Svence Guna

Attīstības psiholoģija

Guna Svence

Attīstības psiholoģija

PRIEKŠVĀRDS

Mācību līdzeklī var iepazīties ar personības attīstības psiholoģiju. Personības psihiskās attīstības īpatnības raksturotas 8 nodaļās.

Tā kā psiholoģijā par personības attīstības pamatu uzskata pirmos piecus bērnības gadus, tad plašāks materiāls par personības psihiskās attīstības īpatnībām dots pirmajās nodaļās. Par pieaugušo attīstības periodu dziļāku priekšstatu sniedz ģimenes psiholoģija, personības psiholoģija, vadības psiholoģija, grupu psiholoģija, vispārīgā psiholoģija un citas psiholoģijas apakšnozares. Attīstības psiholoģija veido priekšstatu par personības attīstības pamatiem.

Personības attīstība un cilvēka psihiskā attīstība dažādos literatūras avotos ir skatīta kā atsevišķi jautājumi. Ar personības attīstību saista gan socializāciju, gan pašvērtējuma jeb ES koncepcijas attīstību, gan kognitīvo (izziņas) un emocionālo attīstību. Autori dažādi liek uzsvarus uz kādu no nosauktajām kvalitātēm. Cilvēka psihes jomas nav atdalāmas cita no citas, tās visas ir savstarpēji saistītas. Personības attīstība virzās no atkarības uz patstāvīgu ES apziņu un izvēles spējām - atkarībā no personības patības.

Tā kā katrā vecumposmā personības attīstībā ir savs īpašs "jaunveidojums" (pēc Ļ. Vigotska), tad katrā nodaļā akcents likts uz kaut ko citu, piemēram, zīdaiņa un agrīnās bērnības vecumposmā galvenokārt tiek apskatīta emocionālā un kognitīvā attīstība, bet pusaudžu vecumā priekšplānā izvirzās ES koncepcija jeb pašvērtējums, identitātes, savas sociālas lomas meklējumi.

Pirmajā nodaļā dots vispārīgs personības psihiskās attīstības raksturojums dažādu autoru koncepcijās. Par teorētisko pamatu izmantoti Ļ. Vigotska, I. Kona, Ž. Piažē, E. Ēriksona, B. Čālmersas, A. Ādlera, F. Dolto, G. Breslava, I. Plotnieka, A. Vecgrāves un citu autoru darbi.

Katrā nodaļā ir koncentrēts būtiskākais par konkrētā vecumposmā personības psihiskās attīstības īpatnībām, tāpēc tekstu var uzskatīt par kompaktu personības attīstības teorijas kopsavilkumu. Labākai uztverei pievienotas skaidrojošās vārdnīcas, kurās vēlreiz sīkāk izskaidroti konkrētās nodaļas jēdzieni. Skaidrojumi vārdnīcās veidoti, izmantojot tiešus tulkojumus no minēto autoru tekstiem un arī no psiholoģiskās vārdnīcas krievu valodā, kas izdota Maskavā 1997. gadā izdevniecībā "Pedagogikapress". Psiholoģijas terminu vārdnīcas latviešu valodā šobrīd ( 1998. g .) vēl nav.

Labākai un pamatīgākai teorijas apguvei jāiepazīstas arī ar papildu literatūru. No piedāvātās literatūras klāsta vajadzētu atrast vismaz vienu hrestomātisku attīstības psiholoģijas darbu vai nu svešvalodā, vai latviešu valodā. Ja ir piedāvātas vairākas hrestomātijas, tad jāizvēlas vismaz divās valstīs izdotas, lai salīdzinātu dažādās pieejas vienam un tam pašam jautājumam.

Dr. psych. Guna Svence

Satura vispārīgs raksturojums

Kursa mērķis: veidot izpratni par cilvēka psihiskās attīstības likumsakarībām ontoģenēzē.

Kursa uzdevumi:

1)       veidot priekšstatu par attīstības vispārīgajām likumsakarībām;

2)       teorētiski raksturot cilvēka attīstību no kognitīvās attīstības,

emocionālās attīstības un sociālās attīstības aspekta.

Kursa saturs.

1. Personība un attīstība, vispārīgs raksturojums.

Personības daži traktējumi psiholoģijā. Z. Freids, A. Ādlers, A. Maslovs, G. Olports, dažādas pieejas personībai un tās izpētei.

Attīstība. Dažādi attīstības traktējumi psiholoģijā. Iedzimtība un vide, makrovidē un mikrovidē. Vides nozīme personības attīstībā, B. Anaņjeva, I. Kona, V. Šterna teorijas par iedzimtības un vides nozīmi personības attīstībā. S. Rubinšteina uzskati par iekšējiem un ārējiem nosacījumiem attīstībā.

Psihisko attīstību virzošie spēki. Pretrunu atrisināšana un sasprindzinājuma samazināšana, iedzimtā nepieciešamība pēc līdzsvara vai sasprindzinājuma. Dažādu autoru uzskati par psihes virzošajiem spēkiem.

Morāle, intelekts, seksuālā attīstība, ES attīstība. Bioģenētiskā, socioģenētiskā un psihoģenētiskā pieeja. Ontoģenēzes process.

Vecumposmu periodizācija. Problēma par atšķirību starp psihisko un fizisko vecumu. Vecumposmu periodizācijas varianti psiholoģijā.

Ļ. Vigotskis par jaunveidojumiem un krīzēm.

1 gada krīze, 3 gadu krīze, 7 gadu krīze, 13-15 gadu krīze.

D. Elkoņina vecumposmu periodizācija.

Pieaugušo periodi.

Sociālais faktors personības attīstībā. E. Ēriksona 8 pakāpju personības psihosociālās attīstības sistēma.

Sociālās pieredzes apgūšana dažu autoru teorijās. Audzināšana un morāle. L. Kolberga psihiskās attīstības periodizācija.

Individuālā faktora nozīmīgums personības attīstībā. Ārējo stimulu interiorizācija (pēc Ļ. Vigotska un Ž. Piažē).

Attīstības aktuālā un tuvākā attīstības zona (Ļ. Vigotskis).

Psihisko darbību "iekšējo shēmu" veidošanās. Iekšējās shēmas bērnam. ES koncepcijas attīstība, V. Merļins, I. Kons un E. Ēriksons par identitātes veidošanos.

Pirmsskolas vecuma bērnu ES koncepcijas veidošanās īpatnības, skola un ģimene pašvērtējuma izveidē. Pašvērtējuma stabilitāte. Sociālais ES, pašcieņas veidošanās, paškontrole un pašvadība.

Normālas personības attīstības nosacījumi.

Bērnu vecumposmu sensitivitāte.

2.       Prenetālā attīstības perioda raksturojums.

3.  Jaundzimušā vecumposmā raksturojums.

Dzemdību brīdis, iedzimtības un apkārtējās vides ietekme. Bērna pozitīvas attīstības priekšnoteikumi.

Fiziskā attīstība, instinkti, refleksi, smadzeņu attīstība. Kustību aktivitāšu nozīme, roku un kāju motorika, acu kustības, galviņa, pagriešanās, rāpošana, sēdēšana, staigāšana. Sensomotorā koordinācija.

Kognitīvās attīstības raksturojums.

Manipulēšana ar priekšmetiem. Ž. Piažē piemēri. Saistība starp uztveri un citiem izziņas procesiem - atmiņu, domāšanu, runu. Redze un atmiņa. Runas attīstība.

Saskarsme un emocionāla attīstība. Personības attīstība zīdaiņa vecumā. Kontakts ar māti, tā nozīme. Atsvešinātība, tās iespējamā izveidošanās. Simbiotiska saite ar māti, tās izveidošanās kā pozitīvas emocionālās saskarsmes variants. Sintonija. Deprivācija.

4.Mazbērna jeb agrīnās bērnības vecumposmā raksturojums.

runas attīstība. fonemātiskā un egocentriskā runa. Īpatnējā auklīšu valoda.

Simboliskās jeb semiotiskās darbības apguve. Zīmēšana un rotaļas kā simbolisko darbību izpausmes. Priekšmetisko manipulāciju nozīme socializācijā.

Uztvere, atmiņa, domāšana. Uztveres īpatnības. Formu, krāsu, etalonu apguve. Pāreja no konkrēti priekšmetiskās, uzskatāmās domāšanas uz tēlaini asociatīvo domāšanu, iekšējo shēmu veidošanās.

Personības attīstība saskarsmē. Pieaugušais kā atdarināšanas etalons, kā pašvērtējuma un sociālās kompetences veidotājs. Emocionāli tuvas saskarsmes vajadzība bērna attīstībā. Ģimenes nozīme. Dzimumidentitātes, normu, sociālo, tikumisko likumību apguve.

ES koncepcijas attīstība. Trīsgadu krīze. Spoguļa rituāli un ES. Pašvērtējums un citu dotais vērtējums. Pašvērtējums un emocijas. Nē! nozīme audzināšanā un pašaudzināšanā.

5.Pirmsskolas vecumposmā bērnu psihiskās attīstības raksturojums.

Fiziskais raksturojums, ekstremitāšu kustīgums, koordinācijas attīstība, acu un rokas koordinācijas attīstība, labās rokas bērni.

Kognitīvās attīstības raksturojums. Asimilācija, akomodācija, līdzsvars, Ž. Piažē par kognitīvās attīstības stadijām. Laika, telpas, formu un krāsu uztvere.

Atmiņa. Iegaumēšanas un reproducēšanas īpatnību raksturojums. Atmiņas veidu attīstība.

Domāšanas attīstība.

Zīmējumu nozīme pirmsskolas vecumā.

Runas attīstība. No egocentriskas uz iekšējo, situatīvo un dialoga runu. Ž. Piažē par runas un domāšanas saistību. Runas attīstības nozīme rakstības attīstībā.

Uzmanība, attīstība no netīšās uz tīšo.

Spēļu un rotaļu nozīme attīstībā. Lomu rotaļu nozīme socializācijā. Egocentriskie bērni rotaļu situācijās.

Motivācija. No vajadzības pēc iespaidiem uz vajadzību pēc panākumiem un vienaudžu vērtējumu. Individuālā pretenziju līmeņa veidošanās.

Emocionālā attīstība. Attieksmju un augstāko jūtu veidošanās. Grūti audzināma bērna izpausmes agresivitātē, bailēs un nemierā, greizsirdībā un nervozos paradumos.

Personības individuālo īpatnību un īpašību nozīme iekšējāspozīcijas izveidē 6 un 7 gadu vecumā. Iekšējo attieksmju sistēmas izveide - lūzuma punkts ontoģenēzē.

Saskarsmes nozīme pirmsskolas vecumposmā.

Gatavība skolai, tās nosacījumi.

6. Sākumskolas bērnu psihiskās attīstības raksturojums.

Fiziskais raksturojums, kustību aktivitātes, acu, muskuļu attīstība un augšana.

Kognitīvās attīstības raksturojums. Hiperaktīvie bērni. Izziņas attīstība, uzmanība, atmiņa, domāšana, runa. Tīšie un netīšie procesi. Egocentriskā un socializētā runa.

Sociālā attīstība. Saskarsmes nozīme. Vienaudžu lomas nozīme personības attīstībā. Draudzēšanās, lielīšanās, grupējumu veidošanās saskarsmē ar vienaudžiem. Attiecības ar pieaugušajiem. Skolotāja kā nozīmīgā cita uztvere. Autoritātes stadijas. Morālais reālisms (pēc Ž. Piažē).

ES koncepcijas attīstība, pašvērtējuma un pašregulācijas veidošanās. Pašvērtējuma nozīme paškontroles izveidē.

Bērna psihiskā attīstība ģimenē. Sākumskolas vecuma bērnu problemātiska uzvedība.

7. Pusaudžu attīstības perioda raksturojums.

fizioloģiskās izmaiņas.

Būtiskākās pusaudžu vecuma bērnu attīstības īpatnības: hormonu vētras, autoritāšu maiņa, konformisms, morālaisrelativisms, emancipācija, opozīcija, kritika, pašapliecināšanās, sensitivitāte, pašcieņas aktualitāte, pretenziju līmeņa paaugstināšanās, infantilisms, no vienas puses, un pieaugušamibas izjūtas, no otras puses, kompensācijas reakcijas, rakstura akcen-tuācijas.

Pusaudzis skolā. Kognitīvā attīstība. īpašo spēju veidošanās, j aunveidoj umi.

Skolēnu savstarpējās attiecības. Attiecības ar skolotājiem, skolotāju tipiskās kļūdas saskarsmē ar skolēniem. Pusaudžu pašvērtējuma nozīme. Pusaudžu un vienaudžu saskarsmes nozīme.

Pusaudzis ģimenē. Vecāku tipiskās kļūdas saskarsmē ar pusaudžiem.

8. Jauniešu psihiskās attīstības īpatnību raksturojums.

Laika posms no 15 līdz 18 gadiem. Būtiskākais — ES koncepcijas attīstība, identitātes atrašana vai meklēšana, kognitīvo procesu attīstība, individualitātes nozīmes pieaugums.

Jauniešu saskarsme ar vienaudžiem un pieaugušajiem.

9. Pieaugušo psihiskās attīstības perioda raksturojums.

sociālās attiecības un personības krīzes.

Agrīnais pieaugušo periods. Psihiskās attīstības īpatnības 20—30 gadu vecumā, 28—34 gadu krīze.

Brieduma gadu, pusmūža raksturojums. 40 gadu krīze. 40-45 gadu perioda stabilitāte.

Ieskats gerontoloģijā.

1. NODAĻA PERSONĪBA UN ATTĪSTĪBA, VISPĀRĪGS RAKSTUROJUMS

Personība

Tāpat kā ir dažādi uzskati par personību psiholoģijā, ir arī dažādi viedokļi par psihes attīstības virzītājspēkiem. Lai izpētītu dažādos attīstības virzītājspēkus, jāpievēršas psiholoģijas teorijai, tam, ko par to saka dažādi autori. Vispirms jāatkārto dažādās pieejas personības traktējumam.

Psihologi atzīst, ka psiholoģijā pastāv personības traktējuma problēma. Tiek uzdoti jautājumi: vai katrs cilvēks ir personība, piemēram, tikko dzimis bērns, vai līdz ar nāvi pazūd personība, ar ko tā sākas? Bija laiks, kad uzskatīja, ka cilvēks piedzimst kā balta lapa un ka vide, audzināšana šo lapu pieraksta, tas ir, cilvēks kļūst tāds, kāda ir vide, kurā viņš aug. Tad pastāvēja uzskats, ka personību nosaka iedzimtība, personība ir īpašību kopums, ko veido temperaments, atmiņa, domāšanas īpatnības, sajūtas, griba u. tml. Zināmu apvērsumu izdarīja Z. Freids, kurš personības attīstību saistīja ar konfrontāciju starp bērna iedzimto, dabisko pasauli un ārējo pasauli, sabiedrību. Šī ārējā pasaule ietekmē (traumē) bērna iekšējo dabisko pasauli un liek izstumt iedzimtās tieksmes un ievirzes zemapziņā.

Z. Freida skolnieks, individualpsiholoģijas skolas nodibinātājs A. Ādlers 20.—30. gados personību traktēja citādi: personībai piemīt savs sākotnējais pirmatnējais kodols, būtība, kas nosaka personību kā tādu, personība ir neatkārtojama, unikāla vienība. Pats kodols dzīves laikā nemainās, tikai apaug ar dzīves pieredzi.

Šis uzskats sasaucas ar 20. gs. humānistiskās psiholoģijas skolas uzskatiem (A. Maslovs, K. Rodžers, G. Olports, R. Bernss u. c): personība ir pašregulācijā esoša sistēma, kas pati sevi nosaka, tātad cilvēks nav tabula rasa, viņā jau piedzimstot ir sava kodola struktūra, minimums (temperaments, bioķīmiskais balanss u. c), savs ES, spēja ieklausīties sava iekšējā impulsa balsī - cilvēkā atrodas t. s. augstākā tiesa, kas vērtē apkārt notiekošo, ļauj izdarīt izvēli. Bet izvēli cilvēks spēj izdarīt tad, ja viņš noteicis savu ES un spēj to determinēt, identificēt, pazīt, attiecināt katrā savas dzīves mirklī. Personība ir indivīda iekšēja dinamiska organizācija, kas iekļauj motivāciju sistēmas, ieradumus, personiskās iezīmes, kuras, piemērojoties videi, nosaka personības unikalitāti. Šīs sistēmas sakārtojas un attīstās nepārtrauktā indivīda saskarsmē ar vidi. Jaunie motīvi izaug no vecajiem, bet savās funkcijās ir neatkarīgi. Motivācijas sfēra attīstās neatkarīgi, ārpus sociālās sfēras.

Ja cilvēks ir unikāls jau fizioloģiski un ģenētiski, tad ir skaidrs, kāpēc pastāv problēma par cilvēka personības definēšanu. Lai definētu, kas ir personība, būtu jāņem vērā katrs cilvēks atsevišķi, bet, tā kā tas nav iespējams, tad zinātnieki vienmēr meklē kopsakarības, kas atkārtojas visiem kaut cik līdzīgi. Tāpēc zinātnieku grupām ir jāveic pētījumi un jāizvēlas personības definīcija vai jāatbalsta kāda cita, jau izstrādāta definīcija. Jāatrod kāds izejas punkts, ko uzskata par būtiskāko cilvēka izpētē, -vai nu iedzimtība, vai morāle, vai dzimuma identitāte, vai paš-vērtējuma veidošanās, vai darbības veidi, ar kuriem cilvēks attīstības gaitā nodarbojas galvenokārt, u. tml. Pētot cilvēka personības attīstību, savstarpējā mijiedarbībā var skatīt augstākās nervu darbības tipu, reakcijas ātrumu, ārējo veidolu, ievirzes, prasmes un iemaņas, emocijas un jūtas, attieksmes un afektus, vērtību hierarhiju, morāli, rakstura iezīmes un kvalitātes, uzvedības un saskarsmes īpatnības, darbības motivāciju, vajadzības un intereses, gribas kvalitātes, sociālās lomas un attieksmes pret tām, izvēles motivāciju un apguves procesus, pašvērtējumu, ES koncepciju u. tml. Jo vecāks kļūst bērns, jo individuālākas kļūst viņa personības iezīmes, atšķirības no citiem un grūtāk veikt viņa iekšējo cēloņsakarību analīzi. A. Ādlers, piemēram, rakstījis, ka cilvēka psihe ir neprognozējama, jo mēs nevaram zināt to miljardiem lielo iespaidu daudzumu, ko cilvēks sevī uzņēmis katru mirkli kopš attīstības sākuma.

Psiholoģijā pastāv arī problēma par personības pētīšanas metodēm un metodikām, jo - kas der vienā gadījumā, tas neder citos. Grūti iegūt autentiskus rezultātus, ja katra personība ir unikāla, bet pētnieks visiem izmanto vienu metodi. Tāpēc iesaka izmantot vairākas metodes paralēli, lai psihes parādības varētu izpētīt daudzpusīgak. Tradicionālas personības pētīšanas metodes:

1)       organizējošās - longitudinālās; tās ir ilgstošas, vairāku gadu garumā veiktas, lai noteiktu attīstības iekšējās likumsakarības; tās uzskata par autentiskākajām;

2)       empīriskās - novērojumi, eksperimenti (laboratorijas, dabiskie), anketēšana, pārrunas, intervijas;

3)       apstrādājošās - vidējā aritmētiskā rādītāja noteikšana, variatīvā koeficienta, korelācijas koeficienta noteikšana, dispersiju analīze, korelācijas un faktoru analīze;

4)       interpretējošās.

Attīstība

Personība veidojas pašattīstīšanās procesā, taču arī iedzimtības un vides ietekmē. Iedzimtība ir genotips, instinkti, nervu darbības tips, dotības u. c. Ir pazīstami divi vides jēdzieni: makrovidē un mikrovidē. Ar mikrovidi saprot bērna attīstības tuvāko apkārtni - ģimeni, dzīvesvietu, cilvēkus tuvumā u. c. Makrovidē ir bērna attīstības apkārtne plašākā nozīmē — sabiedrība, kultūrvide kopumā, zīmes, simboli, priekšmeti un to lietojums, iepriekšējo paaudžu pieredze, morāle, audzināšana, kas veido ievirzes cilvēka psihē, īpaši pirmajos piecos dzīves gados.

Ir divi pretēji uzskati par vides nozīmi bērna attīstībā:

1)       vide ir bērna psihiskās attīstības galvenais avots;

2)       videi nav determinējošas nozīmes personības attīstībā, jo personības kodols, būtība determinē personību.

Pirmais uzskats vairāk atbilst sociālpsiholoģijas, otrais — individuālpsiholoģijas uzskatiem par personību. Arī 70. un 80. gadu krievu (padomju) psiholoģijā pausts uzskats, ka personība ir sabiedrisko attiecību objekts un subjekts. "Personība ir objekts, uz kuru iedarbojas politiski ekonomiskie, tiesiskie, morālie aspekti" (B. Anaņjevs). Savukārt I. Konam personība ir subjekts, kas pats vadās pēc saviem iekšējiem nosacījumiem (motīviem) un ar ārējo, sabiedrībā noteikto sociālo lomu funkcijām vada savu darbību uz noteiktu mērķi.

Ka otra viedokļa piemēru var minēt A. Adlera, G. Olporta, K. Rodžersa, R. Bernsa uzskatus par personības attīstību. Personības attīstības pamatā ir pašas personības iekšējie nosacījumi, tā vadās pati pēc saviem iekšēji determinētiem likumiem (ievirzēm). Ārējā sociālā vide nevar pamatos izmainīt un pārveidot, pakļaut personības būtību.

Var nosaukt arī trešo variantu — sintezējošo. Viens no tā piemēriem varētu būt V. Šterna teorija par divu faktoru konverģenci: psihiskās attīstības process notiek iedzimtības un vides sadarbībā. Bet V. Šterns tomēr lielāku nozīmi piešķir iekšējiem faktoriem. Videi ir apstākļu loma.

Krievu psihologs S. Rubinšteins (30.-50. gadi) šo pretrunu par ārējo un iekšējo faktoru mijiedarbību risinājis arī sintezējoši - caur personības iekšējiem nosacījumiem tiek lauzta ārējā iedarbība uz cilvēku, nozīme ir personības veselumam kā personības iekšējo likumsakarību kopumam.

Arī psihologs E.Ēriksons savā personības attīstības modelī savienojis personības iekšējās attīstības nosacījumus ar ārējām ietekmēm. Līdzsvaru starp tiem var sasniegt nobriedusi personība, ja attīstības process no dzimšanas līdz pieaugušā periodam ir noritējis sekmīgi — atrisinot pretrunas un krīzes.

Tātad var secināt, ka, no vienas puses, personības attīstību ietekmē iedzimtība. Sociālās ietekmes iespaido tikai iespējas tai programmai, kas jau ir cilvēkā piedzimstot. No otras puses, personības attīstību nosaka arī kultūras (ārējās vides) ietekme, cilvēka personība ir individualizēta kultūras sistēma, kurā cilvēks iekļaujas. Piemēram, ASV sociālā psihologa D. Mīda pētījumos atklāts, ka dažām tautām ar citām tradīcijām un kultūru nepastāv t. s. pusaudžu krīze.

Attīstību ietekmē arī sociālpsiholoģiskie nosacījumi, ar kuriem psiholoģijā saista situācijas un lomas. Loma ir programma, kura atbilst nosacītai uzvedībai (gaidām), ko no cilvēka gaida citi, ģimenē - tēva vai dēla lomu, darbā - skolotāja vai skolēna lomu u. tml. Loma nav personība, bet stereotips, aiz kura personība var slēpties, iekšēju motīvu vadīta.

Psihisko attīstību virzošie spēki

Pēc psihologu atzinumiem, psihiskās attīstības virzības pamatā var būt divi varianti:

1)        pretruna starp jaunajām un vecajām kvalitātēm psihē;

2)        pretruna starp sasprindzinājumu psihē un tā samazināšanu.

Pirmajam variantam atbilst, piemēram, Ļ. Vigotska, D. Elkoņina teorija par jaunveidojumiem psihē katrā attīstības posmā. Otrajam variantam atbilst psihoanalīzes skolas pārstāvju uzskati par personības attīstību, neobiheiviorisma, kognitīvās psiholoģijas skolas pārstāvju uzskati. Piemēram, A. Ādlera teorija par kompensācijas reakcijām, lai likvidētu mazvērtības kompleksu, kompensētu defekta radīto sasprindzinājumu - cilvēks izvēlas tādas darbības, dzīves stilu, ar kā palīdzību kompensē defektu radīto sasprindzinājumu. Neobiheivioristi ari runā par vajadzību samazināt sasprindzinājumu, kas ir cilvēka psihē kā vispārēja ievirze. K. Levins savā teorijā runā par psihiskā sasprindzinājuma izlādēšanas vajadzību, kas ir cilvēka motivācijas avots.

Personālisti par personības attīstības avotu min vajadzību apmierināšanu (A. Maslovs) - personības attīstības avots ir nepieciešamība apmierināt noteikta līmeņa vajadzības. Tiklīdz apmierinātas viena līmeņa vajadzības, tā pieaug sasprindzinājums, kamēr nav apmierinātas nākamā līmeņa vajadzības. G. Olports atzīst, ka personības attīstību virzošais spēks ir vajadzība pašrealizēties, personības dzīlēs ir kāds pirmcēlonis, pirmavots, kurš kalpo kā personības pašrealizācijas avots.

Citi autori par personības attīstības avotiem min vajadzības: pēc iespaidiem (L. Božoviča), pēc saskarsmes (Ē. Fromms, M. Ļisina) u.c.

Psihiskas attīstības kritēriji

Psiholoģijā ir pazīstami galvenokārt 5 psihiskās attīstības kritēriji:

1)        intelekta jeb kognitīvā attīstība,

2)        seksuālā attīstība,

3)        morāles līmenis,

4)        sociālās attīstības līmenis,

5)        ES koncepcijas attīstība.

Psiholoģijā ir zināmas vairākas pieejas, ko uzskatīt par galveno cilvēka attīstībā vispār: bioģenētiskā, socioģenētiskā, psihoģenētiskā, personoloģiskā, psihodinamiskā pieeja.

Vieni uzskata, ka "cilvēka ontoģenēzi determinē personības sociālā vēsture" (B. Anaņjevs), citi -, ka ES apzināšanās līmenis, citi —, ka morāles likumu apguves līmenis, sociālā adaptācija. L. Kolbergs uzskata, ka morāle, Ž. Piažē - intelekta attīstība, A. Freida — orientācija uz konkrētu apmierinājumu, D. Elkoņins - uz vadošo darbību, K. Rodžerss, R. Bernss - ES apziņas attīstība, E. Ēriksons — konflikta atrisināšana starp psihes iekšējiem un ārējiem ietekmju nosacījumiem.

Psihiskas attīstības periodizācija

Psiholoģijā runā par diviem vecumiem — fizisko un psihisko vecumu personības attīstībā.

Pasaulē ir izstrādāti standarti, piemēram, kognitīvos attīstības līmeņiem konkrētos vecumposmos. Var konstatēt, ka, piemēram, 10 gadus vecs bērns pēc šiem testiem var atbilst 12-13 gadus veca bērna intelektam vai otrādi - 13 gadus vecs bērns var atbilst 10 gadus veca bērna psihiskās attīstības līmenim.

Psiholoģija pastāv problēma par vecumposmu periodizāciju. Ļ. Vigotskis min 3 tradicionālas shēmas, kas ir pamatā vecumposmu periodizācijas dažādiem variantiem.

Pie pirmās pieder bioģenētiskās pieejas pārstāvji, kuri izmanto ideju par filoģenēzi. Ontoģenēze atkārtojot filoģenēzes procesu koncentrētā veidā: zīdainis atveido dzīvnieku attīstības fāzi, bērnība atbilst laikmetam, kad senā cilvēka galvenā nodarbošanās bija medības un zvejniecība. Periods no 8 līdz 12 gadiem atbilstot mežoņu perioda beigām un civilizācijas sākumam. Jaunību var pielīdzināt romantisma laikmetam, tas ir vētruun dzinu laiks, iekšēju un ārēju konfliktu periods, kurā veidojas individualitātes izjūta. Šo teoriju ir pētījis S. Holls.

Bioģenētisko pieeju izmanto arī A. Gezella, kuram augšana ir sinonīms attīstībai un psihofizioloģiskie attīstības nosacījumi ir ciešā saistībā ar kultūras ietekmi uz cilvēka attīstību. Viņš 12 gadus ir pētījis pusaudžu attīstību līdz pieaugušo periodam.

Ļ. Vigotskis pie šīs shēmas pieskaita arī to autoru uzskatus, kuri vecumposmus iedala pēc audzināšanas un mācīšanas pakāpēm, — pirmsskolas, jaunākais skolas vecums utt.

Pie otrās shēmas pieder to autoru uzskati, kuri vecumposmu dalīšanas kritērijus saista ar noteiktas pazīmes kā kritērija izdalīšanu, piemēram, zobu nomaiņa kā pazīme (P. Blonskis 30. gados), seksuālā attīstība kā pazīme. A. Freidas modelis: bērna psihiskās attīstības pamatā ir bērna koncentrēšanās uz kādu konkrētu orgānu — apmierinājuma ieguves avotu:

1.       stadija - orālā (oris "mute") - no dzimšanas līdz 2 gadiem. Ja apmierinājumu realizē, bērns iegūst līdzsvaru. Neapmierinājuma rezultātā bērns būs atkarīgs no citiem, nespēs kļūt patstāvīgs. Savukārt iestrēgšana šajā fāzē var novest pie uzbudināmības, agresivitātes, sarkasma, tendences pārēsties, nagu graušanas, smēķēšanas utt.;

2.   stadija - anālā (anus "tūplis") — 2—3 gadu vecums. Bērna uzmanība vērsta uz anālo atveri, uz izdalījumiem. Bērna var darbīga un ātra piespiešana iet uz podiņa var novest pie pārlieku liela pedantiskuma, akurātības, higiēnas slimīgas ievērošanas. Pretējais variants ir nepieradināsana pie podiņa. Vēlāk tā ietekmē var veidoties tādas rakstura iezīmes kā negatīvisms, anarhija, tieksme valdīt;

3.         stadija - falliskā (phallos "dzimumloceklis") - 4-5 gadu vecums. Šajā vecumā bērni pēta dzimumorgānus. Vispirms izpaužas Edipa vai Elektras komplekss. Veiksmīgi izejot cauri šai stadijai, bērni turpmāk ir spējīgi atrisināt konfliktus, viņu uzvedība ir saskaņota ar vecāku uzvedību. Neveiksmes gadījumā zēni kļūst par pasīviem un kautrīgiem vīriešiem, bet meitenēm ir novērojama izteikta tieksme uz seksuāliem sakariem ar vīriešiem vai milzīga vēlēšanās dzemdēt dēlu;

4.         stadija - latentā (latens "apslēpts") — 6-12 gadu vecums. Nekoncentrējas uz kādu orgānu, libido snauž. Identificē sevi ar noteikta dzimuma pārstāvjiem, apgūst uzvedības normas, manieres atbilstoši savai dzimuma identifikācijai;

5.         stadija — ģenitālā (dzimumorgāni) - 12—18 gadi. Atkal interese par dzimumorgāniem, tieksme pēc pretējā dzimuma, dzimumsakariem.

Pēc freidistu uzskatiem, personības kodols izveidojas pirmajos piecos dzīves gados.

Ļ. Vigotskis kritizē šo pieeju — skatīt bērna attīstību tikai pēc vienas pazīmes kā kritērija, jo šīs pazīmes neatklāj attīstības iekšējos cēloņus un viena pazīme nevar būt kritērijs visos periodos. Attīstība ir sarežģīts process, un katrā periodā var mainīties nozīmes, vērtības un kvalitātes.

Pie trešās shēmas, pēc kuras grupē bērna attīstību, pieder tie teorētiskie uzskati, kuri saistīti ar centieniem izdalīt būtiskākās bērnu attīstības īpatnības pašā attīstības procesa iekšienē, tas ir, meklēt iekšējās attīstības cēloņsakarības.

Pats Ļ. Vigotskis kā kritēriju piedāvā iekšējās psihiskās attīstības izmaiņas, lūzuma punktus, pagriezienus, kuri "nosaka bērna personības izveides vēsturi, ēras".

"Attīstība ir nepārtraukts paškustības process, kam vispirms ir raksturīga jaunu, iepriekšējos periodos nebijušu kvalitāšu

rašanas."

Ļ. Vigotskis sintezē iekšējo un ārējo nosacījumu nozīmi bērna personības attīstībā, jo, no vienas puses, attīstību virza autonoms, iekšējs, mērķtiecīgs, paškustībā esošs personības spēks, griba tiekties pēc pašapliecināšanās un pašpilnveidošanās, bet, no otras puses, tajā vienādā mērā nozīmīgi apvienojas materiālās, fiziskās un garīgās, psihiskās puses ar sociālo - lomām, sabiedrības normām, audzināšanu (personiskais ar sociālo).

Jaunveidojumi un krīzes

Par kritēriju Ļ. Vigotskis nosauc jaunveidojumus, tie nosaka katra attīstības posma būtību.

Jaunveidojums nozīmē jaunas, iepriekšējos attīstības periodos nebijušas psihiskās un sociālās īpatnības, kuras nosaka bērna apziņu, attieksmi pret apkārtējo vidi, bērna iekšējo un ārējo dzīvi, visu attīstības gaitu.

šo ideju izmantojis arī D. Elkoņins, izveidojot vecumposmu periodizāciju. D. Elkoņins izmanto ideju par jaunveidojumiem un krīzēm, par kritēriju ņemot vadošo darbību — kāda ir galvenā darbība katrā attīstības periodā. Pirms dot D. Elkoņina izveidoto periodizāciju, izmantojot Ļ. Vigotska teoriju, sīkāk jāpaskaidro, kas ir krīzes.

Vecumposmu izmaiņas var notikt strauji un kritiski, bet tās var notikt arī pakāpeniski, lēnām. Ja attīstība norisinās strauji un kritiski, periodus citu no cita atdala krīzes, turpretī, ja attīstība norisinās pakāpeniski, periodus citu no cita atdala fāzes. Ja attīstība norisinās pakāpeniski, tad personības jaunās kvalitātes uzkrājas pamazām, neredzami. Attīstībā var pēkšņi izpausties lūzums — krīze. Tā var ilgt mēnesi, pusgadu, gadu. īsā laikā bērns strauji izmainās, personības pamatiezīmes izmainās kopumā. Krīžu laika attīstība var norisināties vētraini, graujoši. Bērni šajā laikā kļūst grūti audzināmi, nepakļaujas pedagoģiskai iedarbībai, kura pavisam nesen vēl bija efektīva. Pasliktinās sekmes, zūd interese par to, kas iepriekš bija saistošs, mazinās darbaspējas, parādās konflikti ar pieaugušajiem, kā arī ir dziļi iekšējie konflikti un pārdzīvojumi.

Sākotnēji psiholoģijā ir raksturota 7 gadu krīze - gribas, psihiskās stabilitātes nenoturīgums, garastāvokļa maiņas. Tad 3 gadu krīze — spītības izpausmes, ietiepība, kaprīzums, brīvdomība un nepakļaušanās. Šo periodu bieži pavada ārēji un iekšēji konflikti. Savukārt 13 gadu krīzi raksturo saistība ar dzimumbriedumu. Pazīmes, ko min Ļ. Vigotskis, ir darbaspēju samazināšanās, skolā pazeminās sekmība, mainās intereses, uzvedība kļūst izaicinoša, protestējoša, negatīva, ES ir dezorganizēts, vairāk orientēts uz ārējo pasauli. Vēlāk tika atklāta 1 gada krīze, ko sauc par kritisku periodu, kad bērns attīstībā pāriet no zīdaiņa uz agrīnās bērnības periodu. Jaunveidojumi ir runas attīstība, nostāšanās vertikāli.

Vecumposmu iedalījums.

1.        Jaundzimušā krīze atdala embrionālo periodu no jaundzimušā perioda.

2.        Pēc 1 gada krīzes seko agrīnās bērnības periods.

3.        Pēc 3 gadu krīzes seko pirmsskolas vecums.

4.        Pēc 7 gadu krīzes seko skolas vecumposmā psihiskās attīstības periods.

5.        13 gadu krīze — pāreja uz puberitāti.

Katrai krīzei ir arī pozitīva nozīme, piemēram, 3 gadu krīze rada jaunas iezīmes bērna personībā, tās saistītas ar emocionālās sfēras un gribas kvalitāšu, kā arī ar ES koncepcijas attīstību.

Pēc katras krīzes tie jaunveidojumi, kuri bija jauni iepriekšējā periodā, it kā atmirst, taču nezūd pavisam, bet saglabājas latenti neredzamajā pazemes daļā nākamajā periodā un piedalās personības attīstības procesos.

Pēc D. Elkoņina, bērna psihiskas attīstības periodus var iedalīt 6 periodos.

1.       Zīdaiņa periods līdz 1 gadam. Vadošā darbība ir tieša emocionāla saskarsme ar māti. Psihes jaunveidojums ir emocionāla kontakta vajadzība, krīze var norisināties 2,5 mēnešos un 1 gada vecumā.

2.       Agrīnā bērnība no 1 līdz 3 gadiem. Vadošā darbība ir manipulēšana ar priekšmetiem, bērns apgūst priekšmetu formas un krāsas, svaru, izmērus, sociālo nozīmi. Psihes jaunveidojums ir runa un uzskatāmi darbīgā domāšana. Bērns pirmo reizi pasaka: "ES pats!" Krīze 3 gadu vecumā.

3.       Pirmsskolas vecums: 3-6 vai 7 gadi. Vadošā darbība ir sižetiskās lomu rotaļas. Psihes jaunveidojums ir vajadzība pēc sociāli nozīmīgi vērtētas darbības. Krīze — 6 vai 7 gadu vecumā.

4.       Jaunākais skolas vecums: 6 vai 7-11 gadi. Vadošā darbība ir mācības. Psihes jaunveidojums ir psihisko procesu pašregulācija, tīšie procesi, darbības iekšējā plāna izveide. Krīze 12 gadu vecumā.

5.       Pusaudžu periods: 12-15 gadi. Vadošā darbība ir saskarsme, galvenokārt ar vienaudžiem. Psihes jaunveidojums –pieaugušamības izjūta; pakļaušanās grupas ietekmēm. Krīze 15 gadu vecumā.

6.       Agrīnās jaunības periods: 15-18 gadi. Vadošā ir mācību un profesionālā darbība. Psihes jaunveidojums ir pasaules uzskats, pašapziņa, vērtību orientācija, ideāli. Krīze 18 gadu vecumā.

D. Elkoņins izmantojis 1965. gadā pasaules psihologu simpozijā "Vecumposmu psiholoģija" pieņemto vecumposmu dalījumu un nosaukumus.

Bieži uzdod jautājumu, kāpēc gandrīz nevienā klasifikācijā nav pieaugušo perioda dalījuma. Viena no atbildēm ir šāda: attīstības psiholoģija apskata galvenokārt personības attīstības procesus un, kā apliecina vairāki pētījumi, personība pamat-kvalitātes iegūst līdz 18 gadu vecumam. Pieaugušo periodā cilvēks "atražo" tas kvalitātes, kas viņa attīstījušas līdz tam. Par cilvēka personības liktengadiem uzskata pirmos piecus dzīves gadus, tāpēc tiem attīstības psiholoģijā ir pievērsta vislielākā uzmanība. Vēl viens arguments, autoresprāt: Latvijā ir maz pētījumu par pieaugušo psiholoģiju, turklāt pieaugušo psiholoģiskās īpatnības ietver ģimenes psiholoģijas, vispārīgās psiholoģijas, pedagoģiskās psiholoģijas, medicīnas psiholoģijas, juridiskā u. c. psiholoģijas.

90. gadu pētījumi un atzinumi lielu nozīmi piešķir arī prenetālajam bērna attīstības periodam. Bērna attīstība nesākas ar piedzimšanas, bet ar ieņemšanas brīdi. Psihologi arvien vairāk uzsver psihisko saskari, kāda pastāv starp māti un bērnu vēl augļa stadijā. Tai lielu nozīmi piešķir psihoanalīze, lai ārstētu psihiskās saslimšanas. Piemēram, F. Dolto (1908-1988), ārstējot depresīvos bērnus, aicina atgriezties pie pirmsākumiem: ".. ja iespējams, pat pie vēlmes savienoties, pie vecāku apkampiena, kurā bērns ieņemts, un ir cilvēki, kuri spēj atgriezties pie šī mirkļa. Tie bieži ir bijuši bērni, kam viegli uznāk depresija. Tas nozīmē, ka vai nu piedzimšanas brīdī, vai trešajā embrija mēnesī, vai pat ieņemšanas brīdī (piemēram, viņu eksistence palikusi nezināma pirmos divus vai trīs mēnešus) ir kaut kas atgadījies. Bērniem tad rodas vēlēšanās neaptvert pašiem sevi: viņiem uznāk atsvešināšanās brīži." Embrijs jau no četru mēnešu vecuma sāk dzirdēt, tāpēc uztver visu, ko vecāki runā un domā. Bērns jau "mierīgi eksistēja, nevienam par to nebija ne jausmas, bet viņš bija un klausījās". Ap māti notiekošais vai nu stimulē un dinamizē embrija dzīvības impulsus, vai arī nomāc tos — atkarībā no tā, ko embrijs sadzird un saprot.

Sociālais faktors attīstība

Personības attīstības fons ir sabiedrība. Psiholoģija to saista ar saskarsmes, sociālo lomu apguves, audzināšanas stilu ietekmi, mijiedarbību ar personības attīstību. V. Šterns izteicis ideju, ka sociālā faktora nozīme līdz ar bērna attīstību pieaug, tas prevalē par bioloģisko. A. Adlers apgalvojis, ka bērnam jau piedzimstot potenciāli piemīt 3 motivācijas:

1) tiekšanās pēc pilnības jeb pārākuma (superioritates) komplekss;

2)       tiekšanās pēc kopības jeb vajadzība just, ka esi kopā ar kādu (kādiem);

3)       mazvērtības komplekss.

Pēc A. Ādlera uzskata, bērnības laikā veidojas savas dzīves "mērķa noteikšana" (dzīves stils). Bērns ir vājš, jūtas niecīgs un nespēj šādu stāvokli izturēt. Tādēļ viņš cenšas attīstīties tā mērķa virzienā, kādu sev izvēlējies zemapziņas līmenī. Piemēram, bērni ar defektīviem orgāniem neapzināti rīkosies, lai šo defektu kompensētu. Tādi bērni pārspīlēti var izrādīt inferiori-tātes jeb mazvērtības izjūtas pazīmes. Ja bērni uzaug vidē, kas veicina šādu izjūtu attīstību, tad vēlāk viņi īpaši baidās no straujiem ārējiem iespaidiem. A. Adlers īpaši uzsver ārējās vides ietekmju nozīmi: "..individuālpsiholoģija patiesībā ir sociālā psiholoģija." Bērni attīstoties tuvākajā apkārtnē atrod sev konkrētu un tuvu mērķi, tiecoties tam līdzināties un to sasniegt. Bieži viņi savu mērķi identificē ar kādu personu, kura kļūst par "ideāltēlu". Bērni novēro savu ideālu un cenšas tam līdzināties. Tāda persona var būt māte vai tēvs, vēlāk ārsts vai skolotājs. A. Adlers par indivīda gara, psihes attīstības pamatu uzskata tieksmi pēc pārākuma, tā ir nemitīga. "Dzīve nozīmē mērķa sasniegšanu, un tieksme pēc pārākuma dod tai kustību. Tā ir kā straume, kas rauj sev līdzi visu, ko sastop ceļā. Novērojot slinkus bērnus,.. rodas iespaids, ka viņi ir nekustīgi. Tomēr viņos ir vēlēšanās būt pārākiem .. Viņi iedomājas no sevis lielas lietas un uzskata, ka spētu daudz ko sasniegt, ja… Protams, tie ir meli, tā ir fantāzija .. pastāvīgi izvairoties no cīņas, viņi iegūst sajūtu, ka ir daudz stiprāki un gudrāki, nekā ir patiesībā." Arī zagšanu, agresivitāti, niķošanos, lielīšanos, neirozes, attiecības starp vairākiem bērniem ģimenē (sacensība starp bērniem), pašnāvības A. Adlers saista ar iespējamo superioritates kompleksa izpausmi — zog, lai izjustu savu nozīmīgumu, utt.Pec individualpsihologa A. Adlera uzskata, ar pārākuma vai mazvērtības izjūtu bērns nepiedzimst, tā rodas ārējo apstākļu (audzināšanas, vietas ģimenē u. tml.) ietekmē. Piemēram, ļoti bieži bērns var pārdzīvot apspiešanu un vardarbību, sevis salīdzināšanu ar kādu citu un gūt psihiskas ievirzes: ".. starp niknu, pārsteidzīgu tēvu meitām bieži sastopamas tādas, kas "izslēdz" vīriešus.. Arī zēni, kurus apspiež stingras mātes, "izslēdz" sievietes. Izslēgšanas stāvoklis uz ārieni izpaužas dažādi: bērns kļūst pārāk kautrs vai arī iegūst seksuālas novirzes (kas arī ir viens no sieviešu "izslēgšanas" veidiem). Seksuālās novirzes nav iedzimtas, bet attīstās no apstākļiem, kādos bērns minētajā vecumā dzīvo."

Z. Freids par vienu no personības attīstību virzošajiem spēkiem nosauca konfrontāciju starp iekšējām ievirzēm — dziņām (libido) un ārējām - sociālajām ievirzēm (super Ego).

Arī psihoanalītiķis E. Ēriksons savā vecumposmu periodizācijā uzskata, ka personības attīstība sastāv no 3 savstarpēji saistītiem autonomiem procesiem:

1)        somatiskā,

2)        apzinātā ES attīstība,

3)        sociālā attīstība.

E. Ēriksons noraidīja Z. Freida koncepciju, ka bērnībā radušās seksuālās vardarbības ietekmes kļūst par personības pamatu. Tā vietā viņš uzsver sabiedrības (ģimenes un kultūras), tātad sociālā faktora nozīmi personības attīstībā. E. Ēriksons izmanto arī jēdzienu krīze. Dzīves krīzes rodas no dažādajām prasībām, ko sabiedrība izvirza cilvēkam, kad tas nonāk noteiktā attīstības posmā. Ja krīzei tiek atrasts risinājums, no cilvēka iekšējām personības potencēm rodas pozitīvās attīstības iespējamības. Tās palīdz vieglāk tikt galā ar nākamo attīstības periodu krīzēm un sarežģījumiem. Ja krīze netiek pozitīvi atrisināta (pozitīvi identitātei un dzīvei sabiedrībā), tās negatīvās sekas nāk līdzi uz nākamo periodu, kur kopā ar nākamā perioda "vai nu, vai" pastiprina negatīva risinājuma varianta iespējamību.

E. Ēriksona 8 pakāpju

personības psihosociālās

attīstības sistēma

1. gads — vai nu uzticēšanās, vai neuzticēšanās pasaulei.

Atslēgvārds - cerība.

Labvēlīga iznākuma gadījumā - uzticēšanās apkārtējiem un nākotnei.

Nelabvēlīgais iznākums — bailes no nākotnes, neuzticēšanās, aizdomas.

2. gads - vai nu autonomija, vai šaubas un kauns.

Atslēgvārds -griba.

Labvēlīga iznākuma gadījumā - iemaņas un prasmes sevi ierobežot, izdarīt izvēli, paškontroles iemaņas, pašcieņas veidošanās, kas veicina gribas attīstību, vēlēšanos turpināt tikpat labi.

Nelabvēlīga iznākuma variants — paškontroles trūkums, cilvēks klausa tikai ārējiem stimuliem, tendence kaunēties un šaubīties: vai vēlējos to, ko izdarīju, vai darīju to, ko vēlējos.

3-5 gadi — iniciatīva vai vainas apziņa.

Atslēgvārds — mērķis.

Labvēlīga iznākuma gadījumā - iemaņas pašam darboties pēc savas iniciatīvas, mērķtiecīgi virzīt savu darbību, priecāties par sasniegto.

Nelabvēlīga iznākuma gadījumā — bailes no soda, sevis ierobežojumi, jo parasti nekas neizdodas, par to, ko dara, saņem sodu, nopēlumu, veidojas pāridarījuma un vainas izjūtas, vēlme kompensēt pāridarījumu.

6 gadi līdz pusaudža vecumam — aktivitāte vai nepiedalīšanās.

Atslēgvārds - kompetence.

Labvēlīga iznākuma gadījumā — prasmes un iemaņas vingrināt dotības un attīstīt tās par spējām, lai būtu labi rezultāti, sasniegumi.

Nelabvēlīga iznākuma gadījuma — veidojas mazvērtības izjūta, nepiemērotības izjūta.

Jaunība — vai nu identitātes atrašana, vai lomu apjukums, identitātes difūzija.

Atslēgvārds — uzticība.

Labvēlīga iznākuma gadījumā - spēja sevi uztvert kā unikālu un integrētu personību, spēja uztvert arī citus kā unikālas personības, līdz ar to izturēties pret citiem lojāli, pieņemt citos viņus pašus, viņu identitāti.

Nelabvēlīga iznākuma rezultātā — apjukums, kas ir kas un kurš ir kurš.

Agrīnais briedums — vai nu tuvība, vai izolētība.

Atslēgvārds - mīlestība.

Labvēlīga iznākuma gadījumā - spējas uzņemties saistības ar citiem un par citiem, uzticēt sevi citiem.

Nelabvēlīga iznākuma gadījumā - izvairīšanās no citiem, no mīlestības un uzticēšanās, distancēšanās.

Briedums — vai nu spēja radoši dzīvot, vai arī sastingums.

Atslēgvārds -gādība.

Labvēlīga iznākuma gadījumā — paplašinās interese par to, kas ticis radīts iepriekšējos periodos (radīts mīlestībā vai nepieciešamībā, vai gadījuma apstākļos), par bērniem, par darbu, idejām.

Nelabvēlīga iznākuma gadījumā - ieslīgšana sevī, garlaicība un virspusējas attiecības ar citiem.

Vecums - vai nu dzīves pilnības, vai bezcerības izjūta.

Atslēgvārds —gudrība.

Labvēlīga iznākuma rezultātā - neatkarīga interese par dzīvi, par sevi, paļāvība, pārliecība par to, ka dzīvei ir jēga, nebaidīšanās no nāves, nāves neizbēgamības akceptēšana.

Nelabvēlīga iznākuma rezultātā — riebums pret dzīvi, izmisums par tuvojošos nāvi.

Ļ. Vigotskis risina domu par attīstības sociālo fonu (faktoru), tā nozīmi bērna attīstībā: "Katra funkcija bērna kultūras attīstībā parādās divas reizes, divos plānos. No sākuma -sociālajā, pēc tam - psiholoģiskajā." Tātad sociālais plāns ir primārais, tikai caur sociālo indivīds kļūst par personību, "sociālā realitāte ir ceļš, pa kuru sociālais kļūst individuāls". Kā piemērus var minēt faktus par maugļiem. 1920. gadā Indijā tika atrastas 2 meitenes, kuras bija augušas starp vilkiem. Vienai bija 2, otrai - 7 gadi. Jaunākā drīz nomira, bet vecākā dzīvoja. Viņa staigāšanai izmantoja ne tikai kājas, bet arī rokas, dzēra tāpat kā dzīvnieks, gaļu ēda tikai no zemes. Ja viņai tuvojās ēšanas laikā, viņa sāka rūkt kā dzīvnieks. Naktīs viņa gaudoja. Meitene labi redzēja tumsā, baidījās no lielas gaismas, uguns un ūdens, neļāva sevi mazgāt. Dienā viņa sēdēja tupus kaktā ar seju pret sienu. Apģērbu rāva no sevis nost. Pēc diviem gadiem viņa iemācījās stāvēt, pēc sešiem gadiem — staigāt, bet skrienot izmantoja rokas. Četru gadu laikā meitene iemācījās tikai sešus vārdus, bet pēc septiņiem gadiem — 45 vārdus. Tikai tad viņa sāka pierast pie cilvēkiem.

Tieši bērnībā cilvēks apgūst sabiedrības fona "zīmes", "simbolus". Bērni apgūst dažādu priekšmetu sociālo lietojumu. Kad bērns pirmo reizi redz karoti, viņš nezina tās sociālo lietojumu, viņš to groza, dauza, bāž pie sejas. Viņš manipulē ar to tāpat kā ar citiem priekšmetiem. Priekšmetu sociālā lietojuma nozīmes bērns sāk izprast ar atdarināšanu. Ja māte sāks bērnu barot ar karoti un bērns redzēs, ka arī citi bāž karoti mutē, tad pamazām viņš arī pats sāks to darīt. Veidosies prasmes un iemaņas.

Bērna personības attīstības sociālais faktors, socializācija ir cieši saistīta arī ar audzināšanu, ar sabiedrībā pieņemto normu un likumu apguvi. No psiholoģijas teorijas ir pazīstams L. Kolberga vecumposmu periodizācijas modelis, kurā par kritēriju izmantota morāles normu apguve:

1.   periods - pirmsmorāles līmenis: uzvedībā bērns orientējas nevis pēc morāles normām, bet pēc iespējamības gūt apbalvo jumu vai sodu. Tas norisinās līdz pusaudža periodam;

2.periods - konvencionālās morāles līmenis: uzvedībā orientējas pēc tā, ko no bērna sagaida un ko atbalsta apkārtējie, sevišķi referentā grupa. Šis periods raksturīgs pusaudžiem, īpaši 10-13 gadu vecumā;

3. periods — autonomas morāles līmenis: uzvedība ir atkarīga no patstāvīgi izstrādātajām morāles normām vai no tām, kuras personība ir pieņēmusi par savējām.

Ja cilvēks būtu tabula rasa (balta lapa), tad audzināšanā sabiedrībai pieņemto normu garā nebūtu problēmu, atliktu tikai nolasīt normas, dot iespējas atdarināt, un bērns izveidotos atbilstoši paraugiem. Taču visi, kuri ir saskārušies ar bērnu audzināšanu, zina, ka bieži vien bērna individualitāte ir stiprāka par sabiedrības normām un paraugiem. Tāpēc psiholoģijā liela nozīme piešķirta arī individuālajam faktoram personības attīstībā, to īpaši pēta individuālpsihologi, akcentējot iekšējās motivācijas un vajadzību nozīmi, īpašu personības būtības — kodola nozīmi socializācijā, ES attīstību, patības jeb identitātes attīstību.

Personības attīstības individualizācija

Pētījumi liecina, ka bērni piedzimst jau ar izteiktām individualitātes pazīmēm. Individuālās atšķirības izpaužas dažādi, piemēram, jūtīguma pakāpē, temperamenta rādītājos jeb CNS darbības īpatnībās. To var novērot tikko dzimušiem un maziem bērniem:

1)       aktivitātes līmenis — cik bērns kopumā ir aktīvs vai pasīvs (cik ir nomodā, cik guļ);

2)       ritmiskums — cik ritmiski norit dzīvībai svarīgu funkciju izpilde, cik ritmiski vai haotiski bērns pieprasa ēst, cik ritmiski guļ (mostas haotiski vai guļ noteiktus laika posmus);

3)       tuvināšanās vai attālināšanās - cik ātri pierod pie jauniem apstākļiem, situācijas maiņas (jauna rotaļlieta, nepazīstams ēdiens, cilvēks u. c);

4)  intensitāte - enerģijas patēriņš, paužot dusmas, bailes, satraukumu un citus afektus;

5)      reaktivitātes slieksnis — cik liels stimuls vajadzīgs, lai izraisītu bērna reakciju;

6)      garastāvokļa kvalitāte — cik liela gradācija ir iespējama konkrētajam bērnam, - viens parasti ir jautrs, apmierināts, patīkams, cits — kaprīzs, kliedzošs, vienmēr neapmierināts;

7)      spēja "atslēgties" — kā blakustrokšņi, gaismas maiņa utt. novērš vai nenovērš bērna uzmanību no galvenā;

8)      uzmanības intervāls un noturīgums — cik ilgi bērns spēj darboties.

Jau no zīdaiņa vecuma psihologi spēj noteikt, kuri bērni būs "grūti audzināmi" un kuri ne, tātad vecumā, kad audzināšana, sociālā pieredze vēl ir minimāla.

Ar individualitāti bērns jau no zīdaiņa vecuma transformē ārējās ietekmes — "ārējie stimuli darbojas caur iekšējiem nosacījumiem". Pēc Ļ. Vigotska, katra funkcija, kas vispirms parādās sociālajā plāksnē, iziet cauri "iekšējam plānam", parādās kā "intrapsihiska parādība". Notiek "ārējo iedarbību interiorizācija - ārējā pāriešana iekšējā kvalitātē". Bez inte-riorizācijas nevar notikt bērna "iekšēja nobriešana", bērna attīstība vispār (Ž. Piažē). Tikai tad, ja ārējais ir interiorizēts — bērns to ir uztvēris, radies priekšstats, iegājis atmiņā utt. —, var notikt pāreja no vienas attīstības pakāpes uz nākamo. Ļ. Vigotskis šīs pakāpes nosaucis par zonām: "tuvākā attīstības zona", tas ir, "aktuālā attīstības zona", un "tālākā attīstības zona".

Ļ. Vigotskis par attīstības zonām

Teoriju par zonām Ļ. Vigotskis saista ar atšķirībām starp fizisko un psiholoģisko vecumu. Pēc to atšķirības koeficienta var noteikt attīstības koeficientu. Tas ir pirmais solis attīstības diagnosticēšana. Otrais solis - noteikt tos procesus, kuri vel nobriest, attīstās. Pirmais solis formulē "aktuālās attīstības zonu", otrais solis — "tuvākās attīstības zonu".

Aktuālās attīstības zonā ietilpst visas prasmes un iemaņas, ko bērns var izpildīt pats, bez pieaugušo palīdzības. Tuvākajā attīstības zonā atrodas tās prasmes un iemaņas, kuras bez pieaugušo palīdzības bērns vēl nespēj izpildīt, bet jau gandrīz var (ar uzvedinošu jautājumu palīdzību), tā ir briešanas procesā esošo prasmju un iemaņu zona. Piemēram, kāds bērns 8 gadu vecumā ar nelielu pieaugušā palīdzību spēj atrisināt uzdevumus, kas paredzēti 12 gadus veciem bērniem. Tas nozīmē, ka šī bērna prāta attīstība tuvākajā attīstības zonā ir par 4 gadiem ātrāka.

Ļ. Vigotskis uzsver, ka katram vecumam ir noteikts mācā-mības līmenis, kas atbilst tieši šim vecumam, tas nozīmē, ka tikai noteiktos vecumos var likt apgūt bērniem noteiktas darbības un priekšmetus. Piemēram, 4 mēnešus vecu bērnu nevar iemācīt runāt, 2 gadus vecu bērnu — rakstīt, iemācīties gramatiskās likumības utt. Tātad var noteikt konkrētas mācību jomas zemāko un augstāko robežu. Situācija mācīšanai ir nelabvēlīga, ja bērnam pārāk agri sāk ko mācīt. Tikpat nelabvēlīga tā ir tad, ja bērnam sāk kādu konkrētu lietu mācīt pārāk vēlu. Piemēram, 3 gadus vecs bērns sliktāk apgūstot valodu nekā tad, ja to sāk mācīt 1,5 gadu vecumā. Tātad mācīšana ir labvēlīgāka tajā stadijā, kad atbilstošie psihes mehānismi nevis ir jau nobrieduši, bet vēl tikai briest (ir tuvākās attīstības zonā). Aktuālās attīstības zonā ietilpst tie psihes procesi, kuri jau ir nobrieduši.

Noteikt aktuālo un tuvākās attīstības zonu nozīmē diagnosticēt vecuma normu. Uzdevums ir ar vecuma normu jeb standarta palīdzību noskaidrot konkrētās darbības attīstības līmeni, stāvokli, t. i., iekšējo attīstību. Tā ir klīniskā diagnostika. Klīniskā diagnostika nosaka attīstības procesa iekšējo norisi, gaitu. Pamatā ir salīdzināšanas metode. Jāsalīdzina standarts ar konkrētā bērna sasniegto rezultātu.

Psihiskas darbības "iekšējo shēmu" veidošanās

"Iekšējās shēmas" saistās ar personības attīstības individualizāciju. Jo vecāks kļūst bērns, jo izteiktāka kļūst viņa individualitāte - veidojas "iekšējās shēmas".

"Iekšējās shēmas" ir Ž. Piažē termins. Savos pētījumos Ž. Piažē centās noskaidrot, kā bērns domā.

Bērns uzņemto informāciju sākumā asimilē — pārstrādā, tad tā akumulējas - uzkrājas. Šo darbību rezultātā veidojas "shēmas", kas palīdz domāt, vērtēt, apjēgt utt. Uz akumulētā bāzes notiek nākamā uzkrāšana (akumulācija). Tas nozīmē, ka ir svarīgi dot bērnam iespējas uzkrāt aizvien jaunu informāciju. Tā veidojas jaunas un jaunas asociāciju ķēdes, tēli, priekšstati par apkārtējo pasauli. Jo lielāku pārdzīvojumu kāda lieta ir izraisījusi, jo spēcīgāk tas iegulstas bērna atmiņā. Atmiņa ir "pārdzīvojumu shēmas". Bērns, atklājot pasaules norises, veido savas individuālās darbības shēmas. Ž. Piažē nosaucis bērnu par individuālo pētnieku, kas pēta sevi un apkārtējo pasauli un tā rada savu domāšanas veidu, individuālās zināšanas un uztveres īpatnības, attieksmi pret lietām un cilvēkiem, no kā rodas motivācija darbībai.

Katram indivīdam viņa darbības iekšējie plāni un shēmas veidojas citādi. Nav divu vienādu individuālu pieredžu. Nezinot šos "iekšējos plānus un shēmas", grūti izprast cilvēka rīcību, mācīt kaut ko, veidot un ietekmēt.

Attīstība ietver nojautu par to, ka mijiedarbības ar pasauli rezultātā bērnā veidojas iekšējs attēlojums. Ārējo lietu iekšējais attēlojums palīdz orientēties, piemēram, atšķirt pazīstamus cilvēkus no nepazīstamiem. Ieraugot cilvēkus, bērns vadās pēc iekšējās shēmas "pazīstams — nepazīstams". Pēc tās tiek diferencētas svešas un pazīstamas personas. Kad bērns redz atšķirību starp shēmām, viņš pārdzīvo, var rasties bailes vai interese.

Shēma nav pastāvīga, tā mainās iegūtas informācijas rezultātā. Bērns reaģē uz notikumiem, kuri mazliet atšķiras no eksistējušās shēmas, un ignorē notikumus, kuri neizraisa interesei, vai arī reaģē uz ārkārtīgi atšķirīgiem notikumiem, kuri neatbilst shēmām.

Ir pētīts, kā mazs bērns veido pirmās iekšējās shēmas par cilvēkiem. Primāri tās tiek veidotas 3 dimensijās: vecums, tuvība, dzimums. Pēc tām bērns sagrupē cilvēkus. Pirmais cilvēks, par kuru veidojas iekšējā shēma, parasti ir māte. Māte ir etalons, ar kuru tiek salīdzināti citi cilvēki. Shēma "vecums" — bērnam veidojas spējas atšķirt pieaugušos no bērniem jau 6 mēnešu vecumā. Mazie smaida un izrāda aktivitātes biežāk tad, ja redz bērnus, nevis pieaugušos.

Bērniem veidojas arī shēma par sevi. Tā kā cilvēks lietas, pasaules norises, citus cilvēkus uztver "caur sevi", psiholoģijā, arī attīstības psiholoģijā, svarīga tēma ir ES tēla attīstība.

ES teļa attīstība

Apmēram 2-3 gadu vecumā sāk veidoties ES izjūta un apzināšanās. Sevis apzināšanās bērnā veidojas pakāpeniski, sākumā atklājot, ka viņš vairs nav saistīts ar mātes ķermeni, atklājot, kur ir viņa rokas, kājas, galva un citas ķermeņa daļas, tad pazīstot sevi spogulī utt. Pasaules izzināšana notiek virzienā no sevis uz pasauli.

Kamēr bērna ES ir neapzināts, bērns sevi nepazīst spogulī, fotogrāfijās, sauc sevi 3. personā, nesaka ES. Tad, kad bērns atklāj savu ES, viņš sāk teikt: "ES pats!"

Psihologs V. Merļins pašapziņas izveidē izdalījis vairākas fāzes:

1) identitātes apzināšanās fāze; tās iedīgļi rodas jau 11 mēnešu vecumā, kad bērns atšķir sajūtas, kas nāk no viņa ķermeņa, no tām, ko izraisa ārējie priekšmeti;

2) ES apzināšanas — ka aktīva darbības subjekta pazīme, bērns saka - es pats! Tā izveidojas 2-3 gadu vecumā, kad bērns apgūst personu vietniekvārdus;

3) savu psihisko īpašību apzināšanās , kad bērns jau uzkrājis informāciju par sevi, pats sevi ir novērojis, ir spējīgs sevi salīdzināt, tātad bērnam ir abstraktās domāšanas pazīmes. Šajā periodā varētu būt pirmsskolas un jaunākā skolas

vecuma bērni;

4) sociāli tikumiskais pašvērtējums — spēja savu rīcību salīdzināt ar sociālajām morāles normām, prasme saskaņot saskarsmē savu rīcību ar citu. Šis periods saistās ar jaunību.

Galvenais avots, kas sniedz bērnam informāciju par sevi pašu, ir pieaugušie. Sākotnēji tie ir vecāki: viņi nosauc bērnu vārdā, pieradina uz to atsaukties, palīdz apzināties savu piederību — dzimuma piederību, grupas piederību utt. Novērtējot bērna rīcību, vecāki veido bērnā noteiktu emocionālo attieksmi pašam pret sevi, pašvērtības izjūtu. No bērna dzīves pirmo mēnešu un gadu emocionālās attīstības ir atkarīgs vēlākais pieauguša cilvēka raksturs.

ES attīstībā nozīme ir

1)        sevis atdalīšanai no mātes,

2)        sevis pazīšanai spogulī,

3)        savu ķermeņa daļu, priekšmetu piederības apzināšanai,

4)        dzimuma identitātes apzināšanai,

5)        savas sociālās lomas meklēšanai ar lomu rotaļu palīdzību,

6)        "nozīmīgo citu" dotajam vērtējumam,

7)        "mēs un es" mijiedarbībai.

Pirmsskolas vecuma bērns vēl neprot atšķirt savas personiskās īpašības no priekšmetiskajām, vēl skaidri nenorobežo ES un Mans. Piemēram, vērtējot savu biedru, saista to ar kādu priekšmetu: "Viņš ir labs, jo iedeva man lelli!" Pirmsskolas vecuma bērnu pašvērtējums ir nestabils un mainās atkarībā no garastāvokļa un situācijas.

Bernu ES attīstība nozīme ir ari "nozīmīgo citu" dotajam vērtējumam (vecāki, vienaudži, audzinātāja, skolotājs u. c). Ar gadiem to skaits var palielināties. Pirmsskolas vecumā "nozīmīgie citi" galvenokārt ir vecāki, skolā tas ir skolotājs, pusaudža gados — vienaudži. Līdz pusaudža gadiem bērni orientējas uz pieaugušajiem, pusaudža periodā - uz vienaudžiem. Skolā liela nozīme pašvērtējuma izveidē ir sekmēm. Problēma var rasties, ja bērns, piemēram, viduvēju sekmju vērtējumu dēļ arī sevi uzskata par viduvēju.

ES tēla kognitīvās sarežģītības pakāpe palielinās līdz ar pāreju no jaunākajiem uz turpmākiem vecumposmiem. Pieaugušie uzsver vairāk īpašību nekā jaunieši, jaunieši - vairāk nekā pusaudži, pusaudži — vairāk nekā bērni utt. Apzinātās īpašības kļūst arvien abstraktākas, tas saistīts ar intelekta attīstību. Piemēram, 7 līdz 8 gadus vecie bērni savos aprakstos vairāk izmanto ārējus raksturojumus vai "melnbaltas" īpašības (labs - slikts). 7 līdz 12 gadus vecie jau aprakstu psiholoģizē, vērtējumi kļūst vairāk vērsti uz iekšu, taču viņi vēl neprot izskaidrot dažādas pretrunīgas īpašības. Pārmaiņas notiek 13 gadu vecumā, kad melnbaltais raksturojums zūd un vērtējums kļūst diferencēts - nav vairs viens skata leņķis. Aprakstu psiholoģizācijas tendence pieaug pēc 15 gadu vecuma. Jaunietis jau iedziļinās iekšējās likumsakarībās.

Psihologi ES veidošanos saista arī ar šādām problēmām:

1)        ES tēls un pārejas vecums,

2)   ES tēla stabilitāte,

3)   ES viengabalainība,

4)   ES tēla raksturojuma mainīšanās - vai tas mainās līdz ar vecumposmiem.

ES tēla stabilitāte palielinās, cilvēkam augot (jo vecāks cilvēks, jo stabilāks ES). Pārejas periodos ir novērojama ES nestabilitāte. Pašvērtējums ir vai nu paaugstināts, vai pazemināts. Tā stabilitāti nosaka arī individuālās atšķirības. Cilvēkiem ES mainās dažādi. Cilvēks kļūst vecāks un arvien vairāk apzinās savu individualitāti, piešķir tai lielāku nozīmi, tāpēc var apgalvot, ka ES tēls pamazam kļūst par centrālo personības dominanti.

Tradicionāli psihologi runā par

1)       identitātes ES jeb patības attīstību,

2)       sociālā ES attīstību,

3)       pašcieņas veidošanos,

4)       paškontroles veidošanos.

Par identitātes ES runāts jau iepriekš, tagad par sociālo ES, kas nozīmē, ka cilvēks savu ES saista ar cilvēkiem sev apkārt, mācās iejusties citu lomās, redzesleņķī, redzēt sevi citu acīm, iemācās par sevi spriest, izmantojot citu doto terminoloģiju (ES esmu laipns!, ES esmu draudzīgs!). Sociālais Es nozīmē, ka cilvēks mācās sevi uztvert kā grupas locekli, "spēlēt" noteiktas lomas, ko pieprasa šī grupa.

Arī pašcieņas veidošanās ir saistīta ar ES attīstību. Pašcieņas veidošanos sekmē pašvērtējums. Pētījumi liecina —jo augstāks pašcieņas līmenis, jo pozitīvāka ir ne tikai izturēšanās pašam pret sevi, bet arī pret citiem. Slavena ir V. Džeimsa pašcieņas formula:

panākumi, sasniegumi

pašcieņa = ———————————

pretenziju līmenis

Jo augstāks ir pretenziju līmenis pašam pret sevi, jo lielāka ir iespējamība, ka pašcieņas līmenis ir pazemināts, ja nav atbilstošu sasniegumu. Pašcieņas līmenis ir nozīmīgs cilvēka darbības motivācijā.

Paškontrole jeb pašvadība izaug no augsta pašcieņas līmeņa. Tā ir apziņa, ka es varu, man izdodas, es pats varu mainīt notikumus, darbības, gūstot panākumus. Daudzi bērni apgūst paškontroli, bet tā nerodas pēkšņi. Pašvadība pieaug, palielinoties vecumam.

Tātad viens no galvenajiem attīstības faktoriem ir ES tēla veidošanās, pašvērtējuma, pašcieņas, sociālā ES, savas identitātes attīstība.

Var uzdot jautājumu, ka noteikt, vai bērns attīstās normāli. Vārds "normāli" ir darināts no vārda "norma". Par to, kas ir norma, protams, var diskutēt. Psihologi piedāvā variantus, kuri ir nozīmīgākie iekšējie faktori, kas palīdzētu bērnam veiksmīgi izdzīvot, gūt panākumus un līdz ar to iegūt atbilstošu pašcieņas līmeni.

1.         Bērns ir līdzsvarots.

2.         Bērns spēj sevi kontrolēt.

3.         Bērns māk kontaktēties ar citiem cilvēkiem.

4.    Pieaugušie prot adekvāti novērtēt bērnu.

5.         Bērnam ir savas speciālas nodarbošanās, piemēram, ārpus skolas.

6.         Bērnam ir pārliecība, ka dzīvei ir jēga.

7.         Bērnam ir cerības uz panākumiem nākotnē.

Šādas īpašības vai vismaz daļa no tām piemīt veiksmīgiem bērniem, tieši tās samazina negatīvo faktoru iedarbību uz bērnu, palīdz viņam turēties pretī vides un apkārtējās sabiedrības negatīvajai iedarbībai.

Personības attīstības individualitāte ietver arī jautājumu par bērnu vecumposmu sensitivitāti.

Psiholoģijā bērna attīstību saista arī ar sensitivitāti — paaugstinātu jūtīgumu, uzņēmību pret apkārtējās pasaules iedarbību. Šāds jūtīgums ir labvēlīgs pret tādu vai citu iedarbību. Vienā periodā kādas iedarbības var izrādīties nenozīmīgas, tomēr citos periodos - iedarbīgas. Sensitīvos periodus saista arī ar mācīšanu, jo noteiktā periodā bērns var būt sensitīvs — uzņēmīgs pret kādu darbību x, bet neuzņēmīgs pret darbību y. Katrs vecumposms no citiem atšķiras ar savām sensitīvajām iespējām. Ja kādā posmā netiks pilnībā izmantotas sensitivitātes iespējas, tad vēlāk kādu darbību vai individuālu personības īpašību būs grūtāk veidot. Piemēram, 6 gadus vecie bērni ir vairāk sensitīvi attiecībā pret aritmētisko darbību apgūšanu nekā 8 gadus vecie, kuri savukārt ir sensitīvāki pret rakstīšanas apguvi, utt.

Kopsavilkums

1. Personības attīstībā nozīmīga ir sociālā un individuālā mijiedarbība.

2.    Personība veidojas 2 faktoru (iekšējo un ārējo) ietekmē. Iekšējie faktori ir bioloģiski, ģenētiski nosacītie, patība, vaja dzību un motivāciju sistēmas. Vides faktori — mikrovidē un makrovidē.

3.    Personības attīstību virza pretruna starp jaunajām vajadzībām un vecajām kvalitātēm psihē, kā arī sasprindzinājuma palielināšanas vai samazināšanas vajadzība.

4.    Psihiskās attīstības kritēriji var būt dažādi: morāles līmenis, kognitīvās attīstības līmenis, seksuālā attīstība, ES attīstība, vadošās darbības attīstība.

5.    Cilvēka attīstība ietver bioloģisko, sociālo un personības attīstību. Ontoģenēze ir indivīda attīstība viņa dzīves laikā.

6.    Personības veidošanās ir saistīta ar psihoseksuālo, morāles apziņas, intelekta, emociju un jūtu, pašvērtējuma attīstību un sociālo lomu apguvi.

7.    Psiholoģijā valda dažādi uzskati par vecumposmu periodizāciju.

8.    Attīstības psiholoģijā pastāv divi vecumi - fiziskais vecums un psihiskais briedums.

9.    Vecumposmu periodizācijai ir vairākas pieejas - bioģenētiskā, vienas pazīmes kā galvenās izcelšana, iekšējo psihes attīstības likumsakarību meklēšana.

10.    Ļ. Vigotskis, D. Elkoņins, E. Ēriksons kā psihes attīstības iekšējo likumsakarību izteicējus min krīzes un jaunveidojumus.

11.    Jaunveidojumi ir iepriekšējos attīstības periodos nebijušas psihiskās parādības, kas izpaužas attieksmē pret apkārtējo pasauli, pret sevi, darbībā un uzvedībā.

12. Vecumposmus citu no cita atdala krīzes. Krīzes raksturo strauju attīstības gaitu. Krīze var ilgt mēnesi, pusgadu vai gadu. Pēc krīzes cilvēks izmainās pamatiezīmēs. Bērni krīžu laikā kļūst grūti audzināmi. Ir pētīta 1 gada krīze, 3 gadu krīze, 7 gadu krīze, 13 gadu krīze, 15 gadu krīze, 18 gadu krīze; pieaugušajiem - 28-34 gadu un 40 gadu krīze.

13.    Ļ. Vigotskis embrionālās attīstības periodu neskata kā psiholoģijas daļu, bet nenoliedz šā perioda ietekmi uz bērna attīstību.

14.    Liela nozīme personības attīstībā ir sociālajam faktoram — mikrovides un makrovides ietekmei uz personību: sociālo lomu, priekšmetu sociālā lietojuma, runas, attieksmju sistēmu un morāles normu apguvei bērnībā. Bez socializācijas nevar izveidoties arī cilvēka identitāte (piemēri ar maugļiem).

15. Pirmie 5—7 gadi bērna attīstībā ir noteicošie personības un psihes procesu attīstībā.

16.    Personības attīstībā liela nozīme ir arī individualitātes, identitātes jeb patības attīstībai. Personības individuālo faktoru raksturo iedzimts CNS tips, gēni, dzimums, rakstura īpatnības (daļēji iedzimst), dotības, prasmes un iemaņas, emocijas un jūtas, attieksmes, kas izveidojas pieredzes rezultātā, vērtību izpratne, ES koncepcija, pašvērtējums, domāšanas un atmiņas īpatnības, "iekšējo shēmu" veidošanās uztverē, sensitivitātes līmenis, saskarsmes stils, vajadzības un motivācija.

Skaidrojoša vārdnīca

Aktuālā attīstības zona — Ļ. Vigotska termins; izveidots, lai raksturotu mācīšanas un psihiskās attīstības saikni; A nosaka pēc to uzdevumu satura, kurus bērns nespēj pats veikt, bet spēj veikt ar pieaugušā palīdzību.

Alternatīva - variants izvēlei.

Apzina - ar prāta kontroli saistīta psihes sfēra.

Attīstība — psihes likumsakarīgas izmaiņas.

Attīstības klīniskā diagnosticēšana — psihiskās attīstības gaitas iekšējo likumsakarību noteikšana, izmantojot salīdzinājumu starp konkrētā cilvēka datiem un standartu, kā arī salīdzinot viena cilvēka datus dažādos laika periodos.

Empīrisms - metode, kad pieredze uzkrāj pierādījumus, faktus.

Empīriskās metodes - novērojumi, eksperimenti, literatūras analīze, anketēšana, intervijas, pārrunas.

ES koncepcija - cilvēka pašvērtējuma, identitātes sistēma, kurā ietilpst sociālais ES, reālais ES, ideālais ES, patība un pašcieņa.

Filoģenēze - cilvēces attīstība no zemākā līmeņa līdz homosapiens cauri ērām.

Fiziskais vecums — "pases" vecums, to nosaka augšana, atšķirības starp fizisko un psihisko vecumu. To nosaka pēc IQ aprēķināšanas formulas, kur cilvēka "intelekta koeficientu" aprēķina, izdalot divus rādītājus: "pases vecumu" ar testēšanas procesā iegūto rezultātu.

Griba - apziņas kontrole pār rīcību, uzvedību un psihes procesiem.

Hormonu vētras - vielmaiņas procesa rezultātā, kad asinīs ieplūst liels daudzums dzimumhormonu, izmainās pusaudža uzvedība, tā atgādina "vētru" — ir emocionāli ekspresīva, ar pretstatiem, garastāvokļa maiņām utt.

Humānistiskā psiholoģija — psiholoģijas skola, radusies 50. gados ASV, dibinātāji A. Maslovs, K. Rodžerss, R. Bērnss; centrā izvirza cilvēka pašaktualizācijas vajadzības, ES kā personības attīstības paškustības avotu.

Identisks - precīzi tāds pats.

Iemaņas — vairākkārtēju vingrinājumu rezultātā cilvēks kādas darbības izdara automātiski, zemapziņas līmenī, bez īpašas apziņas piepūles.

Individualitāte - cilvēks ar savām neatkārtojamajām psi-hofizioloģiskajām īpatnībām, gēnu formulu, CNS tipu, matu, ādas krāsu, raksturu utt.

Individuālpsiholoģija - psiholoģijas skola, kura atzīst, ka cilvēks jau piedzimst ar savu personības kodolu — būtību — kā potenci, ko ārējās ietekmes pamatos nevar izmainīt (A. Ādlers u. c).

Ievirzes — saistītas ar iedzimtību vai zemapziņu, tendences, dziņas. Gatavība noteiktām aktivitātēm, kas veidojas ari dzīves laikā.

Jaunveidojumi — noteiktā vecumposmā radušās, iepriekšējos periodos nebijušas psihes īpatnības, uzvedības formas, darbības, attieksmes, kas nosaka attīstības gaitu tagad un ietekmē turpmāko.

Jūtas — personības īpašības, attieksmes pret kādu parādību, cilvēkiem utt., veidojas emocionālu procesu un stāvokļu rezultātā.

Krīzes - periodi, kad viens vecumposms atdalās no cita; krīze var ilgt mēnesi, pusgadu, gadu. Bērni šajā laikā kļūst grūti audzināmi, nepakļāvīgi. Krīze var izpausties mēreni vai graujoši, brāzmaini un strauji. Kritisks laika posms kādas kvalitātes izveidē (E. Ēriksons).

Kognitlvais — ar izziņu saistītais.

Konfrontācija — sadursme.

Longitudinālās metodes - ilgstošas, vairāku gadu garumā veiktas, personības attīstības gaitu pētošas metodes.

Motīvs - iekšējs pamudinājums, dzinulis darbībai, kura pamatā ir vajadzības.

Ontoģenēze - psihes struktūru veidošanās cilvēka dzīves laikā.

Pašaktualizācija - vajadzība realizēt savas iekšējās potences, identitāti katrā realitātes brīdī un darbībā (A. Maslova termins).

Patība - identitātes latviskais variants, patiesais ES, personības būtība.

Paškustība — izmaiņas, ko nosaka sistēmas iekšējās likumsakarības; tās avots ir pašas sistēmas centrā un ir neatkarīgs no ārējiem stimuliem, piemēram, personība kā sistēma.

Personība - dažādas psiholoģijas skolas definē dažādi, piemēram, cilvēka identitāte, būtība.

Personības veselums — tā kā personība ir sistēma, tā ir veselums, kur katrs atsevišķais elements nosaka pārējos un ir ar tiem saistīts, taču kopumā visu elementu darbību nosaka to hierarhija, kā sakārtošanās avots var būt vai nu ES apziņa, vai vērtību izpratne, vai cits variants.

Pretenziju līmenis - V. Džeimsa pašcieņas formulas jēdziens; prasības, ko cilvēks izvirza pret sevi kādā jomā. Jo augstāks pretenziju līmenis, jo zemāks pašcieņas līmenis, ja nav atbilstošu sasniegumu.

Prasme - darbības, kuras veic ar iemaņām un apziņas kontroli.

Psihoanalīze — psiholoģijas skola, pamatlicējs Z. Freids. Viena no atziņām - personības struktūru veido 3 līmeņi: "super ego", "ego", "id". Starp "super ego" un "id" (zemapziņa) norisinās konfrontācija; ja uzvar "id", cilvēks var darīt lietas, uz ko mudina zemapziņa; zemapziņā uzkrājas izstumtie stimuli, seksuālās un citas ietekmes, īpaši bērnībā.

Psiholoģija - mācība par psihi.

Sensitivitāte — jūtīgums, uzņēmība.

Sociālais faktors attīstībā — saskarsmes, audzināšanas, ārējās mikrovides un makrovides ietekme uz personības psihisko attīstību.

Sociālais ES — tēls, ko cilvēks demonstrē, atrodoties sabiedrībā, kā arī tas, ko cilvēks domā, ko par viņu domā citi, tas ir ES citiem, sociālā loma.

Sociālās lomas - gaidas, ko no cilvēka sagaida sabiedrība, sociālā grupa, kā un ko lai viņš dara, rīkojas atbilstoši grupā (ģimenē, klasē u. c.) valdošajiem stereotipiem.

Sociālpsiholoģija - psiholoģijas skola, kura pētī cilvēka socializāciju, saskarsmi utt., atzīst, ka sociālās ietekmes nosaka personības attīstību, personība ir sociāla kategorija, bez sabiedrības nav personības.

Socializācija - cilvēka adaptēšanās dzīvei sabiedrībā, morāles normu, lomu, valodas, darbības apguve atbilstoši simboliem un zīmēm, etaloniem, kp dod sabiedrība.

Tuvākā attīstības zona — potenciālā, tuvu esošā prasmju un iemaņu zona, līmenis. Tajā atrodoties, cilvēks bez citu palīdzības vēl nespēj visu prasīto izdarīt atbilstoši standartam.

Vide: mikrovidē - cilvēka attīstības tuvākais fons, ģimene, dzīves apstākļi, attiecības; makrovidē - cilvēka attīstības plašākais fons, kultūra, ekonomika, tradīcijas, simboli, morāle, rituāli, daba.

2. NODAĻA PRENETĀLĀ PERIODA UN JAUNDZIMUŠĀ BĒRNA PSIHOLOĢISKAISRAKSTUROJUMS

Bērna attīstība sākas ar ieņemšanas brīdi. Psihologi apgalvo, ka pat ātrāk — ar gatavošanos vecāku lomai. Nākamajiem vecākiem vajadzētu plānot ģimeni jau pirms bērna ieņemšanas. Bērna psihisko attīstību ietekmē arī tas, vai bērns ir gribēts. Sievietei ir svarīgi pārliecināties, vai pirms ieņemšanas viņa ir vesela, lai augļa attīstībai nodrošinātu tik labu vidi, cik iespējams; sevišķi svarīgi tas ir grūtniecības pirmajās nedēļās. Psihologi dod padomus, kā sagatavoties bērna ieņemšanai. Vispirms psiholoģiski sevi ir jānoskaņo, ka tiešām bērnu vēlamies, tad jāatbild uz jautājumiem — ko darīsim pēc bērna piedzimšanas, vai mēs esam psiholoģiski un materiāli gatavi mainīt savu dzīvesveidu, kas rūpēsies par bērnu utt. Bērna piedzimšana rada ievērojamas izmaiņas laulāto dzīvesveidā - pāri visbiežāk šķiras tieši pēc bērna piedzimšanas, kas nozīmē, ka pāris nav bijis drošs par savām attiecībām pirms bērna ieņemšanas un bērns ir bijis tikai "līdzeklis" attiecību potenciālai uzlabošanai. Bērns neder par ielāpu irstošai laulībai. Pēc bērna piedzimšanas jābūt gataviem uzņemties papildu grūtības. Tāpēc psihologi iesaka: ja nevēlaties bērnu, labāk neriskējiet! Ja bērns nav gaidīts, sievietes zemapziņā un tālāk bērna zemapziņā var veidoties ievirze ar "liekā" sindromu. Psihoanalītiķe F. Dolto stāsta: "Jā, viņa māte domāja, ka saslimusi ar fibromu, viņa aizgāja pie ārsta, bet īstenībā bija stāvoklī! Iedomājies vien, viņai bija pieauguši bērni, bet abortam jau par vēlu." Tādiem — nevēlamiem bērniem — vēlāk var rasties saskarsmes grūtības, viņiem var būt tieksme atsacīties no jebkurām attiecībām, viņi vēlas, kaut neviens nepievērstu uzmanību. Ir brīži, kad šie cilvēki vēlas izgaist, paslēpties.

Psiholoģijā un dzemdniecībā ir aprakstīti piemēri arī par vecāku un viņu vecuma nozīmi. Piemēram, ir dati, kas liecina, ka lielāks dauņu skaits dzimst tieši tiem vecākiem, kuriem ir pāri 40 vai 50 gadiem.

Bērna psihisko attīstību ietekmē ne tikai mātes domas pirms grūtniecības, bet arī mātes psihiskais un fiziskais stāvoklis grūtniecības laikā. Psihologi vairāk pievēršas mātes psihiskajam stāvoklim grūtniecības laikā.

Sievietes attieksme pret iestājušos grūtniecību var būt dažāda. Pat tad, ja grūtniecība ir gaidīta, sieviete var justies satriekta, vīlusies vai pārdzīvot abas šīs izjūtas. Dažām sievietēm šajā brīdī var būt vēlēšanās, kaut viss beigtos pats no sevis. Reizēm sievietes nēsā sevī tādu kā vainas apziņu - vai būšu laba māte, vai bērns man piedos, ka gribēju izdarīt abortu. Psihologi apgalvo, ka no šādām domām bērns necietīs pirmajās nedēļās, ņemot vērā bērna nervu sistēmas attīstības pakāpi.

Vēlākajā grūtniecības periodā mātes domas un psihiskie stāvokļi bērna attīstību var ietekmēt nozīmīgāk, jo no 4 mēnešu vecuma auglis jau spēj dzirdēt. Psihoanalītiķe F. Dolto min piemērus, kā grūtniecības laiks ietekmē vēlākā pusaudža vai pieaugušā psihiskās izpausmes. Piemēram, čigāniem ir sena tradīcija, kā sagatavot vietnieku talantīgam vijolniekam: pēdējos divus grūtniecības mēnešus vecais vijolnieks regulāri topošās māmiņas klātbūtnē spēlēja vijoli un turpināja to darīt arī 2 mēnešus pēc bērna piedzimšanas. Tā radās nākamais talants. Vai kāds cits piemērs par ģimeni, kura zaudēja pirmdzimto meitu. Gaidot trešo bērnu, matē sevi nesāja bēdas un domas par mirušo meitu. Zēns, kurš piedzima, uz visiem laikiem tika "apzīmogots". Šie bērni, kuri piedzimuši it kā kāda vietā, nedzīvo, bet paliek it kā "pusdzīvi", jo identificējušies ar mātes domām viņas pēdējos grūtniecības mēnešos. Māte gaidīja kādu, kas aizstās to, par kuru viņa sēro. Tādas domas un izjūtas jaundzimušo ietekmē sevišķi dziļi, un daudzi bērni, kurus dēvējam par psihotiskiem, ir līdzīgu notikumu "apzīmogoti". Psihoanalītiķi uzskata, ka bērnu psihiskās saslimšanas iespējams ārstēt, ja seansos "aizrokas" līdz problēmas pirmsākumiem. Ja psihotiskums ir radies prenetālajā periodā, tikai psihoanalīze to var ārstēt, jo ievirzes, kas gūtas augļa attīstības periodā, ir visdziļākās un paliekošākās, praktiski neizārstējamas.

Grūtniecības laikā māte pārcieš arī bailes. Visbiežāk tās ir bailes no spontāna aborta, no iedzimtiem defektiem, no dzemdībām, no nāves. Šīs bailes pārcieš lielākā daļa sieviešu, un dažas mātes ir ievērojušas, ka ar katru grūtniecību šīs bailes pastiprinās. Psihologi iesaka no šīm bailēm atbrīvoties, izsakot tās vārdos, kaut arī valda uzskats, ka par to runāt nav vēlams. Bailes var būt saistītas arī ar domām par to, vai mēs nenodarīsim bērnam pāri dzimumakta laikā. Psihologi iesaka apskatīties bērna attīstības stadijas zīmējumos, kas ļauj pārliecināties, ka normāls dzimumakts grūtniecības laikā nevar traumēt bērnu.

Grūtniecības laikā sievietēm bieži mainās emocionālie stāvokļi, viņas pārdzīvo arī garīgas pārmaiņas. Sievietes var kļūt nīgras, ātri aizkaitināmas, satraucas par jebkuru sīkumu, citas it kā noslēdzas sevī. Zūd interese par apkārt notiekošo, visu uzmanību viņas koncentrē uz sevi. Iespējams, ka daba tādā veidā gādā par nedzimušā bērna drošību. Māte, kas tiecas sargāt sevi un bērnu, tik viegli neiekļūs situācijās, kas var apdraudēt jauno dzīvību.

Sievieti pavada arī bažas par gaidāmajām dzemdībām. Bailes par dzemdību norisi samazina īstos pārdzīvojumus pašās dzemdībās. Bailes parasti pavada dažādi sapņi, kas liecina par sieviešu īpašo jūtīgumu. Sapņi par gaidāmo bērnu ir izplatīta parādība grūtniecības laika. Sapņos mēs iztēlojamies, un tas palīdz atbrīvoties no sasprindzinājuma vai risināt savas problēmas.

Vislielāko emocionālo ietekmi uz sievieti atstāj pirmie 3 mēneši, kurus pavada slikta dūša, nervozitāte, bet Māte daba šajos mēnešos auglim vēl nav devusi dzirdi, tāpēc bērns vēl daudz ko mums "piedod". Tālākajos attīstības mēnešos sieviete iegūst brīnišķīgu mieru, it kā staro, jo nelabums ir pazudis, nogurums ir jūtami mazāks, bērns attīstās īpaši nozīmīgās jomās — nervu sistēma, smadzenes, sajūtu orgāni un dzimumorgāni utt. Mātēm jāsāk sarunāties ar savu bērniņu, jālasa priekšā, piemēram, dzeja vai pasakas. Ir pierādīts, ka vēlāk bērni to netiešā veidā atceras.

Ar pirmajām kustībām bērns sevi piesaka, pauž savas attieksmes. Pirmās bērna kustības ir īpaši pacilājošs un nozīmīgs notikums. Bērna kustības rada pārliecību, ka bērns attīstās normāli. Kamēr bērns kustas, šķiet, ka grūtniecība noris labi. Kustoties bērns apliecina sevi, kaut bērna identitāte ir sākusies jau pirms tam. Bērna attīstību var pārbaudīt ar ultraskaņu. Ultraskaņas pārbaude dod vecākiem iespēju it kā "sasveicināties" ar gaidāmo bērnu. Ekrānā redzamais bērns vecāku apziņā šķiet reālāks, tas rada apstākļus, lai pastiprinātu saikni starp māti, tēvu un bērnu. Tā veicina lēno tuvināšanās procesu, mīlestības uzplaukumu starp vecākiem un jaundzimušo.

Bērns attīstās ne tikai emocionāli, bet arī fiziski. Kāds embrijs izskatās, kā attīstās pa mēnešiem?

Pirmā mēneša beigās embrijs līdzinās rīsu graudiņam. Nākamajās divās nedēļās sāk veidoties galvas un mugurkaula smadzenes, kā arī sirds, gremošanas, sajūtu orgāni, rokas un kājas. Embrija garums ir 0,75 cm .

Otrajā mēnesī embrijs vairāk sāk izskatīties kā cilvēks, sver apmēram 10 g . Embrija garums ir 2,75 cm . Sirds pukst. Roku un kāju pirkstos kauli aizvieto skrimšļus.

Trešajā mēnesī embrijs sver apmēram 15 g . Garums ir 7,25 cm . Veidojas orgāni. Darbojas cirkulācijas un urīna sistēmas. Aknas ražo žulti. Dzimumorgāni ir grūti izšķirami.

Ceturtajā mēnesi bērns barojas no placentas. Bernām attīstās refleksi, piemēram, zīšana un rīšana. Attīstās ķermenis, zobu iedīgļi, roku un kāju pirksti ir pilnīgi izveidojušies. Tomēr ārpus dzemdes bērns vēl nav spējīgs dzīvot. Bērna garums ir 17,5 cm .

Piektā mēneša beigās māte jau jūt kustības. Bērna ķermeni klāj smalki matiņi. Mati sāk augt arī uz galvas, izveidojas uzacis un skropstas. Bērna ķermeni klāj vernex - bālgana biezpienveida kārtiņa. Bērna garums ir 30,5 cm .

Sestajā mēnesi bērns sver apmēram 800 g . Bērna garums ir no 28 līdz 35,5 cm . Āda ir plāna un spīdīga, bez zemādas taukiem. Acu plakstiņi sāk atvērties. Ar ļoti speciālu kopšanu mazais var dzīvot ārpus dzemdes.

Septītajā mēnesī bērnam sāk rasties tauki zem ādas. Bērns var zīst īkšķīti, var raudāt un žagoties, var sagaršot rūgtu un saldu, just sāpes, redzēt gaismu un dzirdēt skaņu. Placentas darbošanās mazinās. Bērnam ir liela iespēja izdzīvot, ja viņam jāpiedzimst šajā laikā. Bērna garums ir no 35,5 līdz 43 cm .

Astotajā mēnesī bērns sver apmēram 2 kg . Bērna garums ir no 40,5 līdz 45,75 cm . Šajā periodā visvairāk attīstās smadzenes. Mātei svarīgi šajā laikā uzņemt kaļķi, olbaltumvielas un dzelzi. Bērnam visas sistēmas ir izveidojušās, izņemot plaušas, kuras turpina attīstīties. Bērns var viegli pārdzīvot dzemdību procesu un turpināt dzīvot ārpus dzemdes.

Devītajā mēnesī plaušas ir attīstījušās, bērns sver apmēram 3,5 kg , garums — 58 cm . Bērns ir gatavs piedzimt.

Jaundzimušā vecumposmā raksturojums

Savu pasaulē nākšanas laiku bērni nemaz tik precīzi neievēro. Paredzamo dienu aprēķina aptuveni, un tas nav absolūts lielums. Normāla grūtniecība parasti ilgst 38 līdz 42 nedēļas. Pat mūsdienās ārsti nevar pateikt, kāpēc dzemdības sākas tieši tad un ne citreiz. Visi bērni nebūt nepiedzimst vienādi. Berna nākšanai pasaulē var izmantot dažādas metodes, kas ir atkarīgas no dažādiem apstākļiem, — var būt nepieciešamas ķeizargrieziens, "aktīvās dzemdības", kad pati sieviete vada savas dzemdības uz ceļiem, sēdus vai stāvus, un parastās dzemdības. Par to, vai bērnu ietekmē dzemdēšanas veids, ir dažādi uzskati. Viens no uzskatiem - bērna vēlāko psihisko attīstību ietekmē dzemdēšanas veids, piemēram sievietes pašas spējas dzemdēt bez anestēzijas un palīglīdzekļiem labvēlīgi ietekmē bērna personības attīstību, ir izteikti pat viedokļi, ka tas ietekmē arī raksturu. Dzemdību brīdī bērns fiziski atdalās no mātes. Viens no labākajiem dzemdību veidiem ir tāds, ka tūlīt pēc piedzimšanas ļauj bērnam uzslīdēt uz mātes vēdera. Šis paņēmiens ļauj bērnam visu laiku palikt mātei ļoti tuvu, un tas, pēc mūsdienu zinātnieku viedokļa, labvēlīgi ietekmē bērna attīstību. Pirmais pieskāriens rada neaizmirstamu sajūtu. Māte jūt slapju, slidenu, siltu kamoliņu, kas itin kā pielipis viņai pie vēdera. Bērnu pēc piedzimšanas klāj augļūdens, tāpēc viņš ir slapjš. Bērni bieži atver acis ļoti drīz pēc dzimšanas, un tas ir īpašs pārdzīvojums, kad māte ar bērnu pirmo reizi saskatās. Šādas dzemdības dod mātei īpašu gandarījumu. Bērns ir pašas iznēsāts un saņemts. Dažreiz tēvs bērnu izvelk un noliek to uz mātes vēdera. Vēl vairāk, ja tēvs vēlas, viņam var ļaut pārgriezt nabas saiti. Bet tas var nebūt pa prātam visiem tēviem. Pēc piedzimšanas ārsts apskata bērnu, nosien un pārgriež nabas saiti. Dažreiz mātes skubina likt bērnu pie krūts tūlīt pēc piedzimšanas, lai labāk atdalās placenta un lai labāk savelkas dzemdes muskulatūra, taču šo paņēmienu apšauba mātes psiholoģiskā stāvokļa dēļ. Lielākajai daļai sieviešu tas tomēr ir vēlams.

Reizēm bērna sākotnējais izskats māti satriec vai vismaz pārsteidz. Visbiežāk jaundzimušais izskatās saspiests un krunkains. Viņa acis nereti ir paslēptas ādas krokās, ādas krāsa pirmajā mirklī var būt zilgana, mazliet vēlāk pārāk sarkana, ķermeni var klāt plankumi vai zilumi, galva nereti šķiet dīvainas formas: tā var būt pavisam bez matiem vai arī mati šķiet biezi un izspūruši. Bērna kustības ir tādas kā saraustītas. Viņš nesmaida. Interesanti ir noverot arī jaundzimuša sejas izteiksmi, jo zīdaiņi spēj veidot neiedomājamas grimases: bolīt acis, sašķiebt muti un dažnedažādi vaikstīties. Pēc dažām dienām šīs grimases pazudīs.

Pēdējā laikā daudz uzmanības tiek veltīts tam, ko dēvē par garīgās saites izveidošanu. Ikdienišķākā valodā tas nozīmē siltu jūtu nodibināšanos starp vecākiem un jaundzimušo. Kaut gan šobrīd vēl nav pamatīgi izpētīts, pastāv dažādas hipotēzes par faktoriem, kas veicina šo saikņu veidošanos un kas to kavē. Par vienu no faktoriem, kas veicina tuvības rašanos starp bērnu un vecākiem, ir tēva piedalīšanās dzemdībās un tūlītēja bērna uzlikšana uz mātes vēdera. Mazuļi tūlīt pēc piedzimšanas pārdzīvo visai kritisku pirmo sajūtu periodu, kura laikā tie pieķeras mātei, izveido garīgu saikni. Tas ietekmē arī turpmākās bērna un mātes attiecības. Bet pastāv arī cits viedoklis, ka mātei un tēvam ir nepieciešams ilgāks laiks, lai pierastu pie bērna un to iemīlētu. Daudzas mātes apliecina, ka, pirmo reizi, ieraugot bērnu, nekādu lielo mīlestību nav izjutušas, drīzāk atvieglojuma sajūtu. Ļoti iespējams, ka pozitīvs dzemdību pārdzīvojums, lai kā tas izpaustos katrai mātei individuāli, veicina saiknes izveidošanos starp viņu un bērnu. Jaundzimušo mātes bieži jautā, vai viņa nodarīs paliekošu ļaunumu savam bērnam, ja kādreiz nespēs uzreiz saprast, ko bērns īsti vēlas, lai justos labi. Psihologi apgalvo, ka mātēm nav jābūt vainīgām par šīm pirmajām izjūtām, jo zīdaiņi un mazi bērni esot psiholoģiski apbrīnojami elastīgi un piedotspējīgi. Viņi nemēdz ilgi turēt ļaunu prātu par pagājušām dienām, bet uzņem katru jaunu dienu tādu, kāda tā ir.

Jaundzimušie pirmajās stundās pēc piedzimšanas ir īpaši modri. Pēc šī sākotnējā perioda viņi kļūst miegaini un šādu nomoda un modrības stāvokli atgūst tikai pēc krietna laika. Tūlīt pēc piedzimšanas viņi, šķiet, lūkojas apkārt un "uzņem" sevī apkārtējo pasauli. Lai gan jaundzimušo uzvedība un spējas vēl nav īsti izpētītas un saprastas, tagad uzskata, ka bērniem piedzimšanas brīdī ir daudz vairāk spēju un prasmju, nekā bija pieņemts uzskatīt agrāk. Zīdaiņiem jau no dzimšanas darbojas visi maņu orgāni, turklāt daži no tiem, piemēram, dzirde, darbojas jau pirms dzimšanas. Jaundzimušie spēj redzēt, dzirdēt, sajust garšu, smaržu un citus fiziskus iespaidus jau no dzimšanas vai ļoti drīz pēc tās, taču jāpiebilst, ka ne tik labi kā vēlāk. Pirmo nedēļu laikā bērni izrāda interesi par kaut ko jaunu, spēj imitēt dažas pieaugušo darbības un ir nodrošināti ar refleksiem, kuri gādā par organisma norisēm fizioloģiski un psiholoģiski. Emocionāli bērns paliek saistīts ar māti līdz 2—3 gadu vecumam, līdz brīdim, kad viņš saka: "Es pats!" Galvenajās dzīvības pamatfunkcijās bērns vēl ilgi paliek saistīts ar māti (vai cilvēku, kurš viņu kopj). Pirmajās nedēļās zīdaiņi, šķiet, reaģē labāk uz sievietes balsi un augstām skaņām vispār. Zīdaiņi labāk reaģē arī uz cilvēku sejām, nevis uz priekšmetiem. Tas ļauj izvirzīt hipotēzi, ka zīdaiņi jau piedzimst ar vajadzību, tieksmi pēc saskarsmes, jo vieni paši nespēj izdzīvot un attīstīties. Bērna attīstībai nozīmīga ir arī zīdīšana. Mātes piens satur vērtīgas antivielas. Tās saņemot, bērns iegūst imunitāti pret tām slimībām, pret kurām imūna ir māte. Tātad ar mātes pienu tiek nostiprināta un veicināta bērna veselība. Mātes piens ideāli atbilst bērna barošanas vajadzībām pirmajās dienās. Tas ir sterils, viegli pieejams un vajadzīgajā temperatūrā, nerada alerģijas.

Jūtas pret bērnu, zināšanas un prasmes bērna kopšanā, dzīvesveids, sociālā, emocionālā un intelektuālā vide, kādā bērns ievests un audzināts, — tas viss kopā veido atbildi uz jautājumu, ko nozīmē optimāli priekšnoteikumi veiksmīgai bērna attīstībai.

Iedzimtības un apkārtējās vides mijiedarbība norisinās tūlīt pēc piedzimšanas. Bērna dzīvi ietekmē ēdiens, gaiss, fiziskā labsajūta, fons, glāsti utt. Sensorā informācija caur ožu, garšu, pieskārieniem paliek atmiņā un ietekmē smadzeņu attīstību. Ārējās ietekmes veido atgriezeniskās saiknes, atbildes reakcijas dažādos nervu centros un dziedzeros. Emocionālās ietekmes atstāj iespaidu arī uz fizisko attīstību. Ir pierādīts, ka bērnunamu bērni fiziski attīstās lēnāk, jo emocionālais kontakts ar viņiem ir mazāks nekā tad, ja viņus audzinātu ģimenē. Ja bērnu audzina vienaldzīgs cilvēks, bērns var būt slimīgs un lēnāk

attīstās, jo zema emocionāli pozitīvo jutu pakāpe samazina to dziedzeru darbību, kuri izstrādā augšanas hormonus. Tāpēc, ja bērns piedzimis ar potenciāli normāliem gēniem augšanai, bet attīstās vienaldzīgā atmosfērā, attīstība var palēnināties un aizkavēties.

Bērna pozitīvai attīstībai ir vairāki priekšnosacījumi:

1)      iedzimtība,

2)      ietekmes embrionālajā un augļa attīstības posmā,

3)      dzemdību norise,

4)      emocionālais kontakts,

5)      saskarsme,

6)      ēdiena kvalitāte un apmierinājuma gūšana,

7)      fiziskā aprūpe.

Kognitīvās attīstības raksturojums

Fiziskā attīstība

Nevienā citā periodā bērns neaug tik ātri kā pirmajā dzīves gadā. Vesela un labi aprūpēta bērna augums pirmajā gadā palielinās 1,5 reizes, svars — 2 reizes. Pirmajos sešos mēnešos augšanas temps ir visātrākais, ātrāks nekā visos citos periodos vēlāk. Taču ne visas ķermeņa daļas aug vienādi ātri. Galva, piemēram, ir vislielākā, salīdzinot ar jaundzimušā kājām un rokām. Tās viņš vēl ilgi tur saliektas, novērojams muskuļu sasprindzinājums - paaugstināts tonuss. Ieteicamas ir masāžas, glaudīšana.

Bērns piedzimst ar dabas dotajiem pašsaglabāšanās instinktiem, dažādiem refleksiem, kuri kaut daļēji ļauj aizsargāties, piemēram, zīšanas refleksu, saķeršanas refleksu. Saķeršanas refleksu psihologi skaidro kā atavismu no dzīvnieku pasaules. Tas ir novērojams dzīvnieku mazuļiem, kuru sugai ir raksturīga lekšana no koka uz koku, kad pieķeršanas ciešums ir saistīts ar izdzīvošanu. Cilvēku mazuļiem novērojama it kā krampjaina pieķeršanās pieaugušā pirkstam, ja pieaugušais pieliks savu pirkstu pie mazuļa plaukstiņas. Vēl zīdaiņiem var novērot embrija pozu - roku un kāju saskaršanos, ja mazulis atrodas guļus stāvoklī uz muguras un viņu kustina. Bērni piedzimst ar refleksiem, kuri nodrošina ēdiena sagremošanu, asinsriti, elpošanu, ķermeņa temperatūru, vielmaiņu, reakcijas uz gaismu, skaņu, pieskārieniem, piena smaržu. Gatavas darboties ir arī smadzenes, nervu šūnu daudzums galvas smadzenēs ir tikpat liels, cik pieaugušam cilvēkam, bet šīs šūnas vēl nav nobriedušas, saistība starp tām ir vāja. Smadzeņu nobriešana beidzas tikai 7 gadu vecumā. Smadzeņu šūnu nobriešanas tempu un pakāpi ietekmē apstākļi, ārējā vide, piemēram, cik bieži un kā ar bērnu kontaktējas un nodarbojas.

Kustību aktivitāte

Mazuļa motorika ietver sevī lielu daudzumu mehānismu, kuri nosaka ekstremitāšu regulāciju, pozu, muskuļu sasprindzinājumu. Mazulis spēj sekot ar acīm kustīgam gaismas kairinātājam, sūc, pieskaršanās pie mutītes izraisa mazuļa atbildes reakciju — viņš pagriež galvu, pieskaroties plaukstiņai, — saķer pirkstu.

Vislielāko aktivitāti var novērot rokām un kājām. Roku un kāju kustīgums ir pozitīvs priekšnosacījums koordinācijas attīstībai un pat intelekta attīstībai, jo kustībās tiek "darbināti" arī smadzeņu centri, līdz ar to arī nostiprināti sakari starp atsevišķām smadzeņu šūnu daļām.

Lielāko daļu laika pirmajos trīs mēnešos mazulis ir aizmidzis, tomēr arī miegā var novērot kustības - izstaipīšanos, nodrebēsanu, zīšanas kustības. Kad bērns ir nomodā, rociņas un kājiņas kustas uz visām pusēm. Bērns mācās satvert priekšmetus, kuri atrodas pa tvērienam, tās vēl ir neapzinātas kustības, bērns tās nekontrolē. Noliekot bērnu uz vēdera, viņa galviņa grozās no vienas puses uz otru, bet kakla muskuļi vel nav tik attīstīti, lai noturētu galvu, tāpēc bērnu paceļot, galviņa ir jāpietur.

Bērni parasti sāk pagriezties uz sāniem 4 mēnešu vecumā, bet var arī ātrāk. 3—4 mēnešu vecumā bērns sāk ar roku tiekties pēc priekšmetiem, sēž, ja viņu atbalsta. Šīs darbības attīstās līdz 9 mēnešiem, kad lielākā daļa bērnu sēž bez atbalsta 10 un vairāk minūtes. Rāpot bērni sāk ap 9 mēnešiem, uz ceļiem un ar roku palīdzību bērns sāk rāpot 10 mēnešu vecumā. 9 mēnešos stāv ar atbalstu, 11 mēnešos - bez atbalsta, 12 mēnešos staigā, pieturoties pie rokas, 13 mēnešos — iet patstāvīgi.

Laiku, kad bērns sāk darīt to vai citu darbību, nosaka tas, cik šim bērnam ir attīstīta nervu un muskuļu sistēma, cik daudz ar bērnu nodarbojas.

10 mēnešus vecam bērnam jau parādās Sensomotorā koordinācija - acu un roku kustību saskaņa —, tas nozīmē, ka plauksta jau piemērojas priekšmetam, kuru bērns gatavojas saķert.

Bērniem šajā vecumā ir raksturīgi visus priekšmetus, ko viņi satver, bāzt mutē. Arī to uzskata par atavismu.

Bērni apgūst priekšmetu īpašības, ne tikai pagaršojot, saožot, saķerot, bet arī ilgstoši "eksperimentējot" — ar skaņām, klausoties priekšmetu krišanas ilgumu, trajektoriju, skaņu īpatnības. Piemēram, varam novērot, ka bērni ilgstoši kustina grabuļus, nemitīgi met zemē priekšmetus. Ž. Piažē novērojis 7 mēnešus vecu bērnu. Bērns ilgstoši šūpo kastīti rokās šurpu turpu. Pēkšņi tā izkrīt no rociņām. Bērns vispirms ilgi skatās uz rokām, kurās vēl tikko bija kastīte, ar žēluma un izmisuma izteiksmi sejā. Tad sāk rociņas kustināt, tuvinot un attālinot no acīm, it kā vēloties pārliecināties, vai no tām kastīte tiešām ir pazudusi. Cits piemērs: 6 mēnešus veca meitenīte savā šūpulī, ar rociņām satvērusi auduma gabalu, to rausta un velk pie sejas. Tā kā audums ir nostiprināts, tas nepadodas un nemitīgi izslīd no rokām. Kad audums kārtējo reizi ir izslīdējis, meitenīte pievelk pie acīm rokas un skatās, ka tajās nekā nav.

Otrajā pusgadā bērna kognitīvajā attīstībā rodas ciešs sakars starp uztveri un kustībām. Sākumā kustība bija saistīta ar refleksiem, turpretī otrajā pusgada kustībām jau ir lielāka vai mazākā mērā pieredzes, apzināts raksturs. Taču "eksperimentēšana" turpinās, bērns iepazīst tuvāko apkārtni, veidojas individuālas "iekšējās shēmas" - uztvere. Tas nodrošina intelektuālo operāciju attīstību, kuru pirmās izpausmes parādās bērna centienos atrast kādu konkrētu priekšmetu, sameklēt to, pārvarot šķēršļus.

Uztvere un atmiņa

Pirmajā gadā bērni ne tikai apgūst motoriskās kustību iemaņas, bet arī domā, mācās izprast apkārtējo pasauli. Tieši uztvere un atmiņa raksturo bērna izziņas procesus.

Uztveres process pirmajā gadā ir neparasti daudzveidīgs un daudzpusīgs, tajā nozīmīgākie ir 4 aspekti:

1)      spēja iegūt pēc iespējas vairāk redzes un dzirdes, garšas un ožas, taustes iespaidu;

2)      informācijas apgūšana — bērni mācās atšķirt nianses, salīdzināt jauno informāciju ar jau apgūto, veidojas tēli par zināmām lietām;

3)      mācās izdalīt kategorijas - noteikt, kas ir kas un kurš ir kurš;

4)      mācās atcerēties, iegaumēt un reproducēt - notiek atmiņas attīstība —, jo lielāks bērns, jo labāk un vairāk iegaumē un ilgāk atceras.

Bērni informāciju gūst paši, negaida to no pieaugušajiem. Vispirms viņu uzmanību piesaista kustīgais, melnbaltā kontrasti, dažādu skaņu atšķirīga modalitāte un tonalitāte, piemēram, kliegšana klusumā vai mūzikas skaņas. Raksturīgi, ka bērni ātri pierod pie noteiktas informācijas "toņkārtas". Ja bērnam ilgāk kaut ko demonstrēs, viņš vairs nereaģēs uz to, bet, tiklīdz parādīs kaut ko jaunu, viņš atkal reaģēs. Pirmajā pusgadā zīdaiņiem reakcija uz jauno parādīsies ar ātrāku zīšanas tempu, rosību, ilgāku skatīšanos uz jauno objektu u. tml. Konkrēta pētījuma piemērs: bērnam, kurš zīž, tika saukta zilbe "pa", to skaļi izrunājot neskaitāmas reizes. Sakuma bērns intensīvāk zīda, bet, kad zilbe tika izrunāta vairākkārt, bērns zīda vienmērīgi. Tad tika saukta zilbe "ba". Atskanot jaunai skaņai, zīšanas darbības kļuva intensīvākas. Tā eksperimenta organizētāji secināja, ka bērns zīdaiņa periodā jau atšķir skaņas, to modulāciju utt. To var pārbaudīt ne tikai ar skaņām, bet arī ar attēliem - ar redzes priekšstatiem.

Redze

No sajūtu orgāniem cilvēkam galvenā ir redze. Zīdainim sākumā acu kustība noris horizontālā plaknē. Divu mēnešu vecumā tā sāk noritēt vertikālā un līkumotas līnijas plaknē, tad arī bērns apgūst spējas koncentrēties uz kādu vienu lietu (punktu). Pirmie 2 mēneši paiet, apskatot dažādus priekšmetus.

2 mēnešu vecumā bērns sāk reaģēt arī uz cilvēkiem, piemēram, uz māti, uz smaidu ar smaidu vai citāda veida darbību, piemēram, rosību. Psiholoģijā īpaši runā par "rosības kompleksu". Ar rosības kompleksa parādīšanos var runāt par jaunu fāzi zīdaiņa attīstībā. D. Elkoņins to nosauc par 2,5 mēnešu krīzi. Bērns ar rosības kustību palīdzību demonstrē savu attieksmi pret dažādām lietām, visbiežāk mātes parādīšanos. Tāpat zīdainis ātri iemācās atšķirt mammas un tēta balsis, skatās uz pieaugušā seju, pagriež galviņu uz kādas skaņas vai objekta pusi. Rosīguma kompleksu Ļ. Vigotskis ir nosaucis par sociālās fāzes attīstības sākumu. Rosības kompleksa ārējāgj>azīmes ir kāju un roku kustināšana, dūdošana, smaidīšana, koncentrēšanās u. c.

Ar rosības kompleksa parādīšanos var konstatēt, ka bērnam jau veidojas uztveres shēmas jeb tā saucamās "iekšējās shēmas", lietojot Ž. Piažē terminoloģiju, - "kognitīvās shēmas". Kog-nitīvās shēmas ietver atmiņā uzkrātos priekšstatus, pazīmes, kuras ir nozīmīgas subjektam (tam, kurš uztver). Jo lielāks bērns, jo labāk viņš iemācās izdalīt uztveramā objekta nozīmīgākās informatīvās pazīmes un abstrahēt tās.

3-4 mēnešu vecuma bērns ar savu uzvedību sāk demonstrēt, ko no mums vēlas, tātad zīdaiņa kustības kļūst mērķtiecīgas.

8 mēnešu vecumā bērns sāk demonstrēt savu attieksmi pret nepazīstamiem cilvēkiem - sāk izrādīt nemieru, ja redzeslokā parādās nepazīstams cilvēks. Bailes no nepazīstamiem kulmināciju sasniedz 14—18 mēnešu vecumā. Psihologi to saista gan ar atmiņas attīstību, gan ar pašsaglabāšanās instinktu, gan ar visu kognitīvo izziņas procesu attīstību. Tuvojoties svešam cilvēkam, bērns var uzvesties dažādi: var skatīties uz māti un pārmaiņus uz svešo ar raudāšanas grimasi sejā vai raudāt. Bērni var sākt arī izrādīt bailes par šķiršanos no mātes vispār, pat tad, ja māte tikai uz brīdi iziet no istabas. Ir pierādīts, ka pat aklie bērni uz to reaģē — dzird aizejošos soļus. Šīs šķiršanās bailes ir novērotas bērniem 7-11 mēnešu vecumā. Tās ir novērotas visos pasaules reģionos un visām tautām, kur tika izdarīti eksperimenti. Psihologi šo baiļu (šķiršanās ar māti) sindromu saista ar visu kognitīvo procesu - izziņas attīstību: atmiņu (iegaumētas sejas un situācijas, kas pēc tam tiek reproducētas), domāšanu (salīdzina pagātni ar esošo situāciju), iztēli (paredz, kas būs tālāk - būs slikti, nav mammas!), kā arī ar centrālās nervu sistēmas attīstību.

Ž. Piažē pirmos divus gadus nosaucis par "sensomotoro periodu", kas sastāv no vairākām fāzēm.

1. Darbojas iedzimušie refleksi: 1-4 mēneši.

2.       Uzlabojas koordinācija starp refleksiem un darbību,

piemēram, bērns grib ēst, sāk sūkāt pirkstu: 4—8 mēneši.

3.       Iespaidu un interešu stadija, kad bērns mērķtiecīgi var sākt

veikt kādas darbības ieinteresētā priekšmeta virzienā,

piemēram, novākt šķēršļus un barjeras: 8-12 mēneši.

4.       Sensomotoro shēmu koordinācija: 12-18 mēneši, piemēram,

gadu vecs bērns cenšas atvērt kastītes vāku, lai dabūtu ārā

rotaļlietu, kuru tikko tētis tur ielicis.

Runa un domāšana

Runa un domāšana attīstās līdz ar pārējiem kognitīvajiem procesiem. Domāšanas, intelekta attīstība ir saistīta vispirms ar roku un kāju koordinācijas attīstību, sensomotoro koordināciju, motorikas attīstību un atmiņas attīstību kopumā.

Runa attīstās vispirms kā saskarsmes līdzeklis un uz empātijas, atdarināšanas refleksa pamata. Psiholoģe S. Karpova runas attīstību pirmajā dzīves gadā raksturo šādi.

1-2 mēneši: dzirdes koncentrēšanās uz runu, skaņām.

3 mēneši: atbildes reakcija uz pieaugušo runu, atsevišķu skaņu, zilbju, intonāciju atdarināšana; runas bāze - emocionālā saskarsme.

4-5 mēneši: sāk atšķirt pieaugušo runas intonācijas, orientējas emocionālajos toņos, pateiktā raksturā.

6 mēneši: paša bērna izteikto skaņu fonētiska organizācija, ritmizēšana.

7—8 mēneši: izpilda darbību pēc vārdiskas instrukcijas, tātad saprot vārdu nozīmes, prot izvēlēties 1 priekšmetu no 2 vai 3 nosauktajiem.

8—9 mēneši: sāk izteikt veselus vārdus pēc parauga.

12 mēneši: iegaumējis zināmo vārdu nozīmes, 10—20 vārdus saprot precīzi.

Tātad spējas saprast pieaugušā runu parādās otrajā pusgadā. Pirmajā pusgadā bērni labāk saprot mīmiku un žestus. Psihologi apgalvo, ka spējas saprast neverbālo valodu iedzimst. Otrajā pusgadā bērns nosaukto vārdu iemācās saistīt ar konkrēto priekšmetu, 8 mēnešu vecumā jau meklē, kur ir nosauktais priekšmets, 10 mēnešu vecumā nosaukto lietu satver un nes pieaugušajam. Ir pierādīts, ka bērni labāk apgūst priekšmetu nosaukumus un īpašības, ja "izbauda tos uz savas ādas" — ar sajūtām pārbauda tos, spēlējas. 12 mēnešu vecumā bērni sāk pārbaudīt priekšmetu īpašības ne tikai sensori, bet arī ar citu priekšmetu palīdzību, tos viņi izmanto kā "darbarīkus" - dauza, urķē, stumda.

Otrajā pusgada bērni tomēr vairāk saprot vārdus, neka tos runā, tātad leksika atrodas vairāk pasīvajā līmenī nekā aktīvajā. 1,5 gadu vecumā vārdu krājums ir apmēram 50 vārdu, to panāk ar tā saucamajiem nosaukšanas rituāliem, Kad pieaugušie nemitīgi izrunā kādu vārdu un demonstrē priekšmetu, uz kuru šis vārds attiecas. Šajā vecumā bērniem viens vārds nozīmē to pašu, ko pieaugušajiem teikums, tātad vārdi ir ietilpīgi pēc to leksiskā apjoma.

Saskarsme un emocionālā attīstība

Personības attīstību psihologi saista tieši ar saskarsmes un emocionālo attīstību, saskarsmi — ar socializāciju kopumā. Saskarsmes pamatā pirmajā attīstības gadā vispirms ir kontakti ar māti — glāsti, grimases, acu spēles, pieskārieni, smaidi. Kā bērna attīstības rādītāju var minēt rosības kompleksa parādīšanos, baiļu izrādīšanu par šķiršanos ar māti. Mātes un bērna attiecības izmainās, kad mazulis sasniedz 6 mēnešu vecumu: zīdainis kļūst tramīgs, sāk uzmanīt, kur ir mamma. Šajā vecumā izmainās arī zīdaiņa attieksme pret citiem cilvēkiem, viņš sāk reaģēt uz svešiem cilvēkiem un izrādīt labvēlību pret savējiem. Šo baiļu parādīšanās nozīmē, ka bērns attīstās, veidojas attieksmju sistēmas. Mātes pazušana zīdainim ir emocionāli ļoti nozīmīgs brīdis. Zīdainis vēl nesaprot, ka māte ir izgājusi tikai uz brīdi, ka viņa atgriezīsies. Zīdainim māte pazūd uz visiem laikiem. Mātes aiziešana uz ilgu laika periodu atstāj neizdzēšamas pēdas zīdaiņa emocionālajā attīstība. Līdz divu trīs gadu vecumam bērni emocionāli sevi neatdala no mātes. Tāpēc gadījumā, ja māte tiešām aiziet uz ilgu laiku, var sākties neatgriezeniski procesi. Tad psiholoģijā runā par deprivāciju, hospitālismu, autismu, seperāciju utt. Atsvešināšanās var noritēt vairākās pakāpēs:

1)      protests — neapmierinātība, skumjas, raudāšana, matēs meklēšana. Ja māti atrod, viņa atgriežas, bērni kādu laiku var būt kaprīzi, niķīgi, grūti vadāmi;

2)      protests un izmisums - māti neatradis, bērns apklust, kļūst apātisks, nelaimīgs, sašļucis, zaudē interesi, vairs nespēlējas. Ja šajā periodā mamma tomēr atgriežas, seko ilgāks un smagāks "grūtā bērna" periods;

3)      atsvešinātība — māti vēl joprojām neatradis, bērns pēc protesta un izmisuma perioda it kā iekšēji salūst. Ārēji bērns mierīgi spēlējas, reaģē uz apkārtnotiekošo, taču emocionāli kļuvis aukstāks, distancētāks, nejūtīgāks. Pat ja māte šajā periodā atgriežas, bērns jau ir citāds, rezervētāks pret māti un tuviniekiem. Bērns tāds paliek ilgi, ja ne visu mūžu.

Kā pretstatu atsvešinātībai psihologi min simbiotiskās saiknes izveidošanos starp māti un bērnu vai sintiniju — spēju atsaukties uz cita cilvēka emocionālajiem stāvokļiem, līdz-pārdzīvošanu, iejušanos citā cilvēkā utt. Spēja līdzpārdzīvot kļūst par saskarsmes galveno motivācijas avotu visā pirmsskolas vecumā, tātad arī zīdaiņa vecumā. Tas ir nozīmīgs psihiskās attīstības sasniegums, jo spēja iejusties cita cilvēka emocionālajā stāvoklī veicina intelektuālo un emocionālo decentralizāciju, kas veidojas visos periodos līdz skolas vecumam (7 gadi). Bērniem ir raksturīga centrēšanās tikai uz vienu redzesleņķi un parādību uztveri, viņi nespēs uztvert pasaules emocionālās norises ārpus sevis, ja empātijas spējas, kas iedzimst, neuzturēs un neattīstīs bērnībā. Spēju empātiskj iejusties cita izjūtās un līdzpārdzīvojumu psihologi saista ar socializēšanas spēju attīstību kopumā.

Saskarsmes un emocionālo attīstību zīdaiņa vecumā psihologi saista ar tuvu, emocionāli pozitīvu attiecību uzturēšanu starp māti un bērnu, attiecību, kurās nav ilga pārrāvuma, kurās valda empātija un simbioze.

Kopsavilkums

1.     Bērna attīstību ietekmē jau ieņemšanas brīdis un bērna

attīstība embrionālajā periodā.

2.     Bērna attīstību nosaka mātes veselības stāvoklis, emocionālais stāvoklis, sievietes gatavība uzņemties mātes lomu.

3.     Bērna pozitīvu attīstību ietekmē iedzimtība, dzemdību

norise, emocionālais kontakts ar māti un citiem tuviniekiem,

saskarsme, ēdiena kvalitāte un gūtais apmierinājums, fiziskā

aprūpe.

4.     Bērna motoriskās iemaņas attīstās šādi:

0-2 mēneši - pagriež galvu, paceļ zodu uz augšu, guļot uz vēdera;

3-4 mēneši - paceļ krūtis, notur galvu, tver priekšmetus;

5-6 mēneši — stingri tur galvu, pārliek priekšmetus no rokas rokā;

7-8 mēneši - sēž patstāvīgi;

9-10 mēneši - stāv, turoties pie atbalsta, rāpo;

11—12 mēneši - pieceļas, ar atbalstu staigā vai arī patstāvīgi staigā.

5. Bērna izziņas iemaņas attīstās šādi:

0—2 mēneši — sensorā uztvere;

3—4 mēneši - pazīst iepriekš uztverto, uzmanīgi seko objektam;

5—6 mēneši — atdarina pieaugušos;

7-8 mēneši - atmiņā atjauno, reproducē;

9—10 mēneši — saprot runu;

11-12 mēneši - izrunā vārdus ar izpratni.

6. Bērna emocionālās attīstības, rādītāji:

0—2 mēneši — rosības komplekss — reakcija uz saskarsmi ar tuvu cilvēku;

3-4 mēneši - smaida pazīstamajiem cilvēkiem, kļūst trauksmains, pazaudējot no redzesloka pazīstamu cilvēku un ieraugot svešu;

5-6 mēneši - sejā parādās vilšanās, apmierinājuma, bēdu u. c. izteiksmes;

7-8 mēneši - bailes no šķiršanas;

9—10 mēneši — spēlējas un rotaļājas ar pieaugušo, emocionāli vēl ir saistīts ar māti, nostiprinās emocionāli simbiotiskās saites ar tuviem cilvēkiem;

11-12 mēneši - tas pats; 1 gada krīze.

Skaidrojošā vārdnīca

Adaptēties - pierast, piemēroties.

Atavisms - palieka no senāka attīstības perioda.

Deprivācija — norobežošanās no tuviem un emocionāli atgriezeniskiem sakariem ar cilvēkiem.

Emocionālās ietekmes — psihiskas ietekmes uz bērna psihi saskarsmes rezultātā.

Intelektuālās operācijas — domāšanas operācijas: salīdzināšana, analīze, sintēze, abstrahēšana.

Kognitīvā shēma - atmiņas procesu, pieredzes rezultātā uzkrājas subjektīvi priekšstati, tēli par lietām un parādībām, cilvēkiem (Ž. Piažē termins).

Motorika — kustības.

Rosības komplekss — 2 mēnešu vecumā reakcija uz tuva cilvēka parādīšanos - smaids, rosība, dūdošana utt.

Saķeršanas reflekss — jaundzimušais automātiski saķer ar pirkstiņiem pieaugušā pirkstu, ja tas pieskaras bērna plaukstai.

Sensomotorā koordinācija — acu un roku kustību saskaņošanās.

Sensomotorais periods - no 1 līdz 12 mēnešiem, kad intelektuālās attīstības pamatā ir sajūtu un motorikas attīstība (Ž. Piažē termins).

Sensorā informācija — caur receptoriem, kuri atrodas acīs, ausīs, mutē, degunā, ādā, muskuļos, saņemtā informācija.

Simbiotiskā saite — emocionāli atgriezeniskā saite starp māti un bērnu pozitīvi emocionālas saskarsmes rezultātā.

Sintonija - spēja atsaukties uz cita cilvēka emocionālajiem stāvokļiem, līdzpārdzīvojums, kā rezultātā notiek intelektuālā un sociālā decentralizācija.

3. NODAĻA MAZBĒRNA JEB AGRĪNĀS BĒRNĪBAS VECUMPOSMĀ RAKSTUROJUMS

Psihologi par agrīno bērnību sauc bērna attīstību no 1 līdz 3 gadu vecumam. Šim periodam ir jāveltī vislielākā uzmanība, jo šajā laikā sāk attīstīties bērna personības galvenās kvalitātes, tādas kā ES koncepcija, pašvērtējums, saskarsmes prasmes un iemaņas, sociālās lomas uz atdarināšanas un empātijas pamata, kā arī priekšmetu funkcionālā apguve atbilstoši sociālajām semiotiskajām nozīmēm, priekšmetu nosaukumu apguve, egocentriskās runas apguve.

3 gadu vecumā bērna atmiņa, uztvere, uzmanība, domāšana iegūst vairāk pieaugušiem cilvēkiem raksturīgu īpatnību, nekā tas bija līdz šim, bērns iemācās izziņas procesus izmantot aktīvi — pats savu "iekšējo shēmu" kontekstā, ko pauž runā un saskarsmē. Runas attīstība ir saistīta ar visu kognitīvo procesu attīstību, ES apziņa — ar personības attīstības jaunu fāzi.

Runas attīstība

Runu bērni apgūst apbrīnojami ātri, īpaši pēc tam, kad viņi ir sākuši paši izrunāt pirmos vārdus. 2,5 gadu laikā bērna runa attīstās no pašiem primitīvākajiem izteicieniem līdz prasmei apzināti izteikt noformulētu domu ātra tempa un gramatiski pareizos teikumos. īsumā to var attēlot šādā sistēmā:

1. gads - pirmie apzinātie vārdi (mamma, papa vai tēta, jā vai nē u. c);

1,5 gadi - divu vārdu kombinācijas (mans suns, dzert sulu u. tml., protams, savā bērna fonētikā);

no 2 līdz 2,5 gadiem - garāki izteicieni, piemēram, "tāpēc Jānis raudāja", "liec zīmuli", "kas tas ir";

3 gadi - runu veido teikumi, bērni sarunājas, bet ne vienmēr atbild.

Tātad, sākot ar pirmā gada beigām, bērniem jau ir izveidojušies priekšstati, kas ir kas tuvākajā apkārtnē un kā to sauc, — par rotaļlietām, par ķermeņa daļām, ēdienu utt., taču lietu nosaukumu un nozīmju izpratne ir sašaurināta, bērni izprot atsevišķas lietas, ne kopsakarības un nianses. Tikai ap 4 gadu vecumu bērni pamazām iemācās izprast lietu nianses un vispārinājumus.

No 1,5 līdz 2,5 gadiem bērni iemācās kombinēt vārdus, veido 2 vai 3 vārdu frāzes. No 2,5 gadiem raksturīga patstāvīga un aktīva runa, kas vērsta arī uz paša bērna un pieaugušā uzvedības regulāciju.

Attīstās arī fonemātiskā runa — gramatisko formu saskaņošana. Tā sāk attīstīties 1 gada vecumā un pamatos ilgst līdz 3 gadu vecumam, kad gandrīz visos gadījumos bērni jau saskaņo gramatiskās formas, locījumus un galotnes. 3 gadu vecumā bērni var veidot sarežģītus teikumus. Ir apzināta apziņas kontrole

par to, ko saka.

No 2 gadu vecuma bērnam ir aktīva interese par visu. Viņš visu grib zināt, visu grib pataustīt, ieraudzīt, saklausīt, — tas ir kāpēcīšu vecums. Taču 2 gadu vecumā pasīvais vārdu krājums vēl ir lielāks nekā aktīvais - tas ir 3 reizes lielāks nekā aktīvais. Sākumā, mācoties runāt, bērns vienkārši rāda ar roku uz lietu, kas viņu interesē, un gaida, ka pieaugušais to nosauks. Bērni sākumā labāk reaģē nevis uz vārdu nozīmi, bet uz situāciju, ar ko vārds saistījies vai pašlaik saistās. Vārdu bērns uztver kopā ar žestiem, mīmiku, pantomīmu, balss intonāciju.

No 1,5 gadu vecuma bērni paši sāk prasīt, kas ir tas vai tas, kā to sauc. No 3 gadu vecuma bērni sāk ieklausīties, ko savā starpā runā pieaugušie. īpaši bērniem šajā vecumā patīk klausīties pasakas, stāstus, dzejoļus. Tam ir liela nozīme runas, gribas, atmiņas, domāšanas un iztēles attīstībā. Tāpēc vecākiem iesaka bērnus pieradināt un ieinteresēt klausīties pasakās un stāstos. Tas palīdz realitāti uztvert ne tikai ar sajūtu orgāniem, bet arī ideālajā plāksnē, ar iztēles palīdzību.

1,5 gadu vecumā bērns apguvis apmēram 30-100 vārdu, bet lieto mazāk. Pēc 1,5 gadu vecuma seko lēciens runas attīstībā; pēc 2 gadu vecuma bērns jau zina 300 vārdus, 3 gadu vecumā -1500 vārdu.

Runas attīstību šajā vecumā saista ar saskarsmi. Bez saskarsmes runa nevar attīstīties.

Jāņem vērā, ka bērns šajā vecumā vēl nav spējīgs izpildīt darbības pēc sarežģītā valodā dotas instrukcijas, kā arī nespēj izdarīt izvēli, ja jāizvēlas no vairākiem variantiem viens.

No 3 gadu vecuma parādās pazīmes arī t. s. "egocentriskajai runai", kad runā parādās ES.

Par bērnu runas attīstību pētījumu veikusi Velta Rūķe-Draviņa un publicējusi to grāmatā "Latviešu meitene apgūst savu pirmo valodu".

Piemēram, kā bērns apgūst īpašo mazbērnu valodiņu jeb "aukļu valodu". Tā atšķiras no parastās valodas ar īpatnēju vārdu krājumu, izrunu, semantiskajām nozīmēm, intonāciju, to pavada žesti un mīmika. īpaši apzīmējumi ir bērnam tuvajām lietām: ēdienam, rotaļlietām, tuvajiem cilvēkiem, dzīvniekiem, ķermeņa daļām utt., piemēram, "ņammāt", "čučēt", "cisāt", "attā!". Kustoņu vārdus nosaucot, izmanto onomato-poētismus (dzīvnieku balsu atdarinājumus): "ņau-ņau!", "vau-vau!", "mū-mū!" utt. Vai arī par kaut ko bīstamu saka: "ai, ai, ai!". Kādas darbības nenosauc to literārajos nosaukumos, bet īpaši: "tu-tū!" (nav), "opā!" (pacel mani!) utt.

Bērni šajā vecumā apgūst arī krāsu nosaukumus. Gada vecumā bērni neizrāda nekādu interesi par krāsām, nezina arī krasu nosaukumus, izņemot visbiežāk atkārtotos - "melns", "balts". Taču ap 2 gadu vecumu bērns jau prot atšķirt pamatkrāsas, ja tas ir mācīts. Piemēram, bērns spēj grāmatā parādīt noteiktas krāsas rimbulīšus vai grupēt noteiktas krāsas klucīšus. 2,5 gadu vecumā rodas īpaša interese par krāsām. Piemēram, pastaigā pa pilsētu bērns vēro automašīnas un pasaka katras automašīnas krāsu, protams, vēl savā īpatnējā fonētiskajā izrunā, piemēram, "mei" (melns), "ļaļa" (zaļš), "liii" (zils), "pelele" (pelēks).

Tātad vecumā no 1 līdz 3 gadiem bērns pamazām apgūst lietu nosaukumus, krāsas, vārdu pamatnozīmes, fonemātisko un ego-centrisko runu.

Otrs nozīmīgs jaunveidojums šajā vecumā ir "simboliskās darbības apguve". Tā ari saistīta ar runas, domāšanas, atmiņas, uztveres, iztēles attīstību. Tā veidojas rotaļu procesā uz atdarināšanas refleksa bāzes.

Simboliska darbība

Ap 2 gadu vecumu bērni dažādām lietām sāk piešķirt simbolisku jēgu - nozīmes, kuras neatbilst to adekvātajai semantikai, bet balstās uz līdzības vai iztēles bāzes, piemēram, gumijas gabaliņš var kļūt par gaļas gabaliņu, lapas - par naudu, grants ar ūdeni - par biezputru. Psiholoģijā šīs darbības ir nosauktas par semiotiskajam vai simboliskajām darbībām. Tās veidojas uz atdarināšanas un iztēles pamata. Simboliskās darbības psihologi saista ar zīmēšanu, kam ir liela nozīme agrīnās bērnības periodā.

Zīmēšana

Simbolisko jeb semiotisko darbību attīstība 2—3 gadu vecumā izpaužas bērnu zīmējumos. Zīmējumi kļūst ar katru gadu sarežģītāki. 2 gadu vecumā bērni sāk iepazīt zīmuli. Bērni sakuma vienkārši "švīka", "skricele", velk kaut kādus rimbuļus vai vertikālas un horizontālas līnijas. Bērniem pusotra gada vecumā lika uzzīmēt cilvēka seju, demonstrējot paraugu. Bērni lapu sašvīkāja, un tā viņiem bija seja. Savukārt 2 gadu vecumā jau tika uzzīmēts neregulārs ovāls, tātad līdzība jau lielāka. 2,5 gadu vecumā šajā ovālā parādījās acu un mutes vietas, šī tēma ir plaša, un tai ir veltīti daudzi pētījumi. Šajā mācību līdzeklī tā tiek pieminēta tikai simbolisko darbību sakarībā.

Rotaļas

Simboliskās darbības saistās arī ar rotaļām.

Bērni 1-3 gadu vecumā vispirms atklāj priekšmetu sociālo lietojumu. Bērnu manipulēšana ar priekšmetiem arvien vairāk tuvinās to funkcionālajam lietojumam. Tā 1,5 gadus veci bērni, piemēram, ar karoti, bumbiņu, grāmatu vai citu priekšmetu rīkojas citādi nekā 3 gadus veci bērni. 3 gadu vecumā tuvākajā apkārtnē esošo priekšmetu funkcionālais lietojums ir apgūts.

Rotaļas un spēlēšanos psihologi grupē šādi:

1)      izzinošās spēles un rotaļas,

2)      konstruējošās jeb konstruktorspēles,

3)  lomu un sižeta rotaļas.

No 2 gadu vecuma bērns ar rotaļām sāk atdarināt pieaugušo darbības, piemēram, lelli liek gulēt, baro, ārstē, mazgā. No 3 gadu vecuma visi bērni pāriet uz simboliskajām darbībām — rotaļlietas pakļauj kādai iztēles idejai.

īpaši nozīmīgas ir lomu un sižeta rotaļas. Tajās bērni pauž savu sociālo pieredzi un iztēli. Psihoanalītiķi uzskata, ka ar rotaļām bērni pauž savas personības iezīmes un zemapziņas darbības. Arī savus iekšējos konfliktus bērni risina ar lomu un sižeta rotaļu palīdzību. Piemēram, ja bērns, spēlējoties ar lelli, to apmīļo, rūpējas par to, iespējams, ka viņš atspoguļo

savas vajadzības pēc mīlestības un glāstiem. Savukārt, ja bērns, spēlējoties ar lelli, to nemitīgi soda, tas var liecināt par kādām sociālās adaptācijas problēmām, agresivitāti. Lomu spēlēs bērni atdarina pieaugušos, redzēto un dzirdēto, kā arī savā zemapziņā koncentrētās ietekmes. Lomu rotaļas uzskata par bērna gatavības iesaistīties sociālajās attiecībās, socializēties pazīmi. Spēlēs un rotaļās bērns pauž arī paškontroles prasmes un iemaņas, piemēram, ja rotaļa prasa ievērot noteikumus. Taču 1—3 gadus veciem bērniem vēl ir grūti ievērot noteikumus, viņi tos neievēro vai labāk rotaļājas bez noteikumiem, vienatnē.

Rotaļas saistās arī ar saskarsmes prasmju un iemaņu apguvi. Par jaunveidojumu var uzskatīt to, ka bērni šajā vecumā sāk apgūt rotaļāšanos kopā ar vienaudžiem. Vienaudžu nozīme līdz ar attīstību pieaugs un sasniegs kulmināciju pusaudža vecumā. Līdz 18 mēnešiem bērni spēlējas vieni, tad viņi izturas pret vienaudžiem kā pret izpētāmām lietām — baksta ar pirkstiem, aptausta. No 1,5 līdz 2 gadiem bērni sāk spēlēties un rotaļāties ar vienaudžiem. Interesanti, ka 2,5 gadus veciem bērniem pēkšņi sāk parādīties bailes no vienaudžiem, līdzīgi kā bija bailes no svešiem pieaugušajiem pirmajā dzīves gadā. Kad telpā ienāk nepazīstams bērns, 2,5 gadus vecs mazulis var sākt raudāt vai arī tiekties pēc mātes. To skaidro tā, ka līdz 2,5 gadu vecumam bērna psihē ir izveidojusies shēma "pazīstams — nepazīstams". Tā kā līdz tam lielākā daļa bērnu ir saskārušies tikai ar pieaugušajiem, tad shēma galvenokārt ir "pazīstams pieaugušais — nepazīstams pieaugušais". Bērns labāk ir iepazinis, ko nozīmē saskarsme ar pieaugušajiem, nevis ar bērniem. Tā kā nav ar ko salīdzināt, veidojas nedrošība vai bailes.

Situācija mainās ap 3 gadu vecumu, kad bērns jau zina, ko sagaidīt no tā vai cita cilvēka, izveidojušās jau vismaz divas shēmas - "pieaugušais" un "bērns", un bērns sāk rotaļāties kopā ar citiem bērniem.

Rotaļās attīstās ne tikai saskarsmes prasmes un iemaņas, bet turpina attīstīties arī uztvere, atmiņa un domāšana.

Uztvere, atmiņa un domāšana

Ž. Piažē 1967. g . izveidojis teoriju par bērnu intelektuālo attīstību, par pamatu ņemot apgalvojumu, ka bērna domāšana ir galvenā kognitīvā izziņas procesa attīstībā. Domāšana ir pamatā arī runai. Vispirms attīstās domāšana, runa veidojas sekundāri. Pirms bērni sāk runāt, viņos veidojas "iekšējās shēmas", viņi interpretē pasauli pēc tām, grupējot priekšstatus un tēlus, asociācijas, kas uzkrājušās atmiņā. Domāšanas pirmās operācijas (salīdzināšana un grupēšana) ir raksturīgas "iekšējo shēmu" attīstībai uztverē.

Ap 2 gadu vecumu bērni sāk spēlēt elementāras loģiskās spēles, spēj izveidot darbības plānu spēles, rotaļas ietvaros. Ap to laiku arī mainās uztvere. Bērnam attīstās spējas koordinēt kustības vienlaikus ar kādu ķermeņa daļu un priekšmetu, piemēram, satvert zīmuli un to vadīt, līst cauri šķēršļu joslai vai bīdīt vienu priekšmetu cauri šķēršļiem ar cita priekšmeta palīdzību.

3 gadu vecumā bērni iemācās atšķirt arī priekšmetu formas. Viņi spēj atšķirt apli, ovālu, kvadrātu, taisnstūri, trīsstūri, daudzstūri, protams, salīdzinot tos ar pazīstamu priekšmetu formām, piemēram, trīsstūris kā jumts, aplis kā bumbiņa.

Bērns pasauli apgūst eksperimentējot, pārbaudot dažādu priekšmetu un parādību lietojumu. Bērni var ilgstoši variēt ar kādu priekšmetu, līdz pārbauda tā kvalitātes un kvantitātes. Tas var izraisīt pieaugušajos dusmas, ja bērns, piemēram, sadauzījis jauno modinātājpulksteni, vēloties pārbaudīt, kāpēc tas tikšķ.

No 2 gadu vecuma attīstās bērnu spējas atrisināt kādu darbību ne tikai ar kļūdu un mēģinājumu metodi, bet arī ar pēkšņas atklāsmes (insaita) palīdzību, kad, ilgāku laiku kaut ko pētot, bērns pēkšņi atklāj pareizo risinājumu.

Agrīnās bērnības perioda beigās - 3 gadu vecumā - veidojas spējas vispārināt, atrast jaunas asociācijas starp jau zināmo priekšmeta funkciju vai nozīmi un jauno. Bērns sāk fantazēt un variēt, modelēt. Iztēle ir nozīmīgs psihiskais process agrīnās bērnības periodā, līdz skolas vecumam tā kļūst par vislabāk attīstīto izziņas procesu psihe. Iztēles attīstībai ir nozīme ari abstraktās domāšanas attīstībā. Tā kā iztēle saistās ar asociācijām, tēliem, kopīgā meklēšanu parādībās, tad, attīstot asociatīvo iztēli, domāšanu (likt sameklēt līdzīgo), var sākt attīstīt asociatīvo (abstrakto) domāšanu 3 gadu vecumā. Veidojas spējas atlasīt, izvēlēties no vairākiem variantiem vienu pēc noteiktas pazīmes.

Notiek pāreja no uzskatāmi konkrētās domāšanas (izprot tikai to, ko redz, aptausta, kas ir bijis pieredzē) uz tēlaino. Uzskatāmi konkrētā jeb uzskatāmi darbīgā domāšana bērniem šajā vecumā dominē - bērns uztver, iegaumē un izprot labāk to informāciju, kuru viņš iegūst caur sajūtām - redz, dzird, pagaršo, aptausta, viņš vēl nespēj abstrahēt un vispārināt.

Personības attīstība saskarsme

Pie personības attīstības faktoriem psihologi pieskaita vajadzības pēc jauniem iespaidiem un vajadzības pēc saskarsmes jeb vajadzības pēc emocionāla kontakta.

Saskarsmes orientācijas objekts bērniem no viena līdz trim gadiem ir pieaugušais. Pieaugušais ir atdarināšanas etalons, prasmju un iemaņu eksperts, palīgs, kopīgas darbības organizētājs, pašvērtējums un sociālās kompetences veidotājs. Tieši no pieaugušā ir atkarīgs, vai bērnā veidosies kompetences apziņa (es varu! man izdodas!) vai vainas un šaubu izjūtas. Lutināšanas un pārliekas aizbildniecības gadījumā var veidoties superioritātes komplekss (pēc A. Ādlera). Pieaugušais ir ari sociālo lomu apguves paraugs. Saskarsmē ar pieaugušo bērns socializējas un attīstās viņa ES apziņa.

Šajā periodā pozitīvu emociju rašanās galvenais priekšnosacījums vairs nav fizioloģisko vajadzību, bet saskarsmes vajadzību apmierināšana. Bērns, pašam neapzinoties, nemitīgi pieprasa saskarsmi ar pieaugušo. īpaši, kad bērns ir iemācījies staigāt un runāt, nemitīgi vēlas visu zināt, visur grib iet, par visu jautā — kāpēc. Aizņemti, noguruši vai stresaini vecāki jūtas neapmierināti, atstāj bērnus auklēm vai vecmāmiņām. Saskarsmē turpina attīstīties arī empātija un sintonija, spēja līdz-pārdzīvot. Paralēli attīstās arī antipātijas jūtas. Bērns vairs nav pasīvs saskarsmes objekts, bet ar katru dienu kļūst aktīvāks un prasīgāks, arvien vairāk individualizējas saskarsmē.

Veiksmīgas saskarsmes priekšnosacījums ir pieķeršanās jūtu attīstība.

Emocionālas, tuvas saskarsmes trūkums bērnībā var atstāt negatīvu ietekmi uz vēlākajiem gadiem — bērni nespēj izveidot normālas attiecības ar citiem cilvēkiem, ir emocionāli auksti. Tāpēc pieaugušajam ir jāspēlējas ar bērnu, jāsarunājas, jāpieskaras, jo tā netiešā veidā ir pašaizsardzība pret nelabvēlīgu psihes attīstību. Pozitīva, emocionāla atzīšana bērnā attīsta drošības izjūtu, pārliecību par sevi, ticību saviem spēkiem un iespējām. Tā, piemēram, ir novērots, ka mātes klātbūtnē bērni kļūst aktīvāki, atraisītāki, draiskulīgāki.

Vispirms bērna saskarsmes prasmes un iemaņas, sociālo lomu un pašvērtējuma attīstība sākas ģimenē. Ar ģimeni saistās dzimumidentitātes veidošanās, normu apguve, pašvērtējuma veidošanās. Agrīnajā bērnībā sabiedrība sāk ierobežot bērnu vienā dzimumā — ar apģērbu, ar uzvedības normām, ar rotaļlietām ("zēni tā nedara", "meitenes dara tā!"). Bērni apgūst dzimuma lomas. Ja ģimenē nav abu dzimumu vecāku, tad bērnā neveidojas priekšstati par otram dzimumam raksturīgām uzvedības normām un netiešā veidā bērnā var veidoties pastiprinātas tieksmes pēc tā dzimuma, kā nav ģimenē. Zēna kā noteikta dzimuma nesēja "loma" ir grūtāk apgūstama, ja viņš ir blakus tikai mātei. Zēnam būtu psiholoģiski jāpārvar mātes "pievilkšanas spēks", šo procesu atvieglo, ja māte pati ir psiholoģiski gatava "pārgriezt emocionālo nabassaiti", tas ir, emocionāli atbrīvoties no pārāk lielas aizbildniecības pār zēnu. Bet tas nav jātulko kā novēršanās no mīlestības, emociju izpausmēm pret dēlu.

Ap 3-5 gadu vecumu dzimuma lomu bērns apgūst, tā nostiprinās.

Ar ģimeni saistās arī sociālo, morālo normu apguve.

No 1,5 līdz 2 gadiem bērni sāk apgūt tuvākajā apkārtnē esošo lietu kopsakarības, piemēram, lietu veseluma ideju, atbilstību noteiktiem etaloniem (rotaļlietām jābūt veselām, pogām jābūt aizpogātām, jānokārtojas tikai uz podiņa u. tml.). Tas nozīmē, ka bērns psihiski ir gatavs apgūt sociālās normas. To apguve ir saistīta arī ar gribas un paškontroles procesu attīstību.

Bērni sāk apgūt vērtīborientāciju, tikumiskās jūtas, ja tās tiek demonstrētas bērna tuvākajā apkārtnē. Ja bērns apgūst kādu normu, tad, ja kaut kas tai sāk neatbilst, bērns izrāda uztraukumu - sāk rādīt uz iztrūkušajām pogām, saplēstajiem zābaciņiem, uz kādu defektu kā uz pasaules traģēdiju ar izmisuma izteiksmi sejā un balsī. Kādā eksperimentā bērniem 2—3 gadu vecumā demonstrēja cilvēka attēlu, kurš neatbilda normai, kur jābūt katrai ķermeņa daļai. Bērni ilgāk skatījās uz to attēlu, kurš neatbilda normai, nekā uz to, kurš atbilda normai par cilvēka ķermeņa uzbūvi. 2-3 gadus veci bērni var sākt mētāt rotaļlietas, ja nespēj izpildīt kādu pieaugušā doto uzdevumu vai prasības. Tāpēc var apgalvot, ka agrīnās bērnības periodā bērnos attīstās spējas novērtēt lietu un parādību atbilstību normai, etaloniem. Līdz ar citu vērtējuma attīstību bērnos attīstās arī pašvērtējums.

ES koncepcijas attīstība

Pašapziņas attīstība ir nozīmīgs agrīnās bērnības perioda jaunveidojums psihē. ES koncepcijas attīstība saistīta ar

1)      spējām pastāstīt par citu cilvēku uzvedību,

2)      spējām apzināti ietekmēt citu cilvēku uzvedību,

3)      spēju pastāstīt par savu darbību,

4)      spēju sevi pazīt (spogulī),

5)      patstāvības izjūtu,

6)      sava īpašuma apziņu,

7)      empātiju,

8)  2-3 gadu krīzi.

Tā kā pāreju no viena attīstības perioda uz citu saista ar krīzēm, tad jebkurš jaunveidojums arī saistās ar izpausmēm, kuras nav novērotas iepriekš, tātad — krīzēm. Tā, piemēram, 1 gada krīzē ir novērotas tādas izpausmes kā nepaklausība, spītība un ietiepība. Līdzīgas parādības ir novērotas 3 gadu krīzē - negatīvisms, ietiepība, patvaļas un nepaklausības izpausmes, bērns it kā par spīti dara tieši to, ko pieaugušais ir aizliedzis. Ja bērns dara kādu darbību un pieaugušais vēlas, lai bērns to pārtrauc un dara ko citu, bērns var sākt izrādīt nepakļaušanos. Visbiežāk to var novērot, kad bērnam liek apēst kaut ko veselīgu, iet gulēt, sakārtot mantas. Krīzi 3 gadu vecumā psihologi saista ar "ES pats" parādīšanos bērna runā un līdz ar to apziņā.

Bērni no 1,5 līdz 2 gadu vecumam sāk sevi apzināties, sāk sevi pazīt. Vispirms bērns apgūst sava ķermeņa daļas (nosaukums un kur tas atrodas), tad mācās savu ķermeni atšķirt no cita (mātes). Sākas "rituāli" ar spoguli, kad bērnam māca sevi pazīt spogulī. Ir veikti pētījumi par to, kad bērni sāk sevi pazīt spogulī. Piedalījās bērni no 9 līdz 24 mēnešu vecumam kopā ar mātēm. Bērniem lika nostāties pie spoguļiem un rādīja, ka tie ir viņi. Tad mātes nemanāmi uztriepa uz bērnu degungaliem mazliet krāsas un atkal pieveda pie spoguļa. Bērni, kuriem vēl nebija 2 gadi, nekādi nereaģēja uz attēlu spogulī, bet bērni, kuriem jau bija 2 gadi, skatoties uz savu attēlu spogulī, ar pirkstu aizskāra savu degungalu.

Šajā vecumā bērni savā runā sāk lietot arī vārdu "es", "man" un citus personu vietniekvārdus. Piemēram, saka: "Es sēdēšu!" vai arī: "Es ēdīšu!" Pirms tam bērni parasti sevi uzrunāja 3. personā - tā, kā viņus uzrunā pieaugušie.

Līdz ar pašvērtējuma rašanos bērni sāk sevi salīdzināt ar citiem. Pašvērtējumu agrīnās bērnības periodā galvenokārt ietekmē pieaugušo dotais vērtējums, liela nozīme ir nosodījumiem, kritikai, uzslavām. Tāpēc psihologi apgalvo, ka tieši 2-3 gadu vecumā bērnos sāk attīstīties sasnieguma gūšanas motivācija. Tā attīstās vienlaikus ar etalonu par atbilstību kādam normām, ar vajadzību sevi salīdzināt ar kādu etalonu. Tā, piemēram, ir novērots, ka bērni uzcēluši no klucīšiem māju, aplūko sava darba rezultātu, it kā skatoties no malas, vērtējot, vai tas atbilst mājai. Tātad 2-3 gadu vecumā bērniem veidojas spējas vērtēt savu darbu un sevi. Šī vecuma bērni mēdz kādu savas darbības neizdošanās iemeslu piedēvēt citiem — kādam pasaku varonim vai dzīvniekam, vai citam fantāzijas tēlam, lietu vērtējumos bērni var vadīties arī pēc fantāzijas.

Tātad bērna socializācijā liela nozīme ir bērna individualitātei un bērna individuālā ES, pašvērtējuma attīstībai. Tāpēc sen ir novecojis uzskats, ka tikai vide, ārējās ietekmes, audzināšana ietekmē bērna personības attīstību. Bieži novērotās bērnu nepakļaušanās pieaugušajiem liecina, ka ne tikai pieaugušie ietekmē bērna rīcību un uzvedību, bet arī bērni spēj ietekmēt un regulēt pieaugušo uzvedību un rīcību. Jo autoritārāki vecāki (ar varu un piespiešanu mēģina salauzt bērna individualitātes izpausmes, ko uztver kā nepaklausību, neatbilstību normai), jo biežāk bērniem novērojamas spītības un nepakļaušanās darbības. Bet ne vienmēr vecāki prot un spēj novilkt robežu, kur sākas individuālā brīvība, tiesības uz pašizpausmi un kur sākas visatļautība, slimīga opozīcija, draudi bērna veselībai un dzīvībai. 2-3 gadus vecs bērns bieži ir neaprēķināms, viņa ziņkāre var beigties ar kaitējumu veselībai, tāpēc jau no agras bērnības bērnam jāmāca, ka pastāv aizliegumi un normas.

Psiholoģijā vārds "nē", ko vecāki saka bērniem, nozīmē robežu, barjeru, psiholoģiskās dzīves telpas sašaurināšanu. Pasaules apgūšanas periods 1—4 gadu vecumā vecākiem ir visnogurdinošākais. Taču bērna gudrība aug ar katru dienu. Viņa saprāts drīz atļauj izprast, ka, piemēram, "karsts" un "nedrīkst" kopā veido "sāp". Ja māte ir pietiekami emocionāli stabila, viņa pati instinktīvi jūt īsto brīdi, kad jāuzliek barjera "nedrīkst". Ja māte pati nemitīgi baidās, pārspīlēti uztraucoties un aizliedzot jebkādas patstāvības izpausmes ("Neej - iekritīsi!", "Nepieskaries - uzkritīs!", "Nebrien peļķe - sabridīsi jaunos zābakus!" u. tml.), šīs bailes viņa "iepotē" bērnam. Taču robežas ir jāizvirza. Ja bērns jau bērnībā neiemācīsies apzināties robežas, viņš nebūs gatavs dzīvei, jo, dzīvojot sabiedrībā, nemitīgi ir jārēķinās ar ierobežojumiem.

Tikpat normāli ir, ja 3 gadus vecs bērns pats iemācās teikt: "Nē!" Arī ar paša teikto "nē" bērns ir atklājis sevi. Šis "nē" nozīmē, ka es pats varu darboties neatkarīgi nojums! No spēka pozīcijām cīnīties pret to ir maza jēga. Par to liecina arī vispārīgie saskarsmes likumi —ja mēs kādam cilvēkam saskarsmē demonstrējam savu varu, rodas pretdarbība, ieslēdzas psihes aizsargmehānismi. Psihologi labāk iesaka noteiktās normas ietvaros ļaut bērnam izvēlēties pašam, kuru variantu viņš grib, piemēram, ja negrib iet gulēt, nevis ļaut izvēlēties starp iet gulēt vai neiet, bet ļaut izvēlēties: vilkt svītraino pidžamu vai puķaino.

"Nē" nedrīkst izsvītrot no bērnības: tam ir nozīme gan uzvedības normu apguvē, gan gribas attīstībā, gan spējas pašam izlemt attīstībā. Cik noteikti bērns teiks "nē" 3 gadu vecumā, tik noteikti viņš, iespējams, teiks "nē" pusaudža vecumā baram, kurš aicinās doties turp, kurp viņš īstenībā negrib doties. Psihologi iesaka respektēt gan pieaugušo, gan paša bērna teikto "nē". Šis "nē" rada personības mugurkaulu, kurš turpmākajā dzīvē var noderēt.

Kopsavilkums

1. Runas attīstība bērniem no 1 līdz 3 gadiem:

1 gads - pirmie saprotamie vārdi (mamma, jā, tēte, nē, suns u. c);

1,5 gadi - divu vārdu kombinācijas (mans zīmulis, dzert sulu u. c);

2-2,5 gadi - garāki vārdu savienojumi un izteicieni (noliec zīmuli te u. c);

3 gadi — runu veido vienkārši teikumi, bērni sarunājas, bet ne vienmēr atbild, apgūst krāsu un priekšmetu formu nosaukumus uz līdzību un tuvākā apkārtnē esošo un pazīstamo priekšmetu līdzības pamata.

2. Galvenie psihiskās attīstības sasniegumi no 12 mēnešiem līdz 3 gadiem:

'izzina:

1 gads - saprot runu, pasīvais vārdu krājums ir lielāks nekā

aktīvais;

2 gadi - aktīvās runas izmantošana, izpratnes attīstība;

3 gadi — runas izveidošanās, pirmās tēlainās domāšanas

pazīmes, attīstoties iztēlei;

sevis atdalīšana no ārējās pasaules; priekšmetu veseluma, lietu kārtības apjēgšana;

'kustības:

1 gads - patstāvīga staigāšana un stāvēšana;

2 gadi - roku un kāju funkciju saskaņošanās;

3 gadi - roku kustību attīstība, manipulējot ar priekšmetiem,

kustību pašregulācijas pazīmes;

'saskarsme:

1  gads — runa kļūst par saskarsmes līdzekli;

2  gadi - rakstura pamatiezīmju formēšanās;

3  gadi - pašapziņas, pašvērtējuma izpausmes. Pirmo morāles, tikumisko normu apguve. Cilvēku uzvedības noteikumu apguve u. c.

Skaidrojoša vārdnīca

Dzimumidentitāte — apziņa, ka pieder noteiktam dzimumam.

Egocentriskā runa - runa, kurā dominē ES forma, dominē egocentriskā domāšana, apkārtējās pasaules norises bērns uztver atkarībā no savas sensorās pieredzes.

Fonematiska runa — gramatisko formu saskaņošana runa: vārdu galotņu, darbības vārdu formu saskaņošana, sasaistot vārdus.

Insaits - pēkšņa atklāsme pēc ilgstošas domāšanas.

Kognitīvā attīstība - ar izziņas procesiem un motoriku saistīta attīstība.Priekšmetu sociālais lietojums — bērna darbība ar priekšmetiem atbilst to tradicionāli nosacītajām funkcijām.

Simboliskā jeb semiotiskā darbība — bērni piešķir priekšmetiem subjektīvas nozīmes ar iztēli, asociācijām.

Superioritātes komplekss - pārākuma komplekss, izjūta; tā rašanos saista ar pārāk lielu aizbildniecību pār bērnu (A. Ādlera termins).

Uzvedības pašregulācija — bērna kontrole pār savu uzvedību, kas saistīta ar apziņu un gribu.

4. NODAĻA PIRMSSKOLAS VECUMPOSMĀ BĒRNU PSIHISKĀS ATTĪSTĪBAS RAKSTUROJUMS

Viens no pirmsskolas perioda psihiskās attīstības priekšnosacījumiem ir lomu un sižeta rotaļu spēlēšana (bērni sevi sāk identificēt ar noteiktām lomām, sāk ievērot rotaļu noteikumus, seko tiem līdzi, tādējādi attīstot paškontroli un normu izpratni, apgūst sociālās uzvedības normas). Šī perioda psihiskā attīstība ir pamatā pārējo attīstības periodu rezultātiem. Tātad bērna attīstība līdz 7 gadiem ir personības attīstības nozīmīgākais posms. Šo viedokli īpaši aizstāv individuālpsiholoģijas un psihoanalīzes skolas pārstāvji.

Fiziskais raksturojums

Šajā periodā raksturīga liela kustību aktivitāte, augšana, koordinācijas spēju pilnveidošanās. Bērni spēj veikt sarežģītas kustības: lēkāt uz vienas kājas, lēkt lieliem lēcieniem uz priekšu, balansēt uz vienas kājas, izdarīt dažādus palēcienus un rāpties pa stieņiem. Tāpēc pirmsskolas vecuma bērnus iesaista dažādās sporta nodarbības, tomēr komandu spēles, sacensības šī vecuma bērniem nav piemērotas. Iesaka bērniem dot iespēju skriet, rāpties un lēkt, taču vienlaikus ierobežojot un kontrolējot bērnu neaprēķināmās kustības, jo bieži ir traumas. Bērnu dabisko aktivitāti iesaka kontrolēt, organizējot dažādas kustību rotaļas. Bērniem šajā vecumā ir novērojama arī t. s. "plosīšanās": ja bērnu grupa iekarst, grūti ir šo plosīšanos pārtraukt. Audzinātājiem iesaka pieradināt bērnus pie īpašām signālu sistēmām, uz kurām bērni reaģētu un kuras būtu zīme, ka jāpārtrauc. Tas palīdzētu attīstīt paškontroli, kas ir viens no galvenajiem šī perioda audzināšanas uzdevumiem. Jāmāca saskaņot 2 principus — "Es gribu!" un "Man vajag!".

Bērnu muskuļi šajā periodā ir labāk attīstīti nekā bērnu spēja tos kontrolēt. Sīkā pirkstu muskulatūra vēl tikai attīstās, tāpēc 4-5 gadu vecumā bērniem var būt grūtības griezt ar šķērēm, līmēt papīra aplikācijas, precīzi nokrāsot malu, nepārkrāsojot pāri, uzvērt krelles, satvert zīmuli ar īkšķa un divu pirkstu palīdzību. Šīs darbības ir jāattīsta.

Vēl šajā vecumā pilnveidojas bērnu prasmes un iemaņas koncentrēt skatienu uz sīkām lietām un vienlaikus uz vairākām, jo acu un roku koordinācija pilnveidojas, acu attīstīšanās vēl nav beigusies. Atšķiras šo procesu līmenis 4—5 gadu vecumā un 6-7 gadu vecumā. Zēniem šajā periodā ir labāk attīstīti lielie muskuļi un viņi ir izturīgāki, savukārt meitenēm ir labāk attīstīta sīkā pirkstu muskulatūra un viņas ir mierīgākas un precīzākas.

90% bērnu ir labās rokas bērni. Ir lieki mēģināt ar varu pārvērst kreiļus par labās rokas bērniem. Būt labrocim ir ērti, taču parasti ne tas ir galvenais. Piespiedu mainīšana var izraisīt bērnā nervozitāti, vainas un šaubu izjūtu.

Kognitlvas attīstības raksturojums

Vispirms tas saistās ar izziņas procesu un runas attīstību. Par kognitīvas attīstības faktoriem psihologi uzskata manipulācijas ar priekšmetiem un saskarsmi ar pieaugušajiem un vienaudžiem, ka ari smadzeņu šūnu nobriešanu, CNS izmaiņas. Ž. Piažē kognitīvo attīstību saista ar intelektu, domāšanu, kas 4-7 gadu vecumā norisinās kā pāreja no atdarināšanas un refleksijas uz loģisko spriestspēju. Šajā periodā zināšanas turpina veidoties kopējā sistēmā - vienotos uztveres tēlos, iekšējās kognitīvas shēmās. Kognitīvos psihes procesus Ž. Piažē saista ar šādiem psihes mehānismiem: operācijas, asimilācija, akomodācija, līdzsvars.

Operācijas nozīmē, ka bērniem attīstās spējas domāšanas procesā atgriezties atpakaļ pie iepriekš izdomātā un paredzēt turpmāko darbību.

Asimilācija nozīmē, ka bērns, uztverot kaut ko jaunu, atmiņā un uztverē nebijušu, salīdzina to ar atmiņā jau esošu, līdzīgu, pielīdzina jauno līdzīgajam vecajam un tad tikai pieņem — asimilē. Piemēram, 5 gadus vecs bērns pirmo reizi redz lidmašīnu, viņš zina, kādi ir putni un ka tie lido. Bērns asimilē jauno informāciju par lidmašīnu, salīdzinot to ar putna tēlu.

Akomodācija nozīmē, ka jaunā informācija kādos rādītājos nesaskan ar vecajiem priekšstatiem, ir pretrunā ar vecajām shēmām, neatbilst iepriekš zināmajam. Tad notiek akomodācija. Piemēram, salīdzinot lidmašīnu ar putnu, kaut kādas pazīmes nesaskan, tas liecina, ka tas nav putns. Bērns jautā vecākiem, kas tas ir. Uzzinot jaunu jēdzienu, notiek jaunu zināšanu ienākšana, veco priekšstatu nomaiņa ar jauniem — akomodācija. Kad bērns ir pieņēmis urt izpratis jauno, tad iestājas līdzsvars.

Ž. Piažē ir saskatījis 4 kognitīvas attīstības stadijas:

1) Sensomotorā - no dzimšanas līdz 1,5 gadiem;

2)   pirmsoperacionālā - no 1,5 gadiem līdz 7 gadiem;

3)  konkrēto operāciju stadija — no 7 līdz 12 gadiem;

4)  formālo operāciju stadija — no 12 gadiem.

Pirmsskolas vecuma bērnu kognitīvā attīstība atbilst otrajai stadijai. Z.Piažē to raksturo tā: galvenā pamatpazīme ir simbolu izmantošana, arī vārdu kā simbolu apguve. Vispirms bērns simbolus apgūst atdarināšanas procesā, reproducē darbības, kuras iepazinis pagātne, pieredze, ka ari apgūst simbolus priekšmetu un lomu rotaļās. Viens no simbolu apguves paņēmieniem ir apgūt spēju paskatīties uz kādu lietu vienlaikus no vairākiem redzesleņķiem. Tika veikts šāds eksperiments: novietoja krustveida šķēršļus tā, lai izveidotos 4 nodalījumi; katrā ievietoja lelli. Bērns vienlaikus redz visas lelles. Tad viņam lika iztēloties, ko redz viena lelle, ko redz cita lelle. Tātad lika iztēloties katras lelles redzesleņķi. Jaunākie šī vecuma bērni spēja veikt šo uzdevumu, bet sliktāk nekā vecākie - 6-7 gadus vecie. Līdzīgi ir pētījumi ar tilpuma un formu maiņu. Bērna acu priekšā nolika divus vienādus traukus un ielēja tajos vienādu daudzumu šķidruma. Bērnam jautāja, kurā ir vairāk šķidruma, bērns atbildēja, ka abos ir vienādi. Tad bērna acu priekšā no viena trauka pārlēja to pašu daudzumu citā traukā, šoreiz tikai garākā un šaurākā. Tad atkal jautāja, kurā traukā ir vairāk šķidruma. Bērns parasti atbild, ka vairāk šķidruma ir šaurākajā un garākajā traukā. Ž. Piažē secināja, ka pirmsskolas vecumā bērni spēj izdalīt tikai vienu galveno pazīmi no vairākām.

Uztvere

Šajā periodā turpina veidoties "iekšējās uztveres shēmas", kad sensorā informācija tiek interpretēta subjektīvi asimilācijas un akomodācijas procesā. Bērns uztveres tēlā redz tieši to, kas viņam ir būtisks. Bērni mācās veidot lietu kopsakarības -pazīt lietas un situācijas pēc to būtiskajām pazīmēm. Jo vecāks bērns, jo labāk viņš spēj izdalīt uztveramā priekšmeta informatīvās pazīmes un abstrahēt tās no nebūtiskajām.

Redzes uztvere šajā periodā jāattīsta īpaši. Vispirms jāturpina pilnveidot krāsu uztveri. 4 gadu vecumā bērnam jāprot nosaukt pamatkrāsas, 5 gadu vecumā —jāatšķir vienas krāsas nianses.

Priekšmeta formu uztvere. Bērns mācās salīdzināt viena priekšmeta īpašības ar citu priekšmetu īpašībām. Vispirms salīdzina pēc dotajiem paraugiem, kuri sākumā ir ikdienā sastopami priekšmeti (bumba, jumts u. c). Grūtības šajā periodā sagādā tas, ka bērniem saplūst kopa priekšmeta saturs un forma, viņi nevar atcerēties, ka tas ir, piemēram, trīsstūris, tādēļ saka - jumtiņš. Sešu gadu vecumā bērni jau izšķir formas, piemēram, aplis - līdzīgs ritenim, cilindrs - līdzīgs glāzei. Telpas uztvere. Sākumā telpas uztveres attīstībā liela nozīme ir sensoriem priekšstatiem - iespējām aptaustīt un redzēt. Vēlāk - vārdiskajam apzīmējumam (tur, te, tuvu, tālu), priekšmetu tuvuma un tāluma izpratnei, lieluma un virziena izpratnei (guļus, stāvus), telpisko attiecību izpratnei (pa labi, pa kreisi, vidū, aizmugurē). Uztveres attīstībā palīdz ilustrāciju skatīšanās un apguve. Ilustrācijas izmanto arī bērna intelektuālās attīstības diagnosticēšanai. Ir konstatēti trīs attēla uztveres līmeņi:

1)      uzskaite (kas tur ir) - 2 līdz 5 gadi;

2)      aprakstīšana (kāds kurš ir) - 6 līdz 9 gadi;

3)  interpretēšana (kas ar ko un kāpēc) — no 9 gadiem.

Ar gadiem pieaug arī ilustrāciju apskates ilgums. Mazie bērni (3 gadi) ilustrāciju apskata apmēram 5-6 sekundes, vecākie -19 sekundes.

Laika uztvere. Pirmsskolas vecumā attīstās arī laika uztvere, parādību ilguma, ātruma un secības atspoguļojums. Laiks un tā apzīmējošie jēdzieni ir abstrakti un tādēļ neizprotami tikmēr, kamēr bērns nesavieno vārda abstrakto nozīmi ar uztveres tēlu par kādu noteiktu laika izpausmi. Tā, piemēram, bērns var šajā vecumā jautāt, kāda šodien ir pirmdiena — sestdiena vai svētdiena. Pamazām bērni iemācās saistīt abstraktos laika apzīmējumus ar reālo izpratni — ko nozīmē "sākumā", "vēlāk", "agrāk", "pēc tam", "ilgi" u. tml.

Atmiņa

Atmiņa attīstās no netīšās uz tīšo iegaumēšanu, saglabāšanu un tīšo reproducēšanu. Bērniem šajā periodā ir izteiktāka pazīšana, nevis reproducēšana.

Sakuma bērni labāk iegaumē nevis saturu, bet ritmu, tāpēc var skandināt tekstus, neizprotot vārdu nozīmes. Iegaumēšanas metodika jābalsta uz rotaļu, spēles elementiem. Tā kā bērniem vēl nav izteikta tīšā iegaumēšana, viņi labāk iegaumēs to, kas saistīts ar emocijām, interesi. Tikai vēlākajā periodā, 6-7 gados notiek pāreja no netīšās iegaumēšanas uz tīšo, kad bērni spēj sev izvirzīt mērķi un ar gribasspēku piespiest sevi iegaumēt vai reproducēt, bet ne ilgstoši. Tīšās iegaumēšanas stratēģijas ir šādas:

1)   atkārtošana,

2)   asociāciju veidošana,

3)   klasifikācija (grupē pēc noteiktām pazīmēm),

4)   grupēšanas pazīmju meklēšana (pēc lieluma, pēc krāsām).

Protams, ka pirmsskolas vecuma bērni vēl nespēj izmantot

visus minētos iegaumēšanas paņēmienus. Viņi izmanto galvenokārt atkārtošanu, spēj atrast līdzīgo un atšķirīgo.

Ja informāciju neatkārto, tā ir īslaicīgajā atmiņā ne ilgāk par 30 sekundēm, izņemot gadījumus, kad informācijas iegaumēšanas pamatā ir spēcīgs pārdzīvojums. Bērniem iesaka salīdzināt ar jau zināmo informāciju, veidot asociācijas un izmantot emocijas, mīmiku.

3 gadus vecs bērns atmiņā operē tikai ar 1 informācijas vienību, 5 gadus vecs —jau ar 7 vienībām (sk. Millera likumu no vispārīgās psiholoģijas).

Pirmsskolas periodā bērniem notiek arī atmiņas veidu attīstība - tēlainās, kustību vai verbālās atmiņas attīstība (dzirdes, redzes, kustību).

Tēlaino atmiņu var attīstīt, saistot jauno informāciju ar kādiem redzes tēliem, priekšstatiem. To var diagnosticēt, piemēram, zīmējumos. Tēlus var saglabāt un izpaust dažādos līmeņos:

1)      pazīšanas līmenī,

2)  pasīvās atveidošanas līmenī (ārēja stimula nepieciešamība),

3)  tīšas atveidošanas līmeni,

4)  radošā atveidošanā (pats veido jaunas kombinācijas).

Pirmsskolas vecumā liela nozīme ir arī kustību atmiņas attīstībai — staigāšanai pa līdzsvara baļķi, braukšanai ar riteni, slidošanai un pašapkalpošanās kustībām, mazgāšanās, matu sukāšanai, darbībām ar karoti un dakšiņu, pogu aizpogāšanai, kurpju aizsiešanai, kā arī darbībām, kas saistītas ar sīko pirkstu muskulatūru, - līmēšanai, griešanai, rakstīšanai. Šo kustību attīstīšana ir svarīga bērna sagatavošanai skolai.

Verbālo atmiņu raksturo jaunu jēdzienu apguve. Jēdzienu sistēmas izmaiņas galvenokārt notiek 3 virzienos:

1)    jēdziena saturs sāk līdzināties tam, ko ar vārdu ir domājuši

pieaugušie;

2)    pieaug jēdzienu sasaiste ar loģiku, prātu;

3) sāk raksturot vienus jēdzienus, izmantojot citus

Domāšana

Bērna domāšanas attīstība ir saistīta ar cēloņu un seku sakarību atklāšanu starp lietām un to norisēm. Jau 4 gadu vecumā bērni atklāj, ka parādību cēloņi var slēpties lietu īpašībās, piemēram, "galdiņš apgāzās, jo tam bija tikai 2 kājas".

Par to, ka bērni šajā vecumā intensīvi meklē cēloņsakarības, liecina viņu daudzie jautājumi, sākas "kāpēcīšu" vecums. Bērni var jautāt:

"Kāpēc koki šalc?"

"Kāpēc pilieni uz stikla nožuva, kur tie palika?"

"Kāpēc vējš pūš?"

"Kāpēc ūdens nestāv uz vietas?"

"Kas ir saule, kāpēc tā spīd?"

"Kas ir stiprāks — zilonis vai lauva?"

"No kurienes es rados?"

"No kurienes radās pirmā māmiņa?"

"Kur vasarā dzīvo sniegs?" u. tml.

Attīstās vairāki domāšanas veidi: uzskatami konkrēta, uzskatāmi tēlainā, verbāli loģiskā domāšana. Jebkura uzdevuma risināšana šajā vecumā bērnam vispirms saistās ar atmiņā sensori uzkrāto informāciju. Ja bērnam uzdos jautājumu: "Kura meitene ir lielāka, ja Dace ir lielāka par Zani, bet Inta ir mazāka par Zani?" — bērns nespēs atbildēt, līdz viņš neuzzīmēs visas trīs meitenes. Bērns labāk saprot to, ko redz, nevis to, ko dzird.

Loģiskā domāšana attīstās pamazām, pieredzes, kļūdu un mēģinājumu rezultātā. Piemēram, meitenīte 4 gadu vecumā paņem noplēšamo kalendāru un rauj lapu pēc lapas: "Gribu ātrāk Ziemassvētkus. Tad mēs rotāsim eglīti." Vai cits piemērs: māte saka, ka atgriezīsies mājās tad, kad pulksteņa rādītāji būs tur un tur. Nevarēdams sagaidīt māti, bērns pagriež pulksteņa rādītājus un ir pārliecināts, ka māte tūlīt parādīsies.

Tātad pirmsskolas vecuma bērniem ir raksturīga uzskatāmi konkrētā, kā arī tēlainā domāšana, jo iztēle bērnībā ir vislabāk attīstītais izziņas process.

Iztēle darbojas ar tēlu un priekšstatu, asociāciju ķēdēm. Tai ir nozīme abstraktās domāšanas sagatavošanā. Ar iztēli un tēlaino domāšanu saistās arī fantazēšana, kas ir raksturīga bērniem. Fantazēšana var būt arī kā aizsargmehānisms, kad traumējošu informāciju bērns spēj pārveidot fantāzijā un tādējādi samazināt tās iedarbību uz psihi. Jo mazāks bērns, jo vairāk viņš domāšanā vadās pēc iztēles un fantāzijām. Bērni reizēm pat var neatšķirt fantāzijas no realitātes, un pieaugušajiem var likties, ka bērns melo.

Ar iztēli saistās arī zīmējumi. Kad švīkājumos parādās punkti, tas nozīmē, ka bērns sāk saprast, ka pastāv cieša saikne starp realitāti un zīmuļa iespējām to atveidot. Tas ir acu un rokas koordinācijas sākums, kas rodas 3-4 gadu vecumā. Tad arī notiek pāreja uz zīmējumu kā simbolu. Interesanti, ka sākumā bērns zīmē nevis to, ko redz, bet to, ko zina, ko domā asociatīvi, piemēram, ja pirms vāveres zīmēšanas iedod aptaustīt mīksto, pūkaino rotaļlietu, bērns zīmēs izjūtu, nevis vāveri.

3-4 gadu vecuma tiek zīmēti cilvēki - galvkāji. Pakāpeniski tiem pieaug mati, rokas, ķermenis, pogas apģērbā. Ap 6—7 gadu vecumu cilvēka attēlojumā vajadzētu būt jau galvai, kaklam, sejai, rokām, kājām, apaviem, drēbēm. Bet visvairāk bērni zīmē 4—5 gadu vecumā, apmēram 2000 zīmējumu gadā. Bērns var sākt zīmēt arī pēc iemācītiem etaloniem, piemēram, kas kādā krāsā ir dabā. Taču bez pieaugušo iejaukšanās bērni lietas zīmē tajās krāsās, kuras atbilst viņu emocionālajam noskaņojumam, attieksmēm. Visu labo, skaisto, mīļo bērni parasti zīmē gaišās, spilgtās krāsās, savukārt pretējo - tumšos toņos.

Ar bērnu emocionālo pašizjūtu saista arī līniju zīmēšanas nianses: sīka līnija — skumjas, papīru plēšoša līnija — dusmas, agresivitāte. Nepatīkamos personāžus bērni zīmē tālāk no sevis un it kā negribīgi, pavirši.

Zīmējumu krāsu izvēle saistās arī ar temperamenta tipu. Holēriķi parasti izvēlas sarkano krāsu, flegmatiķu krāsa ir zaļā, zīmējumi viņiem ir sīki, detalizēti izstrādāti. Sangviniķiem patīk dzeltenā krāsa, zīmējumi ir vidēja lieluma. Melanholiķiem patīk zilā krāsa, viņiem zīmējumi ir maza izmēra, līnija smalka.

Piecu gadu vecumā zīmējumos parādās princeses un spēkavīri. Tie bieži ir saistīti ar dzimumidentifikāciju. Zēni un meitenes izsaka savus ideālus simbolu veidā.

Taču visi spriedumi par zīmējumiem un to atbilstību kādām bērna psihiskajām īpatnībām ir nosacīti.

Runa

Bērna runas attīstība pirmsskolas vecumā pāriet jaunā kvalitātē. Strauji pieaug vārdu krājums - no 300 līdz 4000 vārdiem. Tiek intensīvi apgūtas runas gramatiskās formas un jauni, abstrakti jēdzieni.

Runa attīstās no egocentriskās uz dialoga, konteksta runu: bērns mācās izprast cita cilvēka domas un runas iekšējo loģiku.

Attīstās arī iekšēja runa. Tās attīstība norit vairākos posmos:

1) sākumā bērns sāk koncentrēt uzmanību uz runas priekšmetu, fiksē runā darbības pazīmes vai rezultātu ("Es izdzēru pienu!");

2)      pēc tam pāriet uz plānošanu, plāno, ko darīs un kā darīs;

3)      vēlāk egocentrisko runu aizvieto iekšējā runa.

Ž. Piažē par to, ko vēl nespēj 3-6 gadus vecie bērni:

1) decentralizēt savu pozīciju — vērtēt lietas no cita cilvēka

redzesleņķa, iejusties dialogā;

2)      pragmatiski vērtēt situāciju;

3)      runā apgūst gramatiskās un leksiskās nozīmes, bet bez

dziļākām vārda nozīmju abstrakcijām (piemēram, vārda rūgts

11 nozīmes);

4)      viltīgi (ar aprēķinu) koriģēt sarunas biedra uzvedību.

Ar runas attīstību saistīta arī rakstības apguve. Rakstības apguve sākas ar brīdi, kad bērns iepazīst zīmuli, spēj atdarināt grafiskus simbolus. Zīmējumos, kuri būtībā ir savdabīgas piktogrammas, bērns izsaka savas idejas un izjūtas.

Uzmanība

Tās nozīme saistīta ar uztveres attīstību. Raksturīgi, ka bērnu uzmanību izraisa tikai pievilcīgie objekti, kurus pavada emocionāls pārdzīvojums. Bērns uz uztveres objektu koncentrēsies tik ilgi, kamēr būs interese. Uzmanību šajā vecumā reti kad izraisa iekšējie nosacījumi, tāpēc var apgalvot, ka uzmanība pirmsskolas vecumā ir pārsvarā netīša. Taču veidojas pāreja no netīšās uzmanības uz tīšo, kas nepieciešama, sākot mācības skolā. 4-5 gadus veci bērni uzmanību spēj koncentrēt apmēram 6-8 sekundes, 6-7 gadus veci - 12-20 sekundes. Taču uzmanība ir individuāli nosacīta: tā ir atkarīga no CNS darbības īpatnībām, no fiziskā un emocionāla stāvokļa. Uzmanība ir saistīta ar gribas kvalitāti, ar paškontroles prasmēm un iemaņām socializācijas procesā.

Saskarsme rotaļas

Intelektuālo, kognitīvo psihes procesu attīstība ir saistīta ar galveno darbības veidu šajā vecumā - ar rotaļu darbibu. Psihologi atzīst, ka tieši rotaļas un spēles ir viens no galvenajiem attīstības virzītājiem. Lielāko daļu laika bērni 3-7 gadu vecumā pavada rotaļās. Tās attīstās no manipulācijām ar priekšmetiem (rotaļlietām) līdz lomu un sižeta rotaļām. Par augstāku pakāpi rotaļu apguvē uzskata bērnu spējas ievērot, pašam kontrolēt rotaļu norises noteikumus, jo tas nozīmē, ka bērns jau spēj ar gribu kontrolēt savu uzvedību. Rotaļās un spēlēs apgūst paškontroles iemaņas. Vēlāk tās pāriet arī uz ikdienas situācijām.

Lomu un sižeta rotaļās bērni sākumā tikai atdarina pieaugušo vai kādu filmu un grāmatu varoņu darbību. Vēlāk bērni sāk sevi identificēt tikai ar kādām noteiktām lomām, tad iesaistās grupā un jau spēj sekot līdzi citu un savai uzvedībai, ievērojot spēles noteikumus. Psihologi apgalvo, ka pēc tā, vai bērni spēj sekot līdzi spēles noteikumiem, tos izpildīt, paši regulējot savu uzvedību, var noteikt, vai bērns varēs adaptēties skolā, adaptēties dzīvei sabiedrībā. Tos bērnus, kuri neiesaistās rotaļās un nespēj sekot līdzi spēles noteikumiem, psihologi iedala 2 grupās:

1)      bērni, kurus var nosaukt par kautrīgajiem, un tāpēc viņiem

ir saskarsmes problēmas;

2)      bērni, kurus var nosaukt par agresīvajiem, egocentriskajiem

bērniem.

Pirmajiem saskarsmes grūtības saistās ar to, ka viņi baidās no citiem bērniem, neiesaistās rotaļās. Otrajiem - ar to, ka viņi ir agresīvi, visu darbību centrē tikai uz sevi, nerēķinās ar citiem, spēles noteikumus veļas izmainīt pēc saviem uzskatiem. Piemēram, kādā bērnudārza grupā lika spēlēt sižetu par Pelnrušķīti. Kāda meitene, izvēloties galveno lomu — Pelnrušķītes lomu, — sāka komandēt pārējos spēles dalībniekus — īstās meitas un pamāti. Kad viņai iebilda, ka Pelnrušķīte nav tāda, viņa atbildēja, ka Pelnrušķīte ir pati labākā un viņa pati zina, kas ir labs un kas jādara. Pēc tam meitene apvainojās un izstājās no spēles, jo viņai neļāva spēlēt pēc viņas pašas noteikumiem. Rotaļās ar egocentriķiem parasti rodas konflikti, tāpēc bērni viņus nelabprāt iesaista savās spēlēs. Rotaļām var būt dažāda tematika: ģimene, audzināšana, profesijas, pasakas.

Pirmsskolas vecumā sāk izpausties arī subordinācijas procesi, kad izvirzās līderi un padotie. Jo vecāki bērni, jo izteiktāki kļūst subordinācijas procesi bērnu grupās un grupējumi pašas grupas ietvaros. Psihologi iesaka audzinātājiem sekot šiem procesiem līdzi, lai visi bērni izmēģinātu līdera un padotā lomas, lai vadoņi nekļūtu vieni un tie paši visās rotaļās. Citādi bērna psihē var izveidoties ievirze padotais, izpildītājs.

Ar rotaļām saistās arī panākumu sasniegšanas motivācijas veidošanās. Tā ir ļoti nozīmīga pašvērtējuma izveidē un mācīšanās motivācijai skolā.

Motivācija

Tā rodas no mazo bērnu vajadzības pēc iespaidiem, protams, pēc tam, kad ir apmierinātas bērna vitālās vajadzības, no izziņas vajadzības, kas ir raksturīga pirmsskolas vecumā un ir viens no priekšnosacījumiem mācīšanās motivācijas attīstībai skolā. Motivācijas pamatā pirmsskolas vecumā ir arī saskarsmes vajadzība, vajadzība sazināties, koncentrēties, gūt sava nozīmīguma apstiprinājumu. Atzinība, uzslavas, bērna darbības novērtējums stimulējoši ietekmē bērna sasniegumu motivācijas attīstību. Pirmsskolas vecumā bērni ir jūtīgāki pret kritiku un aizrādījumiem, nekā tas bija iepriekšējā periodā. Šajā vecumā pieaug arī vienaudžu dotā vērtējuma nozīme, kas arvien pieaugs un kļūs visnozīmīgākais pusaudža vecuma. Pirmsskolas vecumā vienaudžu vidū var novērot lielīšanos, kad bērni it kā akcentē nozīmīgumu savās un vienaudžu acīs, lielās, bieži vien pārspīlējot kādus sasniegumus vai lietas, piemēram, kāds bērns stāsta, ka vecāki nopirkuši viņam lielu bumbu, kāda meitenīte pēc tam saka, ka vecāki viņai nopirkuši veselu kalnu ar bumbām.

Ir pamats apgalvot, ka pirmsskolas vecumā par galveno saskarsmes motivācijas pamatu kļūst bērnu vajadzība gūt vērtējumu un vajadzība apstiprināt savu nozīmīgumu pieaugušo un — vecākajā periodā — vienaudžu acīs. Ir pētījumi par bērniem, kuri visu pirmsskolas periodu nav kontaktējušies ar vienaudžiem. Kad viņi nonāk skolā, bērns pēkšņi sastopas ar pilnīgi atšķirīgu vienaudžu vērtējumu, nekā deva vecāki un vecvecāki. Ja starp šiem vērtējumiem ir liela atšķirība, bērns var gūt emocionālu traumu, var būt traucējumi adaptācijā.

Emocionāla attīstība

Bērna mācīšanas un audzināšanas procesa attīstība ir atkarīga arī no bērna emocijām un jūtām. Svarīgi, kā bērns izturas pret sevi, pret pieaugušajiem un vienaudžiem, kā bērns pārdzīvo savas veiksmes un neveiksmes. Pirmsskolas vecumā bērniem ir emocionāli neapvaldītāks raksturs nekā periodā pirms un pēc tā. Pirmsskolas vecuma bērniem ir raksturīgas ambivalentas jūtu izpausmes - vienlaikus bērni var dusmoties un būt līdzjūtīgi, zaudēt paškontroli un palīdzēt kādam. Bērns var izjust vainas apziņu un meklēt sev attaisnojumu. Šajā vecumā bieži veidojas konflikts starp "Es gribu!" un "Tā vajag!". Šo konfliktu saista ar emocionālo decentralizāciju, kad arvien pieaugošā bērna socializācijas pakāpe spiež atteikties no dabiskā egoisma un biežāk rēķināties ar citiem, ar "sociālo pasūtījumu". Tāpēc psiholoģijā runā arī par problemātisku uzvedību, kas saistīta ar "grūti audzināmo bērnu" tēmu, agresijas tēmu vai "atkāpēm no normas emocionālajā attīstībā".

Daži kritēriji par bērnu vajadzībām, kuru neievērošana varētu novest pie emocionālās attīstības problēmām.

1. Mīlestība, audzināšana un gādība.

Katram bērnam ir nepieciešams vismaz viens cilvēks, kurš viņu mīl un priecājas ar viņu par kopā pavadīto laiku.

2.       Ēdiens, siltums, apģērbs, pajumte, aizstāvība.

3.       Iespēju piedāvāšana un nodrošināšana, lai bērna iekšējās

potences, dotības varētu attīstīties.

Apmierināt bērna ziņkārību, dot iespējas skraidīt, lēkāt, darboties ar priekšmetiem, būvēt, konstruēt, spēlēties, fantazēt, zīmēt utt.

4. Pieradināšana pie sistēmas, noteikumiem, tradīcijām,

rituāliem, ierobežojumiem.

Bērna pirmsskolas periodā viens no pieaugušo uzdevumiem būtu radināt bērnu pie vienaudžu saskarsmes īpatnībām, pie dzīves grupā (bērnudārzs).

Tas var mazināt nemieru un sekmēt pakāpenisku adaptāciju dzīvei sabiedrībā.

5. Sociālās iemaņas un rūpes par citiem.

Prasmes kontaktēties ar citiem, draudzēties, uzņemties atbildību, piemēroties.

Problemātiska uzvedība

Tā var izpausties dažādi.

1. Agresivitāte - sišana, košana, grūstīšanās u. tml.

Vispirms ir jānodala nosacīti veselu bērnu agresīvās reakcijas no tādu bērnu agresivitātes, kuriem ir minimāla cerebrāla disfunkcija, attīstības traucējumi ar to radītajām sekām: galvassāpēm, uzbudinātu garastāvokli, bailēm, paaugstinātu jūtīgumu, kontaktēšanas grūtībām, "bremžu" trūkumu. Agresiju var radīt agrās bērnības emocionālā pieredze, ciešanas, sāpes, bailes, nedrošība, stress, bezspēcība, uzvedības parauga atdarināšana vai arī kāda apbalvojums par agresīvu uzvedību. Agresīvas uzvedības cēloņi var būt arī izlutinātība, kad bērni pieraduši darīt visu, ko grib, vai ari autoritatīvas audzināšanas rezultāts, kad bērnam neļauj būt pašam, neļauj pašam izteikties, neiedziļinās viņa problēmās, kāds viņa vietā vienmēr zina labāk, kas jādara. Vai arī greizsirdības rezultāts - vairāki bērni ģimenē, jaunāko greizsirdība pret vecāko vai vecākā bērna greizsirdība pret jaunākā lutināšanu. Agresivitātes iemesls var būt arī aizsardzība ("agresivitāte ir labākais aizstāvēšanās veids"), lai samazinātu sasprindzinājumu. Ja bērns ir sasprindzis, labāk ļaut viņam samazināt sasprindzinājumu kustībās, psihodrāmu izspēlēšanā. Agresivitāte var izpausties arī bērna vispārējā tieksmē nodarīt kādam pāri, atriebties par pārinodarījumiem. Dažreiz agresija ir vairāk verbāla nekā fiziska.

2. Bailes un nemiers.

Pirmsskolas vecumā var pieaugt bērnu bailes un nemiers. Viņi var baidīties no briesmoņiem, svešiniekiem, kukaiņiem, dzīvniekiem un "bubuļiem". Bērni var slikti gulēt un baidīties iet ārā. Visbiežāk bailes un nedrošību uzjūt kautrīgi, rāmi un pakļāvīgi bērni, īpaši, ja viņi ir atstāti vieni vai dzirdējuši draudus. Dažreiz bērni var izrādīt dusmas pret vecākiem, un, ja šīs dusmas tikušas vardarbīgi apspiestas, tās var izpausties baiļu formā.

3. Brāļu un māsu sāncensība.

Bērniem augot lielākiem, saasinās cīņa par savu vietu ģimenē. Vecākie bērni grib būt līderi, gudrākie un stiprākie. Par mazāko bērnu agresivitātes cēloni var būt vēlme uzvarēt vecāko tīri emocionāli. Trīs bērnu ģimenē visgrūtāk parasti ir vidējam bērnam, jo viņš nekad nav bijis vienīgais un "nogāzts no troņa", piedzimstot trešajam. Par pirmā, otrā un trešā bērna problēmām rakstījis A. Ādlers: kad piedzimst otrs bērns, pirmais jūtas pazemots, un tāda pārmaiņa viņam nemaz nepatīk. īstenībā tā viņa dzīvē ir traģēdija, jo viņam ir piederējusi vara un nu tās vairs nav. Otrā bērna stāvoklis ģimenē arī ir īpatnējs. Viņš jau sev priekšā atrod ceļa rādītāju. Parasti otrais bērns savu ceļa rādītāju panāk un pārspēj, jo, no vienas puses, viņam priekšā ir paraugs, no otras puses, viņā mostas spītība un stūrgalvība panākt pirmo un izcelties ar kaut ko. Ja neizdodas izcelties ar kaut ko īpašu, tad atliek spītīga pretdarbība, bērns dara visu, kas ir pretējs pirmajam bērnam. Psihologi iesaka-nesalīdziniet bērnus nekad ne tieši, ne netieši, tas veicina konkurenci un agresivitāti.

4. Nervozi paradumi.

Nagu graušana, īkšķa sūkāšana, matu virpināšana, masturbācija, šūpošanās u. c. Šie paradumi parasti aizsākas kā reakcija uz stresa situāciju, kad kāda darbība radījusi apmierinājuma izjūtu un radusies vēlēšanās to atkārtot.

Bērnu sliktajai uzvedībai vienmēr ir apzināti un neapzināti mērķi, tie var būt šādi:

1)     apkārtējo uzmanības piesaistīšana (jūtas nozīmīgs tikai tad, ja ir uzmanības centrā);

2)     sava spēka demonstrācija vai varas iegūšana (jūtas nozīmīgs, ja izjūt varu pār citiem);

3)     atriebība;

4)     neticība sev.

Pirmsskolas vecumā attīstās ne tikai agresivitāte, bet arī augstākās jūtas, vērtību orientācija un tikumi, izpratne par morāles likumiem un normām. Kas attīstās vairāk - agresivitāte vai tikumiskās jūtas, tas ir atkarīgs gan no audzināšanas, gan no vides, kurā bērns aug, un lielā mērā arī no bērna personības attīstības īpatnībām.

Par augstākajām jūtām psiholoģijā sauc tikumiskās, estētiskās un intelektuālās jūtas. Klausoties pasakas, stāstus, bērni nosoda vai atbalsta varoņu rīcību, dod padomus, skumst, dzīvo līdzi. Piemēram, kāda meitenīte sāka raudāt, klausoties H. K. Andersena pasaku "Mārpuķīte", - viņai kļuva žēl putniņa, kuram cilvēki bija aizmirsuši iedot ēst. īpaši nozīmīgi kļūst cilvēku savstarpējo attiecību paraugi — kā bērna tikumisko jūtu attīstības avoti. Ar to saistās bērnu līdzpārdzīvojuma, naida, žēlsirdības, nicinājuma jūtu attīstība. Emocionāla labizjūta veicina normālu bērna personības attīstību, labvēlīgu attieksmi pret citiem un arī sevi.

Personības individuālo īpatnību un īpašību attīstība

Personības galvenās pamatkvalitātes, fundamentālās iezīmes, dominējošie motīvi un vajadzības attīstās un nostiprinās bērnībā. To, kāpēc tieši bērnībā veidojušos ietekmju loma ir tik svarīga bērna personības attīstībā, var skaidrot dažādi, katra psiholoģijas skola saskata kādu citu niansi. Viens no skaidrojumiem saistās ar smadzeņu attīstību - smadzeņu šūnas bērnībā atrodas nepārtrauktā attīstības procesā, tās ir uzņēmīgākas pret ietekmēm, saņemtie kairinājumi netiek diferencēti, visi tiek uzņemti.

Bērnībā nostabilizējas tādas personības kvalitātes kā ekstraversija un introversija, trauksmainība un nemiers, uzticēšanās vai neuzticēšanās, emocionalitāte, sabiedriskums. Šīs kvalitātes nostiprinās daudzu faktoru - genotipa, vides, apziņas un zemapziņas, atdarināšanas un pašregulācijas — ietekmē.

Pašvērtējums

Pašvērtējums un citu dotā vērtējuma izpratne sāk izpausties 3 līdz 4 gadu vecumā, kad attīstās spējas sevi salīdzināt ar citiem. Jauns pašvertejuma līmenis sākas 7 gadu vecumā, tieši pirms skolas, kad pašvērtējums ir ciešā saistībā ar gribas attīstību, pašregulāciju un paškontroli. Tieši pirms skolas, 6-7 gadu vecumā bērnam ir izveidojusies t. s. iekšējā pozīcija — noturīga attieksmju sistēma pret sevi, pret citiem un pasauli kopumā. Šīs attieksmju sistēmas izveide kļūst par visa ontoģenēzes procesa lūzuma punktu un par turpmākās attīstības avotu, cilvēka patstāvības, mērķtiecības, neatlaidības un neatkarības izveides avotu, par dzīves stila (pēc A. Ādlera) bāzi. A. Ādlers dzīves stila izveidošanos saista ar ideāltēla, superioritātes vai mazvērtības kompleksa izveidi bērnībā. Sakarā ar individuālo apercepciju (subjektīvas pieredzes rezultāta gūtie priekšstati) bērns (tālāk pusaudzis vai pieaugušais) dažādu lietu norises un cilvēkus vērtēs nevis adekvāti, bet pēc individuālā apercepcijas plāna. Piemēram, bērns, kuram ir gremošanas orgānu traucējumi, ārkārtīgi interesējas par ēšanu. Tie, kam ir vāja redze, ļoti interesējas par visiem redzamajiem priekšmetiem. Bērniem, kas piedzimuši ar defektīviem orgāniem, psiholoģiskā situācija ir visgrūtākā. Tādi bērni arvien izrāda pārspīlētas inferioritātes jeb mazvērtības izjūtu pazīmes. Arī izlutināti un neieredzēti bērni atrodas līdzīgos apstākļos. Viņi parasti izaug vidē, kurā neiemācās būt patstāvīgi, tādēļ viņi pastāvīgi baidās no straujiem ārējiem iespaidiem. Var parādīties izteikta agresivitāte vai pārspīlēta pašnoniecināšanās, lai kompensētu šo kompleksu radītās izjūtas.

Līdz 6 gadiem bērns sevi galvenokārt raksturo pēc ārējām pazīmēm, bet no 7 gadiem jau sāk sevī meklēt vispārīgas sakarības, parādās pašanalīzes pazīmes.

Pirmsskolas vecumā turpina attīstīties arī bērna raksturs. Tā izveidi ietekmē gan iedzimtība, gan audzināšana, gan vide kopumā. Turpmākai dzīvei noformējas (nenoformējas) nozīmīgas rakstura īpašības - iniciatīva, mērķtiecība, neatkarība, savaldība u. c.

Saskarsme

Personības kvalitāti raksturo arī tās prasme kontaktēties ar citiem. Pirmsskolas vecumā bērni turpina apgūt saskarsmes prasmes un iemaņas ar pieaugušajiem un vienaudžiem, apgūst saskarsmes normas un etalonus. Pieaug bērnu vēlēšanās būt patstāvīgiem un neatkarīgiem. Vispirms bērni savas patstāvības vajadzības apmierina rotaļās. Ir izpētīts, ka pirms 100 gadiem bērni mazāk rotaļājās. To skaidro ar tālaika vispārīgo tendenci — bērni ātrāk kļuva pieauguši, tātad varēja apmierināt neatkarības un patstāvības vajadzības ātrāk. Arī mūsdienu rotaļlietas būtībā atdarina pieaugušo dzīves reālijas, un tādejādi bērni jau bērnībā pierod dzīvot pieaugušo dzīvi vismaz rotaļās.

Kā patstāvības, emancipācijas tieksmes šajā vecumā parādās spītība, nepaklausība, pieaugušo prasību ignorēšana. Bērna spītība un nepaklausība var signalizēt, ka vecās attiecības ar šo cilvēku ir pretrunā ar jauno bērna attīstības līmeni. Tad jāmaina attiecību stils vai attieksmes kopumā, rēķinoties ar to, ka noticis jauns lēciens attīstībā. Ne velti psiholoģijā ir apgalvojums -ja bērns neklausa, tas nozīmē, ka nevis bērns ir nepareizs, bet mūsu attieksme ir novecojusi.

Tomēr bērnam pirmsskolas periodā pieaugušie ir galvenās autoritātes. Pieaugušais ir paraugs, ko atdarināt, no kura gūt izpratni par lietu norisēm, par morāles normām, par sevi. Bērni parasti cenšas izpildīt pieaugušo norādījumus, ko pieaugušie pasniedz kā vispārinājumu: "Vajag tā!" Morālie motīvi ir jauna veida motīvi pirmsskolas vecumā, kuri nosaka uzvedību.

Psiholoģiska gatavība skolai

Ir svarīgi konstatēt, vai, sasniedzis 6—7 gadu vecumu, bērns ir spējīgs uzsākt skolas gaitas. Nepieciešams noteikt kritērijus. Lai tos noteiktu, ir jāpārbauda katrs bērns individuāli. Ja bērnam ir CNS organiska disfunkcija, tā var izpausties kā pazemināts intelekts, kā grūtības lasīšanā, rakstīšanā, pazeminātas darbaspējas, neraugoties uz bērna kustīgumu un aktivitāti.

Bērnu psiholoģiskā un "pases gatavība" skolai var atšķirties. Viens var būt gatavs jau 5 gadu vecumā, cits - tikai 8 gadu vecumā.

Tradicionāli izvirza 3 kritērijus:

1)      izziņas process jeb kognitīvā gatavība,

2)      personības īpašību attīstības līmenis (patstāvība, gribasspēks, emocionālās īpatnības, neirotisms u. c),

3)  saskarsmes jeb sociālā gatavība skolai.

1. Kognitīvo procesu gatavība

Vispirms tā ir izziņas procesu gatavība, uztveres, domāšanas, atmiņas, uzmanības, iztēles, runas attīstības līmenis.

Uztverē - prasme izvēlēties no vairākiem variantiem, uztvert kopveselumā, piešķirt priekšmetiem jēdzienus.

Uzmanība - noturīgums, pārslēgšanās biežums. Uzmanība saistīta ar īpaši svarīgu psihes procesu — gribas kvalitātēm, tas ir, vai bērns spēj ilgāk par 1 minūti koncentrēties, lai iegaumētu un vēlāk reproducētu. Gribas kvalitātes izziņas procesos saista ar jēdzieniem tīšs vai netīšs. Tīšo procesu attīstības līmenis saistīts ar spēju būt uzmanīgam, izpildīt uzdevumus līdz galam, pārvarēt grūtības u. c.

Domāšana - kurš domāšanas veids attīstījies, kā attīstījušās iemaņas salīdzināt, pretstatīt, grupēt pēc noteiktas pazīmes, loģiskā secībā risināt sižetu.

Atmiņa — iegaumēšanas, saglabāšanas un reproducēšanas prasmes un iemaņas.

Iztēle - vislabāk attīstītais psihes process šajā vecumā.

Runa - prasme lietot vārdu tā adekvātajā nozīmē, izprast vārdisku instrukciju un izpildīt darbību pēc tās, kontrolēt runu, saskarsmē savu uzvedību, rakstīšanas iemaņas.

2. Motivācija un citas personības kvalitātes

No tām ir atkarīga bērna vēlēšanās mācīties un mācīšanās sasniegumi. Vispirms tās ir intereses. Interese par skolu, mācībām. Šī interese ir jāattīsta un jāuztur. Pēc intereses seko izziņas vajadzību apmierināšana. Tā visbiežāk ir mācīšanās motivācijas pamatā. Izziņas apmierināšana sākas jau 4-5 gadu vecumā, kad vai nu tika, vai netika apmierinātas izziņas vajadzības kāpēcīšu vecumā; šeit darbojas tāds likums — jo vairāk tika apmierinātas izziņas vajadzības kāpēcīšu vecumā, jo lielākas tās ir sākumskolā, tātad - vajadzību apmierināšana rada jaunas vajadzības. Motivācijas pamatā ir arī vajadzība gūt panākumus - tādus, kuri atbilst pašvērtējumam un pretenziju līmenim. Vajadzībai gūt panākumus jābūt lielākai nekā bailēm no neveiksmes un neizdošanās.

Sakot skolas gaitas, radītājs ir ari paškontroles un pašdisciplīnas prasmju un iemaņu līmenis, tātad gribas attīstība (neatlaidība, mērķtiecība, patstāvība, savaldība, pacietība).

Nozīme ir arī bērna dotību un spēju līmenim. Jābūt iemaņām, lai varētu attīstīties spējas - kustību spējas, koordinācijas spējas griežot, līmējot, krāsojot, rakstot u. tml., darba spējas — sākt kaut ko vajadzīgu skolas mācībām, turpināt, pabeigt.

3. Socializācijas līmenis

To raksturo sabiedriskums, spējas kontaktēties ar vienaudžiem un pieaugušajiem, piemēroties, sadzīvot ar citiem, prast sevi aizstāvēt, zināt "elementāro uzvedības ābeci".

Kopsavilkums

1. Fiziskā attīstība:

•      ekstremitāšu attīstība,

•      koordinācijas un līdzsvara attīstība,

•      vājāk attīstīta sīkā pirkstu muskulatūra,

•      zēniem labāk attīstīta motorika, meitenēm - sīkā pirkstu muskulatūra.

2. Kognitīvā attīstība:

•      intelekta attīstība saistās ar asimilāciju un akomodāciju,

•      pirmsskolas vecumposms atbilst pirmsoperacionālās attīstības periodam (pēc Ž. Piažē),

•      galvenā šī perioda iezīme - simbolu un jēdzienu apguve,

citāda redzesleņķa attīstība,

•      uztveres procesos apgūst tēla kopsakarības un prasmi

izdalīt būtiskākās pazīmes no kopuma,

•      apgūst krāsu, priekšmetu formu, telpas izplatījuma

nosaukumus un izpratni,

•      ilustrāciju uztvere, izmantojot uzskati un aprakstu,

•      laika uztveres apguve, izpratne par pulksteni, par dienu,

nedēļu, par ātri un par ilgi u. tml.,

•      tīšās atmiņas attīstība,

•    labāk attīstīta pazīšana nekā reproducēšana,

•      tekstu labāk iegaumē pēc ritma un emocionālas ekspresijas nekā pēc satura,

•      iegaumēšanas galvenā stratēģija ir atkārtošana,

•      5 gadus vecs bērns spēj vienlaikus operēt ar 7 informācijas vienībām,

•      runas attīstībā — attīstās cēloņu un seku izpratne domāšanā, uzdodot jautājumu kāpēc,

•      attīstās verbāli loģiskā domāšana un runa,

•      iztēle - vislabāk attīstītais process pirmsskolas vecumā,

•      zīmējumu nozīme - vislielākā,

•      uzmanība — pārsvarā vēl netīšā, to uztur emocionāli ekspresīvais; 4-5 gadus veciem bērniem uzmanība ilgst 6-8 sek.,6-7 gadus veciem 12-20 sek.,

•      rotaļām liela nozīme kognitīvo procesu un saskarsmes procesu attīstībā,

•      lomu un sižeta rotaļu nozīme socializācijā.

3. Emocionālā attīstība:

•      emocionāla ambivalence, nestabilitāte,

•      konflikts starp gribu un vajag,

•      emocionālas problēmas uzvedībā - agresivitāte, greizsirdība, nemiers un bailes,

•      augstāko jūtu attīstība.

4. Personības attīstība:

•      kad nostiprinājušās saiknes starp smadzeņu šūnām, līdz

7 gadu vecumam nostiprinās personības pamatkvalitātes,

•      nostiprinās introversija un ekstraversija, trauksmainība

vai stabilitāte, uzticēšanās vai neuzticēšanās, paškontrole vai

spontanitāte, sabiedriskums vai neiesaistīšanās,

•      pašvērtējuma attīstība saistās ar pieaugušo doto vērtē

jumu, un arvien nozīmīgāks kļūst vienaudžu dotais vērtējums,

•      attīstās tendence salīdzināt sevi ar citiem,

•      iekšējās pozīcijas jeb attieksmju sistēmas izveide 7 gadu

vecumā,

•      saskarsmes prasmju un iemaņu attīstība, pieaug emancipācijas, neatkarības tieksmes, kas saistīts ar pieaugošo ES

apziņu,

•       kā uzvedības etalons un autoritātes dominē pieaugušie.

5. Psiholoģiskā gatavība skolai:

•       psiholoģiskā un "pases gatavība" skolai var atšķirties,

•      kognitīvās attīstības kritēriji - uzmanības tīšuma pakāpe,

domāšanas operāciju - salīdzināšanas, analīzes un sintēzes,

loģikas attīstības pakāpe, iegaumēšanas un reproducēšanas

prasmju un iemaņu attīstības līmenis, runas gatavība,

•      personības īpašību attīstībā — gribas attīstības līmenis

paškontroles un pašvadības procesos, vajadzību pēc sasniegumiem vai izvairīšanās no neveiksmēm dominēšana, vispārīgo

dotību, prasmju un iemaņu līmenis,

•      saskarsmes prasmes un iemaņas dzīvei sabiedrībā un

saskarsmei ar svešiem pieaugušajiem un vienaudžiem.

Skaidrojoša vārdnīca

Akomodācija — psihes mehānisms, kad, uztverot jaunu informāciju, bērns jauno vairs nespēj asimilēt, jo vecajos priekšstatos atmiņā tādu vēl nav, tāpēc atmiņā ienes jauno tēlu, pieņem to zināšanai (Ž. Piažē termins).

Asimilācija — psihes mehānisms, kad, uztverot jaunu informāciju, bērns to pielīdzina jau zināmajam.

Ambivalentas jūtas — vienlaicīgi pretstati emocionālajās izpausmēs, piemēram, vienlaicīgi prieks un bēdas.

Cerebrālā disfunkcija - smadzeņu darbības traucējumi.

Emocionālais autisms — psihes aizsargmehānisms, kad cilvēks it kā neredz un nedzird psihi traumējošo informāciju.

Identificē — pielīdzina sev un atpazīst.

Iekšējā pozīcija - noturīga attieksmju sistēma - par sevi, par citiem un pasauli kopumā.

Piktogramma - grafisks zīmējums, kurā simboliski ietverta kāda doma, ideja, ko varētu izteikt garākā teikumā vai tekstā.

Pretenziju līmenis - to raksturo

1) grūtību līmenis, kura pārvarēšana nākotnē ļautu sasniegt kādu ideālo mērķi;

2)      tagadnes mērķa izvelē, kas atkarīga no veiksmes vai

neveiksmes pagātnē;

3)      pašvērtējums - vēlamais vai esošais ES koncepcijas līme

nis.

Kad cilvēks cenšas paaugstināt pašvērtējumu, viņš izvēlas grūtākas pakāpes mērķus, tas noved pie pretenziju līmeņa paaugstināšanas. Ja seko neveiksme, cilvēks neatkāpjas vai arī pazemina pretenziju līmeni, lai saglabātu pašvērtējuma līmeni.

Psihes aizsargmehānismi — psihē no dabas iekodētas darbības pašsaglabāšanās instinkta ietvaros, kad psihe sevi aizsargā no sabrukšanas emocionālu traumu gadījumos.

Refleksija — 1) subjekta pašizziņas process, kad subjekts izzina pats savu psihisko procesu norises un stāvokļus, ir galvenokārt pieaugušajiem, kad cilvēks iegūst prasmes un iemaņas iedziļināties sevī ar gribas palīdzību,

2) kā saskarsmes mehānisms — kad subjekts apzinās, kādā veidā un kāpēc viņš radīja to vai citu iespaidu uz partneri.

Reproducēt - atveidot pēc parauga.

Sensorie priekšstati - tēli, kuri iegājuši atmiņā ar redzes, dzirdes, ožas, garšas, kinētiskajām un bieži arī ar kompleksajām sajūtām.

5. NODAĻA SĀKUMSKOLAS BĒRNU PSIHISKĀS ATTĪSTĪBAS RAKSTUROJUMS

Sākumskolas bērnu psihiskās attīstības robežas nosaka bērna individuālās attīstības līmenis un īpatnības. Iestājoties skolā, bērni un skolotāji var sastapties ar vairākām problēmām: bērniem ir atšķirīgas gatavības pakāpes skolai, nesagatavotība jaunajai psiholoģiskajai lomai, atšķirīga motivācija iet skolā, dažāds prasmju un iemaņu, kā arī dotību līmenis. Vieniem mācīties ir viegli, citiem - grūti, vieniem ir garlaicīgi, citiem - interesanti. Mācību darbības aizvieto rotaļas un spēles, saskarsmē par galveno autoritāti kļūst skolotāji, šī perioda beigās - vienaudži. Sākumskolā bērnam izveidojas pašvērtējums.

Fiziskais raksturojums

Izteikti paaugstināta kustību aktivitāte, kas vēl raksturīga pirmsskolas periodam. Tāpēc bērniem ir lielas grūtības ilgu laiku nosēdēt mierīgi solā, ir grūti pakļaut savu uzvedību gribas kontrolei. Pirmajā klasē piespiedu sēdēšana ilgu laiku var novest pie neirozes, kas var izpausties kompensācijas reakcijās — nagu, zīmuļa graušanā, pirkstu lauzīšanā, matu virpināšanā, piedurkņu staipīšanā vai atsākas slapināšana gultā naktīs. Jo sliktāk bērns adaptējas skolā, jo spēcīgāk var izpausties neirozes pazīmes.

Lielie muskuļi šajā periodā ir labāk attīstīti nekā sīkā muskulatūra, tāpēc bērni var ātri nogurt, ja ilgi jāraksta vai jāpiepūlē rokas pirksti precīzās kustībās. Ja mācību darbības, piemēram, rakstīšana, ir par ilgu, tad var veidoties nepatika un — šajā gadījumā — neglīts rokraksts. Acu fizioloģiskā attīstība jeb redzes sajūtas fizioloģiskās sistēmas attīstība pilnībā beidzas apmēram 8 gadu vecumā, tāpēc šajā vecumā ilgstoša lasīšana, ilga televīzijas skatīšanās var būt kaitīga bērna acīm. Iesaka dot bērniem lasīt tekstus tikai ar lieliem burtiem. Acu noguruma pazīmes ir acu bieža mirkšķināšana vai berzēšana.

Šajā vecumā bērni biežāk slimo, īpaši "mājas bērni", jo, atnākot uz skolu, tie bērni, kuri nav izslimojuši bērnu slimības, tagad tās izslimo.

Lielo aktivitāšu un nemierīguma dēļ sākumskolas bērniem ir daudz traumu, jo bērni pārāk paļaujas uz savām prasmēm un ir spontāni un neaprēķināmi, vēl nepilnīgi ir attīstīta paškontrole. Tomēr šajā vecumā pamazām bērna kustību koordinācija sasniedz pieauguša cilvēka līmeni. Ja ir vēlēšanās un iespējas, bērni var iesaistīties gandrīz visos sporta veidos un nodarbībās, piemēram, karatē, dejošanā, vingrošanā.

Līdz 10 gadu vecumam zēni un meitenes aug apmēram vienādā ātrumā. Meitenēm ir neliela tendence būt smagnējākām. Zēni mēdz būt muskuļotāki, meitenēm ir vairāk tauku.

Iesaka ļaut bērniem pēc iespējas vairāk kustēties, attīstīt fiziskās dotības, taču kontrolējot bērnu. Darboties tā, lai aktivitātes mītos ar atpūtas un relaksācijas brīžiem, mainot vienas nodarbības veidus ar citiem ik pēc 10 minūtēm, neliekot pārāk ilgi, piemēram, sēdēt vai skriet.

Kognitīvā attīstība

Ar iestāšanos skolā sakas bērna izziņas procesu pārkārtošanās. Jauni rādītāji saistās ar visu izziņas procesu pārkārtošanos no netīšajiem uz tīšajiem procesiem. Perioda beigās visiem bērniem vajadzētu spēt pašiem kontrolēt savu uzmanību, iegaumēšanu, reproducēšanu utt.

Skolas uzdevumi ir šādi:

1)      ātrāk adaptēt bērnus skolai,

2)      iemācīt bērnus mācīties,

3)  vingrināt gribasspēka noturīgumu, paškontroles spējas,

4)      veidot pozitīvu attieksmi pret sevi un citiem,

5)  rosināt jaunrades spēju attīstību.

Mācību programmām jābūt sastādītām tā, lai noturētu bērnu interesi, dabiskās izziņas vajadzības, ar kurām bērns iestājies skolā.

Pirmajā skolas gadā lielākā skolotāju problēma ir bērnu dažādā sagatavotība, tādēļ atsevišķiem bērniem jādod iespēja vienā gadā pabeigt divas klases, bet dažiem — palikt uz otru gadu vienā klasē. Sekmīgai prasību apguvei ir nepieciešams noteikts prasmju un iemaņu līmenis, neatlaidība, emocionālā līdzsvarotība, savaldība, spēja koncentrēties, noturēt uzmanību.

Dažiem bērniem var novērot vispārīgu psihiskā tonusa vājumu, kas izpaužas pārmērīgā kustīgumā, vājā spējā koncentrēt uzmanību. Šādus bērnus pievelk viss jaunais, krāsainais un spilgtais, bet tas apnīk un uzmanība ātri "pārlec" uz citu objektu. Pieaugušie veltī lielas pūles, lai šos bērnus iemācītu iekļauties režīmā, turēt lietas kārtībā, pabeigt uzdevumu līdz galam utt. Tie nav niķi. Šāds bērns ir enerģētiski vājš, kontakts ar citiem cilvēkiem prasa no viņa milzīgu enerģijas patēriņu, piepūli, tāpēc koncentrēties viņam ir grūti, parasti viņš to spēj 2-3 minūtes. Šos bērnus sauc par hiperaktīvajiem bērniem. Ir izpētīts, ka no tā vairāk cieš zēni, jo zēniem nervu šķiedru nobriešana rit lēnāk un nenobrieduši nervu sistēma ir krietni vien jutīgāka un uzņēmīgāka pret nelabvēlīgam ietekmēm, piemēram, stresu.

Skolotāji, nezinot hiperaktīvo bērnu uzvedības cēloņus, ar sodiem un kritizēšanu šos uzvedības cēloņus neizmaina. Cēloņi var būt agrīni CNS bojājumi, iedzimtība, problēmas grūtniecības laikā, traumas, slimības vai noteiktu fermentu nepareiza funkcionēšana, nervu sistēmai raksturīga ātra ierosa un vāja bremzēšana. Šiem bērniem uzmanība ātri pārslēdzas no viena objekta uz citu, viņiem ir grūti koncentrēties, vāji attīstīta motorika.

Lielākai daļai bērnu šajā vecumā ir grūti apgūt uzvedības pašregulāciju, sevišķi, ja nav prasmju un iemaņu no iepriekšējiem attīstības posmiem. īpaši pirmklasniekiem nepietiek gribasspēka koncentrēties, pastāvīgi un patstāvīgi noturēt uzmanību. Stundās skolotājs nemitīgi pieprasa uzmanību koncentrēties, lasīt, rakstīt u. tml., mājās arī vecāki nemitīgi liek koncentrēties jauno pienākumu izpildei. Sasprindzinājums bērnus nomāc, nogurdina, viņi nereti ar grūtībām spēj sevi fiziski regulēt. Sākotnēji ir jāadaptējas grūtībās, jo nav pierasts pie jaunajām prasībām, ko nemitīgi izvirza pieaugušie.

Taču kopumā šī vecuma bērniem ir visaugstākā mācīšanās motivācija salīdzinājumā ar vēlākiem skolas gadiem.

Izziņas attīstība

Nostiprinās uztveres, uzmanības, atmiņas, iztēles, domāšanas un runas procesi. No dabiskās spontanitātes izziņas procesi pamazām piemērojas sociālajām ievirzēm, normām, tradīcijām un etaloniem. To panāk ar galvenajiem darbības veidiem šajā vecumā - mācību darbībām, spēlēm un rotaļām, saskarsmi, sporta nodarbībām un darbu.

No izziņas procesiem dominē iztēle. Vairāk bērniem ir raksturīga reproduktīvā iztēle, kad lielākā daļa bērnu vadās pēc iemācītiem etaloniem, pēc pieredzes. Iztēlē izpaužas arī radošs raksturs, kad bērns arvien jaunās kombinācijās spēj ievietot vecos priekšstatus un tēlus.

Uzmanība. Pamazam tā kļūst tīša. 1. klase tā vairāk ir netīša — jāiedarbojas ar īpašiem līdzekļiem, lai piesaistītu un uzturētu bērna uzmanību. Tikai ap 10 gadiem parādās uzmanības noturīgums, pārslēgšanās un atkal koncentrēšanās, kad tā sāk līdzināties pieaugušo uzmanībai. Šajā vecumā ir vislielākais uzmanības pārslēgšanās koeficients.

Atmina. No 6 līdz 14 gadiem galvenokārt attīstās mehāniskā atmiņa - vislabāk iegaumē, ja vairākas reizes atkārto iegaumējamo informāciju. Iegaumējot informāciju, lielākā daļa bērnu šajā vecumā nevis meklē kopsakarības starp atsevišķām informācijas vienībām (loģiskā), bet iegaumē mehāniski vai uz emocionālā pārdzīvojuma pamata. Mazliet šajā vecumā atpaliek loģiskā iegaumēšana. Ar īpašiem vingrinājumiem var veicināt loģiskās atmiņas ātrāku izmantošanu.

No izziņas procesiem visnozīmīgākā sākumskolā ir tieši atmiņa, jo uz atmiņas procesiem balstās domāšanas attīstība. Sākumskolas bērniem ir raksturīgi: kas nav atmiņā, tas nav arī domāšanā. Bērniem būtu jāmāca iegaumēt arvien vairāk, izmantojot loģiku vai asociācijas. Citādi arī vēlākajās klasēs bērni turpinās mehāniski iekalt un pēc tam domāt.

Domāšana. Notiek strauja prāta un intelekta attīstība. Domāšana attīstās no uzskatāmi konkrētās uz abstrakti loģisko. Būtiski ir iemācīt bērnam meklēt loģiskās kopsakarības starp informācijas vienībām, salīdzinot, atrodot līdzīgās un atšķirīgās pazīmes, nosaukt jēdzienus, kas attiecināmi uz lietām. Svarīgi ir iemācīt plānot savu darbību, iemācīt mācīties, loģiski spriest. Skaitļu un skaita abstrakciju izpratne ļauj saprast lietu secību, klasificēt tās pēc noteiktām pazīmēm, gradēt. Attīstās spēja sakārtot objektus pēc pazīmēm — ne vairs pēc vienas, bet pēc dažādām pazīmēm. Ž. Piažē to nosaucis par decentralizāciju — spēju uztvert kādu lietu no dažādām pusēm. Tas veicina abstraktās domāšanas attīstību. Sākumskolā bērniem, lai izprastu lietu būtību, ir vajadzīga uzskate, uzskate un vēlreiz uzskate (aptaustīt, redzēt, sadzirdēt utt.), bet vēlāk, pateicoties abstraktās domāšanas attīstībai, skolēns jau spēs abstrakti izprast lietu norises prātā.

Būtiska skolā ir radošas domāšanas attīstīšana. Tās pamatā ir iztēle, asociāciju veidošanās, uztveres subjektivitātes, fantāziju un sapņu mijsakarības. Mūsu skolas tradicionāli pievēršas loģiskās domāšanas attīstīšanai, kā pamatā izmanto mehānisko iegaumēšanu un domāšanas operāciju apguvi (salīdzināt, konkretizēt, abstrahēt, analizēt un sintezēt). Taču tieši iztēle ir visciešāk saistīta gan ar personības subjektīvajām psihiskajām mijsakarībām, gan arī ar domāšanas attīstību kopumā, ko pavada noteiktu emocionālu attieksmju veidošanās. Tīra loģikas attīstīšana nerada bērnā mācību satura izpratni kopumā, neveido pozitīvu attieksmju sistēmu pret sevi un skolu kopumā. Piedāvājot mācīties tikai pēc etaloniem, noteiktiem skolotāja izvirzītiem standartiem, bērnā neattīstās mācību satura sasaiste ar dziļākajām personiskajām sistēmām, kuras (nevis mācību saturs pats par sevi) determinē pasaules uztveri, attieksmes vispirms jāmeklē iztēlē, tāpēc arī iztēle, radošā domāšana ir tik nozīmīga skolā. Kā piemēru pretējam darbam minēšu Helēnas E. Baklejas dzejoļa "Puisēns" fragmentu:

Kādu rītu,

Kad puisēns jau kādu laiku bija apmeklējis skolu,

Skolotāja teica:

"Šodien mēs zīmēsim attēlu."

"Labi!" domāja puisēns (..)

Viņš mīlēja zīmēt puķes,

Un viņš sāka zīmēt skaistas puķes

Ar rozā un oranžiem, un ziliem kātiņiem.

Bet skolotāja teica:

"Pagaidiet! Es jums parādīšu, kā zīmēt."

Un viņa uzzīmēja puķi uz tāfeles.

Tā bija sarkana ar zaļu kātu.

"Lūk," teica skolotāja.

"Tagad jūs varat sākt."

Skolotāja katru stundu rādīja, kā vajag, tik ilgi, līdz puisēns pierada gaidīt komandas un iemācījās tikai atkārtot darbības pēc parauga.

Iztēle, radoša domāšana būtiska ir arī turpmākajā abstraktās domāšanas attīstībā, kā arī empātiskajos procesos saskarsmē.

Runa. Intelekta pazīme ir arī runa. Šī vecuma bērniem vairāk patīk runāt nekā rakstīt. Skolotājiem un vecākiem nav problēmu izraisīt sarunas ar bērnu, ilgu laiku bērni un pieaugušie pavada sarunās, ko nevarēs vairs tik lielā mērā izmantot pusaudža vecumā, kad bērns būs vairāk vērsts uz sevi. Tāpēc pieaugušajiem būtu maksimāli daudz jāsarunājas ar bērnu, jo bērns šajā vecumā ir ļoti atvērts, empātisks, sensitīvs pret morāli, pret ētiskiem jautājumiem. Pieaugušajiem ir liela iespēja ietekmēt, veidot, attīstīt bērna uzskatu sistēmu, kas var būt jau par vēlu pusaudža periodā, kad pieaugušie varēs "plūkt savas audzināšanas augļus".

Šajā periodā bērni strauji apgūst jaunus vārdus, jēdzienus, viņiem patīk eksperimentēt ar nedzirdētiem vārdiem, arī ar rupjo, necenzējamo leksiku.

Runa arvien vairāk kļūst par pašregulācijas līdzekli. Piemēram, lai mācītu bērnu koncentrēties uz to, kas viņam jādara, var likt viņam to atkārtot vairākas reizes, arī risinot kādu uzdevumu, var likt runāt līdzi, tādējādi izsekojot bērna domu gaitai.

1. klasē bērni spēj veikt darbību tikai pēc parauga, bet 3.-4. klasē - arī pēc mutiska apraksta.

Runa, pārrunas, abstraktu jēdzienu apguve palīdz arī ētikas, morāles normu izpratnē un apguvē, tātad runa palīdz arī socializēties. Ž. Piažē nosaucis sākumskolas perioda bērnus par "morālajiem reālistiem". Tas nozīmē, ka bērni kā paraugus pārņem morāles normas, kuras iemācījuši pieaugušie, un tās arī bez pretrunām cenšas pildīt. Bērni šajā vecumā nediskutē par vienas "medaļas divām pusēm", jo viņi no morāles viedokļa lietu norises izprot tikai no iemācītās puses. Tāpēc bērni šajā vecumā visu, ko viņiem saka pieaugušais (biežāk skolotājs), pieņem kā patiesību pēdējā instancē, paši seko līdzi šīm patiesībām, skatās, vai citi tās izpilda.

Taču šī vecumposmā beigas bērni jau sāk izprast, ka "medaļai nav tikai viena puse", sāk izprast arī citus redzesleņķus. Ž. Piažē to nosaucis par pāreju no egocentriskas runas uz socializeto runu un domāšanu.

Sociāla attīstība

Sociālā attīstība saistās ar saskarsmi. Šajā periodā saskarsmes "nozīmīgais cits" ir skolotājs, kurš kļūst par galveno autoritāti, bet sākumskolas perioda beigās pieaug vienaudžu nozīme. Šajā periodā jauns ir tas, ka bērni sāk apgūt jauna tipa saskarsmi - lietišķo saskarsmi.

Sākumskolā bērni sāk veidot psihiskās sistēmas "draugs — nedraugs", sāk dominēt vajadzība iegūt sev draugu, izveidot grupiņu vai iekļauties pašam kādā grupiņā un atrast tajā savu vietu.

Kā bērni raksturo savus vienaudžus, kam viņi pievērš uzmanību vispirms? Sākumā bērni lielāko uzmanību pievērš ārējam izskatam, ārējām pazīmēm (fiziskie dotumi, lietas un mantas). Pēc 8 gadu vecuma vienaudžu raksturojumos sāk dominēt abstrakti jēdzieni, tādi kā labs, slikts, kārtīgs, nekārtīgs.

Par draugiem 7 gadus vecie bērni sauc tos, ar kuriem viņi ir visbiežāk kopā. Draudzības saites šajā vecumā ir nestabilas un nepastāvīgas — draudzība viegli sākas un viegli beidzas. 8-12 gadus vecie bērni par draugiem uzskata tos, kuri palīdz, dalās, atsaucas uz jautājumiem un kuriem ir līdzīgas intereses. Draudzībai ir nepieciešamas tādas rakstura īpašības kā labsirdība un spēja ieklausīties otrā.

Vienaudžu attiecībās sākumskolā var novērot grupējumu veidošanos. Sāk parādīties atstumto un līderu problēmas, zēnu un meiteņu "kari". Būtībā lielu daļu šo procesu izraisīšanos nosaka bērna vajadzība meklēt savu vietu grupā — savas identitātes meklēšana. Bērni sākumskolā apgūst sociālās lomas vienaudžu vidū. Mājās bērni var būt vienā lomā, bet klasē - citā. Sākumskolā vienaudžu vidū sāk izpausties arī sacensību gars, vispārēja lielīšanas, kas jau parādījās pirmsskolas periodā. Sacensība un lielīšanās bieži kļūst par dažādu darbību motivācijas pamatu. To reizēm izmanto skolotāji, pastiprinot sacensību garu klasē, tādējādi it kā motivējot skolēnus mācībām. Tā neiesaka darīt, jo izvirzās līderi un sliktie, kuri nespēj izpildīt darbības tik perfekti, pieaug iekšējs pārdzīvojums, bērns var sākt sevi ierindot slikto kategorijā, veidojas pazemināts pašvērtējums vai agresivitāte pret "teicamniekiem". Vecākiem un skolotājiem iesaka nesalīdzināt bērnus savā starpā publiski. Labāk veicināt bērna sacensību pašam ar sevi.

Attiecībās ar pieaugušajiem nozīmīgu vietu ieņem bērna attiecības ar skolotāju -jauno autoritāti. Kā bērni izprot autoritātes stadijas?

1.      stadija - izprot autoritātes nozīmi (piemēram, ko nozīmē

kādam pakļauties).

2.      stadija — iziet cauri pakļaušanās stadijai.

3.      stadija — "morālā reālista" stadija: ko saka pieaugušais,

tā ir patiesība pēdējā instancē.

4.      stadija - veco autoritāšu noliegšana un brīvprātīga savas

autoritātes izvēle.

8 gadu vecumā bērniem lielākoties ir jau izveidojusies t. s. "iekšējā pozīcija" — noteiktas attieksmes pret sevi, pret citiem un pasauli kopumā. Bērna apziņā veidojas morāles un tikumisko normu sistēmas, kuras bērns cenšas izpildīt. Bērns - "morālais reālists" morālo dilemmu atrisina par labu bezierunu paklausībai. Bērni neizprot kādas rīcības nejaušības, sagadīšanos, atkāpes, ja tās ir pretrunā ar normu, ko viņš pieņēmis kā "iekšējo pozīciju". L. Kolbergs, kurš par attīstības kritēriju izvirzīja morāli, uzskata, ka vispirms bērni uzvedību saskaņo ar tās sekām (zina, kas par to būs) tālāk — normām pakļaujas tāpēc, ka var saņemt apbalvojumu, vēl tālāk - iemācās novērtēt cilvēku rīcību, analizējot rīcības cēloņus, motīvus, saturu un sekas.

Attiecībās ar pieaugušajiem bērni ļoti nopietni uzņem pieaugušo dotos vērtējumus, jo pieaugušais taču. ir "nozīmīgais cits" -autoritāte. īpaši nozīmīgs ir skolotāja dotais vērtējums bērna pašvērtējuma un motivācijas attīstībā. Tāpēc skolotājiem iesaka nekāda gadījuma nekritizēt bērnus, neizmantot zobgalīgas intonācijas, izsmieklu, pat izvairīties no jebkāda publiska vērtējuma. Skolotāja dotajiem vērtējumiem ir liela nozīme bērna pašvērtējuma izveidē.

ES koncepcijas attīstība

Ir uzskats, ka cilvēki uztver citus tā, kā viņi paši redz sevi.

ES koncepcija, kas sāka attīstīties no 2 līdz 3 gadu vecumam, sākumskolas periodā iegūst jaunas kvalitātes — iegūst sociālu nozīmi. Bērniem veidojas izpratne par savu vietu sabiedrībā, grupā. Sākumskolā pašvērtējums izveidojas pamatos. Pašvērtējums nozīmē to cilvēka rakstura, īpatnību izpratni, kuras cilvēks atzīst par savējām. Sākumskolā bērnu pašvērtējumos vairs nedominē tikai ārējās kvalitātes, bērni sāk izmantot arī psiholoģiskus terminus, lai raksturotu sevi, diferencē fizisko raksturojumu no garīgā, iemācās raksturot savas rīcības motivāciju (kāpēc es tā darīju). Bērni iemācās atšķirt sevi no citiem, uztvert sevi kā pilnīgi atšķirīgu un unikālu, kaut arī dominē tendence nemitīgi sevi salīdzināt ar citiem.

Beidzot sākumskolu, vienkāršotie uzskati ir kļuvuši sarežģītāki, patstāvīgāki. Bērns identificē sevi ar noteiktu dzimumu, piederību noteiktai grupai (ģimenei), izprot dažādas sociālās lomas, bērniem ir paškontroles iemaņas, viņi spēj distancēties no sava "es", spēj būt empātiski un izprast citu domas un jūtas.

Psiholoģijā šķir jēdzienus "ES koncepcija" un "pašvērtējums". ES koncepciju veido vairāk aprakstoši priekšstati, bet pašvērtējumu veido attieksmju sistēmas. Ir izpētīts, ka daļai bērnu sākumskolas vecumā ir paaugstināts pašvērtējums, ka bērni sev piedēvē tādas īpašības, kuras citi bērni un pieaugušie viņiem nepiedēvē, ka pašvērtējums atšķiras no citu dotā vērtējuma. īpaši paaugstināts pašvērtējums ir raksturīgs t. s. afektivajiem bērniem. Bērni piedēvē sev tādas īpašības, kuras atbilst viņu nerealizētajām vajadzībām un pretenzijām. Nerealizētas pretenzijas vai citu neapstiprinātais pašvērtējums var novest pie agresivitātes vienaudžu grupā, strīdiem un rupjībām vai pie izvairīšanās no saskarsmes.

Psiholoģijā pašvērtējumu saista arī ar emocionālo attīstību. Vispirms tas izpaužas skolotāja emocionālajā uztverē - visu skolotāja (autoritātes) teikto bērns uztver emocionāli. Mazliet atšķiras 1. un 4. klases skolotāja emocionālā tonalitāte - 4. un 5. klasē bērni vairs neuztver skolotāja teikto tik lielā mērā kā "patiesību pēdējā instancē", skolēni sāk diferencēt skolotāja teikto par sevi, nepieņem tos vērtējumus, kuri neatbilst viņa pašvērtējumam. Ja skolotāja dotais vērtējums ir traumējošs, bērns it kā aizsargā savu pašvērtējumu no skolotāja dotā, to paaugstinot.

Pašvērtējums saistās arī ar paškontroles prasmju un iemaņu izveidošanos sākumskolā. Bērns sākumskolas periodā iemācās pieņemt lēmumus, perioda beigās vairs nav tik impulsīvs, kļūst patstāvīgāks.

Patstāvības vajadzību, tendenci izlemt un rīkoties pašam psihologi saista ar sociālās kompetences izveidi šajā vecumā, ar gribas procesu attīstību. Tieši paškontroles attīstību uzskata par galveno sākumskolas perioda psihiskās attīstības jaunveidojumu.

Bērna psihiskā attīstība ģimenē

Bērna attīstība nenorit tikai skolā. Ģimenes nozīme vislielākā ir tieši līdz pusaudža vecumam. Kādas kļūdas bija pieļautas līdz tam, tādas visspēcīgāk izpaudīsies pēc tam.

Diemžēl lielākā daļa vecāku nav sagatavoti bērnu audzināšanai. Vecākiem pašiem ir emocionālas dabas problēmas, kādas psihiskas traumas bērnībā vai stress tagadnē, tāpēc viņi savas psihiskās problēmas projicē uz bērniem. 2 miljoni bērnu pasaulē katru gadu tiek pakļauti vardarbībai. Agresivitāte tiek pārņemta -ja bērni to novēroja tēva un mātes attiecībās, tad viņi to izmantos ari attiecībās ar saviem bērniem, pret savu brāli vai māsu, bērnībā - pret lellēm un rotaļlietām.

Katrā ģimenē veidojas sava audzināšanas sistēma, kas nosaka vecāku un bērnu attiecības, kā arī brāļu un māsu attiecības. Vispārīgie modeļi ir šādi:

•      uz vecāku autoritāti balstīta audzināšana,

•      varas audzināšana,

•      pieļāvīga audzināšana,

•      vienaldzīga audzināšana,

•      nonkonformistiska audzināšana.

Ir 2 taktikas audzināšanā — varas izmantošana (vardarbība, pavēle, kontrole) vai induktīvā taktika (apspriešanās, uzslavas, izskaidrošana).

1.      modelis - autoritāte. Vecāki pret saviem bērniem izturas mīļi,

ar izpratni, pavada daudz laika kopā ar bērniem, bet bērnus kontrolē, prasa ievērot noteiktas normas, noteikumus, tradīcijas. Kaut vecāki ieklausās bērnos, ciena viņu neatkarību, viņi izvirza bērniem savus noteikumus, izskaidro to nepieciešamību - tātad izmanto induktīvo taktiku: pieļauj bērnu patstāvību, bet noteiktu norunu robežās.

2.      modelis — vara. Vecāki balstās tikai uz varu, stingrību un sodiem, pret bērniem parasti neizturas mīļi, maz ir kopā ar bērniem, stingri, pat nežēlīgi kontrolē viņus, neļauj tiem izteikt savas domas.

3.      modelis -pieļāvība. Vecāki ir mazprasīgi, neorganizēti. Bērnus nevērtē, neapbalvo, reti un neizteiksmīgi aizrāda, nerūpē jas par bērnu neatkarību un paškontroles attīstību.

4.      modelis — vienaldzība. Absolūta bērna dzīves un attīstības ignorēšana, viss iet pašplūsmā.

5.      modelis — nonkonformisti. Vecāki vispār neatzīst tradicionālās audzināšanas metodes, audzina pēc intuīcijas, pēc netradicionāliem audzināšanas paņēmieniem un taktikas, kā pamatā parasti ir ideja par bērnu pašattīstīšanos, brīvību utt.

Kā vēlamo psihologi atzīst 1. modeli, jo tad bērni būs vislabāk sagatavoti dzīvei. Bērnu attīstība ģimenē ir saistīta arī ar apbalvojumiem un sodiem. Vecāki bērniem ir paraugs un pamācītāji (skolotāji) reize. Ar apbalvojumiem un sodiem vecāki un skolotāji mēdz manipulēt ar bērna uzvedību. Vissliktāk ir, ja bērni pierod reaģēt tikai uz sodiem vai apbalvojumiem, piemēram, "ja darīsi, kā es teicu, tad es tev kaut ko nopirkšu, iedošu, ja ne - saņemsi sodu". Tā bērni neiemācās patstāvīgi domāt un rīkoties, bet tikai reaģē.

Apbalvojumi

Tie var būt sociāli - uzslava, rīkojumi - vai nesociāli - materiāli apbalvojumi, balvas, īpašas privilēģijas. Psihologi neiesaka izmantot tikai apbalvojumus. Ja bērni klausa vecākiem tikai tad, ja ir balvas, tad viņi var neklausīt, ja to vairs nebūs. Piemēram, ja par mācīšanos un labām sekmēm dod naudu, tad var neizveidoties izpratne par paša mācīšanās procesa nozīmīgumu. Vai arī, ja bērnu tikai slavē, arī par visiem sīkumiem, tad uzslava kā tāda zaudē iedarbības spēku.

Sods

Soda mērķis parasti ir piespiest bērnu mainīt uzvedību. Ir vairāki ieteikumi par soda lietošanu:

•      sodam jāseko uzreiz pēc pārkāpuma;

•      tam jābūt pietiekami stingram, piemēram, tūlīt pēc

pārkāpuma likt iet savā istabā nevis uz 15 minūtēm, bet

uz 1 stundu;

•      sods un tā pamatojums ir jāizskaidro;

•      vecākiem ir jābūt nosvērtiem.

Iesaka izmantot t. s. "time out" sodu, kad bērnu uz kādu laiku izslēdz no kopējām nodarbībām vai rotaļām un pierastajām darbībām un bērnu it kā neviens neievēro. Skolā bērns sēž kādā atsevišķā vietā vai telpā prom no pārējiem, mājās - savā istabā (senākos laikos tā bija "stāvēšana kaktā").

Sodiem ir ari slikta iedarbība. Ja pārak bieži bērnu soda, ja uz viņu kliedz, bērnā attīstās agresivitāte, vēlāk viņš tāpat sodīs citus. Bērns var sākt vairīties no cilvēka, kurš viņu pārāk stingri un bieži soda. Bērns var aiziet no mājām, īpaši pusaudža vecumā.

Saskarsme ģimenē var būt pozitīva un negatīva. Pozitīvas saskarsmes pazīmes ir smaids, uzslava, emocionāls kontakts. Negatīvas saskarsmes pazīmes ir kritizēšana, sarkasms, neatbalstīsana, naids, bērni tādā gadījumā pret vecākiem ir agresīvi, nepaklausīgi vai ierāvušies sevī.

Māsas un brāļi

Bērnu personības attīstībā liela nozīme ir ne tikai vecākiem, bet arī māsām un brāļiem. Tā kā palielinās nepilno ģimeņu skaits, pieaug arī māsu vai brāļu, vai tuvinieku nozīme bērnu audzināšanā. īpaši liela šī ietekme ir vecumā no 2 līdz 10 gadiem.

Bērna psihiskā attīstība ģimenē ir atkarīga arī no tā, kurš bērns pēc kārtas viņš ir: pirmais vai otrais, vai trešais, tātad — viņš ir vecākais vai vidējais, vai jaunākais. Nozīme ir arī tam, cik liela ir vecuma atšķirība starp brāļiem un māsām, kā arī tam, kāda ir kura vecāka attieksme pret bērnu.

Novērots, ka vecāki atšķirīgi izturas pret pirmdzimtajiem, pret vidējiem un jaunākajiem bērniem. Vecāki vairāk nodarbojas ar pirmdzimto — vairāk uzmanības, vairāk sarunājas, apbalvo, kā arī ir prasīgāki. Pirmdzimtais pārējiem bērniem ir paraugs, ko atdarināt. Pirmdzimtajam ir izteikta vēlme tiekties pēc panākumiem, viņš ir godkārīgāks, tai pašā laikā uzņēmīgāks un atbildīgāks nekā vidējais vai jaunākais bērns.

Ar otrā bērna piedzimšanu vecākā bērna privilēģijas tiek ierobežotas. Vecākajam tagad bieži vien ir īpaši jācenšas, lai iekarotu vecāku uzmanību, uzslavas, aizstāvētu savas pirmtiesības. Ir uzskati, ka pirmdzimtajiem bērniem attīstās divkosība, viņiem ir raksturīgas pretrunīgas attieksmes — vienlaikus var izpausties nepatika pret savu brāli vai masu un tajā paša laika arī rūpes, atbalsts un greizsirdība.

Kā vecāki izturas pret kādu no bērniem, tādas arī veidojas attiecības bērnu savstarpējā saskarsmē. īpaši nozīmīgas ir pirmo dienu, nedēļu gūtās ievirzes pret jaunāko brāli vai māsu. Kādas attieksmes rodas šajā laikā, tādas tās pamatos paliek arī vēlākajā laikā. Labvēlīgas savstarpējās attieksmes neveidojas tad, ja vecāki (māte) it kā atstumj vecāko bērnu no jaunākā aprūpes, neapspriežas ar vecāko bērnu, kā un ko darīt. Var veidoties greizsirdība bērnu vidū.

Par savstarpējām attiecībām ģimenē un to ietekmi uz bērnu psihisko attīstību liecina arī ģimenes struktūra jeb cik vecāku audzina bērnu.

Psiholoģijā pēta arī mātes, kuras vienas audzina bērnus. Vislielākās problēmas sākas ar pašām mātēm, kuras, palikušas vienas, vai nu veltī bērnam pārāk lielu un uzmācīgu mīlestību vai dodas "otras pusītes" meklējumos un atstāj bērnu ilgstoši vienu. Pirmajā variantā māte dzīvo tikai bērnam un bērna dēļ, sakot: "Man neviena cita vairs nav, dzīvošu tikai bērnam." Rezultātā var rasties emocionālas dabas problēmas: vai nu bērni kļūst pārāk emocionāli atkarīgi no citiem, vai - gluži otrādi — emocionāli "auksti"; zēni, piemēram, var izaugt par infantiliem, "sievišķīgiem" vīriešiem, kuri turpmākajā dzīvē parasti meklēs kādu atbalstu vai gaidīs tādu pašu mīlestību un uzmanību no citiem, kā tas ir bijis attiecībās ar māti; meitenes savukārt var izveidoties par emancipētām feministēm. Vientuļās mātes, vienas izaudzinājušas bērnus, var nesagaidīt tādu bērna atbildes reakciju, kādu gribētu. Tad seko pārmetumi, tādi kā: "Es tev visu ziedoju, es tev atdevu visu (naudu, laiku, jaunību u. tml.), bet tu…!" Protams, var būt arī citi varianti.

Īpaša trauma bērniem ir vecāku šķiršanās. Smagāk to pārdzīvo zēni. Ja šķiršanās notiek tad, kad tuvojas pusaudža gadi, tad psihiskā trauma bērnam var būt smagāka, īpaši zēnam. Trauma var ilgt pat 2 gadus. Zēni kļūst agresīvi, neprognozējami, zūd paškontrole, viņi ir nepastāvīgi runās un darbos, uzvedība mājās un skolā var likties infantila. Ja zēni pēc vecāku šķiršanas paliek pie tēva, novērots, ka viņu adaptācija noris labāk nekā tad, ja viņi paliek pie mātes, bet tas attiecas uz gadījumiem, ja šķiras normāli cilvēki (nav dzērāji, sadisti u. tml.).

Par šķiršanās tēmu runājot, var uzdot jautājumu: kas ir labāk - vai palikt kopā ar vīru (sievu) bērnu dēļ vai šķirties? Uz šo jautājumu ir jāatbild katram pašam, jo katrā atsevišķajā gadījumā nianses ir citas. Es domāju, ka, ja bērni var iegūt neirozi biežo strīdu (kautiņu) dēļ, labāk šķirties. Jāņem vērā, ka trauma būs šā vai tā, tikai jāizšķir, kurā gadījumā tā būs mazāka.

Ja saspīlēta atmosfēra ir bijusi ilgu laiku pirms šķiršanās, tad bērni šķiršanās laikā ir emocionāli nestabilāki, jo viss, kas krājies, tagad var vērsties uz āru.

Ja vecāki apprecas otro reizi, bērni to labāk uzņem agrīnajā bērnībā nekā vēlāk, vissliktāk bērni to uzņem 9-13 gadu vecumā, īpaši bērni pārdzīvo, ja ģimenē ieved pusmāsas un pusbrāļus. Var sekot bērna demonstratīva uzvedība, protesti, neirozes.

Problemātiska uzvedība sākumskolas bērniem

Šajā vecumā bērni bieži vēlas būt tieši tādi, kādi ir viņu vecāki, kaut arī palielinās citas autoritātes (skolotāja) nozīme. Kā var izpausties slikta uzvedība? Grūtības var izpausties dažādi:

1) kārtīgais bērns:

•      pārāk liels "morālais reālists", pārāk lielu nozīmi piešķir noteikumiem un normām,

•      pārāk satraucas, ja nespēj izpildīt kādu uzdevumu vai noteikumus,

•    uztraucas, ka uzdrošinājies slikti domāt par kaut ko,

•      raizējas par dzimšanu, nāvi, laulībām,

•      raizējas par savu ķermeni, par katru mazāko skrambiņu,

•      var izpausties kādu muskuļu raustīšanās, t. s. "nervu tiki";

2) grūtības koncentrēties:

•      lielas grūtības sekot līdzi noteikumu ievērošanai, ir nemierīgs, grozās, dzird un redz visu, izņemot to, ko saka skolotājs,

•      nepabeidz iesāktos darbus. Iemesls var būt tas, ka nav gribas regulatīvās darbības kādu attīstības traucējumu dēļ;

3) slapināšana gultā:

•      stress, nespēja tikt galā ar jaunajiem pienākumiem, atbildību,

•      slimība;

4) melošana, zagšana:

•      gadījuma rakstura,

•      emocionālas, stresa problēmas ģimenē - bērns pārdzīvo

vecāku šķiršanos, strīdus, naidīgu atmosfēru,

•      vēlas pievērst sev uzmanību,

•      zems pašvērtējums, aizsargājas u. c;

5) pārmērīga noslēgšanās sevī:

•      grūti kontaktēties ar līdzaudžiem,

•      noslēdzas savā fantāziju pasaulē,

•      iedomāta drauga tēls, ko patur un par ko fantazē pat līdz

10 gadu vecumam.

Tā kā bērni ārkārtīgi mainās no 5 līdz 10 gadiem, pareiza pedagoģiskā pieeja vēl var palīdzēt tikt galā ar problēmām uzvedībā. Daži padomi:

•      izvirzīt; noteikumus, kurus nemainīt pārāk bieži, lai nebūtu

nekonsekvence, kas rada bērnos nedrošību;

•      ar bērnu pārrunāt noteikumus un ierobežojumus;

•      paturēt vadību savās rokās, būt autoritātei;

•    ļaut būt bērniem kopā ar vienaudžiem.

Kopsavilkums

1.        Fiziskā aktivitāte: kustību spontanitāte nonāk pretrunā

ar jauno sociālo lomu un normām - sēdēt rātni un klausīties;

tas var radīt neirozes, ja iepriekšējos periodos nav veidota paškontrole un pašregulācija. Labāk attīstīti lielie muskuļi nekā sīkie, ir jāvingrina sīkā pirkstu muskulatūra.

2.   Kognitīvā attīstība: psihisko procesu tīšuma (ar gribas kontroli saistīto) pieaugums un nostiprināšanās - tīšā uzmanība, tīšā iegaumēšana, tīšā reproducēšana, bet liela nozīme ir emocionālajai ekspresijai, intereses piesaistīšanai, vēl dominē liela uzmanības pārslēgšanās; mehāniskās iegaumēšanas dominē šana; dominē konkrēti uzskatāmā un tēlainā domāšana, bet veidojas abstrakti loģiskās domāšanas iemaņas; runā bērns apgūst abstraktos jēdzienus, un runa kļūst par pašregulācijas līdzekli.

3.        Sociālā attīstība: skolotājs kā etalons; līdzaudžu nozīmes pieaugums saskarsmē, grupējumu veidošanās, iekšējās pozīcijas izveidošanās, pieaugušo dotā vērtējuma nozīme pašvērtējuma un darbības motivācijas izveidē.

4.   ES koncepcijas attīstība: pamatos ES koncepcija izveidojas tieši sākumskolā; pašvērtējums attīstās no ārēja līdz psiholoģiskajam; dzimuma identitātes izveidošanās; jo afektīvaks bērns, jo ir iespējams augstāks pašvērtējums, tātad pašvērtējums var būt arī pašaizsardzības līdzeklis; pašvērtējumu ietekmē skolotāja dotais vērtējums, īpaši 1. un 2. klasē.

5.        Psihiskā attīstība ģimenē: audzināšanas modeļu vispārinātie varianti ir autoritārais, varas, pieļāvības; audzināšanas taktikas ir varas izmantošana vai induktīvā taktika; apbalvojumi un sodi kā audzināšanas līdzekļi, negatīvais — pārmērības; māsu un brāļu attiecībās liela nozīme ir tam, kurš pēc kārtas ir piedzimis, kāda ir vecāku attieksme; nepilno ģimeņu mīnusi - mīlestības pārdozēšana vai bērna

ilgstoša atstāšana; vislielākā trauma bērnam ir iespējama

9-13 gadu vecumā, ja vecāki ieved ģimenē jaunu "tēti" vai

"mammu".

6.   Problemātiska uzvedība: var izpausties, ja bērns melo, zog, slapina gultā, bērnam ir grūtības koncentrēties vai arī viņš ir pārāk noslēgts.

Skaidrojošā vārdnīca

Afektīvie bērni - nervozie bērni, kuru CNS ir raksturīga ātra ierosa un vāja bremzēšana, emocijas valda pār prātu.

Hiperaktivie bērni - piemīt psihiskā tonusa vājums, vāji norit nervu šķiedru mielizācija — nobriešana, ir jūtīga nervu sistēma, piemīt impulsivitāte.

Identificēt — atpazīt, pielīdzināt sev.

Mehāniskā atmina - iegaumējot informāciju, bērns to vairākkārt atkārto, nesaistot informācijas vienības pēc loģikas.

Morālā dilemma — "vai nu, vai" — vai nu izdarīt pārkāpumu, vai nedarīt.

Morālie reālisti — bērni sākumskolas periodā, apgūstot likumus, morāles uzvedības normas, pieņem tās kā "patiesības pēdējā instancē" (Ž. Piažē termins).

Nonkonformisti - nepiemērojas vairākumam, rīkojas pretrunā ar vispārpieņemtām normām vai rada paši savus "spēles noteikumus", kuriem nav līdzīgu alternatīvu.

Refleksija - darbība, kas saistīta ar spēju atdarināt, atkārtot pēc parauga, atspoguļot.

Pašvērtējums — vērtējošu attieksmju sistēma pret sevi.

Psihiskā tonusa vājums — kustību nemiers, pārmērīgs kustīgums, bet vāja uzmanības koncentrēšanās spēja, ātri nogurst saskarsmē un mācībās.

Socializētā runa — saistīta ar uztveres decentralizāciju.

Uztveres decentralizācija - uztver kādu vienu lietu no vairākiem redzesleņķiem, katru reizi izvirzot kādu citu kritēriju.

6. NODAĻA PUSAUDŽU VECUMPOSMS

Pusaudžu periods veido pāreju no bērnības uz jauniešu periodu. Pusaudžu periods ir no 11 līdz 15 gadiem. Šī perioda īpašā nozīme ir saistāma ar bērna pubertāti un sociālo attīstību, kā arī ar identitātes vai pašvērtējuma nostiprināšanos (meklēšanu). Šajā periodā izveidojas bērna personības pamatiezīmes un kvalitātes, kā arī atklājas visos iepriekšējos periodos izveidojušās ietekmes emocionālajā, kognitīvajā, sociālajā sfērā. Jo lielākas kļūdas ir bijušas pieļautas iepriekšējos attīstības periodos, jo tās stiprāk izpaužas pusaudžu periodā, jo "grūtāks" pusaudzis ir šajā periodā. Lielākā vai mazākā mērā pusaudzi raksturo negatīvisms, opozīcija, nepakļaušanās u. tml. Pusaudžu perioda beigās cilvēkam būtu beidzot jāatrod sava patiesā identitāte un sociālā loma, bet tas ir ideālajā variantā. Ja pusaudžu periodā cilvēks vēl neatrod savu patieso identitāti, viņam ir lomu sajukums", viņš turpina to meklēt pieaugušo periodā, ja tā nav, - var izpausties neirozes pazīmes, depresija vai agresivitāte, infantilisms vai frustrācija.

Jāpiemin, ka pusaudžu periodu no 12 līdz 15 gadiem ārzemju psiholoģijas grāmatās (ASV) nesauc par pusaudžu periodu, bet par agrīnās jaunības periodu (adolescence). Tas jāņem vērā, tulkojot no angļu valodas.

Būtiskākas pusaudžu perioda psihiskās attīstības pazīmes

šo periodu raksturo hormonu vētras, autoritāšu maina, konformisms, morālais relativisms, emancipācija, opozīcija, kritika,pašapliecināšanās, sensitivitāte, pašcieņa, pretenziju līmeņapaaugstināšanās, infantilisms, emocionālās kompensācijas reakcijas, rakstura akcentuācija.

Pusaudžu periodu vispirms iezīmē apziņas maiņa par sevi, kas sakrīt ar fizioloģiskajām izmaiņām pusaudža ķermenī. Šīm fizioloģiskajām izmaiņām bieži ir cēloņa nozīme pusaudža uzvedībā - apmatojuma parādīšanās, menstruāciju, pollūciju sākšanās, pūtīšu parādīšanās, kā arī dzimumhormonu pastiprināta ieplūšana asinīs var izraisīt dažādas reakcijas — no garastāvokļa maiņām līdz histērijai vai depresijai. Pusaudžiem var novērot smieklu lēkmes un asaru "plūdus", infantilismu un pieaugušajiem raksturīgu nopietnību un spēju spriest. Lai samazinātu iespējas hormonu vētras izpaust veselībai un sabiedrībai kaitīgos veidos, iesaka veicināt dažādas pusaudžu fiziskās nodarbības, lai samazinātu nemieru un trauksmainības līmeni psihē. Ko nozīmē hormonu vētras? Tas nozīmē, ka tieši pusaudžu vecumā pieaug un svārstās hormonu daudzums asinīs un attiecīgs centrs smadzenēs liek hipofīzes centram ražot dzimumšūnas olnīcās un sēkliniekos. Tad, kad asinis ir pārpildītas ar dzimumsūnām, pusaudža uzvedībā var novērot nemieru, uzbudinātu stāvokli, pusaudzis reizēm nezina, kur kompensēt savas izjūtas, nemieru. Viņš šo nemieru neapzināti dodas kaut kur samazināt - vai nu uz diskozālēm, vai uz riskantiem pasākumiem, vai uz sporta zālēm, vai strādā fizisku darbu. Tiklīdz hormonu daudzums asinīs samazinās, pusaudža uzvedībā var novērot pretējas reakcijas — apātiskumu, nospiestu garastāvokli, pusaudzis var stundām sēdēt un skatīties vienā punktā vai klausīties "sirdi plosošu" mūziku, nesarunāties u. tml.

Pusaudžiem raksturīga nevienmērīga dažādu organisma sistēmu attīstība. Pusaudžu attīstības sākumā var nereti novērot koordinācijas traucējumus, zūd kustību plastiskums un harmonija, viss krīt ārā no rokām. Pusaudzim ir pastiprināta prasība pēc skābekļa un barības (daudz ēd), bet tajā pašā laikā var konstatēt traucējumus sirdsdarbībā un asinsspiediena nevienmērīgumu. Tas ir saistīts ar to, ka pusaudzim nevienmērīgi attīstās dažādas organisma sistēmas - viena lēnāk, cita ātrāk, piemēram, sirds bieži vien netiek līdzi pārējo organisma sistēmu augšanai.

Tā kā pusaudzim būtiski mainās fizioloģija, fizioloģiskie procesi, viņš sāk koncentrēties uz savu ķermeni, uz ārējo izskatu. Ārējais izskats kļūst par dažādu pārdzīvojumu cēloni un pašvērtējuma ietekmētāju.

Sākumā pusaudzis ir apjucis, kaunīgs, nedrošs par sevi, vēlāk arvien vairāk izjūt sevi kā pieaugušu, ko var apzīmēt ar atslēgvārdu emancipācija. Emancipācijas tieksmes ir būtiskākā pusaudžu psihiskā īpatnība. Pusaudži it kā deklarē pieaugušajiem: "Neuzmaniet mani! Nekontrolējiet katru manu soli! Netīstiet mani neuzticēšanās un uzraudzības autiņos! Es negribu, ka mani vadā pie rokas!" Emancipācija nozīmē, ka pusaudzis vēlas būt pieaudzis, vēlas pats izlemt un darīt, vēlas būt līdzvērtīgs pieaugušajiem, lai viņu vairs neuztver kā bērnu. Emancipācija ir saistīta arī ar negatīvismu, opozīcijas tendenci, t. i., pusaudzis grib nostāties pretī tiem pieaugušajiem, kuri neatļauj būt pieaugušam, ierobežo, kritizē, "lasa morāli" utt. Emancipācijas tieksmes nereti var izpausties arī ārējā izskatā, ģērbšanās manierē, frizūrā, kosmētikas pārspīlētā lietošanā u. c.

Emancipācijas tieksme ir saistīta arī ar autoritāšu mainu. Pusaudžu vecumā mainās autoritātes — no pieaugušā kā etalona, kā autoritātes līdz vienaudžiem kā etalonam un autoritātēm. Lielākai daļai pusaudžu vienaudži kļūst par "nozīmīgajiem citiem", par uzvedības, morāles, ētikas etaloniem, kurus atdarināt un ar kuriem rēķināties vispirms. Par autoritāti var kļūt arī kāds pieaugušais, kāds grāmatu varonis u. tml. Jo mazāka autoritāte pusaudzim ir vecāki un skolotāji, jo lielāka ir iespēja, ka par autoritāti kļūs vienaudži. Tāpēc pusaudžus dēvē ari par konformistiem. Tas nozīmē, ka pusaudži saskarsme var vadīties nevis pēc tā, ko saka veselais saprāts (pieaugušais), ko saka kādas morāles normas vai vispārējās pieklājības noteikumi, bet pēc tā, ko saka vienaudžu grupa. Tāpēc nebrīnīsimies, ka mūsu Jānītis vai Ilzīte ar mums runā un izturas citādi, nekā atrodoties grupā. Konformisti ārēji vai patiesi (iekšēji) atsakās no sava viedokļa un pauž grupas viedokli, piemērojas vairākuma uzvedības stilam un manierēm. Tāpēc ir svarīgi neuzkrītoši regulēt, kur un ar ko kopā mūsu bērns pavada sava laika lielāko daļu. Tā kā vienaudži kļūst par noteicošajām autoritātēm, mainās arī attieksme pret skolu un mācībām. Skola kļūst galvenokārt par iespēju satikties ar draugiem un domubiedriem, mācības — par iespēju pašapliecināties.

Pašapliecināšanās ir vēl viens nozīmīgs pusaudžu psihiskās attīstības perioda jaunveidojums. Tas ir saistīts arī ar nozīmīgo identificēšanās procesu. Identificēšanās un pašapliecināšanās ir saistītas ar ES koncepciju, kas ieņem nozīmīgāko vietu pusaudžu periodā psihiskās attīstības sistēmās pēc daudzu psihologu atzinumiem (E. Ēriksons, D. Elkoņins, I. Kons, Ļ. Vigot-skis u. c). Pusaudžu periodā pieaug sava nozīmīguma apziņa. Pusaudži aktīvi meklē savu ES un savu sociālo lomu, viņi uzdod jautājumus, kas es esmu un kāpēc es esmu, par ko kļūt nākotnē, kur mācīties tālāk, kādu profesiju izvēlēties. Neskaidrība par sevi un savu vietu dzīvē vēl vairāk pastiprina nemieru, tāpēc vecākiem un skolotājiem neuzbāzīgi būtu jāvirza bērni uz kādu iespēju pašapliecināties. Lai bērni apmeklē interešu pulciņus, mūzikas skolas, sporta zāles, krāj vai kolekcionē kaut ko u. tml. Nereti var novērot, ka pusaudži maina pulciņus un vaļaspriekus pārāk bieži, tomēr tas ir labāk nekā nedarīt neko. Ja pusaudzi pavada nemiers, trauksmainība, neskaidrība par savu vietu dzīvē un starp cilvēkiem sabiedrībā, viņš var meklēt, ar ko identificēties. Identificēsanos psihologi saista ar kompensācijas reakciju, kad cilvēks savu nemieru un nedrošības izjūtu samazina, atrodot objektu, ar ko iztēlē identificēties, saplūst. Var "saplūst" ar kādu draugu, ar kādu elku (mūzikas "fani"), ar kādu grāmatas varoni, grupu. Tādejādi samazinās nemiers un trauksmes izjūta, pusaudzis jūtas drošāks. Identificēšanās saistīta arī ar izteikto pusaudžu vajadzību pašapliecināties. Jo mazāk bērns ir guvis no apkārtējiem sava nozīmīguma apstiprinājumu iepriekš, jo izteiktāk un uzkrītošāk viņš var prasīt sava nozīmīguma apstiprinājumu pusaudžu vecumā. Šajā vecumā sakāpinātā pašapziņa var radīt konfliktus ar apkārtējiem, ar skolotājiem un vecākiem, sevišķi, ja pieaugušie izmanto galvenokārt autoritāras audzināšanas formas. Visas jomas pusaudža dzīvē kļūst par pašapliecināšanos.

Pusaudžiem ir novērots paaugstināts pašvērtējums, ko var uzskatīt par kompensācijas reakciju un arī par zināma veida infantilismu, jo bērns (pusaudzis tomēr vēl ir bērns) tālāk par konkrēto momentu neredz vai negrib redzēt to, kas ir traumējoši psihiskajai labsajūtai. Kad pusaudzim ilgstoši neveicas kādā mācību priekšmetā, draudzībā, sportā, viņš neapzināti tieksies atrast kādu citu jomu, kur viņam ir iespējas pašapliecināties. Lai sekmīgi strādātu un izdzīvotu, cilvēkam ir nepieciešams pozitīvs emocionālais stāvoklis ja ne visu laiku, tad vismaz reizēm. Ja cilvēkam nekad nav iespēju pašapliecināties, izjust savu nozīmīgumu, neveidojas motivācija darboties tālāk, rodas vajadzība meklēt kādu citu jomu, kur pašapliecināties — kompensēt neveiksmes.

Pusaudzis vispirms pārdzīvo neveiksmes mācībās. Labākajā gadījumā pusaudzis cenšas sekmes uzlabot vai kompensē neveiksmes mācībās ar sasniegumiem sportā, mūzikā, mākslā. Sliktākajā gadījumā — neapmeklē tās mācību stundas, kur viņš negūst sekmes, tad sāk neapmeklēt skolu vispār. Sodi un rājieni vēl vairāk pastiprina pusaudžu negatīvismu, taču ir gadījumi, kad pieaugušo stingrība palīdz pusaudzim tikt galā ar nesekmību un neattaisnotiem skolas kavējumiem. To pusaudzis novērtē tikai vēlāk un pasaka paldies.

Daudz kritizētie, kauninātie un rātie pusaudži izceļas ar izaicinošu uzvedību, ko arī var uzskatīt par kompensācijas reakcijām. Ja tas notiek klasē, pusaudža mērķis ir pievērst klasesbiedru vai skolotāja uzmanību, tādējādi kompensējot savas niecīgas iespējas apliecināties citur. Ja skolotāji uz pusaudžu uzmanības aplecinājumiem sāk pārāk eksplozīvi reaģēt, konflikts tikai padziļinās, nevis atrisinās. Pusaudzis saņem tieši to, ko vēlējās, un nākamajā reizē izmantos tās pašas metodes, lai pievērstu pārējo uzmanību un pašapliecinātos, vai arī sāks izvairīties no tādiem pieaugušajiem, kas viņu nemitīgi kritizē.

Pusaudži, no vienas puses, ir pieauguši, bet, no otras puses, viņi vēl ir bērni, tikai to nevēlas atzīt, noliedz. Kas liecina, ka pusaudži daudzos gadījumos ir vēl bērnišķīgi - infantili? Tas parādās pusaudžu nespējā tikt galā ar atbildību, ar pienākumiem, uzņemties atbildību par citiem un sevi. Pusaudži saka, ka paši tiks galā, lai neuztraucas, bet, tiklīdz kas nesanāk (nav bijusi pieredze, ir pārāk liela uzticēšanās cilvēkiem, draugiem), tā zaudē savaldīšanos un krīt panikā, negribīgi atzīstot (vai neatzīstot), ka kļūdījušies. 14—16 gadīgo pusaudžu ķermenis un intelekts līdzinās pieaugušajiem, bet pusaudži vēl nav nobrieduši sociāli. Raksturīgi, ka bērni dzīvo šodienai, šim mirklim, neredz, kas varētu būt rīt, kādas būs viņu rīcības sekas ("tad jau redzēs"). Paradoksāli, bet fakts, ka pusaudži, ārēji noliedzot kontroli, tomēr bez kontroles un ierobežojumiem nevar dzīvot. Vēlāk bērni mūsu pieļāvību, visatļautību var pārmest kā vienaldzību. Pusaudžiem ir vajadzīgi noteikumi, "spēles noteikumi", lai arī kā viņi pretotos. Taču psihologi iesaka: lai saskarsme nepārvērstos nemitīgos konfliktos, ierobežojošie noteikumi un to nepieciešamība ir jāpārrunā kopā ar pusaudžiem, tātad jāiesaista paši bērni to jautājumu apspriešanā, kuri viņus skar. Ja pusaudzis ģimenē nejūt nekādus ierobežojumus, var iet, kur grib un kad grib, viņam var mazināties drošības izjūta un viņš var to meklēt citur - agrīnos dzimumsakaros, iesaistoties kādos grupējumos, izdomāta elka kopēšanā, "fanošanā" par mūziku u. tml.

Ž. Piažē pusaudžus nosaucis par "morālajiem relatīvistiem". Sākumskolā bērni bija "morālie reālisti", kuri pieaugušo dotās normas uzskatīja par "patiesībām pēdējā instancē", bet pusaudžu periodā vecās patiesības sāk šķist butaforiskas, relatīvas. Jo vairāk pusaudzis viļas pieaugušajos, jo lielāks morālais relatīvists viņš var kļūt. Pusaudža kļūšana par morālo relatīvistu veicina arī pārmaiņas intelektuālajā jomā — pusaudži sāk izprast dažādus viedokļus un redzesleņķus. Pusaudzis nepieņems kādas patiesības un likumus tikai tāpēc, ka "tā vajag". Lai pusaudzis brīvprātīgi pakļautos kādām normām, jābūt motivācijai, kāpēc viņš pakļaujas. Pusaudžu vecumā turpina formēties cilvēka personisko vērtību sistēmas, cilvēks meklē un atrod vai arī neatrod savu identitāti, apzināti vai neapzināti sevi salīdzina ar citiem, ar dažādām sociālajām lomām.

Pusaudzis skolā

1. Kognitīvā attīstība

Galvenais jaunveidojums izziņas procesu attīstībā ir prasmes un iemaņas veidot pašam savas hipotēzes, jaunu, abstraktu jēdzienu apguve, to lietošana uzdevumu risināšanā, teorētiskās domāšanas izveide. Pieaug pašizziņas, paškontroles nozīme, spējas izvēlēties no vairākiem variantiem vienu pēc noteiktām pazīmēm, spējas pašam improvizēt, nevis atkārtot pēc šablona, spējas plānot darbību, eksperimentēt.

Atmiņa

Atmiņas procesos arvien lielāka nozīme ir loģikai un gribai - tīšās iegaumēšanas un tīšās reproducēšanas pastiprināšanās. Iegaumējot informāciju, meklē loģiskās kopsakarības starp informācijas elementiem. Taču pusaudžiem vēl dominē mehāniskā atmiņa - iekalšana pēc vairākkārtējiem atkārtojumiem. Tā kā tieši pusaudžu periodā pieaug informācijas apjoms, pusaudži var sākt sūdzēties par atmiņu, bet tas nav saistīts ar atmiņas pasliktināšanos, bet ar to, ka pusaudži ir spiesti iegaumēt arvien lielāku informācijas apjomu.

Atmiņa turpina būt par pamatu intelektuālajiem procesiem -neizprot to, kas nav iegaumēts, bet pusaudžu vecumā pieaug intelektuālo domāšanas operāciju nozīme.

Domāšana

Tā ir visciešāk saistīta ar atmiņu. Sākumskolas periodā bērni spēj domāt par to, ko atcerējās, bet pusaudžu periodā nespēj iegaumēt, ja neizmanto loģiskās domāšanas operācijas - salīdzināt, analizēt, sintezēt, abstrahēt u. c. Iegaumēt un atcerēties nozīmē domāt.

Īpašo spēju veidošanās

Jaunveidojumi:

1)      attīstās vispārīgās intelektuālās spējas;

2)      tendence eksperimentēt, nepieņemt gatavas hipotēzes kā

"patiesības pēdējā instancē", bet meklēt savas un pārbaudīt

pašiem vecās;

3)      vēlme skaļi apliecināt savus sasniegumus, gūt novērtējumu

par katru cenu, grib uzņemties vairāk nekā spēj izpildīt,

labāk izvēlas prestižākos uzdevumus;

4)      var spriest par sarežģītām, abstraktām idejām, salīdzināt

alternatīvas;

5)      patstāvīgi meklē jauno, neparasto - pašizglītojas;

6)      tendence vispārināt.

2. Skolēnu savstarpējās attiecības

Vienaudžu grupas kļūst par uzvedības, vispārīgo noteikumu etalonu un avotu. Parādās nesaskaņas starp pieaugušo un vienaudžu kodeksiem. Pusaudzis vairāk pakļaujas vienaudžu grupas "kodeksiem", tas ir saistīts ar savas neatkarības apliecināšanu. Tāpēc skolotājiem noteikumi būtu jāizstrādā kopā ar pusaudžu grupu, nevis atsevišķi no tiem, uz kuriem šie noteikumi attiecas. Pusaudži labi jūtas "bara", viņi meklē kopības izjūtu, vēlas izjust sevi kā daļu no "kliķes", no kāda grupējuma, kopas. Pusaudžiem patīk apliecināt savu piederību kādai kopai ar apģērbu, ar izturēšanos.

Pusaudžus ļoti interesē, ko par viņiem domā citi. Šajā vecumā bērni intensīvāk meklē draugus, domubiedrus, pieaug labāko draugu kā uzticības personu loma. Vecāku nozīme samazinās. Skolās parādās t. s. "anketu klades", kurās pusaudži pēc kārtas atbild uz dažādiem jautājumiem, ko katrs par katru domā.

Meitenes salīdzinājumā ar zēniem ir atvērtākas draudzībai, tuvām attiecībām, aktīvi meklē kontaktus ar zēniem, īpaši -gados vecākiem.

Pusaudži savās attiecībās ar vienaudžiem ir konformisti, t. i., saskarsmē parasti rīkojas saskaņā ar grupas viedokli, uzvedību un citām ārējām izpausmēm (izskatu, uzvedības stilu, runas veidu).

Skolotājus un vecākus bieži var tracināt kādu pusaudžu uzvedība klasē vai draugu grupā — likās, tik jauks zēns vai meitene, prātīgs, bet, tiklīdz klāt ir kāds no grupas, tā absolūti mainās: kļūst vai nu cinisks, vai distancēts, vai nevērīgs u. tml. Atsevišķā sarunā ar pusaudzi mums viņš liekas citāds nekā tad, ja saruna norisinās klasē vai vienaudžu grupā. Ja mēs jautājam šim pusaudzim, kāpēc viņš tā atšķiras no tā "tēla", ko viņš spēlē klasē, no tā, kāds viņš ir mājās, pusaudzis var atbildēt: "Bet es taču gribu izdzīvot!" Vai arī par citām ārējām izpausmēm — matu sakārtojumā, apģērbā, rotaslietu izmantošanā, gaitā, runas veidā — runājot, mēs bieži esam neizpratnē. Viens no konformisma pamatojumiem varētu būt pusaudža akūtā vajadzība identificēties ar kādu. Identifikācijas vajadzība ir saistīta ar savas patiesās identitātes un drošības meklējumiem. Identificējoties pusaudzis izjūt drošību. Ja viņš aktīvi sāk imitēt kādas grupas apģērba stilu vai gaitu, vai runas veidu, pusaudzis vairs nejūtas viens - viņš ir "kā visi". "Būt kā visiem" ir svarīgi lielākajai daļai pusaudžu. Saskarsme ar vienaudžiem ir nemitīga savas vietas, savas lomas meklēšana, nemitīga sava nozīmīguma apstiprinājuma gaidīšana. Pusaudzis vienaudžu vidū it ka nemitīgi atkārto: "Lūk, es esmu te! Skatieties, klausieties, sarunājieties ar mani! Es gribu, lai jūs mani pamanāt un pieņemat!"

3. Attiecības ar skolotājiem

Pusaudži vēlas, lai skolotāji izturētos pret viņiem "ka līdzīgs pret līdzīgu". Skolotājiem, kuriem tas izdodas, kuriem vēl piemīt humora izjūta, pacietība, autoritāte, stingrība un taisnīguma izjūta, parasti nav problēmu saskarsmē ar pusaudžiem, ja tās arī parādās, tad viņi prot konfliktu nevis padziļināt, bet samazināt.

Psiholoģijā vairāk runā par gadījumiem, kad skolotājiem ir problēmas ar pusaudžiem. Psihologi norāda:

1) kā iegūt skolēnu nepatiku pret sevi un sabojāt attiecības:

•      uz klasi raugies īgni un nesmaidi,

•      izvairies skatīties acīs,

•      sēdi kā sastindzis pie sava galdiņa,

•      runā monotoni, bez emocijām,

•      runā tikai par to, kas tev ir svarīgi,

•      pārtrauc, jo tev nav laika uzklausīt,

•      uzbrūc, kritizē, apvaino, aizrādi,

•      runā skarbā tonī,

•      nekad neatzīsti savas kļūdas, neatvainojies,

•      nemēģini saprast skolēnus;

2) izrāda skolēnam attieksmi, ka viņš netiek ņemts par pilnu,

piemēram, skolēnam ir grūtības izpildīt kādu uzdevumu, viņš

to pasaka vai izrāda skolotājam, skolotājs atbild:

•      pavēloši: "Labāk beidz sūdzēties un sāc strādāt!";

•      brīdinoši, draudoši: "Ja tu tā gribi iegūt labu atzīmi, tad

sāc labāk strādāt!";

•      moralizējoši: "Kāpēc tā nedarīji, tev vajadzēja… Tavs

pienākums ir mācīties!";

•      pamācoši: "Atceries, ka vēl tikai 34 dienas līdz skolas

beigšanai!";

•      vainas meklēšana: "Tu vienkārši esi slinks!";

•      apsaukāšana: "Tu vienkārši esi "neizdevusies", bez mate

mātikas tu dzīvē nekur netiksi!";

•      publiska simpatizēšana: "Tu, Jānīt, esi vienīgais, kas

sapratīs labāk; paskatieties, kā viņš ir izpildījis uzdevumu,

ne tā kā jūs!";

•      izvairīšanās no problēmas apspriešanas.

Lielākās problēmas skolotājiem rodas ar tiem pusaudžiem, kuriem ir zems pašvērtējums, kuri guvuši emocionālu traumu. Pusaudžiem rodas stress, ja:

1)   vecāki grib, lai es būtu priekšzīmīgs;

2) vecāki grib, lai mani draugi būtu priekšzīmīgi;

3)   vecāki grib, lai man būtu labas atzīmes;

4) vecāki grib, lai es izceļos citu vidū;

5)   citi par mani smejas;

6) mani cenšas pierunāt darīt sliktu;

7)   zaudēju draugu;

8) vecāki savā starpā ķildojas;

9)   esmu pārāk noslogots;

10) skolotāji domā, ka esmu (neesmu) spējīgāks nekā īstenībā.

Tātad lielākās grūtības ir ar tiem pusaudžiem, kuriem ir vai nu paaugstināts, vai pazemināts pašvērtējums. Visagresīvākie vai depresīvākie skolēni ir tad, ja viņiem ir maldīgi priekšstati par sevi:

•      "es esmu neveiksminieks";

•      "dzīvē mani nekas labs negaida";

•      "nav jēgas ko uzsākt".

Pieaugušo kompetencē ir mēģināt izmainīt pusaudža domas par sevi. Šajā gadījumā var dot vairākus padomus:

1) akūtos gadījumos jāpārliecina - "dzīvo šodien!" (kaut vienu dienu bez alkohola!). Tā kā "dzīvot šodien" ir pusaudžiem raksturīgs domāšanas veids, tad daudzos gadījumos tas būs efektīvāk nekā moralizēt par "tālo nākotni", - kas būs, ja tu nemācīsies, kas būs, ja nebeigsi skolu, kur tu liksies utt.Labāk veicināt darbības, kas ir reāli izdarāmas tulit un šodien;

2) jārada pārliecība, ka viss būs labi, nevis slikti (nenoliksi, izkritīsi utt.). Iesaka pusaudžu pārliecināšanā izmantot vien audžu grupu, jo pusaudzis grupā izturas citādi nekā bez tās;

3) jāpalīdz atgūt ticību sev, vispirms panākot, ka pusaudzis nošķir reālo situāciju no iedomātā tās vērtējuma. Piemēram, skolēns par kādu skolotāju saka: "Viņš mani neieredz, tāpēc tā izdarīja, viņš ir uzēdies." Jūs lūdzat skolēnam pastāstīt, kā viss notika. Klausoties piefiksējat, ka skolēna stāstītajā, iespējams, nav paškritikas. Būtu jāpanāk, lai skolēns pats saredz šī paša notikuma citu rakursu un tad novērtē sevi. Skolotāju kļūdas.

1.       Liberālisms - skolotājs pieļauj brīvību bez jebkādas kārtības, tādējādi zaudējot cieņu skolēnu acīs. Viņš skolēniem liekas nevarīgs, nav spējīgs dot padomu, un skolotājam nav vērts līdzināties. Šāds skolotājs nereaģē uz nosebojumiem, izliekas nemanām nepieklājīgus izteicienus, mājās aizmirsto materiālu vietā izsniedz citus, necenšas kontrolēt disciplīnu

klasē.

2.       Autoritārisms — otra galējība: liedz skolēniem jebkādas izvēles tiesības; šāds skolotājs domā, ka viņa pedagoģiskā varēšana tiek vērtēta tikai pēc kontroles spējām un ka viņam ir tiesības uzspiest skolēniem savas vērtības un uzskatus. Pusaudžu atbildes reakcija — apātija vai rupja izturēšanās, nepaklausība. Šāds skolotājs pieprasa, lai tiktu izpildīti visi mājas darbi, neakceptē citus uzskatus, izmanto sodus un kritiku,

veicina sacensību garu.

Pusaudzis ģimenē

Pēc psiholoģijas atziņām, lielākajai daļai pusaudžu šķiet, ka ģimenei ir mazāka nozīme nekā draugiem. Vienaudži, nevis vecāki kļūst par pusaudžu uzticības personām.

Jo mazāk kļūdu vecāki ir pieļāvuši bērnība, jo lielāka ir iespējamība, ka attiecībās ar vecākiem būs mazāk problēmu. Lai varētu izvairīties no iespējamām kļūdām, vecākiem būtu jāzina, kuras tās ir. Psihologi kā nozīmīgākās min šādas kļūdas:

1)    vecāki pietiekami nenovērtē ģimenes nozīmi, audzināšanas tradīcijas un noteikumus pusaudža dzīvē;

2)    vecākiem piemīt dubulta morāle;

3)    vecāki tikai formāli rūpējas par bērna audzināšanu;

4)    ir pārāk sīkumaina kontrole un uzraudzība;

5)    lutināšana;

6)    pārspīlē bērna slimības;

7)    nav emocionāli siltu savstarpējo attiecību;

8)    audzina pārspīlētas morālās atbildības garā;

9)    ģimenē valda rupjas un brutālas attiecības;

10)     starp vecākiem ir nesaskaņota rīcība;

11)     bērns aug ārpus ģimenes u. c.

Svarīgi, lai ģimenē veidojas savi rituāli un tradīcijas, kopīgi pasākumi un svētku svinēšana, kuros bērns iesaistās. Par to parasti atbild māte. Ģimenē jāpārrunā galvenie jautājumi, jāuztic katram kādi pienākumi, jāatbild par padarīto. Vislielākā atbildība vecākiem ir par savu vārdu un darbu saskaņu, lai neveidotos dubultās morāles princips, kad mājās vecāki runā vienu, bet cilvēkos - citu. Neīstumu attiecībās veicina arī tādi vecāki, kuri audzina bērnu tikai formāli, bez sirdssiltuma un patiesas ieinteresētības. Vecāki to dara tāpēc, ka "tā vajag!", "tā pieņemts!", "ko teiks citi!?". Šādas mātes parasti ir centrētas vairāk uz sevi (vai vīru) vai arī ir tik nervozas, ka nespēj iedziļināties bērna problēmās, jo nav tikušas galā ar savējām. Attiecībās ar tādiem vecākiem pusaudži kļūst noslēgti, izvairās apspriest savas problēmas, atsvešinās.

Nevēlama ir arī pārāk liela aizbildniecība, sīkumaina kontrole. Rezultātā pusaudzī neveidojas atbildības jūtas par sevi un citiem, jo viņš ir pieradis, ka par visu kāds vienmēr atbild viņa vietā. Pārāk liela aizbildniecība saistās arī ar lutināšanu, kad vecāki, sevišķi vecvecāki, visu izdara bērna vieta, cenšas pasargāt no grūtībām. Vēl iespējama bērna pārlieku apjūsmošana, slavināšana par katru sīkumu. Bērns kļūst par pielūgsmes objektu, visas rīcības tiek attaisnotas, piemēram, ļoti populārs teiciens attiecībā pret skolu: "Ko tie skolotāji iedomājas, par zemu novērtē manu bērnu un tik daudz uzdod!" Rezultātā bērns pierod, ka viņš ir tik unikāls, talantīgs, pierod atrasties uzmanības centrā, valdīt, komandēt un bez īpašas piepūles apmierināt savas iegribas. Tas veido paaugstinātu pašvērtējumu, nekritisku attieksmi pret sevi, paaugstinātu pretenziju līmeni pret citiem. Šādiem pusaudžiem neveidojas rūpīga darba iemaņas — visu dara pavirši.

Lutināšanai līdzīgs ir slimības kults — pārspīlēti saudzējošs režīms, izmeklēta ēdināšana, bērna slimības izvirzīšana uzmanības centrā. Tas veicina sociālā infantilisma (nespēja uzņemties atbildību par sevi un citiem), egoistiskas ievirzes izveidošanos, gribas vājumu. Šie pusaudži parasti aizbildinās: "Es esmu slims, es nevaru, palīdziet, es nedrīkstu pārpūlēties!" Savus pārkāpumus pusaudzis iemācās attaisnot ar slimību, veidojas konflikti, ja kāds viņu nesaprot.

Pusaudžu labvēlīgu attīstību traucē arī emocionālo kontaktu trūkums ģimenē. Vecāki paši ir emocionāli "auksti", vai arī viņiem ir emocionālas dabas problēmas. Psihologi apgalvo, ka viena no pazīmēm, kā noteikt, vai ģimenē ir emocionāli siltas attiecības, ir mīļvārdiņu lietošana vai nelietošana. Emocionāli aukstā ģimenē pusaudža personība var veidoties dažādi. Stiprā līdzsvarotā tipa pārstāvji agri kļūst patstāvīgi, emancipēti un neatkarīgi. Stiprā nelīdzsvarotā tipa pārstāvji kļūst par izteiktiem opozicionāriem, izvēlas dažādus "izlēcienus", lai pievērstu vecāku uzmanību. Savukārt vājās nervu sistēmas tipa pārstāvji centīsies meklēt emocionālo siltumu citur - pie vecvecākiem, draugiem vai citur, varbūt arī savu sapņu un fantāziju pasaulē.

Ģimenēs, kur bērnus audzina paaugstinātas morālās atbildības garā, vecāki no bērniem prasa vairāk, nekā paši spēj dot. Vecāki uz bērniem neapzināti projicē savas nerealizētās velmēs: lai viņš kļūst vai nu par dejotāju, vai par muziķi, vai par mākslinieku utt. Vecāki piespiež bērnu paralēli mācībām skolā apmeklēt kādas citas nodarbības, cerot, ka būs rezultāti. Ja īpašu panākumu nav, pusaudži jūt, ka vecāki no viņiem gaida vairāk, nekā viņi spēj izpildīt, un tas rada emocionālu spriedzi.

īpaši nelabvēlīgi pusaudžu psihisko attīstību ietekmē ģimenes, kurās valda despotisms un brutālas attiecības, kur ikviens domā tikai par sevi, ignorē citu intereses, kur valda savstarpējs izsmiekls un ņirgāšanās par to, kas citiem ir svēts un neaizskarams. Pusaudzis tādā ģimenē pats kļūst cietsirdīgs, nežēlīgs pret tiem, kas vājāki par viņu. Ja viņš jūt pārspēku, tad ir lišķīgs un gļēvs. Šāds pusaudzis cenšas noslēpt no vecākiem savas neveiksmes, melo.

Tātad pusaudžu vecumā parādās iepriekšējos periodos iegūtās ievirzes, emocionālās ietekmes, pašvērtējums, audzināšanas sekas. Pusaudža vecumā audzināšanas grūtības ietekmē gan personības individuālās īpatnības, gan temperaments, gan pašapliecināšanās iespējas, gan ģimenes tradīcijas un cieņa pret vecākiem. Tieši pusaudžu vecumā patiesā personības identitāte jeb patība piesaka sevi. Pusaudzis arvien biežāk sāk izdarīt izvēli. Izvēle situācijās, saskarsmē ar dažādiem cilvēkiem arvien biežāk ir saistīta ar subjektīvajām personības attieksmju sistēmām, kuras veidojušās iepriekšējos personības attīstības periodos bērnībā.

Kopsavilkums

1. Būtiskākās pusaudžu psihiskās attīstības īpatnības ir fizioloģiskās izmaiņas, kuras ietekmē arī psihiskās izpausmes — dzimumhormonu daudzums asinīs, seksuālās nobriešanas pazīmes, ārējā izskata izmaiņas. Izmaiņas uzvedībā - emancipācijas tieksmes, opozīcija pieaugušajiem, negatīvisms, "morālais relatīvisms", autoritāšu maiņa no pieaugušajiem uz vienaudžiem, pašapliecināšanās vajadzības, pretenziju līmeņa paaugstināšanas, infantilisms un emocionālas kompensācijas reakcijas.

2.             Fizioloģiskajā attīstībā raksturīgi, ka organisma dažādas

funkcionālās sistēmas attīstās nevienmērīgi, fizioloģiskā attīstība apsteidz sociālā brieduma attīstību.

3.      Pusaudža darbību skolā raksturo mācības un saskarsme ar vienaudžiem un skolotājiem.

4.             Jaunveidojumi kognitīvajā attīstībā - abstraktās domāšanas izveidošanās, loģisko domāšanas operāciju nozīmes pieaugums iegaumēšanā un reproducēšanā, pašvērtējuma kā darbības motivācijas nozīmes pieaugums, vairāk patīk izvirzīt savas hipotēzes nekā atkārtot etalonus.

5.             Vienaudžu grupa kļūst par pusaudža personības attīstības, mācību darba, pašvērtējuma korekcijas galveno avotu.

6.             Pusaudžu problemātiskas uzvedības iemesls ir zems pašvērtējums, ko pusaudži kompensē ar izaicinošu, uzmanību piesaistošu uzvedību. Domas par sevi nosaka pusaudža saskarsmes stilu.

7.             Pieaugušo tradicionālās kļūdas attiecībās ar pusaudžiem ir nepareizas taktikas izvēle — vai nu galējs autoritārisms, vai liberālisms (pieļāvīgums).

8.             Pusaudža attiecības ar pieaugušajiem saasinātas tajos

gadījumos, kad pieļautas kādas kļūdas attiecībās ar bērnu

iepriekšējos attīstības periodos - vai nu pārāk sīkumaina aizbildniecība un kontrole, vai vienaldzība un brutalitāte.

9.             Pusaudža vecumā izpaužas cilvēka identitāte vai tās meklējumi, sociālās lomas meklējumi un tās atrašana vai neatrašana.

Skaidrojoša vārdnīca

Emancipācija - atbrīvošanās no kāda aizbildniecības, uzraudzības, cīņa par vienlīdzību attiecībās.

Hormonu vētras - liela daudzuma dzimumšūnu pieplūdums asinīs, kas izraisa nemieru, uzbudinātību, trauksmainību.

Infantilisms — bernišķīgums.

Kompensācijas reakcija - aizvietojošās reakcijas, kad, nespējot realizēt kādas savas vēlmes, cilvēks realizē tās, kuras atļauj paaugstināt savu pašvērtējumu.

Konformisms - nekritiska pielāgošanās vairākumam, grupas spiedienam vai nu ārēji, vai patiesi.

Pubertāte - dzimumnobriešana.

Rakstura akcentuacijas - kādu rakstura īpašību dominēšana pār citām, psihiatrijā to vairāk saista ar novirzēm no normas. Sīkāk rakstura akcentuacijas pētījuši krievu psihiatri V. Ļičko un K. Leongards, kuri, ilgus gadus pētot pusaudžus, izstrādājuši 11 pusaudžu rakstura akcentuacijas tipus.

7. NODAĻA JAUNIEŠU PSIHISKĀS ATTĪSTĪBAS RAKSTUROJUMS

Par jauniešu vecumposmu psiholoģijā var atrast vismaz divus uzskatus: ASV un Eiropas psihologu darbos arī pusaudžus dēvē par jauniešiem ("adolescence"), saka — "agrīnās jaunības periods". Krievu psiholoģijā "agrīno jaunību" dēvē par pusaudžu periodu, par jauniešu periodu sauc laiku no 15 līdz 18 gadiem, ko pārsvarā saista ar skolu. Šajā grāmatā jauniešu perioda robežas pieņemtas no 15 līdz 18 gadiem.

Šajā periodā būtiskākais ir ES identitātes atrašana vai arī intensīva (vēl intensīvāka nekā pusaudžu vecumā) tās meklēšana, profesijas izvēles saskaņošana ar pašnovērtējumu un pretenziju līmeni, visu kognitīvo procesu intelektualizācija, seksuālo attiecību nozīmes pieaugums.

Jaunības periodā salīdzinājumā ar pusaudžu periodu notiek personības izpausmju harmonizācija - stabilizēšanās, līdzsvara iestāšanās. Jaunietis salīdzinājumā ar pusaudzi vairāk atbilst pieaugušam nekā bērnam. Šajā vecumā jaunieša personība vairāk individualizējas, nekā ir konformistiska. Personība saskarsmē kļūst līdzsvarotāka, novērots mazāk konfliktu ar pieaugušajiem un vienaudžiem, samazinās negatīvisms, palielinās paškontrole.

Tā ka šo periodu psihologi (krievu) sauc par agrīno jaunību, tad teorijā var novērot agrīnai jaunībai (15—18 gadi) autentiskas pazīmes — kaut arī notiek stabilizācija, agrīnās jaunības periodā personība vēl nav pavisam izveidojusies, tāpēc tās psihisko un personības attīstību pavada dažādas emocionālas "dziņas un vētras".

Ne velti šo periodu (jaunību) sauc par "vērtas un dziņu" laikmetu cilvēka dzīvē, kad cilvēks meklē savu īsto ES (patību), uzdodot jautājumus: kas viņš ir; kāda ir dzīves jēga; kas gaida nākotnē? Jauniešus interesē globālas problēmas: Dievs, Cilvēks, Pasaule, Kosmoss, Morāle u. tml. Jauniešus uztrauc vientulība, viņi tiecas pēc mīlestības, pēc tuvības, tajā pašā laikā mēģinot izprast sevi, tāpēc arī saka, ka viņiem ir paaugstināta tieksme uz pašanalīzi, uz introversiju, savas iekšējās pasaules izpēti.

ES attīstība jauniešiem

Jauniešu attīstības periodā būtiskākais psihes process ir patības jeb identitātes meklēšana vai atrašana.

Jaunībā cilvēks tiecas atrast atbildi uz jautājumu: "Kas es esmu?"

Tā kā palielinās individualizācija, jaunieši arvien vairāk apzinās savu atšķirību no citiem. Pieaug vēlme sevi uztvert kā vienotu veselumu — tiekties pēc "nesaskaldītības" izjūtas, lai saskanētu iekšējās vajadzības, rīcības motivācija ar ārējo uzvedību saskarsmē ar citiem cilvēkiem. Ja cilvēkam iekšējā pārliecība, vajadzības ilgstoši nesaskan ar to, kas viņam jādara ārēji, var veidoties neiroze, zems pašvērtējums u. tml.

Lai veidotos personības izpausmju veseluma izjūta, jaunietim ir jājūt

1)     savas attīstības pēctecība, pakāpeniskums,

2)     sava "ES - ideālais", "ES - tagadējais" un "ES - nākotnē" vienība,

3) ka viņa domas par sevi saskan ar citu domām par viņu.

Psiholoģe T. Sņegirova veikusi pētījumu par jauniešu ES attīstību, par trīs "ES" izjūtu koordinēšanos un secinājusi, ka var novērot sešus to izpausmju variantus:

1)      visi trīs ES ir saskaņoti, pēctecīgi, un "ES - ideālais" ir saskaņā ar tagadnē esošo ES un nākotnē iedomāto ES; tas ir ideālais variants;

2)      "ES - nākotnē" izvirza par galveno, tas ir saskaņā ar "ES -

ideālais", taču pagātnes ES tiek uzskatīts par nevēlamu;

3)      visi trīs ES katrs ir citāds, tie savā starpā nesaistās, bet ir

tendence uzskatīt, ka pilnveidosies "ES - nākotnē";

4)  "ideālais ES" nav nozīmīgs, jo iedomās pastāv, bet jaunietis

to neuzskata par stimulu savai attīstībai;

5)      "pagātnes ES" un "tagadnes ES" ir līdzīgi - kāds agrāk bija

pašvērtējums un ES koncepcija, tādi tie ir tagad; neredz veidus, kā izmainīties nākotnē, kā izmantot ideālo ES, lai nākotnē būtu progress;

6)      "ES tagadnē" nav vispār.

Pētījums liecina, ka pēc nozīmīguma un biežuma jauniešu atbildēs lielākā nozīme ir 2. variantam, otrajā vietā ir 1. variants, trešajā vietā ir 3. variants.

Tas nozīmē, ka vispārējā tendence ir kritiski izturēties pret to, kāds es biju pagātnē, un censties mainīties nākotnē.

E. Ēriksons jauniešu stadiju (viņa dalījumā 5. stadiju) saista ar pretrunu starp identitātes izjūtu un savas lomas nenoteiktības (noteiktības) izjūtu. Šī perioda uzdevums — atrisināt šo pretrunu. Arī E. Ēriksons runā par jauniešu vēlmi izveidot vienotu personības veselumu un izvēlēties tai atbilstošu profesiju. Ja izvēle ir kļūdaina, jaunietis var nepareizi izvēlēties savu vietu dzīvē vai arī var notikt "personības difūzija" (nenoteiktība, kas es esmu). E. Ēriksons vēl runā par "negatīvās identitātes" iegūšanas variantu. Tā izveidojas tad, ja jaunietim ir ambiciozi, autoritāri vecāki, kuri ar varu grib piespiest jaunieti izvēlēties tādu profesiju, darbības veidus, identitāti, kura atbilst viņiem vai viņu uzskatiem par to, kas ir "pareizs". Tas ir gadījumos, kad vecāki izvirza jaunietim (bērnam) pārak augstus morāles kritērijus, projicē savas nerealizētās vēlmes bērnā. Jaunietis izvēlas negatīvo identitāti kā protesta formu.

Jauniešu vecums vēl ir saistīts ar dzimuma identitātes izvēli. Ilgus gadus psiholoģijā valdīja uzskats, ka dzimuma identitātes izjūta ir jāieaudzina, piemēram, jau agrā bērnībā liekot zēniem spēlēties ar mašīnām, lietot (ļaut to darīt) spēka vingrinājumus, bet meitenēm likt spēlēties ar lellēm, "spēlēties mājās" -tātad virzīt uz nākamo mājsaimnieces, sievas lomu. Vēl ir uzskats, ka dzimuma identitātes izvēli ietekmē arī audzināšana atbilstošā ģimenes struktūrā. Piemēram, zēnu audzina tikai māte. Cits ģimenes struktūras variants: viena meitene aug starp vairākiem brāļiem vai bez mātes, veidojas ievirzes atdarināšanas procesos. Sociālie psihologi varētu atrast ārējās ietekmes, kas veicina dzimuma identitātes izjūtas izveidi, individuāl-psihologi — personības kodola nozīmi, kas ir jau piedzimstot, psihoanalītiķi - seksuālās vardarbības, pieredzes nozīmi bērnībā, fiziologi — iedzimtību u. tml.

Pie pašvērtējuma, identitātes atrašanas pieskaitāma ari profesijas izvēle.

Ir dažādi uzskati dažādās valstīs par to, kas nosaka profesijas izvēli. Piemēram, ASV ir pētījumi, kas apgalvo, ka profesijas izvēli ietekmē jaunieša piederība pie noteikta sociālā slāņa - augstākā, vidējā vai zemākā. Dzīvojot šajā sociālajā vidē, jaunietim jau no bērnības veidojas noteikti priekšstati, kas ir laba un piemērota profesija - vai nu no vecāku (tēva) parauga, vai no vērtību hierarhijas izpratnes, finansiālajām iespējām. Nozīme ir vecāku iespaidam. Psihologi apgalvo, ka var būt pretruna starp to, ko vēlas jaunietis (saistībā ar savu ES izjūtu), un to, ko liek izvēlēties vecāki (dzīve). Tas var būt cēlonis vēlākajām psihiskajām problēmām. Psihe pretojas sašķeltībai, cilvēks cīnās par veselumu, harmoniju. Lai izturētu psihisko "sašķeltību", jāpatērē lieli enerģijas krājumi, jādzīvo stresā, kas var novest pie frustrācijas pieaugušo perioda vidū.

Ir ieteikums (pārbaudīts ASV), ka jaunietim no 16 gadiem paralēli mācībām būtu jāstrādā, kaut vai apkalpojošā sfērā.Rezultāti liecina, ka jaunieši, kuri strādā, retāk kavē mācības un izdara disciplīnas pārkāpumus, viņiem ir lielāka mācīšanās motivācija, jo viņi ir iepazinuši darba tirgu un iespējas realitātē, tas palīdz saprast naudas vērtību, veicina patstāvības nostiprināšanos.

Latvijā jauniešu izvēli nenosaka sociālā slāņa piederība, bet materiālās iespējas, vecāku ietekme (padoms, paraugs) un profesijas prestižs, nopelnīšanas iespējas nākotnē. Pēdējos 10 gados (tāpat arī ASV 80. gados) Latvijā ir mainījies profesiju prestižs no humanitārās ievirzes uz ekonomiskas ievirzes profesijām (ekonomika, datori, bizness, menedžments), taču joprojām populāra ir psihologa profesija, kas varētu liecināt par jauniešu nespēju tikt galā ar savām iekšējām un sabiedrības psihiskajām, emocionālajām, morālajām problēmām, ar vecāku un skolotāju "psiholoģisko neizglītotību". Jaunieši visā pasaulē ar katru desmitgadi kļūst arvien patstāvīgāki, emancipētāki, vēlas paši risināt savas iekšējās problēmas. Tāpat katrā nākamajā desmitgadē var mainīties dažādu profesiju un nodarbību formu prestižs.

Psihologi atzīst, ka jauniešu attīstības periodā arvien lielākas individualizācijas ietekmē izpaužas, formējas arī noteikti tipi, formējas rakstura akcentuācijas , bet vispārinot var izdalīt 2 tipus:

1)      tie, kuri attīstās bez īpašām, ārēji novērojamām krīzēm, t. i., vienmērīgāk;

2)      tie, kuru attīstībā ir "vētras un dziņas", konflikti ar apkārtējiem, krīzes.

1. tips ir vairāk konformistisks. Jaunieši vairāk balstās uz to, ko par viņiem teiks citi, uz autoritātēm, tiecas būt līdzīgi citiem, ir mazāk neatkarīgi un patstāvīgi. Viņi vairāk interesējas par tradicionālām vērtībām, retāk domā patstāvīgi, nav domāšanas mobilitātes, stresainās situācijās retāk spēj pieņemt patstāvīgu lēmumu. Ar vecākiem šiem jauniešiem ir labas attiecības, īpaši starp tēviem un dēliem, viņi pieņem vecāku morāles vērtējumus — būt kā citiem.

2.tips jaunība ilgi meklē savu ceļu. Reizēm tas ari neizdodas - "neatrod sevi" un vietu dzīvē adekvāti iekšējām vēlmēm. Šādiem jauniešiem ir mazvērtības komplekss, viņu morālie vērtējumi ir nestabili. Tāpat viņi nespēj pilnībā atbildēt par savu rīcību, ir impulsīvi, neprognozējami, mēdz lietot alkoholu u. tml. Attiecības ar citiem viņiem ir haotiskas un virspusējas, viņi nemēdz kādam ilgi pieķerties, neko neuzskata par obligātu. Šim tipam ir raksturīgi noliegt vecāku dzīvesveidu, neko vietā nepiedāvājot. Ja jaunietis iziet cauri šādām "mocībām", atrod savu vietu, — novērots, ka salīdzinājumā ar 1. tipu šādi jaunieši ir patstāvīgāki, radošāki. Viņiem ir pilnvērtīgāka domāšana, augstāks pašvērtējums, neatkarība no ģimenes.

Jauniešu kognitīvās attīstības raksturojums

Jauniešu vecums — būtisks posms intelektuālo spēju attīstībā. Psihologu pētījumi liecina, ka jauniešiem īpaši aktīva ir ne tikai seksualitāte, bet arī domāšana, tā kļūst arvien intelektuālāka, abstraktāka un patstāvīgāka. Jauniešiem ir vēlme izdarīt vispārinājumus, meklējot kādus kopīgus principus un likumības, kuras "slēpjas" aiz atsevišķām detaļām.

Jauniešiem nereti var novērot arī tendenci pārspīlēt savas zināšanas, savu iespēju līmeni. Viņi var ieslīgt kādās nereālās fantāzijās par labāku pasauli, tādējādi domāšanas, intelektu-alizācijas procesu virzot kādu savu interešu apmierināšanas virzienā. Šādi jaunieši skolā var tikt novērtēti kā vienaldzīgi, pastāvīgi skumstoši skolēni, kuriem mācības šķiet pārāk prozaiska lieta, salīdzinot ar to - citu pasauli.

Jaunības periodā cilvēks jau ir apguvis spējas veikt loģiskās operācijas, kuras vēl tikai apguva sākumskolā un pamatskolā (analizēt, sintezēt, abstrahēt, vispārināt un klasificēt), prot izvirzīt hipotēzes, improvizēt par dažāda satura informāciju, spēj atrast nestandarta risinājumus, ietvert savas problēmas vispārīgu problēmu konteksta. Taču jaunieši problēmu risināšanā ir individuāli izvēlīgi, viņi galvenokārt pievēršas tām darbībām, kuras paši novērtē kā svarīgas. Tas saistīts ar jauniešiem aktuālo radošo pieeju, jaunradi, t. i., vajadzību apliecināt sevi, savu individualitāti ar oriģinalitāti domāšanā un darbībā. Jauniešiem attīstās spējas vienai problēmai atrast vairākas risināšanas alternatīvas, kad jaunietis orientējas nevis uz vienu pamata, standarta variantu (patiesību), bet uz vairākām. Jaunietis orientējas ne tik daudz uz situācijas doto nepieciešamību, nosacītību, cik uz vispārīgu konkrētās parādības, norises vērtējumu (bērns, vērtējot kādu lietu, orientējas tikai uz tagadnes situāciju).

Jauniešos arvien vairāk var novērot spējas pašaktualizēties, mainīties, pieņemt lēmumu pašiem. Jaunieši ar attīstītām jaunrades spējām ir izteikti individuāli savos lēmumos, spontāni reakcijās, emocionāli, pašpārliecināti, neatlaidīgi. Protams, ka jaunrades attīstībā liela nozīme ir sociālajai videi, fonam, uz kura norisinās jaunieša pašaktualizešanas. Ja vide nepiedāvā iespējas savas radošās potences attīstīt un realizēt, varam novērot neirozes izpausmes, nemieru, trauksmainību, pat "ačgārno identifikāciju" (pēc E. Ēriksona), kad jaunietis sāk spēlēt pretēju lomu tai, ko no viņa gaida citi. Jaunrades spēju izpausmes var sajaukt arī ar t. s. "zīmēšanos", kad oriģinalitāte oriģinalitātes pēc var kļūt par līdzekli, lai pašapliecinātos un demonstrētu savu negatīvismu, cinismu vai augstprātību un patmīlību. Jaunrade un oriģinalitāte jaunībā visciešāk ir saistīta ar personības identitāti, kura sāk noteikt cilvēka dzīves stilu, ietekmē profesijas izvēli, saskarsmi ar līdzcilvēkiem, vaļaspriekus, koptēlu vispār.

Jauniešu emocijas un jūtas

Jauniešu periodā (tāpat kā cilvēka dzīvē vispār) emocijas ir saistītas ar visiem izziņas un saskarsmes procesiem kopumā. Cilvēks pēc savas psihiskās būtības vairāk ir emocionāls nekā racionāls. Taču līdz ar vecumposmu attīstības gaitu emocionālā nelīdzsvarotība samazinās. Salīdzinājumā ar pusaudžiem jaunieši ir līdzsvarotaki. Tas ir saistīts arī ar pubertātes perioda pāriešanu pēcpubertātes periodā. Bet par emocionāli sensitīvāko periodu jauniešiem psihologi uzskata 15 gadu vecumu (lielākajai daļai jauniešu). Skolā tā ir 10. klase. Pēc daudzu skolotāju atzinuma - šis laiks sagādā vislielākās emocionālās, savas identitātes pašrealizācijas un adaptācijas problēmas. Tieši no 10. klasēm skolēni visvairāk aiziet vai tiek izslēgti no skolas. Mācoties vidusskolā, lielākā daļa skolēnu kardināli var izmainīties 3 gadu laikā - salīdzinājumā ar 10. klasi 12. klasē tas pats skolēns kļūst līdzsvarotāks, viņam piemīt lielākas paškontroles spējas, viņš ir mērķtiecīgāks. Taču, ja nāk vēl klāt pusaudža gados neatrisinātās problēmas, arī 15 gadu vecumā sociālais fons ir nelabvēlīgs, jaunietis nespēj pašrealizēties, trauksmainība vai neiroze var turpināties visu jaunības periodu. A. Ļičko, pusaudžu, jauniešu psihiatrs, secinājis, ka tieši laika periods no 14 līdz 18 gadiem ir pats kritiskākais periods psihopātijām, novirzēm no normas uzvedībā. Jaunietis var būt neprognozējams draugu izvēlē, piedzīvojumu meklējumos, iesaistoties dažādās apšaubāmās avantūrās. Rakstura akcentuācijas var izpausties arī pašizolētībā, pašnoniecināšanās tendencēs vai egocentrismā. Līdz ar jauniešu periodu paplašinās emocionālo izpausmju veidi, paildzinās emocionālo reakciju laiks, kad viens it kā nenozīmīgs iemesls var radīt ilgstošu emocionālu sasprindzinājumu. Salīdzinājumā ar pieaugušo jaunietī vēl nav tik efektīvi attīstījušies iekšējie bremzēšanas un paškontroles mehānismi, kā arī spējas reaģēt selektīvi uz dažādiem ārējiem kairinātājiem. Taču salīdzinājumā ar pusaudžiem jauniešiem ir izveidojusies labāka komunikatīvā paškontrole un emocionālā pašizjūta. Uzlabojas prasmes un iemaņas kontaktos ar citiem, jaunieši ir atvērtāki un brīvāki saskarsmē.

Saskarsmē jaunieši arvien aktīvāk pauž vajadzību pēc augstākajām jūtām, t. i., pieaug vajadzības būt emocionāli saistītam ar savu draugu, draudzeni, uzticības personu, tāpat kā būt ētiski un estētiski saistītam ar kāda lielāka kopuma idejām. Attīstās patriotisma, solidaritātes jūtas, jaunieši arvien vairāk sāk interesēties par filozofijas, politikas, ekonomikas jautājumiem. Jūtu attīstība arvien biežāk ir saistīta ne tikai ar sevi, bet arī ar sabiedrību kopumā, par ko bērnībā cilvēkbērns varbūt par neaizdomājas.

Jūtu un emociju izpausmes visbiežāk novērojamas saskarsmē.

Jauniešu saskarsmes raksturojums

Saskarsmē vadošo nozīmi psihologi piešķir pašvērtējumam, ES meklējumiem, iekšējai motivācijai. Vadošā darbība ir vai nu mācības, vai nu darbs, vai tuvu intīmu attiecību veidošana.

Saskarsmi var raksturot no divām pozīcijām: attiecības ar vienaudžiem un attiecības ar pieaugušajiem.

Attiecības ar vienaudžiem ir līdzīgas kā pusaudžu vecumā, izņemot konformismu — jaunieši vairs tik lielu nozīmi nepiešķir grupai, viņi saskarsmē vairāk individualizejas, ieklausās savā iekšējā balsī. 15 gadus vecie jaunieši vēl ir konformisti ("kā citi, tā es arī"), bet 17 un 18 gadus vecie jau vairāk uzticas sev un tuvam cilvēkam nekā vienaudžiem, meitene meklē vecāka drauga (draudzenes) uzticību.

Jaunais šajā vecumā ir tas, ka vienaudžu attiecībās lielāka kļūst seksualitātes nozīme. Zēniem no 16 līdz 17 gadiem esot spēcīgākais seksuālais uzbudinājums, 2/3 domu aizņem domas par seksu (tā apgalvo psihologi). Jauniešiem raksturīga ir onanēšana un masturbācija, ir neirožu vai pašnāvības gadījumi, bet lielākā daļa mūsdienu jauniešu ir informēti, varbūt pat pārsātināti ar seksuāla veida informāciju.

Jūtu ziņā jaunība ir visemocionālākais periods. Tā kā jaunieši pārdzīvo vientulību, viņi aktīvi meklē iepazīšanos, tuvību, bieži iemīlas vai arī nodibina pastāvīgas attiecības, pārdzīvo pirmo lielo mīlestību. Meitenēm raksturīgi, ka viņas nodibina draudzeņu - uzticības personu grupu un ir aktīvākas attiecību nodibināšanā nekā puiši.

Saskarsmē ar pieaugušajiem var novērot vai nu mērenas, vai vētrainas attiecības — turpinās pusaudžu perioda opozīcija, emancipācijas tieksmes. Tas ir atkarīgs gan no personības ievirzēm un tipa, gan no pieaugušo attieksmes, audzināšanas un saskarsmes stila, par ko sīkāk rakstīts iepriekšējās nodaļās.

Ar vecākiem jauniešiem var būt divējādas attieksmes; no vienas puses, jaunieši apzinās, ka viņi ir atkarīgi (finansiāli, ekonomiski, materiāli), no otras puses, - tiecas būt neatkarīgi.

Attiecībās ar skolotājiem jaunieši pieprasa ne tikai, lai "izturas kā līdzīgs ar līdzīgu", bet vēlas, lai skolotājs "mani izprot" un "lai ir savā priekšmetā labs speciālists". Jaunieši attiecībās kļūst pragmatiskāki, mērķtiecīgāki. Skola kļūst par nākotnes mērķu piepildīšanas līdzekli, nevis pienākumu. Mācās ne vairs visu, tāpēc ka "tā vajag", bet to, kas būs vajadzīgs nākotnē (lai stātos augstskolā).

Mācību procesā jaunieši aizraujas ar filozofiju, psiholoģiju, literatūru, ja gūst atbildes uz aktualitāti "kas es esmu?", "kāda jēga ir pasaulei?" u. tml. (īpaši 10. klasē (15-16 gados)). 12. klasē mācīšanās motivācijas pamatā ir orientācija uz profesiju. Taču, pēc novērojumiem, tikai viena trešdaļa 12. klasē zina, ko darīs, kur mēģinās stāties pēc vidusskolas. Puse klases zina orientierus, jo apzinājušies savas spējas, bet trešdaļa nezina vispār, ko darīs pēc skolas beigšanas. Mācību procesā jauniešu iecienītākās mācību metodes ir diskusijas, debates, eksperimenti, projekta darbi un grupu darbs.

Kopsavilkums

1. Jauniešu vecumā būtiskais psihes, personības attīstības procesos ir ES attīstība, identitātes meklēšana, sociālās lomas, profesionālās piemērotības meklēšana, visu intelektuālo procesu lielāka intelektualizacija, teorētiskas, abstraktas domāšanas nostiprināšanās, intimitātes pieaugums attiecībās ar vienaudžiem, bet lielāka individualizācija, pragmatisms attiecībās ar pieaugušajiem.

2.    Emocionālā stabilitāte lielāka nekā pusaudžu vecumā.

3.    Divu tipu jauniešu emocionālās izpausmes individualitātēm

var būt vispārināts salīdzinājums jaunības periodā: emocionāli

līdzsvarotais tips un nelīdzsvarotais tips, kuram attīstība nes

līdzi krīzes, mokošu identitātes meklēšanu, daudzu lomu

izmēģināšanu, konfliktēšanu ar pieaugušajiem.

4.    ES attīstība - galvenā personības kvalitāte jaunībā.

5.    "ES - ideālais", "ES - tagadējais", "ES - pagātnē", "ES - nākotnē" proporcionālā saskaņošanās - pašvērtējuma, ES koncepcijas attīstības raksturotāja.

6.    E. Ēriksons jaunības periodu saista ar pretrunu starp identitātes atrašanu un lomu sajukumu risināšanu un atrisināšanu vai neatrisināšanu. Identitātes neatrašanas rezultātā var sekot personības difūzija — neizpratne, kas es esmu un kam es dzīvē esmu piemērots.

7. Jauniešu vecumā nostiprinās arī dzimumidentitātes apziņa.

8.     Jauniešu vecumā notiek profesijas izvēle — savas sociālās "pielietojamības" izvēle.

9.  Saskarsmē jaunieši kļūst introverti, vērsti uz sevi, pasaules norises uztver "caur sevi".

10.    Saskarsmē ar vienaudžiem vairs nav tik lieli konformisti,

izņemot vēl 15 gadus vecos.

11.    Saskarsme ar pieaugušajiem ir atkarīga no tā, vai pieaugušie sniedz to, ko jaunietis uzskata par vajadzīgu (pragmatisms), kā arī no pieaugušā attieksmes pret jaunieti, no jaunieša rakstura un personības ievirzēm.

12. Skolotājā jaunieši meklē "labu sava priekšmeta pasniedzēju" un "padomdevēju".

Ar vecākiem veidojas divpusējas attiecības - zināmas

materiālās atkarības izjūta, ģimenes tradīciju piesaiste (ja tādas

ir) un patstāvības, neatkarības vajadzības.

Skaidrojoša vārdnīca

"ES - ideālais" - iztēlotie priekšstati par sevi, kādu es vēlētos sevi redzēt, kādas īpašības es gribētu.

"ES - nākotnē" — priekšstatu kopums, kāds es būšu pēc zināma laika nākotnē.

"ES -pagātnē" - kādas īpašības man bija raksturīgas agrāk.

"ES - tagadnē" — aktuālais, reālais ES, ko es domāju par sevi tagad.

Identitāte - personības būtība, patība. Ir dažādi uzskati, piemēram, individuālpsihologi uzskata, ka tā attīstās laikā no embrionālā perioda līdz piecu gadu vecumam, to ietekmē pieredze, kas gūta no 1. līdz 5. dzīves gadam, pieredze kā miljoniem iespaidu ietekmē zemapziņu, un tā rodas "dzīves stils"; personālisti: ar patību piedzimst (dvēsele), piedzimst ar to kā potenciālu iespēju kopumu, kas attīstās saskaņā ar vai pretēji ārējām ietekmēm; kodolu (patību) audzināšana nevar izmainīt.

Negatīvā identitāte - pretēja sociālajam pasūtījumam, ko pieprasa vecāki vai apkārtējā vide, veidojas kā opozīcija.

Personības difūzija — apjukums, ja neatrod identitāti.

8. NODAĻA PIEAUGUŠO PSIHISKĀS ATTĪSTĪBAS PERIODA RAKSTUROJUMS

Šī nodaļa būs visīsākā, jo

1)     attīstības psiholoģija tradicionāli apskata bērnību, tādēļ personības attīstības nozīmīgākais posms ir pirmie pieci - septiņi dzīves gadi un personība savu identitāti pamatos atrod jauniešu vecumā, tālāk cilvēks atkārto, pilnveido to, kas izveidojies psihē iepriekšējos attīstības periodos;

2)     būtībā visa vispārīgā, ģimenes, sociālā psiholoģija ir par pieaugušajiem;

3) būtiskais pieaugušo psihes attīstībā ir sociālo lomu izpilde

ģimenē, profesionālajā jomā, pretenziju un reālo sasniegumu proporcionalitātes ietekme uz emocionālo stabilitāti.

Uzdevums šajā nodaļā — sniegt vispārīgu priekšstatu par agrīno pieaugušo periodu, brieduma perioda psihiskās attīstības īpatnībām un nedaudz ieskicēt vecumdienu psihiskās īpatnības. Pieaugušo psihiskās attīstības īpatnības psiholoģijā apskata no

1)      fiziskās attīstības,

2)      sociālās attīstības,

3)  personības attīstības viedokļa.

Pieaugušo periodā personība sevi piepilda ne vairs nejauši, bet atbilstoši savai "patībai" vai ievirzēm, meklē savām vajadzībām, iekšējai un ārējai motivācijai atbilstošas apmierināšanas iespējas.

Vispopulārākais ir E. Ēriksona dotais modelis par cilvēka personības attīstību, kurā pieaugušajiem ir veltītas pakāpes no 6. līdz 8. (sk. 1. nodaļā). Vecumdienu jeb vecu cilvēku psihiskās attīstības procesus apskata gerontoloģija, jo 25 gadus veco cilvēku psihes īpatnību izpausmes ir ļoti atšķirīgas no, piemēram, 70 gadus vecu cilvēku psihes izpausmēm.

Pieaugušo periods - vecums, kad indivīds jūt un uzņemas atbildību par savu dzīvi.

Vēl pirms divām desmitgadēm attīstības psiholoģija bija vairāk ieinteresēta pētīt attīstību bērnības un jaunības gados, nevis brieduma gados. Rietumu kultūrās briedums iestājas, kad jaunieši kļūst neatkarīgi no vecākiem un izjūt atbildību par savu dzīvi. Protams, nav noteikta vecuma, pēc kura cilvēku var uzskatīt par pieaugušu. Pat dažādās valstīs noteiktais vecums, pēc kura iegūst balsstiesības un tiesības precēties, lietot alkoholu vai iegūt cita veida pieaugušo tiesības, ir atšķirīgs, kas liecina, ka attīstība turpinās visas dzīves garumā un arī pieaugušajiem saistās ar psiholoģiskām, kognitīvām un psihosociālām izmaiņām.

Fiziska attīstība

Pieaugušie savu fizisko pilnību sasniedz apmēram 30 gadu vecumā. Tad sākas fizisko spēku samazināšanās, kas nav pārāk strauja. Brieduma gados palielinās tendence pieņemties svarā, tādēļ īpaši liela uzmanība jāpievērš pareizam uzturam un fiziskajiem vingrinājumiem.

Vīriešiem, kļūstot vecākiem, tiek saražots arvien mazāk un mazāk spermatozoīdu, tomēr viņi var radīt bērnus, kaut arī var rasties grūtības ar erekcijas sasniegšanu.

Sievietes 40 gadu vecuma var pārdzīvot menopauzi — menstruālā cikla pārtraukšanos. Sievietes pārdzīvo estrogēnās sekrēcijas samazināšanos, ovulacijas apstāšanos, tātad nevar vairs kļūt grūtas. Estrogēnu samazināšanās var izraisīt svīšanu, karstuma viļņus, kauli kļūst trauslāki, atrofējas vagīna, dzemde un krūšu dziedzeri. Sievietes menopauzi uztver gan pozitīvi, gan negatīvi. No negatīvās puses — sievieti var sāpināt tas, ka viņa vairs nevar dzemdēt, bet, no otras puses, - vairs nebūs ikmēneša cikla sagādāto neērtību un nebūs jāizsargājas no grūtniecības.

Vecākiem cilvēkiem pasliktinās sirdsdarbība, plaušu ietilpība, reakcijas ātrums, muskuļu spēks un motoriskā koordinācija (Maranto, 1984). Vecākiem cilvēkiem pavājinās dzirde, redze. Cilvēka vecuma robeža ir ap 120 gadiem, bet tikai daži nodzīvo līdz tam. Katrs simtgadnieks pasaulē ir unikāls gadījums. Kādēļ nāve ir neizbēgama? Nāve ir ģenētiski ieprogrammēta cilvēka šūnās, jo mūsu šūnas spēj atjaunoties tikai 50 reizes, tas ir limits, kas sasniegts, iestājoties vecumam. Bet arī vecumdienās pareiza diēta un vingrinājumi var palīdzēt uzturēt fizisko labsajūtu.

Kognitīvā attīstība

Pieaugušo periodā informācijas uzņemšanas ātrums samazinās. Kāpēc vecāks cilvēks sliktāk spēj uztvert un saglabāt informāciju? Viens no atbilžu variantiem: tāpēc, ka vecāki cilvēki ilgi nav apmeklējuši skolu. Šis apgalvojums ir radies pēc kāda pētījuma ASV. Tika pētīti 22 gadus un 69 gadus veci cilvēki, kuri mācījās un kuri nemācījās koledžā. Izrādījās, ka 22 gadus un 69 gadus veco cilvēku, kuri mācījās koledžā, atmiņas spējas īpaši neatšķiras. Tā, piemēram, 22 gadus veco kognitīvās spējas, kuri •nemācījās koledžā, bija sliktākas nekā tiem 69 gadus vecajiem cilvēkiem, kuri mācījās koledžā. Pie tam vecu cilvēku lielākā pieredze var kompensēt kognitīvo procesu pavājināšanos, tas nozīmē, ka bieži tieši pieredze ļauj iziet no situācijas, kad varētu traucē kognitīvo spēju samazināšanas. Tā, piemēram, šaha spēle vecākie spēlētāji saglabā savu spēles pieredzi, lai daudz efektīvāk atrastu pareizos gājienus nekā jaunākie spēlētāji. Kognitīvo spēju samazināšanās tiek saistīta arī ar smadzeņu šūnu zudumu. Veciem cilvēkiem tiek novērota Alcheimera slimība (AloizsAlzhaimers) - tā sākas ar atmiņas zudumu, pacients aizmirst pēdējos notikumus, labāk atceras senākos notikumus. Slimība progresē tik tālu, ka slimnieks neatceras savus ģimenes locekļus, savu vārdu, nespēj veikt elementāras matemātiskās darbības, vērojams personības (identitātes) sabrukums. Iespējamo iemeslu vidū ir minēta iedzimtība, infekcijas un toksīni.

Psihosociala attīstība

Sociālā attīstība turpinās arī agrīnajos, vidējos un vēlīnajos brieduma gados. Agrīnie brieduma gadi ilgst no 20 līdz apmēram 40 gadiem, vidējie - no 40 līdz apmēram 60 gadiem un tālāk. Šis iedalījums ir pamatots ar cilvēka dzīves periodiem, kas saistās ar darbu, laulībām, bērnu audzināšanu un aiziešanu pensijā. Protams, arī katra cilvēka personiskā dzīve ir nozīmīgs kritērijs psihosociālajā attīstībā. Par nozīmīgām uzskata arī nejaušību ietekmes, piemēram, nejaušības, kas veicinājušas skolas, dzīvesbiedra, darbavietas izvēli.

Agrīnie brieduma gadi. Jaunības periodam bija raksturīgi galvenokārt identitātes, autonomijas, vērtību meklējumi, bet agrīnajam pieaugušo periodam (no 22 līdz 28 gadiem) raksturīga sevis piepildīšana sociālajā vidē: karjerā, laulības dzīvē vai ģimenē. Periodā starp 22 un 28 gadiem cilvēki parasti ir aizņemti ar saistību izpildi vai uzsākšanu, pienākumu uzņemšanos, izveidošanu, sasniegumiem. Tātad šie cilvēka dzīves gadi ir aktivitātes, darbīguma (orientēta uz sociālajām attiecībām) periods.

Šis periods sevišķi svarīgs ir sievietēm. Mūsdienu sievietēm ir lielākas izvēles iespējas nekā viņu vecmāmiņām un mātēm -pieaug sieviešu emancipētības vajadzība un pašapziņa, mainās tradicionālo lomu izpratne. Tradicionāli sievietes laikā no 20 līdz 30 gadiem par galveno mērķi uzskata laulāta drauga izvēli un mātes pienākumu pildīšanu. Taču pēdējos gados pieaug to sieviešu skaits, kuras pirmajā vietā izvirza karjeru un izglītību, nevis laulību vai mātes pienākumu uzņemšanos. Sievietes arvien biežāk precas vēlāk nekā viņu vecmāmiņas un mātes. Katra otrā sieviete strādā, ja arī ir gadu vecs bērns (kā liecina pētījumi ASV). Tātad starp 20 un 30 gadu vecumu sieviete galvenokārt "balansē" starp karjeru un ģimeni.

Izmaiņas sākas apmēram ap 30 gadiem. Periodu starp 28 un 34 gadiem sauc par krīzes periodu. Šajā laikā sieviete sāk uzdot sev jautājumus par līdzšinējo dzīvi - vai līdzšinējās vērtības, vērtību izpratne, nodibinātie sakari, uzņemtās saistības, dzīves sasniegumi, darbs, profesija ir tas, ko viņa vēlējusies?

Šajā laikā sieviete var sākt analizēt un pārskatīt attiecības ar tuvākajiem cilvēkiem (vīru, ģimeni), karjeru, darbavietu, kolēģiem, var mainīt darbavietu, ārējo izskatu, dzīves stilu, iegūt izglītību. 30 gadu sākumu pavada īpaša izjūta — tūlīt kaut kas jāmaina, citādi būs par vēlu!

Periodu starp 35 un 40 gadiem uzskata par pašu produktīvāko sievietes dzīvē, sieviete var sasniegt maksimumu savā profesionālajā nozīmīgumā, karjerā, attiecībās, šajā periodā cilvēks rada bāzi savai turpmākajai dzīvei - gan profesionālo, gan materiālo.

Lai gan Z. Freids nepievērsa īpašu uzmanību brieduma gadiem, viņš tomēr atzīmējis, ka brieduma gadiem raksturīga spēja mīlēt un strādāt. E. Ēriksons piekrita, ka spēja mīlēt ir nozīmīgs aspekts jaunākajā pieaugušo periodā. Viens no pirmajiem šī perioda uzdevumiem ir radīt tuvību un intimitāti. Cilvēka psihē šajā periodā jābūt tādām psihiskajām kvalitātēm kā spēcīgai emocionālās piesaistes izjūtai un personiskas uzticēšanās izjūtai. Tiem pieaugušajiem, kuriem ir spējas veidot ar citiem tuvas uzticēšanās izjūtas, pozitīvi atrisinājusies arī identitātes atrašanas problēma. Šo autoru pētījumā ir pierādīts, ka sievietes, kuras bija spējīgākas uz emocionāli tuvām, intīmām attiecībām, jūtas daudz drošākas un pašpārliecinātākas un izjuta mazāku stresu šķiršanās gadījumā.

Z. Freids apgalvojis, ka nākamas sievas vīrieši grib redzēt līdzīgas savām mātēm, bet sievietes dod priekšroku vīriešiem, kuri ir līdzīgi viņu tēviem.

Pieaugušo periodā sociālās attiecības galvenokārt pētītas sakarībā ar ģimeni. Ģimenes psiholoģija apskata arī pieaugušo attiecības. Kas, piemēram, nosaka, vai ģimene būs laimīga? Kā liecina pētījumi - laimīgākas būs ģimenes, kurās neviens no partneriem nedominē pār otru. Ģimenes, kurās dominē sieva, ir nelaimīgākas nekā ģimenes, kurās dominē vīrs; iespējams, tāpēc, ka tas saistīts ar tradicionālo sievietes un vīrieša lomu. Diemžēl ģimenes laime ir iluzora. Kā liecina pētījumi — apmēram puse ģimeņu tiek šķirtas.

Lielākā daļa pieaugušo agrīnajos pieaugušo perioda gados kļūst par vecākiem. Vairāk ir veikti pētījumi par sievietēm, piemēram, par to, kāpēc sievietēm mēdz būt pēcdzemdību depresija. To saista ar hormonālajām izmaiņām, kā arī ar sievietes pieaugošo vajadzību iesaistīties sabiedriskajā dzīvē. Bērnu audzināšana var kļūt par vienu no lielākajiem priekiem pieaugušo periodā, bet arī par vienu no lielākajiem stresa iemesliem. Ir pētīts, ka sievietes, kuras saņem lielāku emocionālu atbalstu no saviem vīriem bērnu audzināšanā, izrāda mazāku nemieru par saviem bērniem (Levitt, Weber, Clark, 1986).

Vidējie brieduma gadi. Mūsdienās uzlabotie sadzīves apstākļi ir paildzinājuši, dubultojuši vidējo dzīves ilgumu salīdzinājumā ar 19. gs. Pēc E. Ēriksona - šī perioda galvenā problēma ir atrisināt konfliktu starp 2 iespējamībām — starp "spēju radīt" un "stagnāciju". Tie, kuri sasniedz spēju radīt, ir mazāk vērsti uz sevi, vairāk - uz citiem. No 30 līdz 40 gadiem cilvēki sasniedz savu radošo spēju, karjeras iespēju virsotnes (vairāk sievietes). Šie gadi ir produktīvākie.

Sievietēm sākas jauna emocionāla krīze, kas ir saistīta vai nu ar to, ka bērni aiziet no mājām (apprecas, sāk strādāt, dzīvo patstāvīgu dzīvi), vai ar klimaksu. Precētās sievietes, to kompensējot, cenšas atrast iepriecinājumu citur — ārpus mājas, meklē citus pašapliecināšanās variantus. Sievietes var mainīt nodarbošanos, īpaši tās, kuras no 20 līdz 30 gadiem sēdējušas mājas un audzinājušas bērnus. Kad bērni it ka pēkšņi aiziet no mājām, sievietes — mātes sākumā jūtas it kā apjukušas, tad spēji var sākt sevi mainīt, sāk tiekties pēc pašapliecināšanās citā jomā — visu līdz šim atdevušas vīram, ģimenei, pēkšņi it kā attopas, ka nav piepildījušas sevi kā personības. Šīm sievietēm (jo ne visām krīze izpaužas tieši tā) vairs nepietiek ar mātes un sievas lomu kā dzīves jēgu, viņas grib justies arī kā "personības, kā sievietes, cilvēki".

Vīriešiem ap 40 gadiem ir līdzīga krīze kā sievietēm ap 30 gadiem. Vīriešus arī sāk mocīt jautājumi: ko es esmu paveicis; ko ieguvis; kas man vēl būs jāsasniedz? Tas sasaucas ar E. Ēriksona teoriju par sociālo un personīgo sasniegumu pret-statīšanu un koncentrēšanos uz nākotnes veidošanu — "ligzdiņas vīšanu". E. Ēriksons to nosauc par "mērķa veidošanu". Personības, kuras mērķi nesasniedz, cieš neveiksmi, sarūgtinājumu, raizes par dzīvi, par sevi kopumā.

Pēc krīzes (apmēram 45 gadi vīriešiem un sievietēm) lielākajai daļai iestājas stabilitātes periods, stabilitāte, kādas nav bijis vēl nevienā attīstības periodā. Šajā laikā cilvēki apzinās savas prasmes, dotības, talantus, viņu radītais sasniedz maksimumu, cilvēki bauda dzīvi, "guļ uz lauriem", protams, ja ir par ko priecāties un ir uz kā "gulēt". Ja pusmūžā nav nekas piepildīts, tad iestājas vispārēja neapmierinātība, negatīvisms, depresija, frustrācija (izdegšana), kas var pāraugt agresivitātē vai nu pret sevi (alkoholisms), vai pret citiem (ģimenes skandāli).

Vecums, vēlīnie brieduma gadi

Tā kā arvien vairāk cilvēku dzīvo pāri 70 gadiem, attīstības psiholoģija pievēršas gerontoloģijai. 1900. gadā tikai 1 no 30 bija vecāks par 65 gadiem, bet 1970. gadā jau viens no deviņiem bija vecāks par 65 gadiem. 2200! gadā viens no pieciem cilvēkiem sasniegs vairāk kā 65 gadu vecumu. Tātad pieaug veco cilvēku skaits pasaule, tāpēc pieaug rūpes par viņu fiziskajam un psihosociālajām vajadzībām.

Pēc 55 gadiem cilvēki sāk citādi izjust laika ritējumu un vērtības, sāk apsvērt prioritātes, kas ir svarīgākais - vai nu viņš pats, vai dzīvesbiedrs, bērni, mazbērni, draugi. Vecumdienās arī cilvēks gūst atpakaļ to, ko izveidojis iepriekš.

Pēc E. Ēriksona - dzīves beigu daļai labākajā gadījumā var būt dzīves pilnīguma izjūta, veseluma izjūta — mērķi sasniegti, dzīve labi nodzīvota. Sliktākajā gadījumā - vecumdienas paiet ar bailēm par tuvojošos nāvi un nožēlu, dzīves bezjēdzības izjūtu. Veciem cilvēkiem novērota tāda pati psihiskā īpatnība kā bērniem - infantilisms un emocionālais autisms: ja vecais cilvēks nodzīvojis ne pārāk piepildītu dzīvi, nokļuvis, piemēram, veco ļaužu pansionātā vai palicis viens, psihes aizsargmehānismu darbības rezultātā dzīvo it kā tikai šodienai, šim mirklim, runā, "iecentrējas" uz kādu vienu nenozīmīgu lietu, notikumu, jo par pagātni nav ko runāt, bet nākotni nav vērts vai bail pieminēt.

Vecums var būt vairāk nekā tikai atmiņas par nodzīvoto dzīvi. Izmaiņas likumdošanā rada iespējas ilgāk strādāt, tādējādi paildzinot sava nozīmīguma apziņu.

Fiziski un garīgi veseliem cilvēkiem vēlīnie brieduma gadi tiek saukti par "atvasaru". Jaunākie pētījumi liecina, ka personības izaugsme var turpināties arī pēc 60. Mēs visi esam satikuši dzīvespriecīgus un aktīvus vecus cilvēkus.

Psiholoģija vecumdienas saista arī ar tēmu par dzīvesbiedru zaudēšanu, ar nāvi, ar vientulību.

1969. gadā psiholoģe K. Rosa ASV pētījusi mirstoša cilvēka psiholoģiskās izjūtas. Viņa norāda uz 5 mirstošo izjūtām: noliegšana, dusmas, lūgšanās, depresija, akceptēšana. No sākuma slimie pacienti noliedz savu slimību, tad dusmojas uz savu likteni, tad lūdz Dievu atļaut viņiem dzīvot, cieš no depresijas, domājot par nāvi, un beigu beigās to akceptē.

Mums visiem būs jāpiedzīvo divas lietas - mūsu tuvo cilvēku nāve un mūsu pašu nāve.

Kopsavilkums

1.      Pieaugušo periodā personība pilnveido sevi.

2.      Pieaugušo periodu sīkāk apskata:

agrīnais posms — no 22 līdz 28 gadiem,

krīze - no 28 līdz 34 gadiem sievietēm,

brieduma gadi jeb pusmūžs — no 40 līdz 50 gadiem,

krīze - 40 gadi, gan vīriešiem, gan sievietēm,

stabilitātes izjūta - no 40 līdz 45 gadiem,

pieaugušo perioda kulminācija — no 45 līdz 60 gadiem,

65 līdz 70… vecumdienas.

3.      Pieaugušo periodā sīkāk apskatītās krīzes:

sievietēm 28-34 gados,

vīriešiem un sievietēm 40 gados.

4.    Pieaugušo periodam raksturīgs tas, ka personība savu identitāti piepilda sociāli - ārēji: karjerā, profesijā, ģimenē.

Vecumdienās cilvēks iegūst vai nu dzīves pilnīguma izjūtu,

vai bailes no nākotnes un dzīves bezjēdzības izjūtu.

Literatūras saraksts

1.          Ādlers A. Psiholoģija un dzīve. - R., 1992.

2.          Balsons M. Kā izprast klases uzvedību. - R., 1995.

3.          Bērnu attīstības diagnostika un korekcija // V. Avotiņa red. - R., 1987.

4.          Bērnu izziņas darbība un tās pilnveide // V. Avotiņa red. - R., 1989.

5.          Bērna kopšanas mazā enciklopēdija. - R., 1995.

5.aBožoviča L. Personība un tās veidošanās skolas gados. — R., 1975.

6.          Cukermane G. Saskarsmes veidi apmācībā. - R., 1994.

7.          Ōālmersa B. Rīt mums piedzims. - R., 1994.

8.          Dolto F. Viss ir valoda. - R., 1997.

9.    Dzintere D. Rotaļa un darbs bērnudārzā. - R., 1984.

10.      Ģimenē aug bērns. Agrīnā vecuma un pirmsskolas vecuma bērnu ietei

camā audzināšanas programma ģimenei. — R., 1983.

11.      Ģimenē aug bērns. Mazbērns un pirmsskolas vecums. — R., 1985.

12.      Ģimenē aug bērns. Zīdainis. - R., 1984.

13.      Hibnere V. Bērnu tēlotājdarbības psiholoģija. - R., 1977.

14.      Ja ģimenē ir pusaudzis. - R., 1987.

15.      Kempbels R. Kā patiesi mīlēt savu bērnu. - R., 1995.

16.      Kons I. "ES" atklāšana. - R., 1982.

17.      Kons I. Vecāko klašu skolēnu psiholoģija. - R., 1985.

18.      Krūmiņa I. Galvenie skolēnu psihiskās attīstības posmi. — R., 1973.

19.      Lieģeniece D. ASV un Lielbritānijas zinātnieku pētījumi par cilvēka

aktivitātes problēmām. — Liepāja, 1995.

20.      Lieģeniece D. Bērns pasaulē un pasaule bērnā. - R., 1992.

21.      Liepiņa S. Jaunāko klašu skolēnu uzmanība un tās izkopšana. — R., 1975.

22.      Ļubinska A. Bērnu psiholoģija. - R., 1979.

23.  Meikšāne Dž. Skolēns ģimenē. - R., 1980.

24.       Ņikitins B., Ņikitina Ļ. Pirmā diena, pirmais gads. — R., 1980.

25.a Omarova S. Cilvēks runā ar cilvēku. — R., 1994.

Pakāpieni bērna attīstībā. - R., 1992.

Content

Svence Guna Attīstības psiholoģija

PRIEKŠVĀRDS

1. NODAĻA PERSONĪBA UN ATTĪSTĪBA, VISPĀRĪGS RAKSTUROJUMS

2. NODAĻA PRENETĀLĀ PERIODA UN JAUNDZIMUŠĀ BĒRNA PSIHOLOĢISKAISRAKSTUROJUMS

3. NODAĻA MAZBĒRNA JEB AGRĪNĀS BĒRNĪBAS VECUMPOSMĀ RAKSTUROJUMS

4. NODAĻA PIRMSSKOLAS VECUMPOSMĀ BĒRNU PSIHISKĀS ATTĪSTĪBAS RAKSTUROJUMS

5. NODAĻA SĀKUMSKOLAS BĒRNU PSIHISKĀS ATTĪSTĪBAS RAKSTUROJUMS

6. NODAĻA PUSAUDŽU VECUMPOSMS

7. NODAĻA JAUNIEŠU PSIHISKĀS ATTĪSTĪBAS RAKSTUROJUMS

8. NODAĻA PIEAUGUŠO PSIHISKĀS ATTĪSTĪBAS PERIODA RAKSTUROJUMS

Literatūras saraksts