, kas «var būt», nevis «ir» ...

Minēšu pilnveidošanās metodi, ko esmu izmēģinājis es pats un ir izmēģinājuši daudzi citi:

Pakāpeniskā pārtapšana

(bezgalīgais dubultnieks)

Trīs brīdinājumi

1. Nebaidieties pazaudēt savu «Es»! Tas taču tāpat visu laiku stihiski mainās. Kopš šī brīža Jūs vienkārši pārņemat savās rokās to, uz ko Jums ir pilnīgas tiesības.

2. Ļaujiet nostiprināties fantāzijai! Nebaidieties no iztēles trakošanas, taču arī neaizejiet abstraktu priekšstatu pasaulē: nenogurstot ievirziet veidojamo iekšējo tēlu savos dzīves apstākļos! Sev Jūs neesat Serjoža Ivanovs Dundura izskatā, bet Dundurs Serjožas Ivanova izskatā!

3. Personisks noslēpums! Neviens to nedrīkst zināt! Pasaulei Jūs paliekat Serjoža Ivanovs, taču esiet droši, Dunduru Jūsos sajutīs.

Koncentrējieties katru dienu 15—20 minūtes (no rīta un vakarā) uz jauno «Es» tēlu, kam piemīt Jūsu ideāla iezīmes! Iedomājieties, kā kontroles situācijās uzvedas TADS CILVĒKS! Sāciet to tēlot pats sev, kļūstiet par viņu! Tas var būt gan literārs varonis, gan kāds Jums pazīstams konkrēts biedrs, gan — vēl labāk — sintētiska personība, ko Jūs esat izdomājis, ar savu vārdu un biogrāfiju. Iepazīstieties ar viņu tā, kā Jūs iepazītos ar biedru vai tuvu radinieku, ar kuru Jums nāksies pavadīt ilgus gadus vienā istabā! Izpētiet viņu, pārbaudiet!

Iedvešanas fāze

Vienlaicīgi sāciet arī pašiedvesmu:

«Es esmu Viņš — Es esmu Viņš...» — jau pēc mēneša rezultāti kļūs pilnīgi jūtami, sāksies nākamā fāze.

Attīstīšanas fāze

... Dubultnieks kļūst par Jums, to Jūs sākat pamanīt pēc pilnīgi konkrētām pazīmēm, kas dažkārt nemaz nav paredzētas montāžas fāzē. Ja, piemēram, Jūs stostāties, bet Dubultnieks ne, tad arī Jūsu runai ir lielas izredzes uzlaboties. Dubultnieks var Jūs pārsteigt ar spēju viegli iegaumēt uzvārdus, kaut gan Jūs to varējāt tikai ar grūtībām. Jūsu agrākais «Es» dažās situācijās riebīgi jutās un uzvedās, bet Dubultnieks viegli tiek ar tām galā ...

Galvenais brīdinājums

Lai dievs Jūs pasargā no domas, ka tādā veidā Jūs kļūsiet par Pilnību! Nē un vēlreiz nē! Tā ir tikai kustība. Dubultnieks ir cilvēks, kas veidots no tā paša materiāla, no kura Jūs, tikai citādi «samontēts». Viņam var parādīties trūkumi, daļu no kuriem viņš mantos no Jūsu agrākā «Es», bet daļu iegūs pats. Ari viņš būs neapmierināts ar sevi, un tas ir pilnīgi dabiski: gan viņa, gan Jūsu pienākums ir virzīties tālāk.

Apgūšanas fāze: ķēdveidīga pārtapšana

... Tātad Jūsu Dubultniekam ir pilnīgi tās pašas tiesības un pienākumi kā Jūsu agrākajam «Es»; apzinājies savus trūkumus, viņš tieši tāpat kā Jūsu agrākais «Es» varēs izmantot iekšējo pārtapšanu. Tāpat kā Jūs, viņš varēs sintezēt jaunu «Es» tēlu un, protams, labprāt izmantos jau uzkrāto pieredzi: Dubultnieks № 2 — Dubultnieks № 3... Iespējams, ka Dundurs uzskatīs par vajadzīgu pārtapt par Leonardo da Vinči — tā jau ir viņa darīšana, taču jebkurā gadījumā būs labi, ja Jūs no paša sākuma Dubultniekam № 1 bez visām citām īpašībām piešķirsiet arī iekšēju mākslinieciskumu. Viņam ir bagāta un drosmīga iztēle. Viņš ir spējīgs ilgstoši koncentrēties uz jaunu «Es» tēlu. Viņam ir dziļas jūtas. Laimīgu ceļu!

Jūsu V. Ļ.»

KA KĻŪT PAR PSIHOLOGU

<Cienījamais doktor! Kad mācījos astotajā klasē, mūsu ģimene pārcēlās uz citu pilsētu. Jaunajā skolā sāku ievērot, ka nekādi nevaru sadraudzēties ar klasesbiedriem, centos būt sabiedriska, taču bieži nezināju, par ko runāt. Tagad jau mācos institūtā, bet man joprojām ir tikpat grūti. Piespiežu sevi sarunāties, jo nevar taču visu laiku klusēt... Dīvaini, ka tai skolā, kur mācījos agrāk, man bija draudzenes, tiesa, tikai divas, toties brīnišķīgas, un man nekad neradās sajūta, ka man nav, ko viņām teikt. Bet tagad, ja ari rodas vajadzība dalīties domās, es runāju neīsti, neesmu vaļsirdīga. Pateikt vienkārši vairs neprotu. Jūtu, ka visiem pret mani ir antipātija, esmu

pārliecināta, ka aiz muguras par mani runā nelabvēlīgi. Lai kā cenšos būt vienkāršāka, interesantāka, nekas neiznāk, pilnīga nekomunikabiti-tāte. Visu laiku sevi kontrolēju. Jūs droši vien ieteiksiet man k(ūt «tādai, kāda esmu». Bet es taču cenšos to darīt jau kuro gadul Un kāda es vispār esmu? Man ir vajadzīgi draugi, bet, kā izturēties, nezinu. Gribu būt «tāda, kāda esmu», bet tēloju «pati sevi».

Runā, ka es esot egoiste, pārāk daudz domājot par sevi. Es to zinu. Jūs droši vien teiksiet, ka vairāk jādomā par citiem, bet tur jau ir tās šausmas, ka nezinu, kā to dara! Es nevaru, neprotu mīlēt cilvēkus. Kā piespiest sevi iemīlēt? Pat tad, ja kādu mierinu, es domāju, kā tas izskatās no malas un cik laba esmu. Es esmu sausiņš, man nav nekādu jūtu. Kā dzīvot tālāk?...

Olga S.»

«Sveicināta, 0|a!

Pārlasu Jūsu rindiņas: «Jūs droši vien teiksiet, ka vairāk jādomā par citiem, bet tur jau ir tās šausmas, ka nezinu, kā to dara!»

Jūs pareizi uzminējāt, ko es Jums teikšu, un līdz ar to parādījāt psihologa spējas; par to attīstīšanu tad arī stāstīšu, jo domāt par citiem gribot negribot nozīmē būt psihologam. Pirmais solis šai virzienā ir ticēt sev jau iepriekš.

Cilvēks, precīzi izsakoties, nekad nevar būt pārliecināts, ka pareizi novērtē sevi un attieksmi pret sevi, citu domas par sevi. Pirmkārt, tāpēc, ka ziņas par to parasti ir ļoti skopas un izkropļotas. Otrkārt, tāpēc, ka domas bieži mainās: šodien viens, rīt otrs, parīt gan viens, gan otrs, gan trešais... Bet visbiežāk, jau pavisam reāli runājot, tās ir nenoteiktas. Vai Jūs precīzi zināt, kā pati izturaties pret katru savu kursabiedru?

Kāpēc gan Jums kaut vai eksperimenta pēc nenoticēt, ka Jūs jau atstājat labvēlīgu iespaidu? Jums agrāk ir bijušas, kā Jūs rakstāt, divas brīnišķīgas draudzenes, ar kurām bija viegli un labi, — tas jau nozīmē, ka Jūs spējat biedroties, varat tuvināties cilvēkiem. Jūs spējāt to tikai tāpēc, ka viss bija saprotams pats par sevi, nesatrauca Jūs, Jūs tam ticējāt un īpaši nerūpējāties par to, kā draudzenes pret Jums izturas, necentāties ar viņām būt «vienkāršāka un interesantāka». Un tieši tāpēc tāda bijāt.

Kas notika pēc tam, pēc pāriešanas citā skolā?

Viegli saprast: jaunos apstākjos, ar jauniem cilvēkiem, kā jau katram tādā gadījumā, Jums radās palielināta interese par radīto iespaidu. Jūs nonācāt situācijā, ko psihologi sauc par «novērtēšanas situāciju». Tādās situācijās reti kurš uzvedas dabiski un brīvi, lielākā daļa jūtas tieši tā, kā Jūs to aprakstāt: pastiprināti «tēlo sevi», ir nebrīvi, jūt neciešamu neīstumu savā uzvedībā un turklāt domā, ka viņiem «nav nekādu jūtu» ...

Es to saucu arī par «jauniņā ilūziju». Par ilūziju tāpēc, ka par septiņdesmit procentiem, ja ne vairāk, visi apkārtējo novērtējumi, visdažādākie skatieni, sačukstēšanās un tā tālāk ir tikai iztēles auglis. Vēl ir raksturīga arī «atvērtības» sajūta — cilvēkam tādā stāvoklī šķiet, ka visi redz viņam cauri, uztver viņa samulsumu un neīstumu, gandrīz vai lasa domas. Patiesībā neviens par viņa stāvokli pat nenojauš, viņš atstāj vai nu pilnīgi parasta, vai bieži — apkārtējo cilvēku pretējo ilūziju rezultātā — pat «noslēgta» un diezgan impozanta cilvēka iespaidu.

Jūsu nelaime, Oļa, ir tikai tā, ka Jums šī ilūzija ir «iestrēgusi» un kļuvusi hroniska. Jūs domājat, ka piesaistāt uzmanību, ka visi par Jums kaut ko runā. Esmu pārliecināts, ka tas ir pilnīgi maldīgs uzskats, ka par Jums nerunā vairāk kā par jebkuru citu un ka īpaša, turklāt nelabvēlīga «visu» uzmanība ir tikai neviļus citiem piedēvētā Jūsu pašu palielinātā uzmanība pret savu personu, Jūsu aizdomu pilnā attieksme pret sevi (psiholoģijā to sauc par projekciju, dzīvē — «uzvelt savu vainu citam»). Tieši šis neapzinātais pašapmāns jāizdzen no sevis pēc iespējas ātrāk un noteiktāk, aizkavēties šai stāvoklī ir bīstami.

Pret mani izturas labi, manā sabiedrībā ir labi — tās ir pašiedvesmas formulas, kas Jums sev jāiedveš dienu un nakti.

Ceru, Jūs nesapratīsiet mani tā, ka Jums nepārtraukti sevi jāvēro. Iedvestais pārliecinātības avanss ir tikai sagatavošanās, tikai atbrīvošanās no sevis, un ar šī avansa palīdzību Jūs varēsiet kaut ko iemācīties no sevis pašas. Atcerieties, lūdzu, pēc iespējas skaidrāk savas attiecības ar agrākajām draudzenēm, centieties izprast, kas bija draudzības pamatā! Iespējams, Jūs nonāksiet pie secinājuma, ka tā bija interešu kopība, līdzīgs domāšanas veids; vēl vairāk iespējams — kopīgas jūtas, noskaņojums, vienāda attieksme pret pasauli un cilvēkiem; un noteikti — uzticība, īpaša uzticība, kad viens otram var atklāt personiskus noslēpumus, ticēt tāpat kā sev un vēl vairāk. Tur bija gan sirsnība, gan dabiskums, gan droši vien vēl kaut kas: kaut kāds īpašs, neaprakstāms stāvoklis, ko vieni sauc par rezonansi, citi — par dvēseļu radniecību vai pat telepātiju. Savstarpēja saplūšana, pilnīgi tieša sajūta, it kā tu būtu viņš, bet viņš būtu tu, bez piepūles, bez vārdiem ...

Ne velti īstu draugu kopš senseniem laikiem apzīmē ar vārdiem «alter ego» — «otrs es». Man ir pilnīgi skaidrs: pašas to nezinot, saskarsmē ar draudzenēm Jūs bijāt viena otrai visīstākie psihologi un pat ārsti. Jums nebija un arī tagad vēl nav speciālu zināšanu psiholoģijā, un tomēr Jūs veicāt milzīgu psiholoģisku darbu, pilnīgi kvalificēti domājāt par citiem.

Cilvēki neapšaubāmi ļoti atšķiras cits no cita ar spējām veikt šādu psiholoģisku darbu; pat vistuvāko draugu pārī viens uzņemas lielāko šī darba daļu, otrs mazāko, viens vairak «skan», otrs rezonē, viens pārdzīvo, otrs dzīvo līdzi, un tas viss mainās līdz ar apstākļu maiņu. Taču es gribu teikt, ka spēja biedroties un draudzības talants, kuri acīmredzot eksistē, balstās tieši uz stipri attīstītu spēju dzīvot līdzi (kas zināmā mera piemīt katram cilvēkam).

Starp citu — par iekšējo «skatu no malas», kas Jūs vajā kā pārlieku modrs kontrolieris un tik ļoti traucē būt dabiskai. No tā nav jābaidās, veltīga ir cenšanās to izdzīt no sevis, kamēr tas pats neaizies. Taču der izprastākas ir šis kontrolieris un no kurienes tas radies. Vai es kļūdīšos, ja teikšu, ka tas ir Jūsu iekšējais novērtētājs, kas skatās ar kāda cita acīm, kura vērtējumiem Jūs piekrītat? Domāju, ka nekļūdīšos. Tas ir Jūsu iekšējais, «vispārinātais Otrs», kas Jūsos radies pakāpeniski visas nodzīvotās dzīves laikā, summārs cilvēks no visas Jūsu saskarsmes, no grāmatām un filmām, no visa; tā ir Jūsu morāle, Jūsu sirdsapziņa, Jūsu ironija, Jūsu pašapzināšanās — tā esat Jūs pati!

Bet kāpēc tad šis Otrs, kas esat Jūs pati, ir atdalīts no Jums, kāpēc dzīvo pats savu dzīvi, nevis kopā ar Jums veido harmonisku veselu? Kāpēc Viņš Jūs traucē, nevis palīdz?

Atbildi atkal var atrast Jūsu pašu pieredzē. šis Otrs, kas atrodas mūsos, vienmēr meklē savu dubultnieku: dzīvu cilvēku, Otru ārpus mums, ar ko varētu saplūst, identificēties, — tā nu mēs esam iekārtoti, tāds ir cilvēku psiholoģijas likums, varbūt viens no galvenajiem. Jo viņš — iekšējais Otrs — ir cēlies no dzīviem cilvēkiem un grib pie tiem atgriezties. Viņš nejūtas labi, ir vientuļš un tāpēc kaitina Jūs. Saskarsmē ar draudzenēm viņu nevarēja manīt, jo viņš atrada sevi viņās, pazuda kā spokains atspulgs aiz loga stikla, kad pieej logam cieši klāt. Tiklīdz Jūs atkal iekšēji dzīvosiet un jutīsiet kopā ar dzīvu Otru, uzmācīgais kontrolieris Jūs tūlīt pametīs.

«Komunikabilitāte» sākas ar uzmanība pret cilvēkiem. Tikai ne ar tādu uzmanību, kas izdara bēdīgus vienādojumus, kā: «Viņa ir apburoša, bet es ne» — un ne ar tādu uzmanību: «Ei, jums mugura balta!», bet ar nepārtrauktu, alkainu un pašaizliedzīgu uzmanību, ar kādu klausās vai izpilda mūziku mūziķis. Es atceros, ka izcilais pianists Henrihs Neihauzs, citu izcilu pianistu skolotājs, bija nesaudzīgs pret tiem saviem audzēkņiem, kurus uzstāšanās laikā mocīja it kā pilnīgi saprotams uztraukums un nebrīvums: «Tā ir liela vaina, tas ir grēks pret mūziku. Un jūsu nebrīvums ir sods par to, ka jūs spēlējot domājat nevis par mūziku, bet par sevi mūzikā.»

Tas pats ir jebkurā pasākumā, jebkurā saskarsmē. Katrs viegli piekritīs, ka pārāk daudzi ir aizņemti nevis ar saskarsmi, bet ar sevi saskarsmē. Taču nav viegli atrast cilvēku, kās pats sev atzīstas šai grēkā ...

Galvenās grūtības rada tas, ka savu pozīciju saskarsmē (te ietilpst daudz kas: gan uzmanības sadalīšana — pret sevi un pret otru, gan šīs uzmanības nokrāsa — labvēlīga vai nelabvēlīga, jūsmīga vai neatzinīga, gan galvenās tieksmes — kaut ko iegūt vai |aut iegūt otram, izcelties vai pazemināties utt.) — šo savu iekšējo «spēļu» maisījumu — cilvēkam pašam ir ļoti grūti apzināties.

Saskarsmes ilūziju ir milzīgi daudz. Ir aktīvi un sabiedriski cilvēki, kuri uzskata sevi par altruistiem, labdariem un cilvēku pazinējiem: dod padomus, pierunā, pamāca, interesējas par citu cilvēku personisko dzīvi, stāsta anekdotes. Taču sarunu biedrus viņi nomāc... Viņi pat nenojauš, ka NEREDZ cilvēkus, ar ko biedrojas, un tāpēc neredz arī paši sevi.

Gribu pievērst Jūsu uzmanību trim galvenajām iekšējām pozīcijām saskarsmē.

Pirmo var nosaukt par «atslēgšanos». Tā ik uz soļa novērojama gan transportā, gan darbā, gan ģimenē: cilvēks atrodas līdzās citiem, taču nepievērš tiem uzmanību, ir aizņemts ar kaut ko savu, un viņam ir vienalga, vai viņam pievērš uzmanību vai ne. Tā patiesībā nav saskarsme, bet tas, ko aktieri sauc par «publisku vientulību», — pozīcija, ko bieži var novērot dzīvē un kas, protams, nesekmē citu cilvēku pasaules izpratni.

Otro nosauksim par «skatuves pozīciju»: cilvēks zina, redz vai viņam šķiet, ka viņš atrodas citu uzmanības lokā. Skolēns, kas iet atbildēt; skolotājs, kas izskaidro stundu; cilvēks, kas pārnāk no darba un ko sagaida mājinieki; tas, kas pārpildītā vagonā pēkšņi sāk virzīties uz priekšu; sieviete, kas tikko uzvilkusi jaunu kleitu; aktieris uz skatuves ... Cilvēka pašsajūta tādā pozīcijā var būt gan lieliska, gan mokoša: viss ir atkarīgs no tā, kā viņš uztver sev pievērsto uzmanību — kā atzinīgu vai neatzinīgu. Taču jebkurā gadījumā tāda pozīcija cilvēkā rada zināmu sašķelšanos. No vienas puses, viņš ir atkarīgs no apkārtnes un uztver vai iztēlojas signālus, kas nāk no citiem un attiecas uz viņu. No otras puses, viņa uzmanības centrs, fokuss atrodas viņā pašā, viņš ir norūpējies par savas rīcības pareizību vai nepareizību, par savu skaistumu vai neglītumu, par saviem panākumiem vai neveiksmi, un tāpēc milzums pūļu tiek izlietots tam, lai, nezaudējot sakarus ar kontroli no ārienes, labi nospēlētu savu lomu. Pilnīgi saprotams, ka šādas nostājas gadījumā, pat lieliski izpildot lomu, cilvēks maz redz citus, viņš tos uztver tikai kā atzinīgu vai neatzinīgu papildinājumu savai personai. Otra cilvēka iekšējā pasaule tam, kurš atrodas uz «skatuves», nav pieejama.

Un beidzot trešā pozīcija — pievēršanās Otram.

Te ir divi varianti.

Pirmais — vienkārša vērošana. Cilvēks skatās uz otru, pēta viņu, cenšoties saprast, taču nesajaucot savu «es» ar viņējo: tā izmeklētājs skatās uz izmeklēšanā esošo, pētnieks uz pētījamo.

Otrais — dzīvošana līdzi. Cilvēks ne tikai vēro, bet arī jūt līdzi, pieslēdzas pie Otra ar savām domām un elpu, kustībām un sirdspukstiem, ar savu dvēseli. Tā uz aktieri skatās aizrāvies skatītājs, tādā pozīcijā viens pret otru atrodas gan draugi, gan mīlētāji...

Tieši šai gadījumā cilvēks saskarsmē ar Otru ir visvairāk brīvs no sevis. Viņa iekšējā stabilitāte, «pareizība» viņam ir pašas par sevi saprotamas un neprasa papildu apstiprinājumus: viņš vairs nespēlē nekādu «lomu», viņa uzmanības centrs ir ārpus paša, tas pārcēlies Otrā.

Dzīvē, protams, visas šīs pozīcijas ir sajaukušās: cilvēki biedrojas, lai, kā saka, uz citiem paskatītos un sevi parādītu; tomēr var pamanīt, ka vieni vairāk skatās, otri «izrādās» (vai, kas ir tas pats, cenšas «neizrādīties»), trešie lielākoties ir atslēgušies. Vieni tikai auksti vēro, citi dzīvo līdzi...

Jūsu uzdevums, kā jau esam noskaidrojuši, ir panākt, lai Jūs no sev mokošās «skatuves» pozīcijas pārietu uz pievēršanos Otram, uz vērošanu un dzīvošanu līdzi. Kā to izdarīt?

Minēšu vienkāršu vingrinājumu, ar ko var nodarboties jebkurā laikā un jebkurā vietā, nodarbība ir aizraujoša. Jūs, piemēram, braucat metro vagonā vai autobusā, bet pretim kāds sēž un lasa. Transportā daudzi skatās cits uz citu, tā ir pierasts, tāpēc arī Jūs varat neuzkrītoši vērot savu pretimsēdētāju, un galvenais ir, KĀ to darīt. Jūsu uzmanība ir koncentrēta uz viņu un tikai uz viņu. Taču Jūs koncentrējaties, pilnigi atslābinājusies, nevēloties neko uzminēt, nolasīt, izprast utt., nē, Jūs vienkārši iekļaujat sevi šī cilvēka garīgās dzīves plūsmā, ko izsaka viņa poza, kustības, mīmika, elpošana, izskats, — to visu Jūs nepiespiesti ielaižat sevī, un tieši šis stāvoklis, nevis sasprindzinātas pūles «iekļūt», tad arī ir uzmanības augstākā pakāpe. Tas ir stāvoklis, ko iedvesmas pētnieks Lo-zanovs no Bulgārijas sauc par «koncerta» stāvokli. Jā, tieši tā mēs sēžam gan pie televizora, gan kino, gan teātrī, tā — darbīgā atslābinājumā — mēs visvairāk esam noskaņoti gan dzīvot līdzi, gan mācīties. Ielaidiet taču, ielaidiet, nebaidieties! Jums rodas vēlēšanās ieņemt to pašu pozu, tāpat saraukt pieri, pakustināt pirkstu?... Nepretojieties tam, bet arī necentieties! ... Jums nezin kāpēc gribas piecelties — jā, patiešām! — Jūsu pretimsēdētājs gandrīz pabrauca garām savai pieturai, steidzas uz izeju ...

Dažādus šādu vingrinājumu variantus pēc mana ieteikuma izpilda* daži «nekomunikabli» cilvēki, un tas dod jūtamus panākumus, saskarsme kļūst vieglāka. «Ielaižot» tā sevī droši un brīvi cilvēkus, ar kuriem Jūs ik dienas saskaraties, Jus pamanīsiet, ka kļūst vieglāk ar viņiem sarunāties, ka Jūs viņus saprotat ātrāk un pilnīgāk nekā agrāk un viņi savukārt izturas pret Jums sirsnīgāk... Uzturot sevī noskaņojumu uz iejušanos citos, padarot to par ieradumu, Jūs pārliecināsieties, ka gan vajadzīgie vārdi, gan domas, gan pašsajūta rodas paši no sevis, bez pūlēm, dabiski...

Jūs rakstāt: «Es nevaru, neprotu mīlēt cilvēkus. Kā piespiest sevi iemīlēt?»

Atbildu: Jūs līdz šim nevienu neesat iemīlējusi tikai tāpēc, ka ne par vienu īsti neesat interesējusies.

Ir veltīgi iedvest sev mīlestību, ja tās nav, — ar tādiem pašiem panākumiem var mēģināt pārvērst ziemu vasarā. Taču ir viegli un augstākā mērā derīgi attīstīt sevī interesi — daudzveidīgu attieksmi, kas neuzliek nekādus pienākumus. Ar interesi var izturēties gan pret draugu, gan pret ienaidnieku, gan pret svešu cilvēku. Interese vienmēr ir izdevīga, un tā ir tilts starp egoismu un altruismu, tilts, pa kuru var virzīties uz priekšu un atpakaļ. Taču egoists var šo tiltu aiz sevis sadedzināt, bet altruists to nevar. Interesei nav nepieciešama mīlestība, bet mīlestībai interese ir nepieciešama: ir augsne bez augiem, bet nav augu bez augsnes. Vai var mīlēt cilvēku un neinteresēties par viņu? Dīvaini, tomēr daudzi cilvēki mīl neinteresējoties. Taču kuru viņi mīl? Šeit pat nav vietā jautājums «kuru?». Nevis «kuru», bet «ko». Viņi mīl tēlu, ko ir radījusi pašu iztēle, un parasti rūgti viļas ...

Jūs iebildīsiet: vai tiešām atradīsies tētis vai māmiņa, kas šaubās par to, ka viņu dārgais bērniņš, ne mirkli nepārtraucot darbu, vāc zinātniskus materiālus par tēmu «Mani vecāki un cīņa ar tiem»? Vai tiešām pasaulē ir skolotāji, kas nenojauš, ka ik dienas, no pirmā nodarbību brīža, viņi ir svarīgākais skolēnu pētniecības objekts? Kurš ārsts, izmeklējot pacientu, nejūt, ka pats tiek pētīts? Kurš psihologs netiek pakļauts psihoanalīzei darba laikā? Un kurš noliegs, ka ikdienas dzīvē mēs visi, draugi un ienaidnieki, jaunie un vecie, gudrie un muļķi, nepārtraukti pētām cits citu? («Es viņu pazīstu», «Es viņu nemaz nepazīstu», «Tu mani vēl nepazīsti» ...)

Tā tas ir, un tomēr jābrīnās, cik maz cilvēku pa īstam, tas ir, nesavtīgi, interesējas par citiem cilvēkiem. Nav iespējams pateikt, cik daudz viņi zaudē ...

Kļūstiet par Slepeno Psihologu! Katru dienu saskarsmē ar jebkuru cilvēku un ārpus saskarsmes atkārtojiet sev, ierakstiet sevī, padariet par galveno:

«Es vēl nemaz nepazīstu un nesaprotu cilvēkus (vai šo cilvēku), un es gribu viņus (viņu) iepazīt un saprast, es alkstu pēc tā, un turpmāk visa mana uzmanība, visi dvēseles un prāta spēki ir pievērsti Otram. Nav nekā interesantāka un svarīgāka. Katru dienu es uzdodu tūkstošiem jautājumu par Otru un katru, ko es redzu, cenšos izprast vispusīgi, līdz pašām dzīlēm... Kas viņu interesē, ko viņš grib, pēc kā tiecas? Kāds ir viņa raksturs, temperaments, spējas? Kā viņš guļ, kā domā, kā jūt, kādas viņā ir pretrunas? Kas atrodas virspusē, kas — dziļumā? Ko viņš pārņēmis no vecākiem, no draugiem, no profesijas un citām ārējām ietekmēm, kas ir viņa paša? Kāds ir viņa pašnovērtējums, kādi ir patmīlības vārīgie punkti? Par ko viņš grib gūt atzinību, kāda ir viņa kārotā loma dzīvē? Kad viņš ir nedabisks, kad atklāts un dabisks? Kāpēc viņam tā un ne citādi izveidojas attiecības ar cilvēkiem, ar to vai citu cilvēku? Kad viņš ir reālists un kad nonāk ilūziju varā? Kā izveidojies viņa liktenis, kā tas veidojas pašreiz, kas var būt turpmāk? Ko nozīmē šis žests, šis smaids, šis vārds, šl klusēšana? Kādā ziņā viņš līdzīgs citiem, viņam, man? Vai viņam nav psiholoģisku dubultnieku, kurus es jau pazīstu?...

Visa, visa mana uzmanība ik dienas, ik bridi pievērsta

Otram, un viņa attieksme pret mani izraisa mani interesi kā viena no viņa rakstura izpausmēm, bet ne vairāk...»

Kļūstiet par Slepeno Psihologu, sāciet jau šodien!

«Bet kāpēc par «slepeno»?» Jūs jautāsiet. «Vai tad visa šī mana cilvēku pētīšana jāslēpj? Paslepus noskatīties uz cilvēkiem? ...»

Ne paslepus, taču pēc iespējas delikāti: nav nekā pretīgāka par uzbāzīgu līšanu dvēselē. Uzmanība pret cilvēkiem Jums pati visu pateiks priekšā. Drīz vien Jūs būsiet pārsteigta par daudzajiem negaidītajiem atklājumiem gan apkārtējos, gan sevī pašā.

Nesen man bija prieks iepazīties ar apburošu sievieti, bērnudārza vadītāju. Es nebiju sastapis cilvēku, kas būtu tik darbīgs, spējīgs dzīvot līdzi un izstarot tik daudz siltuma. «Es agrāk nemīlēju bērnus,» viņa man teica. «Kā to saprast?» es brīnījos. «Tā. Nemīlēju, un viss. Iekams nesāku ar viņiem strādāt.»

ŠĪ DĪVAINĀ PIEVILCĪBA JEB APSTEIDZOŠĀ PATEICĪBA

(no vēstulēs neklātienes pacientam)

«... Es jau Jums rakstīju, ka Citu attieksmi pret cilvēku viņiem iedveš pats cilvēks: ko cilvēks neapzināti GAIDA, to viņš arī saņem, un tas notiek ātrāk par domu — apmainoties ar «fluīdiem», kas nav nekas cits kā neapzinātas mīmikas un intonācijas kodi, signāli no zemapziņas zemapziņai.

Sāciet eksperimentus, un Jūs pats pārliecināsieties. Nonākot saskarsmē, pārbaudiet divus iepriekšējas pašiedvesmas veidus!

/. «Es zinu, ka jūs pret mani izturaties slikti, es no jums nekā laba negaidu, es gaidu izsmieklu un centīšos atbildēt jums ar to pašu ...»

2. «Es zinu, ka jūs mani milat, esmu jums bezgala pateicīgs, es jūs milu ...»

Noskaņojiet sevi tā iepriekš, paredzot visādas konkrētas saskarsmes un tikšanās, darbojieties neatkarīgi no ārējiem apstākļiem — Jūs eksperimentējat un tikai. Ļoti drīz Jūs pārliecināsieties, ka gan viens, gan otrs noskaņojums vienmēr iedarbojas. Uz «neitrāla pamata», kad vēl nav nekādu attieksmju (Jūs ieņemat savu vietu kupejā, kur jau sēž trīs nepazīstami pasažieri), Jūsu noskaņojums tūlīt rada arī attiecīgu atmosfēru, Jūs momentā saņemat savu «servi» atpakaļ. Vēl vairāk, Jūs pārliecināsieties, ka Jūsu pašiedvesma, ja tā ir pietiekami spēcīga, spēj mainīt jau pastāvošo fonu, ka tādējādi var gan sabojāt ļoti labas attiecības, gan izkliedēt vissmagāko atmosfēru, un Jūs, esmu pārliecināts, par labāku atzīsiet otro variantu ...

Tikai atcerieties galveno:

Esmu avots!

Esmu izstarotājs!

Esmu ģenerators!

Sai domai, šīm jūtām, šai nesagraujamai ticībai jākvēlo Jūsos nepārtraukti, neatkarīgi ne no viena un ne no kā! Jo arī Jūs pats, stājoties saskarsmē, momentāni tiekat pakļauts apkārtējo psihiskajam «starojumam», Jūs esat tikpat iedvesmojams kā viņi, un tad ir svarīgi, kurš uzvarēs.

Pavērojis cilvēkus, Jūs viegli pamanīsiet, ka daži no viņiem ir pilnīgi atkarīgi no apkārtējo noskaņojuma, viņi plunčājas svešos psihiskos viļņos kā medūzas; turpretim citi ir neatkarīgi un pastāvīgi un tieši ar šo pastāvību ietekmē. Jo spēcīgāk Jūs sevi iedvesmojat, jo mazāka ir Jūsu atkarība un jo spēcīgāka ietekme. Katrs rada savu lauku, katrs izstaro savu gaismu, un, jo spēcīgāks ir avots, jo spilgtāks ir arī atstarojums.

Esmu gaismas avots!

Esmu siltuma izstarotājs!

Esmu laimes ģenerators! —

tieši šai neapzinātajā un pastāvīgajā apsteidzošajā pašiedvesmā acīmredzot slēpjas patīkamo cilvēku pievilcība, kuri nezin kāpēc gandrīz vienmēr atrodas starp tādiem pašiem patīkamiem, piekāpīgiem, izpalīdzīgiem cilvēkiem; pretējā noskaņojumā turpretim meklējams atminējums, kāpēc smaga rakstura, nomāktiem, iekšēji sasprindzinātiem cilvēkiem parasti saskarsmē nelaimējas. Jo pa īstam Otru redzēt un just var tikai labvēlīgā noskaņojumā, tikai apstarojot viņu ar iekšēju siltumu — tā un tikai tā atveras saskarsmes slūžas. Cilvēks ar iekšēju aizsardzības noskaņojumu (kaut arī viņš laipni smaida) fizioloģiski nespēj pareizi just apkārtējos: viņš pats izkropļo atgriezenisko saiti.

Es ilgi novēroju četrus populārus estrādes māksliniekus un nevarēju saprast, kas ir cēlonis viņu maģiskajai pievilcībai un tiešām hipnotiskajai iedarbībai uz publiku un kāpēc es, neatzīstot vismaz divu šo mākslinieku repertuāru, tomēr pret savu gribu jūtu pret viņiem nepārvaramas simpātijas. Beidzot es sapratu: viņi taču ir pārpilni ar pateicību avansveidā! Viņi bauda panākumus iepriekš, bez kādām loģiskām tiesībām uz to! Tas, kam pēc loģikas jābūt nobeigumam, rezultātam saskarsmē ar skatītājiem,— laimīgs panākumu smaids, uzvaras triumfs, šķiršanās skumjas, solījums atkal tikties — tas viss, itin viss viņiem ir pārnests pašā sākumā, pirmajos skatienos, pirmajos soļos uz skatuves, kad nekādas saskarsmes vēl it kā nav, taču tā, protams, jau ir! Jo ceļinieks, kas iet pa purvu, vispirms nomet sev priekšā kārtis un pēc tam sper soļus, nevis otrādi. (Šī apsteidzošās iedvesmas būtība, starp citu, ietverta arī pazīstamajā frāzē «iepriekš pateicos» — tā jau ir spekulācija, morāla kukuļdošana.)

Es painteresējos, kas šie mākslinieki ir par cilvēkiem, kā viņi ikdienā izturas pret apkārtējiem. Noskaidrojās, ka viens no viņiem dzīvē ir tieši tāds kā uz skatuves — pacilāts, sirsnīgs jokotājs, gudrs cilvēks; divi citi ir parasti cilvēki, reizēm silti, reizēm auksti, bez sevišķa starojuma, bet viens, N.f talantīgākais un populārākais, ir auksts egocentriķis un ciniķis. Acīmredzot, es nodomāju, viņam ir izveidojies īpaša veida profesionālisms... Bet varbūt tieši uz skatuves viņš kļūsi tāds, kāds ir, un dzīvē nēsā aizsargmasku? ... Lai nu kā, bet es nepārstāju jūsmot par N. kā par mākslinieku un līdz šim, skatoties uz viņu, nevaru piespiest sevi ticēt, ka viņš nav patiess. Zinu arī pēc sevis: tais gadījumos, kad man izdodas iepriekš noticēt, ka cilvēki pret mani izturas labi, — noticēt akli, bez pierādījumiem, vientiesīgi, — pierādījumi nav ilgi jāgaida. Kad es mīlu cilvēkus neapdomāti, naivi, neprasot atļauju īstenībai un neko negaidot un nevēloties pretim, nekādas atbildes jūtas, tad es pats tieku mīlēts bez ierunām: īstenība, kas vienmēr ir daudzveidīga, pati pagriežas pret mani ar savu saulaino pusi. Taču šeit vajadzīga īpaša drosme un nesavtīgas jūtas — atskatīšanās ir līdzvērtīga nāvei kā Orfeja un Eiridikes gadījumā ...»

BEZCERĪGS STĀVOKLIS JEB OTRĀ AUGŠANA

(par to, kā kļūt garam, skaistam, izcilam un tā tālāk)

<rSveicināti, V. Ļ.f

Nav vajadzības tērēt papīru garam ievadam: Jūs jau droši vien pēc rokraksta esat noteicis, ka es nekas izcils neesmu, kaut gan ilgojos tāds būt. Teikšu īsi. Man ir divdesmit trīs gadi. Mans augums ir 150 cm. Neiedrošinos tuvoties sievietei. (Izlaižu emocionālu rindkopu ...)

Vai ir iespējams palielināt augumu?.. .

Saprotu, ka uzdodu nezinātnisku jautājumu, jāņem vērā pārējās īpatnības. Radikālu atbildi ari negaidu, taču man šis jautājums ir ļoti svarīgs ...

R.»

«Dārgais R.!

Steidzos atbildēt — un visai radikāli. Jūsu emocionālā rindkopa ir vairāk nekā saprotama: šo rindu autors, tāpat kā Jūs un (kā pēc tam noskaidrojās) katrs otrais, ja ne katrs cilvēks uz Zemes, savā laikā ir izjutis daudzus līdzīgus pārdzīvojumus visdažādākajās nokrāsās. Tāpat kā Jūs un kā daudzi, ja ne visi, es ilgi un veltīgi mocījos, kamēr sapratu, pareizāk sakot, sajutu, ka visdažādākās «dotības», visi šie «neatkarīgie mainīgie», ko liktenis mums dāvājis bez mūsu lūguma, to skaitā arī fiziskais lielums, nav nekas salīdzinājumā ar otru, galveno lielumu ,..

Sis lielums nav ierakstīts gēnos, hormoni to nenosaka — to iegūst, sasniedz. Un nemaz nav svarīgi, vai cilvēks ir panācis ko «izcilu» vai nē, un katrā gadījumā nozīme nav centimetriem.

Mani izglāba paša acis, kas skatījās uz cilvēkiem ar interesi, sākumā ļoti savtīgu. Atrazdamies Jums līdzīgā stāvoklī, es meklēju citos to, kā trūka man pašam (nezinot, ka trūkst tikai viena — iekšējas pašcieņas). Meklēju arī tādus kā es un sliktākus, lai pārliecinātos, ka neesmu pats pēdējais... Saspringti interesējos par visādu «nepilnvērtību», cītīgi vēroju arī maza auguma cilvēkus, cenzdamies saprast, kā viņi tiek galā ar to neomulību, kuru, kā man likās, neizbēgami nes līdzi šis «likteņa krusts». «Nē,» es domāju, «te nu nekā nevar darīt: «mazs sunītis vienmēr ir kucēns ... »»

Un tad ar izbrīnu sāku ievērot, ka daži no šiem «nelaimīgajiem», šķiet, nemaz nejūtas neērti: nav ne pazemoti, ne ļauni, nekāda nepilnvērtības kompleksa. Gluži otrādi, viņi jūtas viegli, brīvi, droši, varbūt vienīgi ir mazliet enerģiskāki, vairāk organizēti, mobilizēti — tādas atsperītes, kas katru brīdi gatavas darboties. Viņiem ir visādi panākumi, to skaitā arī pie skaistā dzimuma. Un, kas jau ir pavisam dīvaini, bieži tādi maziņie izskatās lielāki! Jā, lielāki, iespaidīgāki, vairāk pārliecinoši nekā viņiem blakus stāvošie gara auguma pilsoņi! Jā, ir, ir tādi sīkuļi, gan tievi, gan neizskatīgi, kuru priekšā visi izskatās mazi, viņi ir kā Napoleoni starp ģenerāļiem!

Jūs arī pats droši vien zināt, ka pasaulslavenu cilvēku vidū ir daudz «punduru», nosaukšu tikai pirmos, kas ienāk prātā: Ļermontovs, Tulūzs-Lotreks, Cārlijs Čaplins, Stra-vinskis, Gļinka, tas pats Napoleons... Taleirāns, pundu-ris_ ar ķēmīgu seju, bija ne tikai liels politiķis un diplomāts, bet arī viens no lielākajiem sava laika donžuāniem ... Ir vēl daudzi ļoti pazīstami vārdi, taču apstāšos, jo galvenais nav arī «izcili sasniegumi». Lai cik liela nozīme ir darbam un spējām, tomēr rezultāts jebkurā darbā, it sevišķi radošā, arī ir «neatkarīgs mainīgais», zināma loterija: pat Einšteinam, lai radītu relativitātes teoriju, bez visa cita bija vajadzīga arī laime, viņš pats to atzina. Toties es pazīstu cilvēkus, kuri ne ar ko nav slaveni un tomēr ir tiešām diži — pēc atskaites sistēmas, ko atzīst viņi un atzīstu es. Starp viņiem ir arī maza auguma milži.

Ko tas nozīmē? To, ka šie cilvēki nepieļauj pat neapzinātu domu, ka viņu augums vai kas cits var būt par pamatu pazemojumam. Viņi pat nesaprot, kas tas ir, viņiem pazemojums neeksistē. Viņi izturas kā līdzīgi ar līdzīgiem gan ar gariem, gan īsiem cilvēkiem, gan ar priekšniekiem, gan padotajiem, gan ar pieaugušajiem, gan bērniem — un tādi līdzīgi viņi arī ir.

Vai sarunu biedrs ir gudrs vai muļķis, labs vai ļauns, viņi saglabā šo savstarpējās vienlīdzības aksiomu, un tas vienmēr paceļ abas puses.

Tā tad arī ir pašcieņa vai, ja vēlaties, gara aristokrātija. Tādus cilvēkus (tiesa, to nav daudz) es arī uzskatu gan par normāliem, gan par dižiem.

Vai Jūs zināt, ka mēs paši un tikai paši nosakām savu vērtību? Ka nekādiem mūsu «parametriem», ne fiziskajiem un pat ne garīgajiem, ar šo vērtību nav nekāda sakara? Ka nepareizi domā gan tie, kas uzskata, ka ir pārāki par citiem, gan tie, kuri sevi vērtē zemāk par citiem, lai ari kāds «objektīvs pamats» tam būtu? Lieta ir tā, ka tāda objektīva pamata nav un nevar būt: ir ļoti vienkārši pierādāms, ka tas viss ir nosacīts, relatīvs un atkarīgs tikai no tā, kādu vērtējumu skalu cilvēks pats sev izvēlas.

Cilvēka attieksme pret sevi vienmēr iespaido arī citus cilvēkus, darbojas kā iedvesma. Tikai, protams, patiesa, dziļa attieksme — tas, kas cilvēks IR pats sev, nevis kāds grib izskatīties. Tas, kas iekšēji jūtas zemāks par citiem, nekad neiegūs ne cieņu, ne mīlestību. (Bet, ja arī tādas jūtas kādam radīsies, viņš tām tik un tā neticēs.) Turpretim tas, kas jūtas pārāks — tiešām droši un mierīgi, tā, ka to nevajag pierādīt ne citiem, ne sev, — ir spējīgs izraisīt sajūsmu un godbijību, bet tāpat arī skaudību un naidu. Arī tāds cilvēks ir vientuļš un nelaimīgs starp sev līdzīgiem ...

Paturiet prātā, ka augumu, tāpat arī visu pārējo ārieni, sarunu biedrs uztver, ilgākais, pirmajās divās trīs saskarsmes sekundēs. Tālāk: «Sāc runāt, lai es redzu, kas tu esi! ...» Tie, kas neprot piespiest sevi un līdz ar to citus aizmirst kādas sava izskata, profesijas, vecuma, sociālā stāvokļa neizdevīgās puses («parametru» uzskaitīšana var aizņemt veselu vēstuli), vēl ir tikai cilvēka nosaukuma kandidāti. Bet bērnībā, šķiet, mēs taču visi bijām tieši tādi, kādiem jābūt...

Paskatieties uz kādu trīs četrus gadus vecu bērnu, uz parastu bērnu, kurš iekšēji vēl nav iedzīts nodevīgajos vērtējumu, uzskatu un pārējās relatīvās niecības slazdos! Viņš vēl neko nav sasniedzis, un nav zināms, vai sasniegs; viņš vēl nav ne labs, ne slikts, ne niecīgs un ne dižs, ne gudrs un ne muļķis, ne spēcīgs un ne vājš — viņš nav nekāds, un viņš ir visāds. Viņš ir mazs — nu, un tad? Toties viņš ir brīvs un dabisks, jo vēl nenojauš, ka eksistē atzīmes. Viņam visi ir vienlīdzīgi, un viņš vēl ir

vienlīdzīgs visiem. Pats to neapzinādamies, viņš sevi vērtē bezgala augstu, viņš sev ir Visums. Vai viņam nav taisnība? Tūkstoš reižu taisnība, jo viņš ir Mūžības dēls. Sī bērna taisnība ir pārāka par visiem pasaules sasniegumiem un talantiem, jo tā ir pati dzīvība, un to jūt visi. Vai kāds uzdrošināsies novērtēt bērna dzīvības nozīmību ar kādiem parametriem? Vai tad bērns ir vērtīgs tāpēc, ka viņš kaut kad kaut ko sasniegs? Vai tad viņa jēga, svētā piedzimšanas un dvēseles dzīves jēga ir kļūt par akadēmiķi vai sportistu? Bērns ir, un ar to pietiek, bērns ir cilvēks, un ar to ir pateikts viss. Cilvēka pašcieņa nav samaināma sīknaudā. Lai cik lieli būtu kāda radošie sasniegumi, lai cik lieliskas būtu prāta, talanta vai fiziskā skaistuma īpašības, cilvēkā ir arī kaut kas cits, ne ar ko nesamērojams ...

... Kopš kāda laika zinu arī to, ka «likteņa aizvainotajiem» visbriesmīgākais ir «pilnvērtīgo» līdzjūtība! Viņu augstsirdīgā saudzība, viņu gādīgais taktiskums, šī neapzinātā liekulība, ar kādu viņi slēpj savu pārākumu. Ak, cik gan labāks ir atklāts nicinājums, cik neizturamas ir šīs žēlastības dāvanas! Tādu laipnību nedrīkst atstāt nesodītu ...

To sapratis, tūlīt pat likvidēju žēlumu, un pirmām kārtām — pret sevi pašu. Jā, lai neveiksminieks raud, lai raud, ja ir tāds nejēga, ka uzskata sevi par neveiksminieku! Nekādas žēlastības, nekādas līdzjūtības! Likteņa pārestība ir eksāmens Garam. Es ieraudzīju, ka «nepilnvērtības» pasaulē ir tikpat daudz cēlu un zemisku dvēseļu kā visā pārējā, proporcija ir tā pati. Taču «nepilnvērtība» nošķir galējības: tur es sastapu gan garīgi tukšus kropļus, gan īstus gara milžus. Zinu arī tādus, kam dots, šķiet, viss: gan skaistums, gan augums, gan prāts, gan panākumi, gan panākumu atzīšana, — no visām pusēm gandrīz vai superpilnvērtīgus un tomēr garīgi nepilnvērtīgus. Apslēptus pundurus, cilvēkus ar neredzamu kupri...

Pirmais, ko es gribētu Jums ieteikt: nežēlojiet laiku, tiecieties un biedrojieties ar visdažādākajiem cilvēkiem un atrodiet starp viņiem cilvēku, ari maza auguma vai ar kādiem citiem uzkrītošiem defektiem, kurš tomēr nejūtas nomākts! Tā varētu būt sevišķi neglīta sieviete vai sīka auguma vīrietis — tas nav svarīgi, atrodiet un novērojiet, un centieties saprast, kas tādam cilvēkam dod garīgos spēkus! Novērojiet visus, jo no diviem cilvēkiem gandrīz vienmēr viens ir garāks, otrs īsāks, viens ir jauns un bagāts, otrs trūcīgs un slims, un gandrīz visķ izņemot nedaudzos gara aristokrātus, vienā vai otrā mērā tajas vai citās situācijās jūt Jūsu grūtības.

Tālāk pamēģiniet šo cilvēku notēlot!

... ? Jā. Notēlot. Iekšēji. Sev. Sakiet sev kādreiz:

«Es esmu Viņš!

Es esmu Viņš, Es esmu Tāds,» — vienkārši pavēliet sev būt par Viņu un svēti noticiet, ka pavēle ir izpildīta!

Lai neviens nezina par šo spēli, tikai Jūs! Bet pēc tam, noticējis, ka Jūs esat Viņš, Jūs ari aizmirsīsiet, ka tā ir spēle.

Tā slepus var tēlot gan kādu Jums pazīstamu gara auguma biedru, kurš izturas droši un dabiski, gan vidēja auguma cilvēku ... Tikai iegaumējiet: vissvarīgāk ir nevis attēlot, kā viņš izturas, runā, iet utt., bet gan, kā es mēdzu teikt, «iekšēji atdarināt». Atdarināt visu raksturu uzreiz. Atveidot cilvēka būtību, viņa noskaņojumu, attieksmi pret pasauli un sevi — Jūs saprotat, ko es domāju?

Jums jāveic zemapziņas transplantācija. Jums jāpiesavinās personība.

Bet vai tas ir iespējams? ...

Pierādījums ir katra cilvēka ikdienas dzīve, ja tikai tajā kaut nedaudz iedziļinās. Kopš agras bērnības mēs visu laiku iekšēji atdarinām: mūsos nepārtraukti plūst citu jūtas, domas un pārdzīvojumi; mēs veidojam savu dvēseli no citu dvēselēm, barojamies no tām, kā augi barojas no ūdens un gaismas, kā dzīvnieki barojas no

augiem un citiem dzīvniekiem, to nemanot un neapzinoties ...

Jebkura cilvēka personība, vai viņš to grib vai ne, ir piesavinātu personību kokteilis, daudzkārtains un kustīgs maisījums ar neatkārtojamu smaržu un garšu. Bet to, ko mēs saucam par «Es», var salīdzināt ar šķīdinātāju: vieni komponenti tiek apgūti ātri, viegli un kāri, citi — lēnāk un grūtāk.

Skaidrs?... Runa ir tikai par to, kā apzināti vadīt procesu, kas tā vai citādi norit pats no sevis. «Piesavinoties» kāda personību, Jūs, protams, paliekat pats, tikai Pats, bet tai pašā laikā kļūstat Otrs. Arējā atdarināšana dod iekšējai tikai uzvedinošu impulsu, turpretim būtība, par ko es runāju, parādās tieši kā ticība: «Es esmu Viņš», «Es esmu Tāds» — ticība, kura maina Jūsu psihofizisko pašsajūtu.

«Es esmu Otrs», «Es esmu Viņš» — nu tas ir noticis, Jūs esat Jūs, bet cits Jūs. Sis arī ir tas lielais mirklis, kad tas, kāds Jūs gribat izskatīties, pāriet tajā, kas Jūs esat. Jūs ieejat savā jaunajā tēlā. Jūsu «es» iegūst jaunu eksistenci. Un to Jūs saņemsiet atbilstoši savai ticībai. Iedvesis sev, ka esat gara auguma cilvēks, Jūs j u-tīsieties garš. Un līdz ar Jums to neizbēgami jutīs arī citi!

Iekšējai atdarināšanai nav obligāti jāizvēlas dzīva, reāla personība: var izmantot literāru modeli, var arī radīt tādu modeli pats. Ja Jūs iedomāsieties, piemēram, ka esat Gulivers starp liliputiem, tad noteikti mainīsies gan Jūsu pašsajūta, gan stāja: ieejot tēlā, Jūs kļūsiet labsirdīgi pārliecināts, maigi iecietīgs, uzmanīgs un piesardzīgs, Jums parādīsies atturīgs dižums — iegaumējiet, saglabājiet to sevī, nostipriniet vēl un vēlreiz! Iedvesiet sev, ka Jūs pastāvīgi atrodaties starp maziem bērniem (kas principā ir tuvu patiesībai), un Jūsos parādīsies pārliecināta labsirdība. Šādā sava «Es» veidolā Jūs ar jautru un iecietīgu izpratni izturēsieties pret tiem, kas uzskatīs, ka

Jūs esat mazāks par viņiem — pēc auguma, prāta vai kādām citām dotībām; Jūs viegli piedosiet viņiem gan augstprātību, gan muļķību: viņi taču redz tikai virspusi, bet Jūs redzat būtību; Jums ir zināms, ka pasaulē ir Liliputi-Milži, salīdzinājumā ar kuriem visām auguma atšķirībām starp Guliveriem nav nekādas nozīmes — katrs no viņiem tik un tā ir «cilvēks-kalns» ...

«Un tas ir viss? ...» Jūs jautāsiet. «Un vairāk nekā?...»

Tas ir galvenais. Taču ar to iespējas nav izsmeltas, problēmai tai pašā laikā var tuvoties arī no otras, pilnīgi pretējās puses. Katrs cilvēks gluži reāli var kļūt 3—5 cm garāks, pat ja visas augšanas hormonālās rezerves jau ir izsmeltas. Nelolosim ilūzijas, Jūsu stāvoklī tas nav izšķirošs palielinājums, tomēr nodarboties ir vērts: vingrinājumiem, par kuriem Jums tūlīt pastāstīšu, ir ne tikai fizisks, bet arī psiholoģisks pamats.

Fizioloģiskā mehānika ir samērā vienkārša un, jāsaka, simboliska. Nav jābūt ārstam, lai pārliecinātos, ka katra mūsu locītava atrodas vairāk vai mazāk saliektā stāvoklī. Paskatieties šai brīdī uz saviem pirkstiem — tie visi ir pussaliekti, un katra garums ne tuvu nav maksimālais. Tieši tāpat (mazliet citādā nozīmē) ir pussaliekta tā saucamā vidējā cilvēka personība. Mugurkaulā cilvēkam ir 32 skriemeļi, un katrs no tiem arī nav pilnīgi iztaisnots. Ja panāk, ka katrs skriemelis iztaisnojas, palielinot garumu par 1 mm, kopā sanāk 3 cm. Iztaisnoto stāvokli var padarīt par ierastu — kaut gan organisms ir ietiepīgs, taču vienmēr galu galā pakļaujas kategoriskām prasībām. Stāja, izturēšanās veids kļūst par otro fizioloģiju (pianista un namdara rokas, balerīnas un kavalērista kājas). Atliecieties, iztaisnojieties! Mugurkaula izstiepšanos sekmē parastie vingrojumi uz stieņa un apļos: ķermenis sevi izstiepj ar paša smagumu. Ir arī īpaši vingrinājumi: sēžot uz grīdas ar izstieptām kājām un satverot ar rokām kāju pirkstgalus, liekties uz priekšu; guļot uz vēdera, pacelties uz priekšā izstieptām rokām, atliecot kaklu;

tas pats, ar izstieptām rokām balstoties pret dīvānu, utt., u. tml., te, Jūs jau to sapratāt, var improvizēt.

Bet ari tas vēl nav viss!

Kad Jūs izjutīsiet šos vingrinājumus un tie Jums iepatiksies, sāciet pāriet uz nākamo pakāpi! Iztēlojieties, ka izpildāt vingrinājumusl (Fiziskā izpildīšana turpināma.) Koncentrēšanos domās vislabāk veikt 5—7 minūšu laikā pirms aizmigšanas un tūlīt pēc pamošanās. Atkārtojiet, attēlojiet savās domās, jūtās un sajūtās to, ko vingrinājumos dara Jūsu ķermenis! Turklāt domās vai ska|i atkārtojiet frāzes, kas izsaka Jūsu vēlēšanos:

«Dienu no dienas mans ķermenis arvien vairāk man pakļaujas. Ar katru dienu mans ķermenis arvien vairāk cenšas izaugt. Katrs muskulis grib man palīdzēt kļūt garākam. Visus manus nervus, asinsvadus un muskuļus, visas ķermeņa šūniņas apvieno vēlēšanās padarit mani garu...

Dienu no dienas es augu. Es jūtu, kā es augu. Es jūtu, kā jauni spēki izplūst pa visu manu organismu, un es augu...»

Izsakiet šīs pašiedvesmas, brīvi improvizējot, neturoties pie vārdiem, bet pie būtības, mierīgi valdonīgā, pārliecinātā, pat nedaudz vienaldzīgā tonī kā kaut ko pašu par sevi saprotamu! Nekādu sevišķu emociju: Jūs zināt, ka Jūs augat. Tam nav pat vajadzīga Jūsu vēlēšanās — tas notiek, rezultāts ir nodrošināts ...

Tā jau ir pāreja no zemākā līmeņa uz augstāko, uz «otro augšanu»: Jūs pats pārliecināsieties, kā viss kalpo vienam mērķim. Lieki 3—5 centimetri, protams, ir tīrais nieks, var arī vienkārši valkāt apavus ar augstāku papēdi un vēl pievienot slepenu iekšējo paliktni — tā iespējams «izaugt» pat par 10 centimetriem. Taču Jūsu iegūtie centimetri, kas paši par sevi neko nenozīmē, var dot svarīgu netiešu ieguldījumu Jūsu pašnovērtējumā, tie būs Jūsu gribas goda diploms — nevajag tikai mērīt tos ar lineālu. Bet kā paliktni vislabāk pievienot savu saskarsmes pieredzi, savu fantāziju un savu humoru — un drīz vien* esmu pārliecināts, Jūs iemācīsieties izmantot psihofiziskos vingrinājumus ne tikai auguma pagarināšanai. Jūs augsiet dziļumā, un ar SO AUGŠANU palīdzēsiet izaugt ne tikai sev vien. Iegūstot īstu, pašpietiekamu pārliecinātību, Jūs sajutīsiet, ka Jums ir atklāta jebkuru attiecību pasaule* Jūs nebaidīsieties tuvoties nevienam ...

Jūsu V. Ļ.»

Arī šai vēstulei vajadzīgs īpašs komentārs.

Tiešām, stāvoklis šķiet bezcerīgs: augums ir augums* tāpat kā vecums ir vecums, prāts ir prāts, raksturs ir raksturs, situācija ir situācija, nāve ir nāve... Fakts, ko nevar mainīt, — ko te var līdzēt psihoterapija?...

Kā cilvēks un kā ārsts es kopš kāda laika praksē lietoju divus Neveiksminieka definējumus. Pirmais: punduris, kas varbūt ir ģeniāls šahists vai telepāts, bet vēlas spēlēt tieši basketbolu. Dons Kihots, kas uzstājas pasaules meistarsacīkstēs boksā. Cilvēks, kas nepareizi, neatbilstoši savai dabai izvēlējies supervērtību — mīlestībā, sadzīvē* profesijā. Vai arī cilvēks, kas supervērtību vispār nav izvēlējies, bet vienkārši neapzināti pieņēmis. Un otrais: Neveiksminieks ir tas, kas atļaujas tāds justies.

Atceroties kompleksu, ko parasti sauc par skaudību* var domāt, ka nevienam nebūs laimes uz šīs planētas, kamēr ir kaut vai viens pelēns, kam aste ir īsāka nekā citiem vai kam tā šķiet. Atkratīties no tādiem, paļaujoties uz dežūroptimismu, ir ne tikai necilvēcīgi, bet arī bīstami.

Ir smalki un ir rupji gadījumi. Nevienmērīgajā pasaulē dzīvo Dabas Neveiksminieks — cilvēks, kas sodīts jau pirms dzimšanas; dzīvo Likteņa Neveiksminieks ar sakropļotu biogrāfiju, kas arī saņēmis sodu nezin no kā un nezin par ko. No likteņa slimībām ārstē liktenis, bet, ja izārstēšana nav paredzama, cilvēks izķepurojas pats vai raksta vēstules, tāpēc nākas nodarboties ar epistolāru psihoterapiju. Galvenais šādā psihoterapijā ir pateikt priekšā veidu, kā liktenim parādīt pigu: mainīt iekšējo pozīciju. Kļūt Otram ...

Uzrakstījis un pārlasījis šo vēstuli R., es sāku šaubīties: vai pareizi daru, iesakot «zemākā līmeņa» vingrinājumus, kas dod niecīgu fiziskā garuma palielinājumu. Jo tā ir spēle, kur laimests ir tā pati supernozīmība, ko es pats tikko nocēlu no pjedestāla: kāpēc gan izstiepties un iztaisnoties, ja ķermeņa garums vispār nav uzmanības cienīgs? Vai tikai ārsts nerunā pretī pats savām rekomendācijām?

Pretruna, bez šaubām, ir. Un tomēr es izšķīros par to, jo tieši no šādām pretrunām cilvēks sastāv, un to der ņemt vērā. Novecojusi sieviete, kas sev aizliegusi pat domāt par aizraušanos, tomēr nodarbojas ar kosmētiku un vairās runāt par savu vecumu; cilvēks, kas zina par savu bezcerīgo slimību un tuvo nāvi, tomēr veic rīta rosmi un tīra zobus ... Nav nozīmes aicināt cilvēku debesīs, ja viņš nestāv stingri uz zemes: «augša» un «apakša» var nonākt harmonijā, tikai tuvojoties viena otrai.

Attieksmi pret bezcerīgām situācijām nevar pārvaldīt tīra prāta shēma. Ciešanas ir dabiskas, taču viss dzīvais bēg no ciešanām. Cilvēka cieņa turpretim liek uzņemties zināmu ciešanu mēru . „.

Nomiris mīļotais cilvēks — šis apstāklis ir nepārvarams, ciešanas neizbēgamas. Attieksmi pret apstākli nevar mainīt. Taču mokas ir neizturamas, un cilvēks meklē atbalstu ... Nevienam psihoterapeitam šādos gadījumos nav tiesības ieteikt «samazināt nozīmību», «aizmirst», «domāt par ko citu» un tamlīdzīgi. Nekas cits neatliek kā aicināt būt drosmīgiem un panest... Nekas cits kā varbūt īslaicīga neizturamo sāpju noņemšana ar zālēm, iedves-mošanu, darbu, dabu... Nē, nedrīkst ieteikt «neciest»! Taču gan ārstam, gan pacientam dvēseles dziļumos ir skaidrs, ka tad, ja priekšā vēl ir dzīve, tā arī jābūt: cie-sanas neviena zaudējuma dēļ nevar un nedrīkst būt bezgalīgas, attieksme mainās, ja ne kvalitatīvi, tad kvantitatīvi, sāpes rims, un tam jānotiek pašam no sevis, dabiski: dzīvajam jādzīvo ...

«Es dzivot gribu, lai domātu un ciestu» — nekas augstāks par šo formulu pagaidām nav izdomāts.

AMNESTIJA UN OBJEKTIVITĀTE

(no atbildes cilvēkam, kurš uzskata, ka viņam bijis vairāk neveiksmju nekā citiem)

Labrīt, dārgais V.!

... Agrā bērnībā, mācoties staigāt, mēs neizbēgami apdauzāmies pret galdiem un krēsliem. Brēkšana, asaras... Kas vainīgs? Nu, protams, šis nelabais krēsls, tas ir viņš, kas nodarīja Vovočkam sāpes! Sadosim viņam, sodīsim — še tev, nejaukais krēsls, še! ... Taču Vova nebeidz raudāt: vainīgs ir tētis — kāpēc nolika šeit šo krēslu? Bet tētis neatzīst savu vainu: vainīgs ir pats Vova — mūžīgi lien, kur nevajag!

Citu apvainošana! Pati pirmā, visparastākā reakcija uz katru jebkura mēroga neveiksmi. Apvainošana vai pašap-vainošana, melns vai balts ... Bet dzīvei, daudzkrāsainajai dzīvei pilnīgi nospļauties uz vainu, jo dzīve ir nebeidzami mēģinājumi un kļūdas, neskaitāmi «no jauna»; atkal un atkal tā met monētu, bet monētai ir tiesības krist ar ērgli uz augšu piecas, desmit reizes no vietas, taču raksts uzkritīs tik un tā, un, ja metienu būs daudz, viss izlīdzināsies...

Tas notiks jo vieglāk, jo ātrāk Jūs pats sāksiet no jauna, pasludinājis vispārēju amnestiju un kaut uz īsu brīdi atbrīvojis sevi no smagā pienākuma būt laimīgam.

Objektivitāte dara cilvēku līdzīgu liktenim, bet liktenis ārkārtīgi baidās no analīzes. Tiklīdz sāc pētīt savus panākumus, tie tūlīt pat izzūd, gan mazie, gan lielie, kā tam slavenajam simtkājim, kas, sācis domāt par savām kājām, aizmirsa staigāt. Tas pats attiecas ari uz neveiksmēm! Tikai šeit ir tieši otrādi: sācis domāt, vari iemācīties staigāt. Un pat lidot...

Tas ir pirmais, pie kā vērts ķerties šodien, tūlīt pat, brīdī, kad liktenis, kā Jums šķiet, ir piespiedis Jūs pie zemes.

Nesteidzieties piecelties! Neskrieniet nekur! Nesteidzieties uz psihiatra kabinetu! Necentieties nokļūt arī pie plaša profila psihoterapeita — tā ir deficīta specialitāte! Jūs jau runājāt ar tuvu draugu — un ne pie kā nenonācāt? ...

Padomājiet par sevi pats! Tikai ne pirmajā personā, bet trešajā.

«Ko grib šis cilvēks? Viņa prasības, vērtību un mērķu hierarhija — galvenais, otršķirīgais, blakusmērķis, atvasinātais mērķis... Vai pareizi noteikti galvenie, vai to vietā nav n-tās kārtas? Vai viņš nemoka sevi, vai neuztraucas par to, kas tik un tā nav no viņa atkarīgs? (Piemēram, greizsirdības gadījumā kā Jums.) Viņš ari pats saprot, ka tas ir aplami... Ja tas pakļautos loģikai... Bet ja nu viņš uzsāktu pavisam citu spēli? Jo iespējamo spēļu ar likteni ir bezgala daudz pat tai īsajā laika sprīdī, ko sauc par dzīvi...

Starp citu, dzīvot viņam atlicis... Paskaitīsim!... Teiksim, gadi četrdesmit, no tiem moži — gadi divdesmit pieci, tālāk — rudens, noriets. Ja uzskata, ka ar visiem saviem «dots» viņš sāk dzīvot tikai šodien (un tā tas arī ir, tikai šodien), kas tad jāpierāda? Kas var reāli piepildīt viņa dzīvi? (Par laimi nerunāsim...) Nē, nē, šo mīlestības teorēmu ir daudzkārt mēģinājuši pierādīt — nesanāk, būs jāmaina aksiomas ...»

Padomājiet par sevi apmēram šādā veidā, lai jūtas nebūtu spēcīgākas par atturīgu līdzjūtību! Kāpēc trešajā personā? Tāpēc, ka tā ir visvieglāk tuvoties objektivitātei: tā ir forma, kādā par Jums domā cits. Tieši tā, starp citu, cilvēks pirmo reizi sāk domāt par sevi: pusotra gada vecais Vova sev vēl nav «es», bet «viņš», un šis pirmais ■domu gājiens ir vispareizākais. Tieši tā paša iemesla dēļ Jūs daudz dziļāk, ātrāk un precīzāk sapratīsiet jebkuru citu, ja domāsiet par viņu nevis trešajā personā — «viņš», «viņa», «viņi», bet pirmajā — «es», ieliekot šajā «es» visu, ko zināt par šo cilvēku, visu, ko viņā jūtat. Kļūdas ir neizbēgamas: no sava pusaklā iesīkstējušā «es» nav tik viegli tikt vaļā. Taču jebkurai iemaņai ir pamatā vingrinājumi.

Tātad amnestija un objektivitāte; ar to pilnīgi pietiek, lai monētai uzkristu raksts ...

ĪSS AТ CEĻVEDIS

15 — 360

223

.

ŠO GRĀMATU RAKSTĪJĀT ARĪ JŪS

Lasītāj! Jūs nemeklējat ilūzijas un negaidāt brīnumus; jums nav vajadzīga ne pretimnākšana, ne glaimi; tāpēc gribu, lai jūs vienkārši zinātu, ka autoram žēl no jums šķirties, jo saskarsme ar jums ir ne tikai darbs, bet arī bauda.

Es jūs personiski nepazīstu, taču kaut kādas jūtas (nezinu, kādas) dara mūsu saskarsmi sajūtamu un iedarbīgu. Ja es neticētu, ka saprotu jūs kādā aspektā labāk nekā pats sevi, šī grāmata nebūtu uzrakstīta. Protams, šī ticība ir tikai darba pašiedvesma («mācot citus, mācos pats»); protams, jūs pazīstat sevi labāk nekā es. Mans mērķis bija tikai atklāt šīs zināšanas, atklāt un atdzīvināt ...

Katrai grāmatai, tāpat kā katram cilvēkam, ir savs noslēpums. Sīs grāmatas noslēpums ir gan autora, gan jūsu noslēpums. Es gribētu, lai šī grāmata dotu jums vismaz tikpat daudz minūšu īstas dzīves, cik tā devusi man.

SATURS

1. Par visiem zināmu patiesību derīgumu un nederīgumu

2. Par sieviešu loģiku, kas raksturīga ari vīriešiem

3. Veselā saprāta svārsts........

4. Pavēliet sev nesaslimt (ne dienu bez pašiedvesmas)!

5. Velns, ko es pazīstu (kas ir AT).....

6. Uzmanības ģēnijs..........

7. Spēks ir mierā..........

8. Sava mūzika...........

9. Vāja griba kā aizspriedums.......

10. Paelpo no sirds!..........

11. Turi galvu aukstumā!...........

12. Aizņemoties no Morfeja........

13. Neaptveramā māksla dzīvot.......

īss AT ceļvedis..........

So grāmatu rakstījāt arī jūs......

Леви Владимир Львович ИСКУССТВО БЫТЬ СОБОЙ Издательство «Звайгзне»

Рига 1980

На латышском языке Перевел с русского Л. Коасков

Levi Vladimirs Ļvova d. ATRAST SEVI

Vāku zīm. S. Stūrīte. Redaktore R. Augstkalne. Māksi, redaktors /. Sitnieks. Tehn. redaktore A. Bardinska. Korektore L. Vai-tiniece.

I izdevums ИБ № 1335

Nodota salikšanai 16.02.80. Parakstīta iespiešanai 12.08.80. Formāts 70X108/32. Ti-pogr. papīrs Nr. 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 7,25 fiz. iespiedi., 10,15 uzsk. iespiedi., 10,55 izdevn. 1. Mejj.ens 30 000 eks. Pasūt. Nr. 360-D. Сепа<*во кар. Izdevniecība «Zvaigzne», 226013, Rīgā, Gorkija ielā 105. Izdevn. Nr. 5358/LP-370. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011, Rīgā-PDP, Blaumaņa ielā 38/40.

Levi V. Atrast sevi. — R.: Zvaigzne, 1980. — 229 1pp.

1

'Autogēnais treniņš (autogēns — burtiski: «patstāvīgi attīstījies») — apzinātas psihiskas pašregulēšanas paņēmienu komplekss, par ko stāsta šī grāmata.

2

— 360

3

4

— 360

5

— 360

Content

Levi Vladimirs Atrast sevi

NO REDAKCIJAS

1. PAR VISIEM ZINĀMU PATIESĪBU DERĪGUMU UN NEDERĪGUMU

KONFLIKTS PAŠAM AR SEVI

NU, BET JŪS PATS?

IEKAMS PĒRKONS NESPER ...

ATŠĶIRĪBAS STARP CILVĒKIEM,

PILNĪGU CILVĒKU NAV

DAŽAS VISIEM ZINĀMAS PATIESĪBAS, PIE KURĀM AUTORS NONĀCIS, DAĻĒJI MĀCOTIES NO SAVĀM KĻŪDĀM

MĪLI SEVI KĀ SAVU TUVĀKO!

2. PAR SIEVIEŠU LOĢIKU, KAS PIEMĪT ARI VĪRIEŠIEM

VAI MĒS ESAM AUTOMĀTI?

DAUDZVEIDĪGAIS NEAPZINĀTAIS

TAS MŪSOS IR VIENMĒR

ABSOLŪTA LOKS

JĀ-NĒ MAŠĪNA

PARADOKSĀLIE STĀVOKĻI

3. VESELĀ SAPRĀTA SVĀRSTS

PAR NEATRISINĀMIEM JAUTĀJUMIEM '

SĪKUMU JOKI

DIENU UN NAKTI

UZ PAPĪRA VISS IR GLUDI,

SUPERNOZĪMĪBAS PARADOKSS

4. PAVĒLIET NESASLIMT

ĪSTENĪBAS hipnoze

ES IZVĒLOS SEVI

JŪTAS NEDRĪKST BŪT PĀRĀK VIEGLI VADAMAS

STĀVOKĻA PASŪTĪŠANA

PAVĒLIET NESASLIMT!

EKSPERIMENTĀLAIS AT

LŪGŠANA SEV

5. VELNS, KURU ES PAZĪSTU

TIEM, KAS DOMĀ LASĪT TĀLĀK

BET JŪS?

AT IZCELŠANĀS

TAS IR TIKAI IERADUMS

KURš DRĪKST UN KURš NEDRĪKST NODARBOTIES?

BAILES, KA NEIZDOSIES. PASEKSPERIMENTĒSANAS LIKUMS

JŪS PAR SEVI ZINĀT VAIRĀK, NEKĀ DOMĀJĀT

PAR IESPĒJAMA ROBEŽĀM

PIECI PRINCIPI IESĀCĒJIEM

KA TAS IZSKATĀS?

AT KURSA ILGUMS

TĀTAD NEESAT MĒĢINĀJIS

CIK ILGAI JĀBŪT VIENAI NODARBĪBAI?

PERSONISKA INTONĀCIJA

TIPISKA KURSA NODARBĪBA

APTUVENA AT NODARBĪBAS SHĒMA

MINITRENIŅŠ

AR MAGNETOFONU

VAI VAJAG VISU LAIKU SEVI KONTROLĒT?

GALVENAIS, KO DOD AT,

TIEM, KAS NOLĒMUSI NODARBOTIES

6. UZMANĪBAS ĢĒNIJS

JAUNUMA MONTĀŽA

IEDVESIET SEV TOI

PERSONISKĀS MAĢIJAS ČETRI LOKI

«PROŽEKTORS»

MĀCOS SKATĪTIES

MĀCOS UZTVERT

MĀCOS «UZSŪKT»

IEKŠĒJAIS VIDEOSKOPS

PAR KAITĪGU KONCENTRĒŠANOS

KONCENTRĒŠANAS IR ATGRIEŠANĀS

GAUME VAR BŪT DAŽĀDA

Kā DOMĀT PAR NEKO?

7. SPĒKS IR MIERĀ

TIE ESAM MĒS

NE GLUŽI ТА, KĀ GRIBAM

UN TOMĒR VAR....

VAI JŪS PROTAT GULĒT?

AT POZA

ATBRĪVOJIETIES!

ARĪ ŠEIT IR SAVA STRATĒĢIJA

ATSLĀBINĀŠANĀS GAMMAS

SMAIDS SEV

KA IESKATĪTIES SEV ACĪS

«SLĪDOŠAIS SVĀRSTS»

8. SAVA MŪZIKA

BET* TEMPS TAČU IR KAILS!

LĀSTS STEIGAI!

LĒNĀK BRAUKSI, TALAK TIKSI

9. VĀJA GRIBA KĀ AIZSPRIEDUMS

KAS IR PAŠSAJŪTA?

VAI IR KOPĪGA RECEPTE?

TONUSS IR IETIEPĪGS

OPERATĪVA TONIZACIJA

ATSPERE UN ZIBENS

VAI JŪS PROTAT DZERT KAFIJU?

APSTEIDZOT NOGURUMU

PLĀNI UN REALITĀTE

LTČLOCI

ARĪ LĪČLOČOS JĀZINA MĒRS

PĀRDOMAS PAR «VĀJAS GRIBAS SINDROMU»

ATBALSS-MAGNETS

ATBALSS-MAGNĒTA IMPROVIZĀCIJĀ

10. PAELPO NO SIRDS!

ELPOJIET DZIĻĀK, JŪS ESAT UZTRAUKTS!

ELPOŠANAS ZINĀTŅU AKADĒMIJA

ŠĶAUDĪT AR BAUDU

ELPOŠANAS RITMIZĒSANA

MIEGA ELPOŠANA

IEDRAUDZĒJIETIES AR SAVU BALSI!

11. TURI GALVU AUKSTUMĀ...

APGĀDES LIKUMI

KĀPĒC CĒZARAM PATIKA CILVĒKI, KAS SARKST? ZEMAPZIŅAS SIGNĀLSPULDZĪTE

BET UZ PASŪTĪJUMU?

GRIBAS SILTUMS

AUKSTA GALVA . ..

... UN KARSTA SIRDS

NESPIEDIET PAŠI UZ TO!

PATS AR SAVU ROKU

12. AIZŅEMOTIES NO MORFEJA

VISVIEGLĀKAIS SMAGUMS

PASŪTĪJUMS NAKTIJ

KĀ ATKAL IEMĀCĪTIES GULĒT

MIEGS NAV NEKAS, ATPŪTA IR VISS

PIRMS TERMIŅA IZPILDĪSIM SAPŅU PLĀNU

13. NEAPTVERAMĀ MĀKSLA DZĪVOT

«... DARBASPĒJU PACĒLUMS LĪDZ NETICAMIEM AUGSTUMIEM . . .»

«. . . GALVENAIS IR NOTVERT SAJŪTU . . .»

SAVIENĪBA AR UZTRAUKUMU

PAR KLUSĒŠANU UN DAUDZ KO CITU

KRĀJIET DĀRGUMUS!  LAIKUS!

PRIEKA SKOLA

PAR KO VIEN VELIES

BEZGALĪGAIS DUBULTNIEKS JEB ĪSA INSTRUKCIJA, KA PATSTĀVĪGI SAMONTĒT PERSONĪBU

Pakāpeniskā pārtapšana

KA KĻŪT PAR PSIHOLOGU

ŠĪ DĪVAINĀ PIEVILCĪBA JEB APSTEIDZOŠĀ PATEICĪBA

BEZCERĪGS STĀVOKLIS JEB OTRĀ AUGŠANA

AMNESTIJA UN OBJEKTIVITĀTE

ĪSS AТ CEĻVEDIS

ŠO GRĀMATU RAKSTĪJĀT ARĪ JŪS

SATURS

2