Grejs Džons

Bērni ir no debesīm

Džons Grejs Bērni ir no debesīm

Paldies manai sievai Bonijai un mūsu trijām meitām — Šenonai, Džuljetai un Lorīnai par viņu nezūdošo mīlestību un atbalstu. Bez viņu tiešas līdzdalības es nebūtu varējis uzrakstīt šo grāmatu.

Paldies Diānai Reverendai no izdevniecības Harper&Collins par viņas lielisko atsaucību un padomu. Pateicos izcilajai publicistei Lorai Leonardai un Karlam Reimondam, Kreigam Hērmanam, Metjū Gurnam, Markam Landauam, Frenkam Fočetam, Andreai Čerini, Keitai Stārkai, Lūsijai Hudai, Annai Godinjērai un pārējiem izdevniecības brīnišķīgajiem darbiniekiem.

Paldies manai aģentei Petijai Breitmenai par ticību manam darbam un grāmatas «Vīrieši ir no Marsa, sievietes no Venēras» atzīšanu pirms deviņiem gadiem; par manu grāmatu publicēšanu vairāk nekā piecdesmit valodās esmu pateicību parādā manai starptautiskajai aģentei Lindai Maiklai.

Paldies maniem darbiniekiem: Helēnai Dreikai, Bertam un Merilai Berensiem, Poliennai Džeikobsai, Ianam un Elenai Koreniem, Sandrai Veinsteinai, Donai Doirenai, Martinam un Džozijai Brauniem, Bobam Būdrijam, Maiklam Nadžarjanam, Džimam Puzenam un Rondai Koljērai par neatslābstošo atbalstu un cītīgo darbu. Pateicos arī Metam Džeikobsam, Sērijai Rifkinai un Kevinam Kreinikam, kuru ievadītais marsvenus.com ir kļuvis par vienu no iecienītākajām lasāmvielām internetā.

Esmu pateicību parādā saviem daudzajiem draugiem un ģimenes locekļiem par viņu atbalstu un noderīgajiem priekšlikumiem: manam brālim Robertam Grejam, māsai Virdžīnijai Grejai, Klifordam Makgvairam, Džimam Kenedijam, Alanam Gārberam, Renē Svisko, Robertam un Kārenai Džozepsoniem un Rami El Batravi.

Paldies simtiem «Marss - Venēra» semināru vadītājiem visā pasaulē un tūkstošiem individuālo dalībnieku un pāru, kas pēdējo piecpadsmit gadu laikā apmeklējuši šīs nodarbības. Paldies arī «Marss - Venēra» konsultantiem, kas lieto šos principus savā praksē.

Paldies manam dārgajam draugam Kalešvaram par viņa pastāvīgo atbalstu un palīdzību.

Paldies maniem vecākiem Virdžīnijai un Deividam Grejiem par viņu mīlestību un atbalstu; viņu neuzkrītošajā vadībā es esmu kļuvis par tik labu tēvu, cik vien bija manos spēkos. Pateicos arī Lūsilai Briksijai, kas mani vadīja un mīlēja gluži kā otra māte.

Pateicos Dievam par milzu enerģiju, domas skaidrību un atbalstu, ko es saņēmu šīs grāmatas tapšanas laikā.

Džons Grejs, 1999. gada 9. jūnijā

Ievads

Mūsu laulības otrajā gadā es kļuvu par jaundzimušās mazulītes Lorīnas tēvu, vēl man bija divas jaukas pameitas — astoņgadīgā Džuljeta un gandrīz divpadsmit gadus vecā Šenona. Manai sievai Bonijai jau bija pieredze bērnu audzināšanā, taču es biju iesācējs. Zīdainis, mazulis un pusaudze vienlaikus — tas bija izaicinājums. Es biju vadījis daudzas nodarbības visu vecumu bērniem, tāpēc ļoti labi zināju viņu domas par vecākiem. Biju konsultējis arī daudzus pieaugušos, palīdzot risināt problēmas, kas ieilgušas kopš viņu bērnības. Ja viņiem bija pietrūcis vecāku mīlestības, es mācīju, kā šīs brūces pašiem sadziedēt. Raugoties no šī vienreizējā skatu laukuma, es uzsāku savas tēva gaitas.

Ik pa laikam pieķēru sevi automātiski rīkojamies līdzīgi maniem vecākiem. Dažkārt tas palīdzēja, citkārt ne visai, un bija arī tādi gadījumi, kad šāda rīcība bija pavisam nevietā. Atceroties vecāku neveiksmes no paša bērnības un izmantojot daudzu tūkstošu cilvēku pieredzi, ar kuriem tiku strādājis semināros, es pamazām spēju rast jaunu pieeju audzināšanā, kas izrādījās daudz iedarbīgāka.

Līdz pat šai dienai atceros vienu no savām pirmajām pārvērtībām. Šenona strīdējās ar savu māti Boniju. Es devos pie viņām, lai atbalstītu sievu. Pēc brīža es guvu virsroku un uzbļāvu skaļāk. Šenona pieklusa, norijot rūgtuma kamolu. Piepeši es apjautu, ka daru pāri savai pameitai.

Tajā brīdī es aptvēru, ka esmu pieļāvis kļūdu. Mana izturēšanās nebija audzinoša, es uzvedos gluži kā mans tēvs, kad viņš nezināja, kā citādāk rīkoties. Lai saņemtu grožus rokās, es biju bļāvis un iebaidījis. Kaut arī nezināju citu iespēju, tomēr sapratu skaidri, ka uzbļaušana un iebaidīšana nav pareizais risinājums. Kopš tās dienas es vairs nekad nekliedzu uz saviem bērniem. Ar laiku mēs ar sievu izkopām citu, audzinošāku pieeju, kas palīdzēja atgūt vadību tad, kad bērni neuzvedās, kā nākas.

AR MĪLESTĪBU IR PAR MAZ

Es esmu ļoti pateicīgs saviem vecākiem par viņu mīlestību un atbalstu, kas man tik ļoti noderēja, taču daudzējādā ziņā, neraugoties uz šo mīlestību, mani ļoti sāpīgi bija aizskārušas dažas viņu kļūdas. Tomēr, dziedējot šīs brūces, es kļuvu par labāku tēvu. Es zinu, ka viņi darīja visu, ko vien spēja, ņemot vērā ierobežotās zināšanas par bērna vajadzībām. Vecāki kļūdās audzināšanas darbā ne jau tāpēc, ka nemīl savus bērnus, bet gan tāpēc, ka tobrīd vienkārši nezina citu rīcības veidu.

Vissvarīgākā audzināšanas daļa ir mīlestība un bērnu atbalstam veltītais laiks un enerģija. Taču, lai arī mīlestība ir vissvarīgākais nosacījums, ar to vien nepietiek. Ja vecāki nesaprot savu bērnu unikālās vajadzības, viņi nespēj dot to, kas bērniem nepieciešams mūsdienās. Vecāki parasti dāvā mīlestību, taču ne vienmēr tā nāk par labu bērna attīstībai.

Neizprotot savu bērnu vajadzības, vecāki nespēj pietiekami viņus atbalstīt

Savukārt daži vecāki vēlas pavadīt vairāk laika kopā ar bērniem, tomēr viņu vēlmes nepiepildās, jo viņi nezina, ko īsti darīt, vai arī bērni šos pūliņus nenovērtē un atsaka. Daudzi jo daudzi mēģina parunāties ar savām atvasēm, taču bērni noslēdzas sevī un klusē. Šie vecāki cenšas, taču nemāk panākt atklātību no bērnu puses.

Daži vecāki nemaz negrib kliegt uz bērniem, sist viņus vai kā citādi sodīt, taču viņi nezina, kā tikt galā. Tā kā parunāšanās nav līdzējusi, sods vai draudēšana ar sodu ir vienīgais veids, ko viņi zina.

Lai varētu atteikties no vecajām audzināšanas metodēm, to vietā jāievieš jaunas

Aprunāšanās līdzēs, taču vispirms jāzina, kas bērnam vajadzīgs. Jums jāiemācās klausīties tā, lai bērni vēlētos ar jums runāt. Jums jāiemācās palūgt, lai bērni labprāt atsauktos, jāiemācās bērniem dot arvien vairāk brīvības, tomēr saglabājot kontroli. Kad vecāki apgūst šīs iemaņas, viņi var atteikties no vecajām audzināšanas metodēm.

LABĀKA RISINĀJUMA MEKLĒJUMOS

Būdams padomdevējs tūkstošiem, bet skolotājs simtiem tūkstošu cilvēku, es sapratu, kādas audzināšanas metodes neder, tomēr joprojām nezināju iedarbīgāku risinājumu. Lai kļūtu par labāku tēvu vai māti un panāktu savu, ar to vien nepietiek, ka pārstājat sodīt bērnus vai kliegt uz viņiem. Es vairs negribēju ietekmēt bērnus ar soda draudu palīdzību, tāpēc bija jāmeklē tikpat iedarbīgi līdzekļi. Izvēršot domu Bērni ir no debesīm un izmantojot piecus pozitīvās audzināšanas principus, es pamazām atklāju efektīvu alternatīvu tradicionālajām audzināšanas metodēm.

Lai kļūtu par labākiem vecākiem, ar to vien nepietiek, ka pārstājat lietot neiedarbīgas metodes

Šajā grāmatā izklāstīto pozitīvo audzināšanas iemaņu izstrādāšanai man bija vajadzīgi vairāk nekā trīsdesmit gadi. Sešpadsmit gadus strādājot par konsultantu gan individuālajiem klientiem, gan pāriem, man bija iespēja pētīt, kādas audzināšanas metodes bija cietušas neveiksmi viņu bērnībā. Nākamajos četrpadsmit gados jau kā tēvs es sāku izkopt jaunus, atšķirīgus paņēmienus. Šis jaunais skatījums un iemaņas ir noderējušas ne tikai manu, bet arī tūkstošiem citu ģimeņu bērnu audzināšanā.

Mārdža, kas viena audzināja bērnus, sāka lietot šīs metodes saskarsmē ar savu vecāko meitu, pusaudzi Sāru, kura pat nevēlējās kontaktēties ar māti un grasījās iet prom no mājām. Kad Mārdža mainīja attieksmi, viņām izdevās šos asumus nogludināt. Sāra pārvērtās burtiski nakts laikā. Kamēr Mārdža nebija sākusi piedalīties seminārā «Bērni ir no debesīm», viņai runājot, Sāra mēdza vienīgi drūmi noraudzīties mātē. Dažu mēnešu laikā pēc nodarbību kursa Sāra jau stāstīja mātei par savu dzīvi, uzklausīja viņu un bija atsaucīga.

Timam un Kerolai bija grūtības ar jaunāko dēlu, trīsgadīgo Kevinu. Viņš mēdza pievērst sev uzmanību ar niķošanās uzplūdiem, tādējādi panākot savu. Vecāki pārstāja Kevinu pērt, ļaujot viņam reizēm iztrakoties vienatnē, un šīs dusmu lēkmes pamazām parādījās retāk. Tims un Kerola, izpratuši Kevina personiskās vajadzības, atkal varēja ņemt grožus savās rokās.

Filips bija veiksmīgs biznesmenis. Pēc «Bērni ir no debesīm» kursu apmeklējuma viņš atskārta, cik ļoti ir vajadzīgs saviem bērniem un ko varētu darīt, lai palīdzētu viņiem attīstīties. Filipu galvenokārt bija audzinājusi tikai māte, viņš pat īsti neapzinājās, cik ļoti viņam bija pietrūcis tēva. Uzzinājis, kas viņa bērniem vajadzīgs un kā viņš varētu palīdzēt, Filips labprāt pavadīja vairāk laika kopā ar viņiem, pateicīgs par šo mācību tāpēc, ka ne tikai bērni, bet arī pats kļuva laimīgāks. Viņš nebija iedomājies, no kāda gandarījuma līdz tam bija atteicies.

Daudzi vīrieši, kas neiesaistās bērnu audzināšanā, neaptver, no kāda gandarījuma viņi atsakās

Toms un Kārena allaž strīdējās par bērnu audzināšanas metodēm. Būdami atšķirīgi audzināti, viņi nespēja vienoties par to, kā bērni būtu audzināmi un disciplinējami. Pēc piedalīšanās manās nodarbībās viņiem izveidojās kopīga attieksme šajā jautājumā. Bērni ieguva ne tikai no vecāku atbalstošās klātbūtnes, bet arī no tā, ka viņi pārstāja nemitīgi strīdēties.

Ir bezgala daudz ģimeņu, kam lieliski noderēja manos semināros gūtās metodes. Ja jums ir kādas šaubas, vienkārši pamēģiniet tās un novērtējiet rezultātu. Šo paņēmienu iedarbīgumu ir viegli pierādīt — kad sāksiet tos izmantot, rezultāts būs redzams uzreiz.

Šo paņēmienu iedarbīgumu ir viegli pierādīt. Izmantojiet tos, un jūs uzreiz redzēsiet rezultātu

Katrs šīs grāmatas ieteikums ir pamatots. Lasot jūs bieži vien gūsiet apstiprinājumu tam, ko jau apjautāt kā sev noderīgu; citkārt jaunās atziņas norādīs, kur esat kļūdījies, un sniegs atbildi uz daudziem jautājumiem. Lai arī šī grāmata neiztirzā jebkuru problēmu, ar kādu jums nāksies saskarties, tā piedāvā pavisam jaunu pieeju problēmu risināšanā. Jums joprojām būs jātiek galā ar sarežģījumiem, taču citādā, daudz iedarbīgākā veidā — jauniegūtā izpratne palīdzēs ikdienā rast pašam savus risinājumus.

«Bērni ir no debesīm» ir izvērstas praktiskas domas par vecāku lomu; šīs jaunās iemaņas noder jebkura vecuma bērnu audzināšanā, vai tas būtu zīdainis, mazulis, bērns, pusaudzis vai jaunietis. Pat ja jūsu tīņi nav audzināti ar šīm metodēm, viņi drīz vien uz tām atsauksies.

«Bērni ir no debesīm» ir izvērstas praktiskas domas par vecāku lomu, tās noder jebkura vecuma bērnu audzināšanā

Es pats pēc savas pieredzes pārliecinājos, ka abas manas pameitas uzreiz atsaucās uz šo nesodīšanas metodi. Lai arī viņu audzināšanā dažkārt bija lietoti vecie līdzekli — sodīšana un uzkliegšana, jaunā metode izrādījās iedarbīga. Izmantojot jaunās iemaņas, jebkura vecuma bērni kļūst atsaucīgāki, lai kā viņi būtu pirms tam audzināti.

Šie paņēmieni palīdz arī tad, ja bērni bijuši atstāti novārtā, cietuši no vecāku pārestības vai nežēlīgi sodīti. Dabiski, šādiem bērniem iespējamas viņu īpašās problēmas, taču tās ir daudz vieglāk labojamas vai atrisināmas, sākot lietot jaunās metodes. Bērni izrādās neticami elastīgi un piemēroties spējīgi, ja viņiem pareizi sniedz gādīgu atbalstu.

JAUNĀ KRĪZE

Brīvā Rietumu pasaule piedzīvo jaunu krīzi bērnu audzināšanā. Katru dienu parādās arvien vairāk ziņojumu par bērnu un pusaudžu nežēlības izpausmēm, pašapziņas trūkumu, uzmanības traucējumiem, narkotiku lietošanu, tīņu grūtniecību un pašnāvībām. Vairums vecāku šodien pievēršas gan jaunajām, gan vecajām audzināšanas metodēm, taču šķiet, ka nekas nelīdz, un mūsu bērnu problēmas turpina milzt. Daži vecāki uzskata, ka šīs problēmas rodas no pārmērīgas pielaidības un dāsnuma pret bērniem, citi uzskata, ka vainojami vecie paņēmieni — pēršana un uzbļaušana. Ir arī tādi, kas domā, ka jaunās problēmas ir veicinājušas negatīvās pārmaiņas sabiedrībā.

Daudzi vaino pārāk garās stundas pie televizora — reklāmas, vardarbību un seksu televīzijas pārraidēs. Protams, daļa šo problēmu ir sabiedrības un tās ietekmes radīta, un te varētu līdzēt daži pasākumi likumdošanas jomā; tomēr problēmu lielākā daļa aizsākas mājās. Mūsu bērnu problēmas rodas mājās, un tās arī mājās ir atrisināmas. Vecākiem ir ne tikai jācenšas pārveidot sabiedrību — viņiem jāaptver arī tas, ka ir dāvāta iespēja izaudzināt stiprus, pārliecinātus, atsaucīgus un līdzjūtīgus bērnus.

Mūsu bērnu problēmas rodas mājās, un tās arī mājās ir atrisināmas

Lai tiktu gala ar sabiedrības pārvērtībām, vecākiem jāmaina sava attieksme bērnu audzināšanā. Pēdējo divsimt gadu laikā sabiedrība ir spērusi vēsturisku milzu soli pretī lielākai cilvēka brīvībai un tiesībām. Kaut gan modernā Rietumu sabiedrībā tagad valda cilvēka brīvības un tiesiskuma gars, vecāki joprojām mēdz lietot viduslaiku tumsonīgās audzināšanas metodes.

Ja vecāki grib, lai viņu bērni izaugtu veselīgi un atsaucīgi, viņiem jāķeras pie jaunām audzināšanas metodēm. Darījumu ļaudis zina — ja viņi grib noturēties brīvā tirgus konkurences apstākļos, viņiem nemitīgi jāmainās un jāpilnveidojas. Tāpat ir arī ar bērniem — ja vecāki grib, lai viņu bērni būtu konkurētspējīgi brīvajā pasaulē, viņu sagatavošanā dzīvei jālieto visiedarbīgākās un laikmetīgākās metodes.

AUDZINĀŠANA MĪLESTĪBĀ PRETSTATĀ IEBAIDĪŠANAS METODEI

Agrāk bērnu savaldīšanai lietoja pārspēku, radīja bērnos bailes un vainas apziņu. Lai rosinātu labi uzvesties, nepaklausības gadījumā bērniem iestāstīja, ka viņi ir slikti un nav pelnījuši labu apiešanos. Bailes zaudēt vecāku mīlestību un savas privilēģijas bija varens iebiedēšanas līdzeklis. Ja tas neattaisnojās, bērna gribas salaušanai tika uzlikts lielāks sods, kas radīja vēl vairāk baiļu. Nepaklausīgu bērnu bieži sauca par spītnieku. Ironiski šķiet tas, ka pozitīvās audzināšanas gaismā tieši šīs stiprās gribas attīstīšana ir pamats pašapziņas, atsaucības un līdzjūtības rosināšanai bērnos.

Bērna gribas attīstīšana, nevis tās laušana ir pamats pašapziņas, atsaucības un līdzjūtības rosināšanai bērnos

Agrākās audzināšanas metodes tiecās iedzīt bērnos paklausību. Pozitīvās audzināšanas mērķis ir izveidot stipras gribas, bet atsaucīgus bērnus. Lai panāktu sadarbību ar bērnu, nebūt nav jālauž viņa griba. Bērni ir no debesīm — kad viņu sirdis ir atvērtas un griba tiek lolota, viņi daudz labprātāk sadarbojas.

Pozitīvas audzināšanas mērķis ir izveidot stipras gribas, bet atsaucīgus bērnus

Pagātnes audzināšanas metodes bija iecerētas, lai radītu labus bērnus. Pozitīvā audzināšana veido iejūtīgus bērnus, kuri nav jāiebaida, lai ievērotu noteikumus, viņi rīkojas labprātīgi, no visas sirds. Viņi nemelo un nemānās ne jau tāpēc, ka tas būtu pret noteikumiem, bet gan tāpēc, ka ir godīgi un taisnīgi. Morāle viņiem nav uzspiesta, tā atraisās viņos pašos — viņi to apgūst, darbojoties kopā ar vecākiem.

Pozitīvās audzināšanas mērķis ir veidot ne tikai labus, bet arī iejūtīgus bērnus

Agrākās metodes pamatojās uz pakļautības izraisīšanu, turpretī pozitīvā pieeja tiecas attīstīt pašapziņu, spēju uzņemties vadību un kļūt par sava likteņa noteicēju, nevis pasīvi sekot kāda priekšgājēja pēdās. Šie drošie bērni apzinās, kas viņi ir un ko grib sasniegt.

Pašpārliecināti bērni pretojas vienaudžu negatīvajai ietekmei, viņi arī neizjūt vajadzību dumpoties

Šie stipras gribas bērni neļaujas vienaudžu spiedienam, viņi neizjūt vajadzību dumpoties, lai apliecinātu sevi. Viņiem ir pašiem savas domas, tomēr viņi labprāt pieņem arī vecāku padomu un palīdzību. Izejot patstāvīgā dzīvē, viņus nekavē citu aprobežotie uzskati. Viņiem ir iekšējs kompass, kas palīdz patstāvīgi pieņemt lēmumus.

MŪSDIENĀS BĒRNI IR CITĀDI

Pasaule ir mainījusies, un arī bērni mūsdienās ir citādi. Viņi vairs nereaģē uz iebaidīšanas metodēm. Vecie baiļu iedzīšanas paņēmieni patiesībā vājina vecāku varu — sodīšanas draudi vienīgi izraisa bērna pretestību un liek viņam dumpoties pret vecākiem. Bērnus vairs nav iespējams savaldīt ar iebiedēšanu, uzkliedzot un perot; šādi līdzekļi vienkārši paralizē viņu vēlmi uzklausīt vecākus un sadarboties. Vecāki, cenšoties bērnus sagatavot mūsdienu dzīves arvien spraigākam ritējumam, meklē labākus saskarsmes veidus, taču diemžēl viņi joprojām izmanto tās pašas vecmodīgās audzināšanas metodes.

Sodīšanas draudi vienīgi izraisa bērna pretestību un liek viņam dumpoties pret vecākiem

Es atceros, kā šo kļūdu pieļāva arī mans tētis. Viņš centās savaldīt savus sešus dēlus un meitu ar sodīšanas draudiem. Tēvs bija pensionēts armijas seržants, un tā bija vienīgā metode, kuru viņš prata. Kad vien viņam pretojāmies, viņš vienmēr mūs savaldīja ar soda draudiem. Lai arī šis audzināšanas paņēmiens zināmā mērā bija efektīvs viņa paaudzei, tas nederēja manējai, nemaz jau nerunājot par mūsdienu bērniem.

Kad draudiem nesekoja paklausīšana, tēvs mēdza tiem piešķirt lielāku bardzību. Viņš sacīja: «Ja tu turpināsi tā runāt ar mani, sēdēsi mājās visu nedēļu.»

Ja es joprojām pretojos, viņš noskaldīja: «Ja tu nepārstāsi, dabūsi divas nedēļas.»

Kad es paliku pie sava, viņa lēmums skanēja: «Labs ir, tagad tu neizkustēsi veselu mēnesi. Ej savā istabā.»

No soda palielināšanas nav gandrīz nekāda labuma, tas vienīgi izraisa lielāku rūgtumu. Visu mēnesi es to vien darīju, kā prātoju, cik netaisnīgi viņš bija izturējies pret mani. Viņa rīcība nekādi neizraisīja manī vēlēšanos sadarboties, tā atgrūda mani aizvien tālāk. Viņš būtu panācis daudz vairāk, ja vienkārši būtu pateicis: «Tā kā tu neņem vērā manis sacīto, es gribu, lai tu desmit minūtes pavadi vienatnē.»

Agrāk sods tika lietots, lai salauztu spēcīga rakstura bērnu. Lai arī varbūt tika iedzīta paklausība, mūsdienās tādi paņēmieni vairs neder.

Bērni tagad ir daudz gudrāki un apķērīgāki, viņi saprot, ka tas ir negodīgi un aizskaroši, un nav ar mieru to paciest. Viņi jūtas aizvainoti un dumpojas. Vissvarīgākais ir tas, ka sodi un soda draudi sarauj saskarsmes pavedienus, vecāki, kam vajadzētu palīdzēt risināt problēmu, paši ir kļuvuši par šīs problēmas daļu!

Sodīšana padara vecākus par ienaidniekiem, no kā jāslēpjas, nevis par atbalstu, pie kā vērsties pēc palīdzības

Kad vecāki kliedz uz bērniem, tas vienkārši atņem spēju sadzirdēt. Lai bērniem veiktos skolā un, vēl svarīgāk, lai viņi būtu konkurētspējīgi darbā vai arī spētu laimīgi nodibināt ilgstošas attiecības, mūsdienās pieaugušajiem jāapgūst labākas saskarsmes iemaņas. Vislabāk tas izdarāms tad, kad bērni ieklausās vecākos un vecāki — bērnos.

Bērni ieklausās vecākos, kad vecāki iemācās ieklausīties savos bērnos

Kas notiek, kad jūs klausāties ļoti skaļu mūziku? Jūs sākat sliktāk dzirdēt. Tas pats notiek tad, kad vecāki kliedz vai saskarsmē ar bērniem rīkojas tāpat, kā to darījuši viņu vecāki, tiek panākts cits rezultāts — mūsdienu bērni vienkārši «izslēdzas» un vecākiem vairs nav nekādas ietekmes.

ATSAKOTIES NO SODĪŠANAS

Iepriekšējo paaudžu augšanas laikā pie varas bija nelokāmi, nežēlīgi diktatori, kas apspieda un manipulēja ar sabiedrību. Šodien ir pavisam citādi — ļaudis nav ar mieru paciest netaisnību un cilvēktiesību pārkāpumus; ja tā notiek, viņi dumpojas. Cilvēki ir ziedojuši dzīvību demokrātijas vārdā.

Arī bērni mūsdienās nesamierināsies ar soda draudiem. Viņi protestēs. Bērni tagad saasināti izjūt sodīšanas netaisnību. Uzliekot sodu, vecāki dabū izjust pieaugošu bērna pretestību, rūgtumu, atraidījumu un dumpošanos. Bērni mūsdienās noraida vecāku principus un dumpojas pret viņu varu arvien jaunākos gados.

Vēl nebūdami pietiekami nobrieduši vai gatavi iztikt bez vecāku gādības, bērni novēršas un atsakās no viņu attīstībai tik ļoti nepieciešamā atbalsta. Viņi ilgojas atbrīvoties no vecāku kontroles laikā, kad tā ir vajadzīga viņu veselīgai augšanai.

Vēl nebūdami psiholoģiski sagatavoti, bērni atsakās no nepieciešamā vecāku atbalsta

Daudzi vecāki atzīst, ka vecās soda metodes neder, taču viņi vienkārši nezina citu risinājumu. Viņi atturas no sodīšanas, bet arī tas nelīdz. Pielaidīgi vecāki nenodrošina bērniem vajadzīgo vadību. Ja bērniem piešķir mazumiņu varas, viņi piesavinās to milzu apmēros — bērni ātri iemācās izmantot savu brīvību, lai manipulētu ar vecākiem un rīkotos pēc sava prāta.

Ļaujot bērniem panākt savu ar izteikti negatīva garastāvokļa izpausmēm un dusmu uzliesmojumiem, jārēķinās, ka viņi kļūst situācijas noteicēji. Ja bērni kļūst noteicēji, vecāku ietekme ir zudusi, un daudzējādā ziņā rodas tās pašas problēmas, kādas novērojam, ja bērni audzināti ar vecajām iebiedēšanas metodēm.

Ja bērni nonāk vadībā, vecāku ietekme zūd

Ja bērns nejūt vecāku stingru vadību, viņš dumposies vai atvairīs jebkurus vecāku centienus šo vadību atgūt vai saglabāt neatkarīgi no tā, vai viņš ir audzināts iebiedēšanas vai visatļautības garā. Atrautībā no vecāku kontroles viņa attīstība nenorit pilnvērtīgi. Izmantojot šajā grāmatā izklāstītās pozitīvās audzināšanas iemaņas, vecāki var dot saviem bērniem brīvību un vadību, kas nepieciešama spēcīgas un veselīgi pašapzinīgas personības attīstībai.

IEBIEDĒJOŠĀS AUDZINĀŠANAS REZULTĀTI

Vecie bērnu savaldīšanas paņēmieni ar iebiedēšanu, kritizēšanu un sodīšanu ir ne tikai zaudējuši savu varu — tie darbojas gluži pretēji. Bērni tagad ir jūtīgāki nekā iepriekšējās paaudzēs. Viņi spēj daudz vairāk, bet viņus arī daudz vairāk negatīvi ietekmē vecās metodes — uzkliegšana, pļaukāšana, iekaustīšana, sodīšana, dažāda veida aizliegumi, kritizēšana, pazemošana un kaunināšana. Šīs metodes derēja tad, kad bērni bija «biezādaināki», bet šodien tās neatbilst laika garam un iedarbojas pretēji.

Agrāk, fiziski sodot bērnus, viņos tika iedzītas bailes no varas un panākta pakļaušanās prasībām. Mūsdienās rezultāts ir pretējs — iespaidojot ar vardarbību, iegūstam vardarbību. Tā ir pastiprināta jūtīguma pazīme. Bērni mūsdienās spēj būt daudz radošāki un gudrāki nekā agrākajās paaudzēs, bet viņus arī vairāk ietekmē ārējie apstākļi.

Ja bērni ir jutīgāki, iespaidojot tos ar vardarbību, pretī iegūstam vardarbību

Bērniem tagad ir lieliska iespēja iemācīties cienīt citus, taču ne jau ar iebiedēšanu, bet gan ar atdarināšanu. Bērni ir ieprogrammēti atdarināt vecākus. Viņu prāts allaž seko līdzi un fiksē visu, ko jūs darāt, viņi būtībā visu apgūst atdarinot un darbojoties kopā.

Ja vecāki demonstrē cieņas pilnu uzvedību, arī bērni pamazām iemācās cienīt citus. Ja vecāki iemācās saglabāt mieru un mīlestību, tiekot galā ar bērna dusmu uzliesmojumu, arī bērns pamazām iemācās palikt mierīgs un mīlošs spēcīgu emociju uzplūdu brīžos. Vecāki spēj saglabāt mieru, mīlestību un cieņu, ja viņi iemācās, kā rīkoties bērna nesavaldības brīžos.

Vecāki spēj izturēties rāmi un aukstasinīgi, ja viņi iemācās rīkoties bērna nesavaldības brīžos

Ja jūs sitat bērnu, lai panāktu viņa pakļaušanos, bērns saprot, ka nesavaldības brīžos pareizākā rīcība ir spēka izmantošana. Daudzkārt esmu bijis liecinieks tam, kā māte iekausta savu dēlu, teikdama «izbeidz sist brāli». Viņš grib, lai bērns izjūt to uz savas ādas, taču sišana nav pareizais risinājums. Iekaustot savu dēlu, viņa pastiprina bērna tieksmi uz kaušanos un agresivitāti.

Vēlāk, nedabūjis to, ko grib, viņš automātiski savas dusmas demonstrēs ar tiešu vai pasīvu agresivitāti. Lai arī agrāk bērnus varēja ietekmēt ar iepļaukāšanu vai iedunkāšanu, mūsdienās tas izraisa pretēju efektu. Iebiedēšanas metodes ierobežo bērnu dabisko attīstību un, patērējot audzināšanā vairāk laika, vecāki gūst mazāk gandarījuma.

VECĀKI LAIKA TRŪKUMĀ

Mūsdienās vecāki var veltīt audzināšanai tik maz laika kā nekad agrāk, tāpēc viņiem katrā ziņā jāsaprot, kas ir vissvarīgākais bērniem. Izprotot bērna vajadzības, vecāki dabiski tiek rosināti pavadīt vairāk laika ar savām atvasēm.

Nonākot stresa situācijā, pieaugušie bieži vien veltī laiku tām darbībām, kuras, viņuprāt, ir nepieciešamas un paveicamas. Sievietes parasti jūtas daudzo pienākumu pārņemtas, vīrieši galvenokārt koncentrējas tam, ko viņi var izdarīt. Ja tēvi nezina, ko var pasākt savu bērnu labā, viņi parasti nedara neko. Ja mātes nezina, kas bērniem īsti vajadzīgs, viņas nereti priekšplānā izvirza citus jautājumus.

Kad vecāki saprot, kas viņu bērniem patiešām vajadzīgs, viņi vairs tik ļoti necenšas pelnīt naudu materiālām vērtībām, bet gan mēģina izbrīvēt laiku ģimenei.

MODERNIZĒJOT AUDZINĀŠANAS PAŅĒMIENUS

Lasot «Bērni ir no debesīm», jūs apgūsiet, kā praksē modernizēt savus audzināšanas paņēmienus. Jūs uzzināsiet ne tikai to, kādi paņēmieni neder, bet arī to, ko varat pasākt to vietā. Jūs iemācīsieties jaunus paņēmienus savu bērnu rosināšanai uz sadarbību un to, kā panākt savu bez iebiedēšanas.

Mūsdienu bērniem piemīt iedzimta spēja apjaust to, kas ir pareizi un kas — nepareizi, taču jādod iespēja to izkopt. Sodu un iebaidīšanas vietā kā motivācijas līdzeklis daudz labāk noder atlīdzība un bērnu dabiskā, veselīgā vēlme izpatikt vecākiem.

Pirmajās astoņās grāmatas nodaļās apgūsiet dažādo pozitīvās audzināšanas iemaņu izmantošanu saskarsmes un kopdarbības uzlabošanai un bērnu rosināšanai sasniegt savām spējām atbilstošus rezultātus. Pēdējās piecās nodaļās uzzināsiet, kā darīt zināmus piecus pamatprincipus, kas bērniem jādzird vēl un vēlreiz.

Lūk, šie pieci pozitīvie pamatprincipi.

1. Tu vari būt citāds.

2. Tu vari kļūdīties.

3. Tu vari paust negatīvas emocijas.

4. Tu vari gribēt vēl.

5. Tu vari teikt nē, tomēr noteicošais vārds ir mammai un tētim.

Šie pieci principi ļauj bērnam brīvi attīstīt Dieva dotās spējas. Ja lietosiet tos pareizi kopā ar dažādiem pozitīvās audzināšanas paņēmieniem, jūsu bērns izkops veiksmīgai dzīvei nepieciešamās iemaņas. Minēšu dažas no tām: spēja piedot citiem un sev, uzticēšanās un atklātība, māka gaidīt gandarījumu, pašapziņa, pacietība, neatlaidība, sevis un citu cienīšana, atsaucība, līdzjūtība, paļāvība saviem spēkiem un spēja justies laimīgam. Šī jaunā pieeja un jūsu mīlestība un atbalsts sniedz bērnam iespēju pilnvērtīgi attīstīties katrā augšanas posmā.

Jaunais skatījums dod bērnu audzināšanai nepieciešamo paļāvību saviem spēkiem. Ja rodas jautājumi vai neskaidrības, jūsu rīcībā ir vērtīgs izziņu avots, pie kura varat atkal un atkal vērsties pēc palīdzības; tas atgādinās, kas bērniem ir vajadzīgs un ko varat darīt viņu labā.

Galvenais — atcerieties, ka bērni ir no debesīm. Viņos jau ir viss, kas vajadzīgs augšanai. Jūsu, vecāku, pienākums ir tikai atbalstīt šo augšanas procesu. Lietojot piecus pamatprincipus un pozitīvās audzināšanas iemaņas, jūs ne tikai būsiet gandarīti, ka darāt tieši to, kas vajadzīgs, bet zināsiet arī to, ka ar jūsu palīdzību bērni spēs radīt sev tādu dzīvi, kādu iecerējuši.

Bērni ir no debesīm

Visi bērni piedzimst nevainīgi un labi. Šajā ziņā viņi ir no debesīm. Ikviens bērns jau ir unikāls un īpašs; viņi ierodas pasaulē ar savu sevišķo sūtību. Ābola sēkliņa dabiskā veidā pārtop par ābeli, tā nevar ražot bumbierus vai apelsīnus. Mūsu, vecāku, svarīgākais uzdevums ir novērtēt, godāt un lolot bērna dabisko un neatkārtojamo augšanas procesu. Mums nav jācenšas veidot bērnu tā, kā esam iztēlojušies, tomēr esam atbildīgi par vieda atbalsta sniegšanu viņa individuālo spēju un domu atraisīšanā.

Mūsu bērniem nav vajadzīgs, lai mēs tos pārtaisītu vai labotu, tomēr viņu augšana ir atkarīga no mūsu atbalsta. Mēs gādājam par auglīgu augsni, lai viņu diženuma iedīgļi varētu dzīt asnus. Viņu spēkos ir paveikt pārējo. Ābola sēkliņā ir visaptverošs plāns tās augšanai un attīstībai; tāpat arī katra bērna briestošajā saprātā, sirdī un ķermenī ir absolūts kopums viņa attīstībai. Nevajag domāt, ko iesākt, lai mūsu bērni būtu labi, — mums jāatzīst, ka viņi jau ir labi!

Katra bērna briestošajā saprata, sirdī un ķermenī ir absolūts kopums viņa attīstībai

Mums, vecākiem, jāatceras, ka Māte Daba ir vienmēr atbildīga par mūsu bērnu augšanu un attīstību. Reiz es pajautāju savai mātei, kāds ir bērnu audzināšanas noslēpums, un viņa man atbildēja: «Audzinot sešus dēlus un meitu, es pārliecinājos, ka neko lielu nevaru izdarīt, lai viņus pārveidotu. Es sapratu, ka tas ir Dieva rokās. Es darīju, ko varēju, un Dievs paveica pārējo.» Šī atskārsme ļāva viņai uzticēties dabiskajam augšanas procesam, un tas ne tikai atviegloja mātei šo darbu, bet arī palīdzēja izvairīties no liekas iejaukšanās. Šāds ieskats ir ļoti svarīgs visiem vecākiem. Ja kāds netic Dievam, var vienkārši Dieva vietā teikt «gēni» — viss ir iezīmēts gēnos.

Ar pozitīvās audzināšanas iemaņām vecāki iemācās atbalstīt bērnu dabisko augšanas procesu un izvairīties no iejaukšanās. Ja vecāki neizprot bērnu dabisko attīstību, viņiem parasti nākas piedzīvot nevajadzīgu vilšanos, uztraukumus un vainas apziņu, negribēdami viņi aizšķērso ceļu vai traucē bērna dabiskajai attīstībai. Piemēram, ja kāds no vecākiem nesaprot bērna vienreizējo jūtīgumu, tas viņu nevajadzīgi sarūgtina, bet bērns iedomājas, ka ar viņu viss nav kārtībā. Šis pārprastais priekšstats «kaut kas ar mani nav kārtībā» iespiežas bērnā, un spējas, ko izraisa pastiprināts jūtīgums, tiek apslāpētas.

KATRAM BĒRNAM IR VIŅA ĪPAŠĀS PROBLĒMAS

Bērni ierodas pasaulē nevainīgi un labi, taču ar savām īpašajām problēmām. Vecāku uzdevums ir palīdzēt tikt galā ar tām. Es uzaugu septiņu bērnu ģimenē, un, lai gan mums bija vieni un tie paši vecāki un vienādas iespējas, visi izaugām pilnīgi atšķirīgi. Tagad man ir trīs meitas — 25, 22 un 13 gadus vecas, un katra no tām vienmēr ir bijusi un arī tagad ir pilnīgi savādāka, katrai ir atšķirīgas stiprās un vājās puses.

Mēs, vecāki, varam bērniem palīdzēt, tomēr nevaram viņu īpašās problēmas un pārbaudījumus likvidēt. Ar šādu skatījumu mēs raizējamies mazāk, necenšamies bērnus pārveidot vai arī risināt problēmas viņu vietā. Uzticēšanās bērniem nāk par labi kā vecākiem, tā bērniem.

Mēs varam ļaut bērniem būt tādiem, kādi viņi ir, un sniegt iespējamo atbalstu attīstībai, sastopoties ar pārbaudījumiem dzīvē. Ja vecāku attieksme pret bērniem ir mierīgāka un paļāvīgāka, bērniem ir lielākas iespējas uzticēties pašiem sev, saviem vecākiem un nezināmai nākotnei.

Katram bērnam ir pašam savs liktenis. Šīs patiesības atzīšana nomierina vecākus, palīdzot saprast, ka viņi nav atbildīgi par visām bērna problēmām. Pārāk daudz laika un enerģijas tiek tērēts, prātojot, ko mēs esam izdarījuši nepareizi vai arī ko bērniem būtu vajadzējis darīt, — labāk atzīsim, ka katram ir kāds klupšanas akmens, problēmas un pārbaudījumi. Mūsu, vecāku, uzdevums ir palīdzēt bērnam neizvairīties no tiem un tikt sekmīgi galā. Vienmēr paturiet prātā, ka bērniem ir viņu pašu izaicinājumi un dabas dāvanas, un mēs neko nevaram darīt, lai mainītu viņu būtību. Tomēr mēs varam parūpēties, lai bērniem būtu iespējas kļūt tik labiem, cik vien ir viņu spēkos.

Bērniem ir viņu pašu izaicinājumi un dabas dāvanas, un mēs neko nevaram darīt, lai mainītu viņu būtību

Grūtos brīžos, kad sāk likties, ka kaut kas nav kārtībā ar mūsu bērniem, vienmēr jāatceras, ka viņi ir no debesīm. Bērni ir nevainojami tādi, kādi ir, un viņiem ir pašiem savi pārbaudījumi dzīvē. Bērniem ir vajadzīga ne tikai mūsu līdzjūtība un palīdzība, bet arī šie pārbaudījumi. Šķēršļi, kas viņiem jāpārvar, nepieciešami iespējami labākai attīstībai, un problēmas, ar kurām bērni saskaras, palīdz viņiem atrast nepieciešamo atbalstu un attīsta raksturu.

Bērnu attīstībai nepieciešama ne tikai līdzjūtība un palīdzība, bet arī viņu īpašie pārbaudījumi

Katra bērna veselīgā augšanas procesā gadās pārbaudījumu periodi. Mācoties pieņemt ierobežojumus, ko uzliek vecāki un sabiedrība, bērni var apgūt tādas būtiskas dzīves mācības kā piedošana, māka gaidīt gandarījumu, piekrišana, sadarbība, radošais gars, līdzjūtība, drosme, neatlaidība, spēja labot savas kļūdas, pašapziņa, patstāvība un pašvadība.

Bērni nevar iemācīties piedot, ja nav neviena, kam piedot.

Bērni nevar izkopt pacietību un iemācīties sagaidīt gandarījumu, ja viss viņiem tiek tad, kad vēlas.

Bērni nevar iemācīties samierināties ar savām nepilnībām, ja visapkārt visi ir nevainojami.

Bērni nevar iemācīties sadarboties, ja viss vienmēr norit pēc viņu prāta.

Bērni nevar attīstīt radošās spējas, ja viss tiek izdarīts viņu vietā.

Bērni nevar iemācīties līdzjūtību un cieņu, ja neizjūt sāpes un zaudējumu.

Bērni nevar iegūt drosmi un optimismu, ja nesaskaras ar grūtībām.

Bērni nevar attīstīt neatlaidību un izturību, ja viss padodas viegli.

Bērni nevar iemācīties labot savas kļūdas, ja nesaskaras ar grūtībām, neveiksmēm vai kļūdām.

Bērni nevar izjust pašcieņu vai veselīgu pašlepnumu, ja nav pārvarējuši šķēršļus kāda uzdevuma izpildei.

Bērni nevar attīstīt patstāvību, ja nesaskaras ar izslēgšanu vai atraidījumu.

Bērni nevar iemācīties sevi vadīt, ja viņiem nav iespēju pretoties vadībai un/vai nedabūt to, ko viņi grib.

Daudzējādā ziņā grūtības un augšanas sarežģījumi ir ne tikai neizbēgami, bet pat nepieciešami. Vecāku pienākums ir nevis pasargāt bērnu no dzīves pārbaudījumiem, bet palīdzēt tos sekmīgi pārvarēt un attīstīties. Šajā grāmatā jūs apgūsiet jaunās audzināšanas iemaņas, kuras liksiet lietā, palīdzot saviem bērniem atbildēt uz dzīves izaicinājumiem un neveiksmēm. Ja jūs vienmēr atrisināt viņu problēmas, bērni neizkopj savas iedzimtās spējas un prasmes.

Dzīvē gadās grūtības, taču tās norūda un atraisa cilvēkā labāko. Lai tauriņš izšķiltos no kūniņas, viņam nākas sīvi cīnīties. Ja jūs sadomātu atgriezt vaļā kūniņu, lai aiztaupītu tauriņam šīs pūles, tas drīz vien aizietu bojā. Šī izlaušanās cīņa ir vajadzīga, lai spēcinātu spārnu muskuļus. Ja cīņas nebūs, tauriņš nespēs lidot, viņš nebūs dzīvotājs. Līdzīgi ir ar bērniem — lai viņi augtu spēcīgi miesā un brīvi garā, viņiem nepieciešama īpaša veida cīņa un īpaša veida atbalsts.

Lai pārvarētu grūtības savā ceļā, ikvienam bērnam vajadzīga īpaša mīlestība un atbalsts. Ja šī atbalsta nav, problēmas parādās pastiprinātā un sagrozītā veidā, dažkārt novedot līdz psihiskai slimībai un kriminālai uzvedībai. Mūsu darbs ir atbalstīt bērnus, lai viņi kļūtu spēcīgāki un veselīgāki. Ja mēs iejaucamies un pārāk atvieglojam šo cīņu, mēs vājinām bērnus, bet, ja pieļaujam to pārāk smagu un pietiekami nepalīdzam, mēs atņemam bērniem to, kas vajadzīgs augšanai. Bērni nevar šīs grūtības pārvarēt vienatnē. Bez vecāku palīdzības viņi nevar augt un attīstīt nepieciešamās iemaņas sekmīgai dzīvei.

PIECI POZITĪVĀS AUDZINĀŠANAS PAMATPRINCIPI

Ir pieci svarīgi principi, kas palīdzēs jūsu bērniem rast spēku stāties pretī dzīves grūtībām un attīstīt visu savu iekšējo potenciālu. Šajā grāmatā mēs papētīsim dažādas jaunas audzināšanas atziņas, kas balstās uz šo atsevišķo piecu principu lietošanu. Lūk, šie principi.

1. Tu vari būt atšķirīgs.

2. Tu vari kļūdīties.

3. Tu vari paust negatīvas emocijas.

4. Tu vari gribēt vēl.

5. Tu vari teikt «nē», tomēr noteicošais vārds ir mammai un tētim.

Papētīsim katru no šiem principiem tuvāk.

1. Tu vari būt atšķirīgs. Katrs bērns ir unikāls, katram ir savas īpašās dotības, pārbaudījumi un vajadzības. Vecāku uzdevums ir spēt

saskatīt šīs īpašās vajadzības un palīdzēt bērnam. Parasti zēnu īpašās vajadzības nav tik nozīmīgas meitenēm un otrādi — meitenēm ir tādas vajadzības, kas nav tik svarīgas zēniem. Turklāt katram bērnam neatkarīgi no dzimuma ir īpašas vajadzības, kas saistītas ar viņam piemītošām problēmām un dotībām.

Atšķirības ir arī bērnu mācīšanās veidā. Vecākiem ir ļoti svarīgi saprast šīs atšķirības, citādi viņi sāk bērnus salīdzināt un izjūt nepamatotu vilšanos. Ja tiek apgūts kāds uzdevums, var novērot triju tipu bērnus — skrējēji, soļotāji un lēcēji. Skrējēji mācās ļoti ātri. Soļotāji mācās sistemātiski, un skaidri redzams, ka viņu sekmes uzlabojas. Un, visbeidzot, lēcēji. Lēcējus parasti ir grūtāk izkustināt. Šķiet, ka viņi nemācās nemaz vai arī neprogresē, taču tad pēkšņi saņemas un ar vienu lēcienu paveic visu. Lēcēji ir gluži kā aizkavējušies izpletņlēcēji. Kopumā mācīšanās viņiem aizņem vairāk laika.

Vecāki iemācās to, cik svarīgi ir paust mīlestību atbilstošu bērna dzimumam, piemēram, meitenēm parasti nepieciešams vairāk mīļuma, taču, pārāk rūpējoties par zēnu, jūs liksiet viņam saprast, ka neuzticaties. Zēnam nepieciešama lielāka uzticēšanās, taču, ja pārāk paļausieties uz meiteni, viņa to var uztvert kā gādības trūkumu. Tēvi kļūdaini mēdz ar meitenēm apieties tāpat kā ar zēniem, bet mātes mēdz zēniem nevietā sniegt tādu atbalstu, kāds nepieciešams meitenēm. Izpratne par zēnu un meiteņu atšķirīgajām vajadzībām palīdz vecākiem sekmīgāk lolot savus bērnus, bez tam mātes un tēvi retāk strīdas par audzināšanas metodēm. Tētiņi ir no Marsa, māmiņas no Venēras.

2. Tu vari kļūdīties. Visi bērni kļūdās, tas ir pilnīgi normāli un saprotami. Kļūdīšanās nebūt nenozīmē, ka ar bērnu kaut kas nav kārtībā, ja vien viņa vecāki nereaģē tā, it kā kļūdīšanās nebūtu pieļaujama. Kļūdas ir dabiskas un normālas, bez tām neiztikt. Bērni galvenokārt mācās no piemēriem, tāpēc vecāki šo principu vislabāk var iemācīt, pārliecinoties, ka atzīst paši savas kļūdas gan bērnu audzināšanā, gan savstarpējās attiecībās un atbalsta bērnus un viens otru.

Kad bērni redz vecākus palaikam atvainojamies, viņi pamazām iemācās atbildēt paši par savām kļūdām. Vecāki nemāca bērnus atvainoties, viņi to demonstrē. Bērni mācās no dzīves, nevis no lekcijām; viņi ne tikai mācās kļūt atbildīgāki, bet, atkārtoti piedodot vecākiem viņu kļūdīšanos, pakāpeniski apgūst nozīmīgo piedošanas prasmi.

Bērni ierodas šai pasaulē, apveltīti ar spēju mīlēt vecākus, taču viņi nemāk mīlēt sevi vai piedot sev. Viņi iemācās mīlēt sevi, izjūtot vecāku attieksmi un to, kā vecāki reaģē uz viņu kļūdām. Ja bērni netiek kaunināti vai sodīti, viņiem paveras iespēja apgūt ļoti svarīgu mācību — spēju mīlēt sevi pašu un samierināties ar savām nepilnībām.

Šo mācību var apgūt, atkārtoti izjūtot to, ka vecāki kļūdās, bet joprojām ir mīlami. Kaunināšana vai sodīšana traucē bērnam attīstīt spēju mīlēt sevi un piedot sev. Lasot šo grāmatu, vecāki iemācās jaunas iedarbīgas alternatīvas pēršanai, kaunināšanai un sodīšanai, piemēram, pavēles aizstāt ar lūgumu, sodu ar atlīdzību, pēršanu ar izolēšanas brīdi. Šīs jaunās iemaņas sīkāk ir aprakstītas no 3. līdz 8. nodaļai.

3. Tu vari paust negatīvas emocijas. Pie negatīvām emocijām pieskaitāmas dusmas, skumjas, bailes, bēdas, vilšanās, raizes, apmulsums, skaudība, aizvainojums, nedrošība un kauns; tās ne tikai ir dabiskas un normālas, bet arī ieņem svarīgu vietu augšanas procesā. Par tām nekad nav jākaunas, tām jāļauj izpausties.

Vecākiem jāiemācās radīt bērniem piemērotu brīdi, kad izjust un izpaust savas negatīvās emocijas. Lai arī tās ir pilnīgi saprotamas, tomēr ne vienmēr atbalstāms ir tas, kā, kad un kur bērni ļauj tām vaļu. Dusmu uzliesmojumiem ir svarīga loma bērnu attīstībā, taču viņiem jāiemācās, kad un kur to drīkst darīt. No otras puses, jums nevajadzētu mierinot izdabāt bērnam, cenšoties izvairīties no niķošanās, — var iznākt tā, ka šis niknuma izvirdums pārsteidz jūs tad, kad nav iespējams bērnu izolēt un tikt galā ar šo sarežģījumu vispiemērotākajā brīdī.

Jaunās saskarsmes iemaņas jāiemācās un jāvingrina, lai vairotu bērnu izpratni par savām jūtām, citādi jums vairs nebūs nekādas teikšanas, viņi pretosies norādījumiem un iedarbosies uz jūsu apvaldītajām jūtām. Lasot šo grāmatu, vecāki uzzinās, kā tikt galā ar pašu negatīvajām emocijām. To, ko vecāki sevī apspiež, bērni izrāda līdztekus pašu satrauktajām izjūtām. Lūk, tieši tāpēc bērni zaudē savaldīšanos visnepiemērotākajā laikā, it sevišķi spriedzes pilnos un nomāktības brīžos, kad jūs paši ar grūtībām valdāt savas emocijas.

Pozitīvā audzināšana neatzīst bērnu atbildību par vecāku izjūtām. Ja bērni iedomājas, ka viņu izjūtas un tieksme pēc izpratnes un pieķeršanās, kas ir šo izjūtu pamatā, ir izraisījušas neērtības, viņi sāk apspiest savas emocijas un zaudē saikni ar savu īsto dabu un dabiskajiem dotumiem.

«Progresīvi» vecāki, kas atzīst jūtu svarīgumu, nereti pārāk daudz savās izjūtās dalās ar bērniem, cenšoties ieaudzināt jūtīgumu. Vislabāk mēs varam iemācīt bērniem apjaust savas izjūtas, uzklausot viņus un palīdzot tās izprast. Piemērotākais veids savu negatīvo izjūtu atklāšanai ir atskats uz saviem pārdzīvojumiem bērnībā un pusaudža gados, pārvarot dažādus šķēršļus. Savu negatīvo izjūtu uzticēšanai bērniem ir viens trūkums, proti, tas dara bērnus pārāk atbildīgus, nomācošā vainas apziņa traucē apjaust pašiem savas jūtas. Ar laiku viņi atsvešinās un pārstāj ar jums runāt.

Sakot bērnam «es baidos, ka tu nokritīsi, ja kāpsi tajā kokā», viņš pamazām sāk justies negatīvu izjūtu vadīts. Labāk vajadzētu teikt «kokā kāpšana nav pilnīgi droša; es gribu, lai tu kāp vienīgi tad, kad es esmu tuvumā». Tas ne tikai labāk iedarbojas, bet arī māca bērnus pieņemt lēmumus, kas nebalstās uz negatīvām emocijām. Viņš piekrīt norādījumiem ne tāpēc, lai aiztaupītu vecākiem baiļu radīto diskomfortu, bet gan tāpēc, ka viņam ir lūgts kaut ko darīt.

Vecāki var palīdzēt bērniem attīstīt savu izjūtu apzināšanos, nevis atklājot pašu emocijas, bet gan uzklausot, izprotot un ņemot vērā bērna teikto. Dažkārt tieša apvaicāšanās par bērna izjūtām vai vēlmēm dod viņam pārāk lielu vaļu. Lai izvilinātu izjūtas un izprastu maza bērna vēlmes un vajadzības, vajadzīga cita klausīšanās prasme. «Pieļāvīgie» vecāki apgūs prasmi neizdabāt bērnu iegribām, savukārt «pavēlošie» sapratīs, cik bieži neapzinoties ir kauninājuši savus bērnus par negatīvām emocijām.

Iemācoties izjust un izrādīt negatīvās emocijas, bērni vislabāk apgūst patstāvību un attīsta spēcīgu individualitāti; pamazām viņi atklāj savas iekšējās bagātības — radošo garu, intuīciju, paļāvību saviem spēkiem, prieku, līdzjūtību, sirdsapziņu un spēju labot savas kļūdas. Visas šīs progresīvās, dzīvei nepieciešamās iemaņas, kas ļauj personībai atmirdzēt visā krāšņumā, gūt panākumus un gandarījumu, var iegūt, saglabājot saikni ar savām izjūtām un spējot atbrīvoties no negatīvajām emocijām. Vairums neveiksminieku vai nu neapzinās savas iekšējās izjūtas, pieņem lēmumus, balstoties uz negatīvajām emocijām, vai arī vienkārši ir sapinušies savā negatīvismā. Lai kāds būtu iemesls, viņiem ir ļoti grūti piepildīt savus sapņus.

4. Tu vari gribēt vēl. Bērniem parasti liek saprast, ka viņi ir slikti, egoistiski vai izlutināti, ja grib vēl kaut ko vai arī, kāroto nedabūjuši, izrāda savu neapmierinātību. Vecāki ļoti steidzas iemācīt pateicības cildenumu, tomēr labāk vajadzētu bērniem ļaut gribēt vairāk. Pārāk ātri uz bērna vēlēšanos iegūt vēl kaut ko tiek atteikts «esi pateicīgs par to, kas tev ir».

Bērni nezina, cik daudz var atļauties prasīt, un mēs to nemaz nevaram no viņiem gaidīt — pat mēs, pieaugušie, ne vienmēr apjaušam, cik daudz drīkstam prasīt, lai neliktos nepieklājīgi, pārāk prasīgi vai nepateicīgi. Ja pat pieaugušajiem tas nav viegli, mēs nevaram cerēt, ka to apzināsies bērni.

Pozitīvās audzināšanas metodes māca bērniem izteikt savas vēlmes godbijīgi, turklāt vecāki zinās, kā bez liekiem pārdzīvojumiem pateikt «nē». Bērni droši varēs lūgt vēl, zinot, ka netiks par to kaunināti; viņi sapratīs arī to, ka ne vienmēr dabū to, ko lūdz.

Ja bērni neuzdrīkstas izteikt savas vēlmes, viņi nekad neiemācīsies, ko var dabūt un ko ne. Turklāt, pasakot, ko vēlas, bērni ātri apgūst diplomātiskas iemaņas. Vairums pieaugušo ir ļoti vāji šajā jomā, viņi nemaz neprasa, ja nejūtas droši par labvēlīgu iznākumu. Ja viņiem tiek atteikts, viņi parasti ar to vienkārši samierinās un dodas prom nomākti, ar slēptu aizvainojumu vai atklāti dusmīgi.

Ja bērniem ir atļauts palūgt to, ko vēlas, viņos var atraisīties spējas dabūt kāroto un, būdami pieauguši, viņi tik vienkārši nesamierināsies ar atteikumu. Viņi mācās pārliecināt un nereti izdomā motivāciju, kā panākt kāroto. Ir liela starpība, vai ar jums manipulē činkstīgs bērns vai arī jūs pārliecina izcils «diplomāts». Vecāki, kas apguvuši pozitīvās audzināšanas iemaņas, nekad nezaudē varu šajās pārrunās un skaidri nosprauž robežu, cik tālu tās var turpināties.

Ļaujot savam bērnam prasīt vēl, jūs dāvājat viņam mērķtiecību un spēka apziņu. Mūsdienās tik daudzas sievietes jūtas bezspēcīgas, jo viņām nekad nav bijis ļauts prasīt vēl, viņām ir mācīts vairāk rūpēties par citiem un kaunēties par savu sarūgtinājumu, nedabūjot kāroto vai nepieciešamo.

Viena no svarīgākajām iemaņām, ko vecāki var meitenei iemācīt, ir prasme palūgt vēl. Vairums sieviešu šo māku bērnībā nav apguvušas, un viņas mēģina savu lūgumu paust netiešā veidā — dodot vairāk no savas puses, viņas cer, ka tiks atalgotas un pašām nebūs jālūdz. Šī nespēja tieši izteikt savu lūgumu liedz viņām dabūt kāroto dzīvē un attiecībās.

Meitenēm jāļauj prasīt vēl, savukārt zēniem nepieciešams īpašs atbalsts tad, kad viņi nedabū prasīto. Visai bieži zēni uzstāda ļoti augstus mērķus, bet vecāki cenšas atrunāt, lai pasargātu bērnu no vilšanās. Viņi nesaprot, ka daudz svarīgāk ir nevis sasniegt kāroto, bet gan iemācīties tikt galā ar vilšanos, lai varētu atkal saņemties un doties pretī mērķim. Meitenēm nepieciešams krietns atbalsts, lai viņas iemācītos palūgt vēl, bet zēniem — lai viņi izprastu savas izjūtas un tiktu ar tām galā. Iztaujājot zēnu par kādu notikumu, jābūt ārkārtīgi uzmanīgam, lai nepiedāvātu kādu padomu vai palīdzību. Pat pārāk liela izpratne var likt viņam ierauties un nerunāt par notikušo.

Mātes nereti pieļauj kļūdu, uzdodot pārāk daudz jautājumu. Ja sāk tincināt, daudzi zēni apklust, bet, ja dod padomus, kā rīkoties, viņi vēl vairāk ieraujas sevī. Zēns jau tā jūtas sakauts, tāpēc viņam nav vajadzīgs, lai kāds viņam liktu justies vēl sliktāk, stāstot, kā risināt sarežģījumu vai arī nosodot viņu par tā izraisīšanu.

Piemēram, zēns jūtas vīlies, dabūjis sliktu atzīmi kontroldarbā, bet māte viņam mīļi aizrāda: «Ja tu būtu mazāk skatījies TV un vairāk mācījies, tu būtu uzrakstījis labāk. Tev ir viegla galva, bet tu vienkārši pats nedod sev iespēju.» Mātei, protams, liekas, ka viņa ir rīkojusies ļoti mīļi, taču šajā situācijā ir skaidrs, kāpēc viņš vairs nestāsta, kas viņu uztrauc. Viņa ir izteikusi nelūgtu padomu, un zēns izjūt gan kritiku, gan arī neticību, ka viņš spētu šo problēmu pats atrisināt.

5. Tu vari teikt «nē», tomēr noteicošais vārds ir mammai un tētim. Bērniem jāļauj teikt «nē», taču tikpat svarīgi viņiem ir apzināties, ka viņi ir vecāku pakļautībā. Līdztekus atļaujai gribēt vēl un prasmei pārliecināt iespēja pateikt «nē» bērniem patiešām dod varu. Daudzi vecāki no tā baidās, jo bērni var tikt par daudz izlutināti. Viena no mūsdienu lielākajām pedagoģijas problēmām ir tā, ka bērniem ir tikusi dota pārāk liela brīvība. Vecāki ir apzinājušies, ka bērniem jādod lielāka vara, taču nav iemācījušies saglabāt savu varu. Ja vecāki nelieto pozitīvās audzināšanas paņēmienus, piemēram, regulārus izolēšanas brīžus, kas palīdz saglabāt bērna atsaucību, viņu bērni kļūst pārāk prasīgi, egoistiski>un uzbudināmi. Ja vecāki nezaudē vadību, viņi ar labiem panākumiem var dot bērniem vairāk varas.

Ļaujot bērniem teikt «nē», viņiem paveras iespēja izpaust savas izjūtas, apjaust, ko īsti viņi vēlas, un tad mēģināt pārliecināt. Tas nav jāsaprot tā, ka jūs vienmēr darīsiet to, ko bērns grib. Lai arī bērniem ir ļauts teikt «nē», tas nenozīmē, ka notiks pēc viņu prāta. Tiks uzklausītas bērnu izjūtas un vēlēšanās, un tas vien nereti vairo viņu atsaucību. Vēl svarīgāk ir tas, ka bērni spēj būt atsaucīgi, nepakļaujot savu individualitāti.

Ir liela starpība starp vēlmju pielāgošanu un noliegšanu. Pielāgošana nozīmē to, ka bērns «pārslēdzas» no tā, ko viņš grib, uz to, ko vecāki grib; noliegšana ir savu vēlmju un jūtu apspiešana un pakļaušana vecāku prasībām. Pakļaušana salauž bērna gribu. Viņš kļūst padevīgs un līdz ar to arī atsaucīgs, tomēr krietna daļa no viņa brīvā gara ir zudusi.

Pirmsnacisma Vācijas audzināšanas metožu analīze atklāja, ka bērni par pretošanos tikuši bargi kaunināti un sodīti. Viņiem nebija ļauts teikt «nē». Atskatoties pagātnē, mēs varam skaidri redzēt daudz lielākā mērogā, kā bērnu gribas salaušana padara viņus par nedomājošiem un bezsirdīgiem spēcīgu, bet maniakālu autoritatīvu līderu sekotājiem. Ja cilvēkam nav stingras iekšējās pārliecības, vienmēr uzrodas kāds, kas viņu izrīko un izmanto. Vāja rakstura indivīds pats tiecas pēc šādām attiecībām un situācijām, jo jūtas mazvērtīgs un baidās aizstāvēt savu viedokli.

Savas gribas un vēlmju pielāgošana ir sadarbošanās, bet gribas un vēlmju pakļaušana — paklausība. Pozitīvās audzināšanas mērķis ir veidot atsaucīgus, nevis paklausīgus bērnus. Bērnam nenāk par labu automātiska vai negribīga vecāku gribas izpilde. Ja bērnam ir ļauts izjust un izteikt savu pretošanos, viņš ne tikai var attīstīt savu iekšējo pārliecību, bet arī kļūst atsaucīgāks. Paklausīgi bērni vienkārši izpilda pavēles, viņi nedomā, neizjūt vai arī nedod savu ieguldījumu darbībā. Atsaucīgi bērni ikvienā kopdarbā piedalās no visas sirds, un tas nodrošina viņu attīstību.

Pozitīvās audzināšanas mērķis ir veidot atsaucīgus, nevis paklausīgus bērnus

Atsaucīgiem bērniem, protams, arī ir savas vēlmes, taču visvairāk par visu viņi vēlas iepriecināt savus vecākus. Ja bērnam ir ļauts teikt «nē», tas nenozīmē, ka viņam tiek piešķirta lielāka vara; patiesībā lielāka vara tiek vecākiem. Ik reizi, kad bērns pretojas un vecāki saglabā vadību, bērni izjūt, ka mammai un tētim ir noteicošais vārds. Tieši šī iemesla dēļ izolēšanas metode ir tik vērtīga.

Kad bērni slikti uzvedas vai nav ar mieru sadarboties, viņi vienkārši nepakļaujas jūsu vadībai. Viņi neatsaucas jūsu vēlmēm. Lai atjaunotu sadarbību, vecākiem nepieciešams atgūt vadību, pārvietojot bēr- nus uz brīdi piespiedu vienatnē. Dievs ir bērnus radījis mazus, tāpēc mēs varam tos paņemt un novietot citā telpā.

Izolācijā bērniem ir ļauts pretoties un izlādēt visas savas emocijas, tomēr viņi ir ierobežoti noteiktajā laikā. Visumā ir vajadzīga viena minūte uz katru bērna gadu — četrgadīgam bērnam tātad četras minūtes. Šāda izolācija ir tieši tas, kas bērnam vajadzīgs, lai viņš atkal spētu izjust jūsu drošo uzraudzību un saistību ar jums kā ar vadītāju. Līdz ar to negatīvās emocijas noplok un bērnā atkal mostas veselīga vēlēšanās izpatikt un sadarboties.

Vecāki, kas ir pārāk pieļāvīgi un nedod bērniem pietiekami daudz piespiedu vienatnes brīžu, neapzinoties padara savu bērnus nedrošākus. Bērniem sāk likties, ka viņu rokās ir vara, bet, tā kā viņi nav tai gatavi (lai arī vara šķiet tīkama), viņi jūtas nedroši. Iedomājieties, ka jūs atbildat par divsimt strādnieku salīgšanu kādas celtnes uzbūvēšanai sešos mēnešos, vai arī jums atved asiņojošu cilvēku ar šautu brūci un liek operēt un izņemt lodi... Ja jūs neesat pietiekami apmācīts viena vai otra darba veikšanai, jūs pārņems nedrošība. Kad bērni sāk izgaršot varas saviļņojumu, viņus pārņem arī nedrošības sajūta un pārspīlēts prasīgums.

Pavēlnieciskam vai izlutinātam bērnam visumā nepieciešams ilgāks izolēšanas laiks. Izlutinātam tīnim ieslodzīšana viņa paša istabā var izrādīties nepietiekama. Dažos gadījumos lieti noder organizēts brauciens uz kādu mazāk civilizētu valsti, pārgājiens gida vadībā pa mežu vai arī apmešanās pie kāda iemīļota radinieka vai vecvecākiem; tas var palīdzēt pusaudzim atgūt savu patieso «ego» un izjust vajadzību pēc kāda pieaugušā vadības. Apzinoties kontroles trūkumu un atkarību no kāda cita, pusaudzis jūtas pazemots, viņā atgriežas tieksme pēc vecākiem un vēlme viņus iepriecināt.

Lai justos droši, bērniem jāapzinās, ka viņus uzklausa, tomēr viņiem nav noteicošais vārds

Visumā bērni ir ieprogrammēti ar vienu galveno virzību — viņi no visas sirds grib iepriecināt savus vecākus. Pozitīvās audzināšanas iemaņas spēcina šo tieksmi, lai bērni daudz labprātāk izpildītu vecāku norādījumus un vēlmes. Lai līdzsvarotu šo piekāpības noslieci, bērniem jāļauj pretoties un pateikt «nē». Pretošanās attīsta viņos veselīgu «ego» izjūtu.

Bērni, kam nav dota šāda iespēja, piedzīvo nevajadzīgu dumpīguma periodu pubertātes vecumā. Kaut gan pusaudžiem joprojām ir vajadzīga vadība, viņi izjūt spēcīgu dziņu rīkoties pretēji jebkurām jūsu vēlmēm un prasībām, ja viņu «ego» nav pietiekami attīstīts.

Daudzi vecāki uzskata to kā pašsaprotamu, ka bērniem šajā vecumā nepieciešams distancēties un dumpīgums ir pilnīgi normāla parādība. Tomēr dumpīgums ir normāla reakcija tikai tādā gadījumā, ja bērns nav saņēmis vajadzīgo atbalstu agrāk. Kad bērns izbauda iespēju teikt «nē», bet pēc tam atkal sadarbojas ar vecākiem, viņam izveidojas veselīga sevis apziņa un nav nepieciešamības dumpoties pubertātes laikā. Viņi gan nedaudz distancējas, tomēr nesaceļas un vēršas pie vecākiem pēc mīlestības un atbalsta.

Pozitīvās audzināšanas metodes izpēta iespējas uzlabot saskarsmi ar tīņiem, kuru audzināšanā nav izmantoti šie pieci pozitīvās audzināšanas principi. Nekad nav par vēlu kļūt par lielisku tēvu vai māti un iedvesmot savus bērnus sadarbībai. Lai kad jūs sāktu, izmantojot šos piecus pozitīvās audzināšanas principus, jūs spēsiet uzlabot saprašanos, atsaucību un atraisīt bērnā visu labāko.

IESPĒJU SASKATĪŠANA

Pat ja jūs ļoti labi izprotat piecus pozitīvās audzināšanas principus, būt par labu māti vai tēvu nav viegli. Tā ir mācīšanās reizē ar praksi. Vecāku pienākumi jūs aizvirza tālāk aiz savu iespēju iedomātās robežas. Tomēr, lai cik jūs būtu labi, laiku pa laikam attapsieties neapgūtā laukā un prātosiet: «Ko man tagad darīt?» Jums nepieciešama skaidra iespēju saskatīšana. Par laimi, jūs varat vēl un vēlreiz griezties pēc padoma šajā grāmatā. Ja dažkārt liekas, ka kaut kas neizdodas, vai arī jūs nezināt, ko iesākt, pārlasiet dažādos pozitīvās audzināšanas principus un jūs atklāsiet, ko esat palaidis garām, un, labāk sagatavojies, spēsiet rīkoties pareizi.

Mums, vecākiem, nav daudz iespēju sagatavoties vai arī pilnveidot savu audzināšanas prasmi; pēkšņi mums tiek uzticēta godpilnā atbildība aprūpēt neaizsargātu bērnu, un mēs ne vienmēr esam pārliecināti, kas viņiem būtu labākais. Lai arī mēs atgādinām sev, ka bērni ir no debesīm un viņiem ir katram savs unikālais, neatkārtojamais liktenis, viņu nākotne burtiski ir mūsu rokās. Tas, kā mēs viņus aprūpējam, lielā mērā ietekmē viņu spēju sekmīgi izkopt un izpaust savus dotumus.

Bērnu audzināšana prasa no mums milzu apņēmību, taču bērni noteikti ir tās vērti. Vecāki «piebremzē» vai arī atkāpjas no audzināšanas, ja nezina, ko iesākt, vai arī, ja tas, ko viņi dara, šķietami pasliktina situāciju. Šo piecu viegli saprotamo, taču ne vienmēr viegli prātā paturamo pozitīvās audzināšanas principu apgūšana jums allaž atgādinās, ka jūs esat bērniem vajadzīgs un, nedaudz pielāgojoties, varat veiksmīgi sniegt viņiem visu nepieciešamo.

Vienmēr atcerieties, ka neviens šo darbu nevar veikt labāk par jums. Lai arī bērni ir no debesīm, viņi ir jūsējie un jūs viņiem esat vajadzīgi. Cilvēkam, kas nolēmis dibināt ģimeni, nav vērtīgākas mācīb- vielas kā grāmata par bērnu audzināšanu. Neizprotot pozitīvo audzināšanu, vairumam vecāku nav ne jausmas, cik viņiem ir liela nozīme savu bērnu dzīvē un nākotnē. Viņi aplaupa ne tikai savus bērnus, bet arī paši sevi.

Audzināšana ir grūts darbs, taču tas sniedz arī milzu gandarījumu. Būt vecākiem ir milzu atbildība un arī liels gods. Tagad, apzinoties, kas īsti bērniem vajadzīgs, vecāki spēj pilnībā saprast, cik ļoti viņu palīdzība ir nepieciešama. Skaidrā atskārsme par atbildību ļauj mums izjust patiesu cieņu un lepnumu par to, ka mēs ģimenes labā darām visu, kas vajadzīgs.

Pilnībā paļaujoties uz jaunajiem pozitīvās audzināšanas principiem, jūs gluži kā drosmīgs atklājējs pētāt jaunu teritoriju, kā bezbailīgs varonis radāt jaunu pasauli un, pats galvenais, dodat bērniem tādas attīstības iespējas, kādu jums pašam nekad nav bijis.

Neraugoties uz to, ka jums līdzās ir šis padomdevējs, jūs tomēr kļūdīsieties, taču varēsiet šīs kļūdas izmantot, lai iemācītu saviem bērniem svarīgo piedošanas māku. Mēs nevaram bērniem vienmēr dot, kas viņiem vajadzīgs vai arī ko viņi vēlas, taču mēs varam palīdzēt viņiem veselīgi reaģēt uz vilšanos, tā kļūstot stabilākiem un pašapzinīgākiem. Jūs ne vienmēr varēsiet būt līdzās bērniem, taču zināsiet, kā reaģēt uz viņu izjūtām un nepiepildītām vajadzībām, lai viņu emocionālās brūces sadzītu un viņi atkal justos mīlēti un atbalstīti. Lietojot šos piecus pozitīvās audzināšanas principus un paturot prātā to, ka bērni ir no debesīm, jūs spēsiet iespējami labi sagatavot bērnus viņu sapņu piepildīšanai, un tas ir tieši tas, ko visi vecāki novēl saviem bērniem.

Kā īstenot piecus pamatprincipus

Lai izmantotu šos piecus principus audzināšanā, mums vispirms jāsaprot, kādos apstākļos tie darbojas. Jaunās metodes nelīdzēs, ja mēs turpināsim savus bērnus savaldīt ar pēriena draudiem, sodīšanu vai kaunināšanu. Uz iebiedēšanu balstītā audzināšana paralizē bērna spēju atsaukties uz pozitīvo audzināšanu. No otras puses, ja mēs nezinām, kā pēršanu un sodīšanu aizstāt ar daudz progresīvākiem paņēmieniem, kas izraisa bērnā atsaucību, arī tad šie pieci principi nebūs iedarbīgi. Nepietiek ar; to, ka mēs pārstājam bērnus sodīt, — mums ir vajadzīgas jaunas iemaņas, kas palīdz radīt sadarbību, motivāciju un virsvadību.

Ja audzināšanas pamatā ir iebaidīšana, bērni neatsauksies, kaut arī vadīsieties pēc jaunajiem principiem. Mētāties uz priekšu un atpakaļ ari nav labi. Nedrīkst ar bērniem apieties tā, it kā viņi būtu labi un nevainīgi, cenšoties atraisīt viņu iekšējo potenciālu, un pēc nedēļas nopērt par sliktu uzvedību.

Nedrīkst ar bērniem apieties tā, it kā viņi būtu labi un nevainīgi, bet pēc nedēļas nopērt par sliktu uzvedību

Ja mēs gribam, lai bērni ticētu saviem spēkiem, mums jāpārstāj viņus vadīt ar iebiedēšanu. Ja mēs gribam, lai bērni cienītu citus, mums jāiemācās izrādīt viņiem pienākošos cieņu. Bērni mācās no paraugiem. Ja jūs viņus savaldāt ar vardarbīgām metodēm, viņi atbildēs ar to pašu vai vismaz dažkārt demonstrēs nežēlīgu vai bezjūtīgu uzvedību tajos brīžos, kad nezina, ko darīt.

ATBILDĪBAS SMAGUMS

Pateicoties Rietumu psiholoģijas pētījumiem, mēs tagad daudz vairāk apzināmies bērnības milzīgo ietekmi uz turpmākās dzīves sekmēm. Gan mūsu spēju veiksmīgi darboties, gan arī justies laimīgiem un gandarītiem lielā mērā nosaka agrās bērnības apstākļi un nosacījumi. Lai arī tagad šis uzskats ir vispārpieņemts, pirms piecdesmit gadiem tā nebūt nebija.

Agrāk vecāku loma netika uzskatīta par noteicošo. Panākumi dzīvē tika izskaidroti galvenokārt ar iedzimtību, ģimenes apstākļiem, centīgu darbu, iespējām, raksturu, reliģisko piederību vai veiksmi. Austrumu kultūrās, kur parasti liela uzmanība tiek pievērsta iepriekšējai vai nākamajai dzīvei, par vienu no galvenajiem faktoriem tika uzskatīta pagātnes karma. Ja jūs bijāt labs savā iepriekšējā dzīvē, jums veiksies labi arī šajā dzīvē. Protams, vecāki allaž mīlējuši savus bērnus, taču tas, kā viņi to apvienojuši ar audzināšanas metodēm, netika atzīts par tik svarīgu faktoru.

Tagad, kad piecdesmit gadus darbojas psihoterapeitu konsultatīvie dienesti, mēs esam pārliecinājušies, ka vecāku mākai izrādīt savu mīlestību ir milzu nozīme bērnu dzīvē. Apzinoties bērnības iespaidu svarīgumu, mūsdienās vecāki izjūt lielāku spiedienu un atbildību pareizā audzināšanas veida izvēlē. Nereti šie centieni būt ideāliem vecākiem noved pie aplamas rīcības.

Vecāki parasti kļūdās, pūloties dot visu pēc iespējas vairāk. Un nereti tas rada pretēju efektu: vairāk naudas, vairāk rotaļlietu, vairāk mantu, vairāk izklaides, vairāk izglītības, vairāk pulciņu, vairāk treniņu, vairāk palīdzības, vairāk uzslavu, vairāk laika, vairāk atbildības, vairāk brīvības, vairāk disciplīnas, vairāk uzraudzības, vairāk sodu, vairāk atļauju, vairāk saskarsmes utt. Daudz kas no tā visa nebūt nav tas, ko mūsdienās bērniem visvairāk vajag. Tāpat kā citās dzīves jomās, vairāk ne vienmēr nozīmē labāk. Bērniem nevajag vairāk - viņiem vajag savādāk. Mums, vecākiem, nav jāsniedz vairāk, toties mums ir nepieciešama citāda pieeja kā mūsu vecāku laikos.

JAUNRADE AUDZINĀŠANĀ

Mūsdienās mēs saskaramies ar nepieciešamību no jauna izgudrot vecāku lomu audzināšanā. Arvien skaidrāk redzams, ka vecākiem nav jāuzņemas atbildība izveidot no bērniem apzinīgus un veiksmīgus pieaugušos, bet gan jālolo tas, kas jau ir bērnā. Katrā bērnā ir diženuma potenciāls. Mūsu loma ir sniegt drošu un auglīgu vidi, lai bērnam būtu iespējams attīstīt un izpaust savus dotumus.

Tradicionālās audzināšanas paņēmieni un agrākā pieeja mūsdienu bērniem nav piemērota. Šodien bērni ir citādi. Viņi ir ciešāk saistīti ar savām izjūtām, tāpēc pašapzinīgāki. Līdz ar pašapziņas izmaiņām mainās arī viņu vajadzības. Katra paaudze, lai risinātu iepriekšējās problēmas, veicina progresu, taču, šo soli sperot, rodas jaunas grūtības.

Lai kādā jomā mēs pūlētos, mums vienmēr jāpielāgojas, lai sekmīgi turpinātu darboties. Mūsdienu bērniem ir citādas vajadzības kā iepriekšējām paaudzēm. Mēs, vecāki, tagad sastopamies ar pārvērtībām, kas risinājušās pēdējo divtūkstoš gadu laikā. Tā ir pāreja no iebiedēšanas uz audzināšanu mīlestībā.

Pozitīva audzināšana ir pāreja no iebiedēšanas uz audzināšanu mīlestībā

Pozitīvajā audzināšanā galvena vērība tiek pievērsta bērnu motivācijai ar mīlestību, nevis iedzenot bailes no soda, pazemojot vai liedzot mīlestību. Lai arī izklausās saprātīgi, salīdzinājumā ar tradicionālo pieeju tas ir ārkārtīgi radikāls viedoklis. Audzināšana mīlestībā ir pretrunā ar mūsu dziļāko instinktīvo reakciju, ko mēs izjūtam, nespējot savaldīties vai arī baidoties zaudēt vadību.

Audzinot mīlestībā, galvenā uzmanība jāpievērš bērna motivēšanai sadarboties bez iebiedēšanas. Katrs no mums labi zina šo frāzi: «Ja tu nebeigsi, es...» un seko draudi; vai arī vecmodīgo «Ja tu mani neklausīsi, es pateikšu tēvam, kad viņš pārnāks mājās.» Bērnu savaldīšana ar iebiedēšanu ir neapdomāts solis un nav svarīgi, ka mēs nemaz negribam tā darīt. Mūsdienas daudzās skolās skolotāji cenšas motivēt bērnu pacensties, baidot ar koledžas iestājeksāmeniem. Taču šīs bailes rada bērnos vienīgi vairāk uztraukuma vai depresiju. Daži skolēni sāk gatavoties koledžai jau pirmajā klasē!

Atteikties no pēršanas, draudiem un sodiem — izklausās jau ļoti jauki, bet, ja bērns sāk niķošanās izvirdumu, kad jūs stāvat lielveikala kases rindā un nezināt, ko iesākt, tad draudēšana vai iepļaukāšana šķiet vienīgais risinājums. Kad bērns atsakās no rīta ģērbties, lai dotos uz skolu, vai arī pretojas zobu tīrīšanai pirms gulētiešanas, jūs nedomājot ķeraties pie draudiem un sodīšanas. Pat ja negribat izmantot draudus un sodu, tas liekas vienīgais līdzeklis, kad nekas cits neder. Tas tiešām jums ir vienīgais līdzeklis, jo jūs vēl neesat apguvuši pozitīvās audzināšanas iemaņas.

Ja bērns sāk niķošanās izvirdumu, kad jūs stāvat lielveikala kases rindā, un jūs nezināt, ko iesākt, tad draudēšana vai iepļaukāšana šķiet vienīgais risinājums

Jūs varat aizmirst vecās iebiedēšanas metodes, kad esat apguvis jaunas un nepieciešamas iemaņas, ar kurām spējat atmodināt un atraisīt bērnā atsaucību un pastiprināt motivāciju uzvesties saskaņā ar jūsu norādēm un vēlmēm.

ĪSS ATSKATS PEDAGOĢIJAS VĒSTURĒ

Pirms vairākiem tūkstošiem gadu ar bērniem apgājās sliktāk nekā tagad ar dzīvniekiem. Ja bērns neklausīja kādam no vecākiem, viņš tika smagi piekauts vai citādi sodīts, reizēm pat nogalināts. Divtūkstoš gadu vecās apbedījumu vietās Romā atklājās simtiem tūkstošu jaunu zēnu ķermeņu, kurus tēvi bija nogalinājuši par nepakļaušanos. Gadu gaitā cilvēce ir norobežojusies no tik galēji ļaunprātīgām un varmācīgām metodēm.

Mūsdienās vairums vecāku iepļaukā vai sit savus bērnus tikai galējas nepieciešamības gadījumā, kad šķiet, ka nekas cits nelīdz, vai arī tad, ja paši zaudē savaldīšanos. Tomēr šis pagātnes mantojums neatstājas. Pat gluži mierīgās ģimenēs var dzirdēt bērnus sakām: «Ja tu tā darīsi, tevi nositīs,» vai arī: «Tevi par to nositīs.» Kaut gan apjautājoties noskaidrojas, ka bērni nav to domājuši burtiski, tomēr tas skaidri norāda uz kārtības un labas uzvedības nodrošināšanai lietoto iebiedēšanu. Lai arī šajos divtūkstoš gados esam veikuši garu ceļu, iebaidīšanas paradums vēl ir dziļi iesakņojies.

Daži vecāki joprojām domā, ka viņu bērni ir jāieper. Atceros kādu uzskatāmu piemēru. Pirms desmit gadiem es parunājos ar kādu taksometra vadītāju no Dienvidslāvijas. Viņš ieminējās, ka Amerikas problēma esot tā, ka vecāki esot pārāk mīkstsirdīgi — viņi nesit savus bērnus. Es apjautājos, vai viņš ir ticis sists. Vīrietis ar lepnumu atzīmēja, ka tieši tāpēc viņš un arī viņa bērni izauguši par krietniem cilvēkiem. Ne viņš, ne viņa bērni nevienu nakti neesot pavadījuši ieslodzījumā! Viņam augot, neviena diena neesot pagājusi bez iekaustīšanas. Pieaudzis būdams, viņš bijis pateicīgs par šiem sitieniem. Viņš man apgalvoja, ka tā esot pavisam parasta lieta viņa valstī un pasargājusi viņu no kļūšanas par noziedznieku.

Tā ir tiešām pārsteidzoša psiholoģiska reakcija. Ļoti bieži bērni, kas cieš no sišanas vai ļaunprātīgas izturēšanās, vēl ciešāk piesaistās savam pāridarītājam. Laikam ritot, viņi sāk attaisnot šo varmācību un domā, ka ir to pelnījuši. Viņi neuzskata to par vecāku varas ļaunprātīgu izmantošanu, bet gan gluži otrādi — aizstāv vecāku rīcību. Kad viņiem uzrodas savi bērni, dabiski, viņi uzskata, ka arī viņu bērni ir pelnījuši to pašu. Šī iemesla dēļ dažiem vecākiem ir ļoti grūti pielāgoties pozitīvajām audzināšanas metodēm. Viņi turas pie iebiedēšanas paņēmieniem, jo paši tikuši fiziski sodīti, un domā, ka arī viņu bērni to pelnījuši. Viņi ir pārliecināti, ka šāda audzināšana palīdzējusi kļūt par labākiem pilsoņiem un šī metode palīdzēs arī viņu bērniem. Daudzcietušie bērni parasti saka: «Es biju tik slikts, ka viņiem nācās mani iekaustīt.»

Bērni, kas cieš no sišanas vai ļaunprātīgas izturēšanās, vēl ciešāk piesaistās savam pāridarītājam un cenšas attaisnot šo varmācīgo rīcību

Protams, daudz vairāk ir tādu vecāku, kas tikuši sisti, bet atzīst, ka tādas metodes vairs nekādi neder, tomēr viņi nezina, kas cits varētu līdzēt. Lai arī viņiem nepatīk pēršana un sodīšana, viņiem nav citas izvēles. Citi atsakās no pēršanas un tā rezultātā vai nu zaudē vadību pār saviem bērniem, vai arī bērniem parādās pašapziņas problēmas. Ja mēs gribam atteikties no pēršanas un sodiem, to vietā mums jālieto citi paņēmieni, kas nodrošina vadību pār bērniem un rada viņos atsaucību.

VARDARBĪBA IZRAISA VARDARBĪBU

Ja bērni ir uztverīgi, jūtīgi un atklāti, — un tādi viņi ir mūsdienās, — izturoties pret viņiem vardarbīgi, saņemsim to pašu pretī. Nav šaubu — ja bērni ir vadīti ar vardarbības draudiem, sodiem vai kaunināšanu, viņi, zaudējot savaldīšanos vai arī cenšoties atgūt varu, ķersies pie vardarbības, sodiem un kaunināšanas. Nežēlīgā niknuma disfunkcionālās izpausmes mūsdienās un vardarbība mājās rodas no neprasmes tikt galā ar spēcīgām emocijām.

Kad spēja izjust nebija tik ļoti attīstījusies, vardarbība un sodi bija iedarbīgi līdzekļi. Šodien pasaule ir mainījusies. Vecāki ir apzinīgāki un jūtīgāki, tādi ir arī viņu bērni. Ja vecāku rīcībā nav jaunu metožu bērnu vadīšanai un uzraudzībai, bērni kļūst arvien nežēlīgāki un turpina rīkoties disfunkcionāli. Viņi vai nu uzvedas dumpīgi un agresīvi, vai arī vērš šo varmācību pret sevi un kaitē savai pašcieņai. Viņi ienīst vai nu citus, vai paši sevi, un bieži vien viņos mājo abas izjūtas.

Bērni, kas cieš no vardarbības, ienīst vai nu citus, vai paši sevi

Man atliek pasmieties, kad daži speciālisti apgalvo, ka neesot zinātniski pierādīts, ka pēršana padara bērnus varmācīgus. Tāpat man teica, kad es pirms vairāk nekā piecpadsmit gadiem uzsāku seminārus «Vīrieši ir no Marsa, sievietes no Venēras», viņi man jautāja: «Kur ir zinātniskie pētījumi, kas pierādītu, ka vīrieši un sievietes ir atšķirīgi?» Es biju vadījies vienīgi pēc veselā saprāta.

Zinātniskie pētījumi lieliski noder mūsu zināšanu un redzes lauka paplašināšanai, taču, ja mēs kļūstam tik atkarīgi no tiem, ka sākam ignorēt veselo saprātu, esam aizgājuši par tālu, un zinātniskie pētījumi tad kļūst tikpat bīstami kā māņticība, kurā sabiedrība meklēja glābiņu. Par laimi, ne visi zinātnieki un pētnieki ir tik aprobežoti, lai atteiktos no veselā saprāta secinājumiem.

Ja mēs esam tik atkarīgi no zinātniskiem pētījumiem un ignorējam veselo saprātu, esam aizgājuši par tālu

Lai arī principu «vardarbība izraisa vardarbību» diktē veselais saprāts, pētījumos ir arī parādīts, ka bērni saskarsmē ar vardarbību kļūst nežēlīgi. Pēc 1989. gada grautiņa Losandželosā dažādām bērnu grupām tika rādītas trīs minūšu garas videolentes ar vardarbības ainām. Pēc tam šie bērni spēlējās citā telpā, kurā bija «niknās» rotaļlietas un parastās.

Kad bērniem tika paskaidrots, ka ekrānā redzamā vardarbība bijusi tikai aktieru tēlota, viņi neizvēlējās «niknās» rotaļlietas, bet spēlējās ar neitrālām vai mīļām rotaļlietām. Kad tika pateikts, ka ekrānā redzamā varmācība ir īsta, gandrīz visi bērni izraudzījās «niknās» rotaļlietas. īstas vardarbības vērošana televizora ekrānā izraisīja agresivitātes pieaugumu.

Bērniem līdz četrpadsmit gadiem vēl nav pilnībā attīstījusies loģiskā domāšana, lai viņi spētu izprast hipotētisku situāciju. Pat ja bērnam vai pusaudzim atgādina, ka aktieri televīzijas izrādē tikai izliekas, viņi to nespēj ilgi paturēt prātā; ja arī atceras, pēc brīža viņu emocionālā reakcija joprojām būs kā uz reālu notikumu. Ja nav šīs vajadzīgās kog- nitīvās attīstības, tad tas, ko bērns uzskata par īstu, arī kļūst īsts. Kad bērni ir aculiecinieki vardarbībai vai zemiskai rīcībai kādā TV pārraidē, viņi zināmā mērā zaudē izdevību attīstīt veselīgu nevainības, apskaidrības un jūtīguma apjausmu.

Ja bērni netiek pārkairināti ar vardarbības vai zemiskuma izpausmēm TV ekrānā, viņi noteikti jūtas drošāk un ir mierīgāk

Ja tēvs vai māte domā, ka kāda filma visumā ir laba viņu pusaudzim, tomēr nedaudz šaubās, labāk ļaut viņiem skatīties filmu videoierakstā. Mājas apstākļos iespaids ir daudz vājāks nekā tumšā kinozālē ar milzu ekrānu. Pieaugušajiem izrāde palīdz uz brīdi aizmirst savas šaubas un izjust filmas emocionālos pacēlumus un kritumus. Kino ir paredzēts pieaugušajiem, lai aizmirstu realitāti, līdz ar to viņi uz brīdi izjūt filmu kā realitāti. Ja filmu skatās bērni, mēs gribam, lai viņi patur prātā, ka tā nav īstenība.

Pārāk daudz laika pavadot kinozālē vai pie televizora, bērns var kļūt pārlieku uzbudināts arī tad, ja netiek atainota vardarbība vai zemiska rīcība. Tieši šī iemesla dēļ bērni parasti cenšas redzēto atkārtot vai arī nespēj savaldīties. Ja bērniem nākas izjust pārāk daudz, tas nomāc viņu nervu sistēmu un viņi kļūst ērcīgi, prasīgi, untumaini, uzbudināti, čīkstīgi, sakāpināti jūtīgi un neatsaucīgi. Pārmērīgs kairinājums iedarbojas nelabvēlīgi.

Un tomēr daudzi no tiem pašiem, kas skaļi klaigā par TV redzamo vardarbību, pēc brīža paši draud saviem bērniem ar nežēlīgiem sodiem. Taču zināmā mērā viņiem ir taisnība — vardarbība TV pārraidēs un filmās tiešām ietekmē mūsu bērnus, tomēr spriedums par TV nav īsti pareizs — daudz lielāka nozīme ir vecākiem, viņu uzskatiem par audzināšanu un to praktiskajam lietojumam.

Vecākiem ir daudz lielāka ietekme uz saviem bērniem nekā televīzijai

Ja bērnos ir ieaudzināta pārliecība, ka viņi ir slikti un pelnījuši sodu, televīzijas pārraidēs un kinofilmās redzētajai vardarbībai ir daudz lielāka negatīvā ietekme. Ja bērnu audzina bez pēršanas, sodiem vai kaunināšanas, viņus gan ietekmē redzētā vardarbība, taču viņi pēc tās netiecas. Vecākiem jācenšas bērnus pasargāt no ietekmes, ko rada pārmērīga seksa un vardarbības demonstrēšana TV un kinozālēs.

Līdzekļi veselīgu bērnu izaudzināšanai vecākiem ir viegli pieejami. Mēs nedrīkstam visu vainu par pieaugošo jaunatnes nežēlīgumu uzgrūst Holivudai — tā ražo filmas, kādas mēs gribam redzēt. Kamēr bērni tiek audzināti ar iebiedēšanu un kaunināšanu, viņi gribēs skatīties cietsirdības pilnus ražojumus.

KĀPĒC BĒRNI KĻŪST NEVALDĀMI UN AGRESĪVI

Ir pilnīgi skaidrs, kāpēc mūsdienās skolas bērni ir nevaldāmāki, negodbijīgāki, agresīvāki un nežēlīgāki. Ja mājās bērni cieš no agresīvas izturēšanās vai soda draudiem, šis uzbudinājums zēnos izraisa hiperaktivitāti; tagad to sauc par uzmanības deficīta sindromu. Meitenēm šīs agresīvās tieksmes pavēršas pret sevi pašu, radot zemu pašapziņu un gremošanas traucējumus.

Aizejiet uz jebkuru cietumu, un jūs pārliecināsieties, ka visi varmākas bez izņēmuma bērnībā ir smagi sodīti. Izciestie pāridarījumi ir tikpat sirdi plosoši kā tie, ko viņi sagādājuši saviem upuriem. Daudzi miljoni cilvēku ārpus cietumu sienām griežas pie psihologa, jo cieš no depresijas, nemiera, apātijas un citiem emocionāliem traucējumiem, kas radušies no iebiedēšanas bērnībā.

No otras puses, mūsdienās ir daudz bērnu, kas ir agresīvi un sabojāti no pārmērīgi «mīkstas audzināšanas». Konservatīvi vecāki izturas skeptiski pret šādām visatļautības metodēm, un viņiem ir taisnība. Lai arī ir iecerēts audzināt mīlestībā, trūkst paņēmienu, kā to īstenot. Brīvība un vara, kas tiek dota līdz ar pieciem principiem, jālīdzsvaro ar tikpat spēcīgiem līdzekļiem vadības saglabāšanai pār bērniem un viņu atsaucības izraisīšanai. Ja gribat ātri braukt, jums jāpārliecinās, vai bremzes ir kārtībā. Nedrīkst dot bērniem vairāk brīvības, ja jums nav iemaņu viņus apvaldīt.

Nedrīkst bērniem dot vairāk brīvības, ja jums nav iemaņu viņus apvaldīt

Daudzi vecāki, kas bērnībā bija piedzīvojuši sliktu apiešanos, nosolījās nekad nesist, nepērt, nepazemot un nesodīt savus bērnus. Viņi zināja, ka tas nelīdz, un, lai kļūtu par labākiem vecākiem, pārstāja lietot šādus paņēmienus. Taču problēma ir tā, ka viņi nezināja, kā vecās iebiedēšanas metodes nomainīt ar audzināšanu mīlestībā. Atsacīšanās no disciplīnas daudzos gadījumos sabojāja bērnus. Šāda mīkstsirdīga audzināšana ir tikpat neiedarbīga kā ierastā iebiedēšanas metode.

Atteikšanās no agrākās iebiedēšanas attaisnojas vienīgi tad, ja tās vietā lietojat kaut ko iedarbīgāku. Lai gan bērniem mūsdienās ir jaunas vajadzības, viņiem joprojām nepieciešams tēvs vai māte, kas viņus vada, pretējā gadījumā, lai cik jūs mīlētu savu bērnu, viņš izslīdēs no jūsu uzraudzības loka.

Pozitīvā audzināšana pērienu vai cita veida sodīšanu aizstāj ar bērna vecumam atbilstošu dažāda veida izolāciju, taču arī tā jālieto kā pēdējais mērs. Lai piespiedu vienatne attaisnotos, pirms tās jāliek lietā citas iemaņas, citādi izolācija pārvēršas par vēl vienu iebiedēšanas metodi un zaudē savu efektivitāti.

Pozitīvā audzināšana pērienu vai cita veida sodīšanu aizstāj ar izolāciju

Tagad, kad mums ir alternatīva audzināšanas metode, mums jāpārdomā, vai tiešām par kļūdīšanos būtu jāsit vai jāsagādā sāpes. Neviens bērns nekad nav pelnījis miesas sodu, bet mīlestību un atbalstu gan. Arī agrāk neviens nebija pelnījis sodu, taču tas bija vienīgais veids, kā atgūt varu un to saglabāt. Sodīšana un pēršana palīdzēja vecākiem noturēt virsroku un valdīt pār bērniem. Mūsdienās miesas sodiem ir pretēja iedarbība.

Agrāk ar miesassodiem uzturēja varu pār bērniem, mūsdienās tiem ir pretēja iedarbība

Senāk bērni nespēja saprast, kas ir pareizi, kas ne. Bailes no soda bija nepieciešamas, lai atturētu bērnus no sliktas uzvedības. Jo vairāk bērni pretojās, jo bargāku sodu saņēma. Soda mērķis bija salauzt viņu gribu. Tā ir tieši tā pati stratēģija, ko mēs redzam cilvēces vēsturē, — pateicoties tai, cilvēki pacieta un pat atbalstīja tirānu un diktatoru ļaunprātīgu rīcību. Vājas gribas cilvēki pieļauj sevis aizskaršanu. Par laimi, laiki ir mainījušies un Rietumu sabiedrība vairs necietīs un neatbalstīs varmācīgus tirānus. Mainījusies ir ne tikai sabiedrība, citādi ir arī bērni. Mūsu bērnus nesalauzīs, taču viņi, atbildot uz miesassodiem, turpinās nepakļauties.

Ja jūs joprojām neatsakāties no pēršanas un sodīšanas, uzdodiet sev šādu jautājumu: ja būtu vēl kāds veids, kas ir tikpat iedarbīgs vai pat labāks — bez iebiedēšanas, sodīšanas, kaunināšanas —, vai tad jūs nepārdomātu? Nu, protams, pārdomātu! Mēs turamies pie šīs iebiedēšanas, sodīšanas un kaunināšanas tāpēc, ka nezinām citu ceļu. Kad lasīsiet šo grāmatu, lai apgūtu jaunos bezsodu paņēmienus, tie jums ne tikai kļūs skaidrāki, bet arī parādīs savu efektivitāti. Un tas ir pats galvenais. Mēs nepētām filozofiskos «par un «pret» dažādām audzināšanas pieejām, mēs runājam par alternatīvu metodi, kas uzreiz dod rezultātu. Tā ir ne vien iedarbīga, bet atbilst arī iekšējai sirdsbalsij. Lai jūsu sirdsbalss un veselais saprāts jums dod ticību un drosmi pilnībā atteikties no vecajām audzināšanas metodēm un sākt lietot jaunās pozitīvās iemaņas!

GLOBĀLĀS PĀRVĒRTĪBAS APZIŅĀ

20. gadsimtā Rietumu psiholoģijas zinātne attīstījās, reaģējot uz sabiedriskās apziņas jaunajām vajadzībām. Pirms simt gadiem iedziļināšanās savās iekšējās izjūtās, vēlmēs un vajadzībās nebija tik svarīga. Ļaudis bija vairāk norūpējušies par izdzīvošanu un drošību, nevis par savām jūtām, turklāt daudzi tās nemaz neapzinājās. Vairumam cilvēku nebija ne jausmas par savām psiholoģiskajām un emocionālajām vajadzībām.

Līdz ar izmaiņām pasaulē arī mūsu bērni ir pārvērtušies. Bieži vien izrādās, ka mūsu bērni apzinās savas iekšējās izjūtas labāk nekā mēs savējās. Mēs esam nākuši pasaulē, kad norisinās milzu pārvērtības globālajā apziņā. Ir izmainījusies sabiedriskā doma, līdz ar to lielāka loma ir mūsu iekšējai pasaulei. Tādas rakstura īpašības kā mīlestība, līdzjūtība, atsaucība, piedošana vairs nav izsmalcināti jēdzieni filosofiem un garīgajiem līderiem, tās ir ikdienas izjūtas. Varasvīru uzvedība un paņēmieni, kas reiz šķita pieņemami, tagad tiek uzskatīti par ļaunprātīgiem.

Tādas rakstura īpašības kā mīlestība, līdzjūtība, atsaucība, piedošana vairs nav izsmalcināti jēdzieni filosofiem un garīgajiem līderiem, tās ir ikdienas izjūtas

Vēsturē netrūkst liecību cilvēces apziņas baisajām izpausmēm. Viduslaikos dažādas reliģiskas un politiskas institūcijas brutāli slepkavoja un mocīja miljoniem nevainīgu vīriešu, sieviešu un bērnu tikai tāpēc, ka viņiem bija citādi priekšstati par Dievu vai arī viņi lietoja dažādus augus ārstnieciskos nolūkos. Šodien vairums cilvēku ir pret šādu izrēķināšanos. Cilvēces apziņa ir attīstījusies, tāpēc šādu briesmu darbu attaisnošana ir gandrīz vai neiedomājama.

Vairs nav jāpārliecina, ka nogalināšana, zagšana, izvarošana un laupīšana ir noziegums. Jūsu sirdsapziņa saka priekšā, ka tā nedrīkst darīt, un nav vajadzības jūs par to pārliecināt. Analoģiski, maz ticams, ka jūs pieļautu kādam politiskam līderim uzsākt karu, pakļaut kādu valsti un izlaupīt tās kultūras un mākslas vērtības. Un tomēr mūsdienās visā pasaulē ir muzeji, kuros ir papilnam zagtu priekšmetu jeb tā saukto «kara trofeju». Šāda psihopātiska egocentriska uzvedība šķita pieņemama vēl pirms piecdesmit gadiem!

Mainoties sabiedriskajai domai, cilvēkam attīstās sirdsapziņa un arī intelekts. Ja cilvēki nespēj saprast, kas ir labi, kas slikti, viņiem nepieciešami daudzi likumi, kas jāpastiprina ar sodiem. Ja cilvēks spēj attīstīt sirdsapziņu, sodīšana kļūst nevajadzīga. Pozitīvās audzināšanas sūtība ir ne tik daudz mācīt bērnam, kas ir labi, kas slikti, bet gan atmodināt un attīstīt bērna iedzimto spēju pašam to apzināties.

Labāk māciet nevis to, kas ir labi un kas — slikti, bet gan to, kā pašam iekšēji to apzināties

Pateicoties sirdsapziņai, mēs spējam iekšēji saprast, kas ir pareizi, kas — nepareizi. Tā ir mūsu iekšējais kompass, kas allaž rāda pareizo virzienu. Mēs ne vienmēr zinām īsto atbildi, taču iekšējais kompass nekļūdīgi rāda pareizo ceļu. Agrāk sirdsapziņu mēdza aprakstīt kā ieklausīšanos klusajā iekšējā balsī. Tas bija vienīgais veids, kā attēlot ko tādu, ko mūsdienās izjūt visi — mēs taču mēdzam teikt: «Man ir tāda sajūta, ka...»

Jūtas ir veids, kā mūsu dvēsele sazinās ar mums. Ja cilvēks ir «ciet- pauris», viņam neatliek nekas cits, kā ievērot likumus un sodīt to pārkāpējus. Ļaudis ar atvērtu sirdi spēj just, kas ir pareizākais viņiem. Šo pašu apjausmu, izskaidrojot ārējās parādības, sauc par intuīciju; lietojot problēmu risināšanā — par radošajām spējām, bet attiecībās starp cilvēkiem to dēvē par spēju mīlēt (jeb atzīt kāda cilvēka labestību) bez nosacījumiem un piedot. Prāta attīstība, protams, ir ļoti svarīga, taču sirdsapziņas lološana ir vērtīgākā dāvana, ko vecāki spēj dot saviem bērniem.

Visi vecāki grib, lai viņu bērni zinātu, kas ir pareizi, un attiecīgi arī saprātīgi rīkotos. Tas nebija iespējams, kamēr nebija notikušas šīs globālās pārvērtības apziņā. Vecāki, lai atturētu bērnus no sliktā un rosinātu labo, izmantoja sodīšanu un citus iebiedēšanas un kaunināšanas paņēmienus. Mūsdienu bērni jau piedzimst ar jaunu potenciālu šīs iekšējās izjūtas attīstībai. Šo spēju viņiem dod jūtīgums, taču tas var novest arī pie postošām sekām, ja tiek lietoti vecie iebiedēšanas paņēmieni. Lai kāda būtu audzināšanas metode, tā vai nu vēršas pret pašu audzinātāju, vai arī tiek vadīta pēc audzināmā ieskatiem.

Bērni nodara lielu ļaunumu paši sev, ja pret viņiem mūsdienās lieto iebiedēšanas metodes

Katram bērnam tagad piemīt iedzimta spēja saprast to, kas ir pareizi un kas — nepareizi. Viņos ir potenciāls sirdsapziņas attīstīšanai, taču tas rūpīgi jākopj.

Pozitīvās audzināšanas paņēmieni atmodina šo iekšējo potenciālu. Ja bērni uzklausa savu sirdsapziņu, viņi uzvedas labi, taču tā nav bez- domu paklausība. Viņi ciena citus ne jau aiz bailēm, bet gan tāpēc, ka uzskata to par pareizu. Viņi labprāt un sekmīgi iesaistās «diplomātiskās» sarunās. Viņi spēj sevi aizstāvēt un apstrīdēt autoritatīvas personas. Viņi ir radoši, atsaucīgi, kompetenti, līdzjūtīgi, pārliecināti un mīloši. Apgūstot un lietojot pozitīvās audzināšanas metodes, audzināšanas darbs kļūst vieglāks un vieglāks, turklāt gandarījums par bērniem ir daudz lielāks. Nav vērtīgākas balvas, kā redzēt savus bērnus laimīgus un piepildām savus sapņus.

Jaunas iemaņas atsaucības radīšanai

Jo ātrāk jūs izbaudīsiet pozitīvās audzināšanas spēku, jo vieglāk jums būs atteikties no iebiedēšanas paņēmieniem. Pamēģiniet tikai vienu nedēļu izmantot šajā nodaļā aprakstītos ieteikumus un jūs nekad negribēsiet atgriezties pie vecajām metodēm. Atcerieties — lai pozitīvā audzināšana būtu iedarbīga, jūs nedrīkstat atkal ķerties pie sodīšanas un draudiem. Jūs pārliecināsieties, ka bērni brīnumainā kārtā sāk atsaukties, un to var teikt par visu vecumu bērniem, arī tīņiem. Ja bērni audzināti ar iebaidīšanu, iespējams, ka paies ilgāks laiks, tomēr labvēlīgā iedarbība būs. Nekad nav par vēlu likt lietā šos paņēmienus. Daudzos gadījumos tie palīdz labāk saprasties arī ar dzīvesbiedru.

NEPAVĒLIET UN NEPIEPRASIET — PALŪDZIET!

Lai veidotu sadarbību, bērnos jārod vēlme uzklausīt un atsaukties jūsu lūgumiem. Vispirms jāiemācās iespējami iedarbīgi vadīt bērnu. Pastāvīga izrīkošana nelīdz. Atcerieties pats savu darba pieredzi. Vai jums patiktu, ja kāds visu laiku teiktu, kas jādara? Bērna ikdiena ir piepildīta ar simtiem pavēļu. Nav jābrīnās, kāpēc mātes sūdzas par to, ka bērni neklausās. Vai arī jūs «neizslēgtos», ja kāds visu laiku jūs bikstītu?

Bērna dzīvē netrūkst visdažādāko rīkojumu, piemēram: liec to nost, neatstāj to tur, nerunā tā ar brāli, nesit māsai, sasien kurpes, aizpogā kreklu, ej tīrīt zobus, izslēdz televizoru, nāc ēst, sabāz kreklu biksēs, apēd saknes, ēd ar dakšiņu, nespēlējies ar ēdienu, beidz runāt, sakop savu istabu, aizvāc to nekārtību, kuš, taisies gulēt, guli, atved māsiņu, neskrien, neizmētā lietas pa visu māju, uzmanies, nemet to zemē, beidz bļaustīties — un vēl, un vēl, atkal un atkal. Vecākus pārņem apnikums un izmisums, nemitīgi izrīkojot bērnu, bet viņš vienkārši laiž visu gar ausīm. Atkārtoti izteiktas pavēles vājina saziņas saites.

Alternatīvā pozitīvā audzināšana iesaka pavēļu vietā izteikt lūgumus. Vai jums nepatiktu labāk, ja jūsu priekšnieks (vai dzīvesbiedrs/ e) jums palūgtu, nevis liktu kaut ko darīt? Jūsu atsaucība būtu lielāka, tāpat ir ar bērniem. Šī pāreja ir ļoti viegla, tomēr nepieciešama ilgstoša trenēšanās. Piemēram, sakiet nevis «ej iztīri zobus», bet gan «lūdzu, ej iztīri zobus»; nevis «nesit brāli», bet gan «lūdzu, tūlīt beidz viņu sist».

SAKIET «VAI TU TO IZDARĪSI», NEVIS ,«VAI TU VARĒTU TO IZDARĪT»

Raugieties, lai, izsakot savu lūgumu, jūs pēc iespējas mazāk lietotu «vai tu vari», «vai tu varētu». Frāze «vai tu to izdarīsi» rada brīnumus, bet «vai tu to varētu» vai arī «vai tu to vari» izraisa apjukumu. Sakot «vai tu savāktu šo nekārtību» jūs paužat savu lūgumu, bet, sakot «vai tu nevarētu savākt šo nekārtību», jūs uzdodat jautājumu par varēšanu, būtībā jūs jautājat «vai tu spētu savākt šo nekārtību». Lai rosinātu atsaucību, jums ļoti tieši un skaidri jāformulē sava vēlme; šis lūgums noteikti jāizsaka tā, lai bērns uz to atsauktos.

Protams, ir pilnīgi vietā jautāt «vai tu varētu savākt šo nekārtību» tad, ja jūs tiešām šaubāties par varēšanu. Ja jūs lūdzat kaut ko izdarīt, nerunājiet aplinkus. Vecāki lielākoties saka «vai tu varētu», un tas izklausās kā rīkojums ar nelielu apvainojuma piedevu. Vairums no viņiem dara to tāpēc, ka tā ir teikuši viņu vecāki un tas izskan gluži automātiski.

Lai ari tas var likties tīrais sīkums, tomēr tas, kā jūs prasāt, ļoti lielā mērā ietekmē bērna vēlēšanos palīdzēt.

«Vai tu varētu savākt šo nekārtību?» — tas nav lūgums, tas ir rīkojums ar daudzu mulsinošu netiešu mājienu piedevām

Lai kāds būtu vecāku nodoms, ja viņu balsī saklausāmas raizes, vilšanās vai uztraukums un viņi saka «vai tu vari», «vai tu varētu», bērni mēdz saklausīt jebkuru no šiem mājieniem.

«Tev jāsavāc šī nekārtība.»

«Tev vajadzēja savākt šo nekārtību.»

«Man nevajadzēja tev to prasīt.»

«Es jau agrāk esmu tev teikusi savākt aiz sevis visu nekārtību.»

«Tu nedari tā, kā es esmu tev likusi darīt.»

«Tu nedari tā, kā pieklātos tavā vecumā.»

«Tu man vienmēr sagādā tikai raizes.»

«Kaut kas ar tevi nav kārtībā.»

«Es ļoti steidzos un nevaru visu padarīt.»

Runāšana aplinkus un netiešs pārmetums izbojā iespējamos pozitīvās audzināšanas rezultātus. Lietojot ikdienā šos paņēmienus, jūs pārliecināsieties, ka tiešs formulējums bez pārmetumiem un iebiedēšanas iedarbojas daudz labāk.

Lai aina būtu skaidrāka, iedomāsimies, ka jūs varat novērot aktivitāti bērna smadzenēs. Kad jūs jautājat «vai tu varētu», iespējams, kreisajā puslodē novērojama rosība, prātojot, ko jūs īsti ar to domājat. Ja jūs sakāt «vai tu to izdarīsi» vai arī «izdarītu», rosība novērojama labajā puslodē un tiek aktivizēts motivācijas centrs.

Lūgums kaut ko izdarīt apiet bērna pretošanos un uzaicina viņu uz sadarbību

Uz brīdi iztēlojieties, ka jūs esat bērns un dzirdat divus dažādus izteikumus: «Vai tu nevarētu beigt runāt un iet gulēt?» un «Lūdzu, beidz runāt un ej gulēt!» Sākumā šķiet, ka pirmais teikums skan pieklājīgāk, turpretī otrais izklausās valdonīgāk un drīzāk kā rīkojums. Iedziļinoties atšķirībās, jūs sapratīsiet, ka «nevarētu» izklausās jauki, taču tur jaušama apslēpta pavēle: «es tev lūdzu pieklājīgi; tu labāk paklausi, citādi...». Turpinot izvērtēt, jūs sapratīsiet, ka «lūdzu, ej gulēt» izklausās kā uzaicinājums sadarboties. Ja vēlaties iebilst, varat to darīt. Sadarbība ir tieši tas, ko mēs gaidām no saviem bērniem. Izsakot vienīgi pavēli, patiesībā mēs atturam bērnus no atsaucības.

Šiem mazajiem vārdiņiem ir ļoti liela nozīme, it īpaši attiecībās ar zēniem. «Vai tu izdarīsi» un «vai tu izdarītu» ir piemērotāka forma ne tikai maziem zēniem, bet arī pieaugušiem vīriešiem. Sievietes mēdz izvairīties no lūguma izteikšanas un, kad viņas to dara, tas parasti tiek formulēts aplinkus. Skaidra runa ir vajadzīga ne tikai vīriešiem, bet vēl vairāk bērniem.

«Vai tu vari» un «varētu» izklausās mulsinoši, un pamazām bērnam zūd vēlme sadarboties. Jūs esat vecāki, jūs taču nelūgtu bērnam kaut ko izdarīt, ja nebūtu pārliecināti, ka viņš to spēj. Kad jūs vaicājat «vai tu varētu izslēgt televizoru», jūs taču patiesībā neprasāt, vai bērns to spēj izdarīt, jūs gribat, lai viņš izslēdz, un jūs nododat neizteiktu norādījumu, ka viņiem nav pamatota iemesla to neizslēgt.

Lai arī šķiet pieklājīgi atsaucības izraisīšanai lietot frāzes «vai tu vari», «vai tu varētu», tās nav iedarbīgas. Atkārtota šo vārdiņu lietošana pamazām atņem bērnam dabisko vēlmi sadarboties

Es sāku lietot šos paņēmienus, kad mana meita Lorīna bija pavisam maza; galvenokārt tāpēc, ka gribēju sagatavot savas trīs meitas veiksmīgai turpmākai personīgai dzīvei. Kā jau es rakstīju grāmatā «Vīrieši ir no Marsa, sievietes no Venēras», viena no svarīgākajām iemaņām, kas sievietēm jāapgūst attiecībās ar vīriešiem, ir māka palūgt atbalstu, lai tas vīrieti rosinātu, nevis atgrūstu. Sievietēm bērnībā nav iemācīts palūgt to, ko viņas vēlas.

Es zināju, ka vislabāk to var meitām iemācīt, rādot priekšzīmi, tāpēc sāku izteikt savu lūgumu kaut ko izdarīt, izmantojot «vai tu izdarīsi» un «lūdzu». Man par prieku, meitas ātri atsaucās. Citi jutās pārsteigti, kad pirmsskolas nodarbībās Lorīna jautāja: «Vai tu, lūdzu, man palīdzēsi?» vai arī: «Vai tu nebeigtu ar mani tā runāt?» un: «Man bija grūta diena, vai tu, lūdzu, nepalasītu man priekšā?»

Lai arī mana iecere bija iemācīt meitas pareizi palūgt to, ko viņas vēlas, un viņas to tiešām apguva, līdztekus tam es vēlāk ievēroju, ka šīs frāzes radīja viņās lielāku atsaucību. Tagad, kad vecāki sāk bez aplinkiem lietot šo paņēmienu, lai veicinātu sadarbību ar bērniem, viņi turklāt palīdz apgūt māku palūgt un dabūt to, ko vēlas.

ATSAKIETIES NO RETORISKIEM JAUTĀJUMIEM

Vēl sliktāka nekā «vai tu vari» un «varētu» ir retorisku jautājumu izteikšana. Retoriski jautājumi ir īsti vietā tad, ja jūs pārliecināšanas runu gribat darīt iespaidīgāku, taču atsaucības izraisīšanā tie iedarbojas gluži pretēji. Katrā retoriskā jautājumā vienmēr ir kāds netiešs mājiens. Bērnu audzināšanā parasti tas ir netiešs pārmetums, ko mīlošais tēvs vai māte nevēlas izteikt tieši, tāpēc ietērpj to retoriska jautājuma veidā. Daudzas mātes pat neaptver, ka viņu aizrādījums ir negatīvs, taču, nedaudz iedziļinoties, to var saprast itin viegli.

īpaši bieži paklausības rosināšanai retoriskus jautājumus izsaka sievietes. Ja māte vēlas, lai bērns uzkoptu savu istabu, viņa saka nevis «vai tu, lūdzu, nesatīrītu savu istabu», bet gan lieto retorisku apgalvojumu ar pārmetuma un kaunināšanas pieskaņu, piemēram, «kāpēc šajā istabā joprojām ir tāda nekārtība». Papētīsim dažus piemērus.

Retoriskais jautājums

Kāpēc šajā istabā joprojām ir tāda nekārtība?

Kad tu beidzot kļūsi liels?

Kāpēc tu sit brālim?

Kas tev kaiš?

Kā tu varēji aizmirst to izdarīt?

Kāpēc jūs vēl sarunājaties?

Iespējamie netiešie mājieni

Istabai jau vajadzēja būt kārtībā. Tu esi slikts. Tu esi slaists. Tu manī neklausies tā, kā vajadzētu.

Tu uzvedies kā maziņš. Man ir neērti tevis dēļ. Tu jau esi liels. Tev vajadzētu uzvesties savādāk.

Tu esi slikts, ja sit savu brāli. Tu tiešām esi dumjš. Tev nav īsta iemesla sist brāli, bet tu tomēr sit.

Kaut kas nav tā, kā vajag. Tu uzvedies savādi. Ja vien nav pamatota iemesla, tu nedrīksti tā uzvesties... tas ir slikti...

Tu vai nu tiešām esi dumjš, vai arī ļoti slikts un bezjūtīgs. Tu man sagādā vienīgi raizes. Es it nemaz nevaru uz tevi paļauties.

Jums vajadzēja jau gulēt, jūs tiešām esat slikti bērni. Es esmu jums to teikusi neskaitāmas reizes, bet jūs neklausāties.

BEZ APLINKIEM

Viena no svarīgākajām mākslām, kas mātēm jāapgūst, ir tiešums, it īpaši runājot ar maziem puikām. Sievietes nereti mēdz izklāstīt, ar ko viņas ir neapmierinātas, taču tam neseko lūgums. Tā ir gluži kā zvejošana tuksnesī. Viņām ir visai vājas izredzes panākt vēlamo. Lūk, daži aplinkas runāšanas piemēri.

Negatīvs aizrādījums

Bērni, jūs taisāt pārāk lielu troksni.

Tavā istabā atkal ir juceklis.

Man nepatīk, kā tu apejies ar māsu.

Tev nevajadzētu sist brālim.

Tu atkal mani pārtrauc.

Tu nedrīksti tā ar mani runāt.

Tev kurpju saites atsējušās.

Tu pagājušo reiz nokavēji.

Slēpta pavēle

Apklustiet!

Sakārto istabu!

Esi labs, nedari viņai tā!

Nesit brālim!

Nepārtrauc mani!

Nerunā ar mani tā!

Sasien kurpju saites!

Ierodies laikā!

Šajos piemēros māte vai tēvs cenšas rosināt bērnu kaut ko darīt, norādot uz problēmu, taču netiek pateikts, kas tieši jādara. Šo slēpto lūgumu bērns bieži vien pat neaptver, viņš nedara neko, tikai veras tukšumā. Lai bērna reakcija būtu tieša, arī lūgumam jābūt bez aplinkiem, neuzsverot negatīvo. Uzsverot to, ko bērns ir slikti izdarījis vai arī kāpēc viņam būtu jānokaunas, jūs nepanāksiet sadarbību. Papētīsim, kā negatīvos aizrādījumus iespējams pārfrāzēt par iedarbīgiem lūgumiem.

Negatīvs aizrādījums

Bērni, jūs taisāt pārāk lielu troksni.

Tavā istabā atkal ir juceklis.

Man nepatīk, kā tu apejies ar māsu.

Tev nevajadzētu sist brālim.

Tu atkal mani pārtrauc.

Tu nedrīksti tā ar mani runāt.

Tev kurpju saites atsējušās.

Tu pagājušo reiz nokavēji.

Slēptā pavēle

Lūdzu, apklustiet!

Vai tu sakārtosi savu istabu, lūdzu?

Lūdzu, esi labs un nedari tā māsai!

Lūdzu, nesit brālim!

Lūdzu, noklausies līdz galam!

Lūdzu, nerunā ar mani tā!

Sasien, lūdzu, kurpju saites!

Lūdzu, ierodies laikā!

IZTIECIET BEZ PASKAIDROJUMIEM

Lai rosinātu bērnu darbībai, jums ne tikai jāraugās, lai pavēles vietā tiktu izteikts lūgums, bet arī jāizvairās no pamatojuma izklāsta. Daudzi labu vēloši speciālisti iesaka galveno uzmanību pievērst veicamās darbības pamatojuma izklāstam. Tas nelīdz. Ja jūs, vecāki, savu sakāmo izskaidrojat, it kā lai attaisnotu savu lūgumu, jūs atsakāties no savas vecāku varas. Jūs mulsināt bērnu. Daudzi vecāki, labu domādami, mēģina pārliecināt bērnus izpildīt norādījumus, kad vajadzētu atgādināt, ka pretoties var, tomēr mammai un tētim ir noteicošais vārds.

Jums nav jāsaka: «Laiks iet gulēt, tev rīt spraiga diena. Vai tu neiztīrītu tagad zobus?» Vienkārši pasakiet: «Vai tu neiztīrītu tagad zobus?» Iztieciet bez paskaidrojuma. Kad bērni pretojas vecākiem, viņi parasti noliedz pamatojumu, bet, ja jūs to atmetat, viņiem ir mazāk iespēju pretoties.

Ar to nākas saskarties vairumam vīriešu, atsaucoties uz sievietes lūgumu. Bieži vien sievietes sniedz garu paskaidrojumu, kāpēc kaut kas būtu jādara, taču vīriešiem daudz labāk patiktu, ja viņas izteiktos īsāk. Jo vairāk sieviete runā par darāmā pamatojumu, jo lielāku pretestību sāk just vīrietis. Tātad — jo īsāk jūs formulēsiet savu lūgumu, jo labprātāk bērns sadarbosies.

Ja jūs gribat, lai mazs bērns saprastu, kāpēc būtu jāiet gulēt, pastāstiet viņam vēlāk, kad viņš jūs būs iepriecinājis ar savu atsaucību. Tad, kad mazais jau ir gultā, jūs varat pateikt apmēram tā: «Es priecājos par tevi, tu tik labi pats nomazgājies un iztīrīji zobus, tagad tev būs laiks diezgan izgulēties. Rītdien tev ir liela diena, un, ja būsi labi izgulējies, tu jutīsies možāks.» Ja bērni ir kaut ko labi paveikuši, viņi ir labāk noskaņoti uz nelielu parunāšanos.

Vairums vecāku izmanto runāšanu, lai motivētu bērnus tad, kad viņi pretojas vai arī kad izdarījuši kaut ko sliktu. Šī kļūdainā laika izvēle tikai pastiprina bērnu nepilnvērtības un vainas apziņu, un ar laiku viņi zaudē dabisko vēlmi sadarboties. Var izrādīties, ka tas palīdz, ja bērns ir ļoti mazs, taču pubertātes vecumā, ja bērns pakļausies jums, būdams labiņš un paklausīgs, viņš izjutīs nepieciešamību dumpoties. Lai rosinātu atsaucību, atsakieties no paskaidrojumiem, tad rezultāts būs krietni labāks.

Lūk, daži tipisku kļūdu piemēri un alternatīvi lūguma izteikšanas veidi.

Paskaidrojums

Tu esi pārāk daudz šodien skatījies televizoru, laiks to izslēgt. Es gribu, lai tu darītu kaut ko citu.

Katru reizi, kad mēs esam gatavi iet uz skolu, tu aizmirsti, kur ir tavas kurpes. Es gribu, lai tu tās vienmēr noliec vienā un tai pašā vietā, lai varētu atcerēties

Man visu laiku jāvāc tevis izmētātās lietas. Es gribu, lai tu tūlīt visu to savāc.

Es šodien tiešām esmu piekususi, es netikšu galā ar uzkopšanu. Es gribu, lai tu šovakar nomazgā savus traukus!

Labāks lūguma formulējums

Vai tu neizslēgtu televizoru un neuzsāktu kaut ko citu?

Vai tu nenoliktu savas kurpes vienā un tai pašā vietā, lai varētu atcerēties?

Lūdzu, savāc visu tūlīt!

Esi tik labs, nomazgā šovakar savus traukus! Es ļoti priecātos par to.

ATSAKIETIES NO MORĀLES LASĪŠANAS

Vēl sliktāk nekā paskaidrojumi pirms lūguma izteikšanas iedarbojas pamācības par to, kas ir labi un kas — slikti. Patiesībā ir pilnīgi bezjēdzīgi teikt: «Nav labi sist brāli. Nevajag kauties. Vai tu, lūdzu, nebeigtu viņu tagad sist?» Tas ne tikai izklausās stīvi un nedabiski, bet arī nelīdz. Protams, pieklājības normas vajag mācīt, taču tās neder bērna motivācijai. Ja pamācības par slikto un labo tiek dotas, lai rosinātu bērnus, viņiem zūd vēlme sadarboties, viņi cenšas izprast, kas ir labs, kas slikts, kas pareizi un kas nepareizi. Bērni, kuriem vēl nav deviņi gadi, nav gatavi tik sarežģītai prātošanai, bet vecāki bērni vienkārši pārstāj klausīties.

«Lekciju» bērniem neatkarīgi no vecuma var dot tikai tad, kad viņi paši to lūdz. Daudzi vecāki sūdzas, ka bērni ar viņiem nerunā. Galvenais iemesls ir tas, ka vecāki pārāk aizraujas ar padomu un pamācību došanu. Bērni nepievērš uzmanību šādai morāles lasīšanai, it sevišķi tad, kad vecāki to izmanto vai nu, lai rosinātu kaut ko darīt, vai arī, lai pamācītu, kas nepareizi. Abos gadījumos morāles lasīšana ir ne tikai bezjēdzīga, bet pat kaitējoša. Lūk, tipiska «lekcija».

«Tavs brālis negribēja tev nodarīt pāri, viņš taču tikai spēlējās un trāpīja tev nejauši. Dzīvē vienmēr pareizāk ir izskaidroties ar vārdiem, nevis ar dūrēm. Kaušanās tikai visu pasliktina. Ja skolā tevi sadomātu iekaustīt kāds lielāks puika, tev taču tas nepatiktu, tāpat arī tavam brālim nepatīk, ka tu sit viņu. Labāk par kaušanos iedarbojas vārdi. Tev vajadzēja nevis sist viņam, bet gan pateikt: «Man nepatīk, ka mani sit. Lūdzu, izbeidz!» Ja viņš nepārstāj, atkārto vēlreiz. Atceries, nevajag kauties. Vienmēr ir kāda cita izeja. Dažreiz tu vari vienkārši aiziet prom, it kā tev būtu apnikusi šāda uzvedība. No otras puses, ja tu vēlies kauties, es labprāt pavērošu sportisko cīņu, varētu arī uzvilkt boksa cimdus. Ir derīgi iemācīties sevi aizstāvēt, ja nav iespējams tikt galā citādi, tomēr nav labi kauties ar brāli. Jūs abi zināt, kā izskaidroties ar vārdiem, turklāt vienmēr varat mani pasaukt palīgā... Nevajag sist brāli...»

Ja bērns jums nelūdz padomu, neuzspiediet to, lai cik tas būtu labs un derīgs, tas tikai palielinās pretestību.

NEMANIPULĒJIET AR JŪTĀM

Savās izjūtās vislabāk dalīties ar vienaudžiem. Cenšoties iemācīt bērniem nozīmīgo jūtu apjausmas un uzticēšanas prasmi, vecāki kļūdās, izklāstot savas emocijas. Daudzās grāmatās uzsvērti tiek ieteikts visās savās izjūtās dalīties ar bērniem. Lai arī šis padoms ir labi domāts, nereti izrādās, ka tas kavē bērna atsaucības izraisīšanu.

Vecākiem tiek mācīts sadarbības veicināšanai lietot vienkāršu formulu: kad a b c, es jūtos 1 2 3, jo gribu x y z.

Piemēram: «Kad tu kāp tanī kokā, es baidos, ka tu nokritīsi, tāpēc es gribu, lai tu kāp zemē.»

Vai arī: «Kad tu sit brāli, es kļūstu dusmīgs, jo es gribu, lai jūs nekau- jaties un sadzīvojat labi.»

Šī formula un tai līdzīgās labi noder, lai palīdzētu bērniem dalīties izjūtās savā starpā vai arī lai atvieglotu saskarsmi starp pieaugušajiem, taču jūtu paušana citas paaudzes cilvēkam nav iedarbīga. Kad vecāki, kuru rokās ir vadības groži, dalās savās negatīvajās izjūtās ar bērniem, lai veicinātu labu uzvedību, bērniem tiek uzkrauta pārmērīga atbildības nasta. Viņi jūtas vainīgi par vecāku apbēdināšanu un pielāgo savu uzvedību vai arī jūtas manipulēti un pretojas sadarbībai. Negatīvās izjūtas nevajag uzticēt bērniem, «vadonim» neklājas nonākt līdz bērna līmenim. Tiklīdz izsakāt savas negatīvās izjūtas, jūs krietni vien zaudējat savu vadību un spēju radīt sadarbību.

Vecāki, kas uztic savas izjūtas bērniem, brīnās: «Kāpēc bērni tik ļoti pretojas manai vadībai?» Vēlāk, sasniedzot pubertāti, bērni pilnīgi izbeidz pārrunas ar vecākiem. Daudzi vīrieši nelabprāt ieklausās sievas izjūtās, jo bērnībā pārāk jutušies mātes izjūtu manipulēti. Uzskatāmi skaidri tas ir saredzams šādā piemērā, kad māte vai tēvs saka: «Ja tu dari tā, es jūtos tik sarūgtināts (es strādāju tik smagi, lai tev būtu labāka dzīve, un tu pat nemēģini pacensties). Es gribu, lai tu darītu tā...» Šim bērnam ir tikai divas iespējas: vai nu justies slikti, vai arī nelikties ne zinis par vecākiem. Neviena no tām nav labvēlīga.

Ja vecāki ir apbēdināti un jūt vajadzību parunāties, viņiem jāatrod kāds cits pieaugušais, kurš spēj mierināt un atbalstīt. Nav pareizi cerēt uz emocionālu atbalstu no bērnu puses. Protams, ir ļoti apsveicami dalīties ar bērniem pozitīvās izjūtās, taču negatīvās tiks atvairītas kā manipulēšanas līdzeklis.

Daži vecāki uzskata, ja viņi pateiks «es tiešām esmu dusmīgs», šī iebiedēšana rosinās bērnu. Protams, tā tikai kavē, tā ir iebiedēšanas tipa audzināšana un galu galā iznīcina bērna dabisko vēlmi izpildīt jūsu teikto. Ja jūtas tiek izmantotas manipulēšanai, daži bērni gan kļūst paklausīgi, taču ne atsaucīgi. Daudzi bērni, it sevišķi zēni, novēršas no vecākiem, viņi pārstāj tos uzklausīt un pat neskatās acīs.

Vecāki mēdz izmantot jūtu izklāstu, lai mācītu bērnus iedziļināties savās emocijās. Tas izdosies labāk, ja jūs necentīsieties rosināt bērnus kaut ko uzsākt. Vispiemērotākais brīdis ir tad, kad bērni apvaicājas par jūsu izjūtām vai arī grib zināt, vai jūs jebkad esat tā jutušies kā viņi.

MAĢISKAIS VĀRDS ATSAUCĪBAS VEICINĀŠANAI

Tātad, izsakot lūgumu, jums jārunā lakoniski, bez aplinkiem, un jālieto forma «vai tu, lūdzu, izdarīsi...», «lūdzu, izdari». Taču ir vēl viena prasme, un tā ir vissvarīgākā — nevajag aizmirst izmantot iedarbīgāko vārdu atsaucības rosināšanai, proti, «darīsim...».

Visumā bērniem līdz deviņu gadu vecumam nav noformējusies personības izjūta. Izsakot pavēli, drīzāk tiek padziļināta šķirtne starp viņiem un vecākiem, nevis izmantota bērnu dabiskā saikne ar vecākiem.

Kad vien iespējams, uzaiciniet bērnus piedalīties kādā darbā. Pat tad, ja jūs esat palūdzis kaut ko izdarīt, piemēram, «vai tu, lūdzu, nesakoptu savu istabu», pirms šī lūguma vai arī pēc tam labi noder frāze «sagatavosimies svētkiem». Pievienojot savu lūgumu uzaicinājumam kopīgi strādāt, tiek vairota bērna atsaucība.

ĪSS PĀRSKATS UN PRAKTISKS LIETOJUMS

Līdz šim mēs esam apskatījuši sadarbības radīšanas pamatpaņē- mienus.

Lūdziet, nevis pavēliet.

Raugieties, lai bērni justu, ka viņi sadarbojas, nevis paklausa piespiedu kārtā; ļaujiet viņiem pretoties, ja viņi to dara. Ja viņiem nav tiesību pretoties, apstrīdēt vai pārliecināt, jūsu lūgums patiesībā ir pavēle. Neaizmirstiet teikt «vai tu to izdarīsi» un labi daudz «lūdzu». Atsakieties no retoriskiem jautājumiem, paskaidrojumiem, morāles lasīšanas un savu izjūtu paušanas.

Izsakieties lakoniski un, kad vien iespējams, pozitīvā formā. Kad vien iespējams, iestarpiniet uzaicinājumu «darīsim» formā.

Radīt bērnā vēlmi sadarboties nav tik grūti, taču pie tā ilgstoši jāpiestrādā. Lai šo procesu veicinātu, pievērsiet uzmanību, kā pavēļu vietā lietot īsus lūgumus. Treniņam izmantojiet šo paraugu.

Pavēle                    Lūgums

Noliec to nost!         Uzkopsim istabu. Vai tu noliktu to nost?

Neatstāj to tur!        Novāksim šīs lietas. Vai tu, lūdzu, noliktu to vietā?

Nerunā tā ar brāli!   Neaizmirsīsim cienīt viens otru. Lūdzu, izvēlies labākus vārdus, kad tu runā ar brāli. Beidz sist māsu!  Lūdzu, tūlīt beidz sist māsu! Mēģināsim visi labi sadzīvot.

Sasien kurpes! Aizpogā kreklu!

Ej, iztīri zobus!

Izslēdz televizoru!

Nāc ēst! Beidz runāt!

Ēd dārzeņus!

Lieto dakšiņu, nespēlējies ar ēdienu!

Posīsimies ceļā. Lūdzu, sasien kurpes! Pacentīsimies izskatīties labāk. Vai tu, lūdzu, aizpogātu savu kreklu? Taisīsimies gulēt. Lūdzu, aizej un iztīri zobus.

Centīsimies tik daudz neskatīties televizoru. Lūdzu, izslēdz to, kad šī pārraide pēc desmit minūtēm būs beigusies. Tagad ēdīsim. Nāc, lūdzu! Tagad paklusēsim un paklausīsimies, ko māte saka. Lūdzu, beidziet runāt. Atcerēsimies, cik liela nozīme ir dārzeņiem. Vai tu apēstu savu porciju? Atcerēsimies galda manieres. Lūdzu, ēd ar dakšiņu, nevis ar rokām!

KO DARĪT, JA BĒRNI PRETOJAS

Tiklīdz sāksiet izmantot šo jauno pieeju, tā dos jūsu bērniem lielu varu. Viņi, iespējams, pasmiesies un teiks «nē». Neuztraucieties, tas ir pilnīgi normāli. Viņi vai nu labprāt sadarbosies, vai arī priecāsies par iespēju pretoties. Galu galā, vai tad jūs vienmēr darāt to, ko jums liek? Es ceru, ka nē!

Uzaicinājuma forma «darīsim» parasti lieti noder, ja bērni ir jaunāki par deviņiem gadiem. Vēlāk frāze «sakopsim šo istabu» skan nedaudz samāksloti, ja vien arī jūs nepiedalāties tīrīšanā. Lai atcerētos lietot maģisko uzaicinājuma formu, nepieciešams ilgstošs treniņš, taču ar laiku tā kļūst par otro dabu.

Jaunas iemaņas pretestības mazināšanai

Dodot bērniem iespēju pretoties, tiek izraisīta viņu atsaucība, nevis akla pakļaušanās. Iespējams, kādreiz jums liekas, ka labprātāk izvēlētos aklu pakļaušanos nekā pretošanos, tāpēc mācieties jaunās iemaņas pretestības mazināšanai. Neliela pretestība no bērna puses ir derīga. Lai izkoptu sadarbošanās garu, bērniem nemitīgi jāizjūt, ka jūs ieklausāties viņos, tāpat kā viņi uzklausa jūs. Bērni galvenokārt veido skaidru un veselīgu pašapziņu, reizumis pretojoties vecāku lūgumam.

Bērniem jājūt, ka jūs ieklausāties viņos, tāpat kā viņi uzklausa jūs

Bērnu pretestība, ja vecāki to pienācīgi atbalsta, palīdz attīstīt viņu iekšējo izjūtu, vēlmju un vajadzību apjausmu. Visbeidzot, tā nodrošina bērna stipras gribas attīstību un saglabāšanu, tai var izrādīties noteicošā loma bērna veiksmēs vai neveiksmēs turpmākajā dzīvē. Ar stipru gribu apveltīti cilvēki spēj izvirzīties, bet tie, kam tās nav, kļūst par dīkdieņiem. Vājas gribas pieaugušie nav bērnībā tikuši sagatavoti cīņai ar neizbēgamajām dzīves grūtībām. Viņi tā arī paliek viduvējības, lai gan būtu varējuši cīnīties par savu sapņu īstenošanu.

ČETRI PAŅĒMIENI PRETESTĪBAS MAZINĀŠANAI

Pozitīvā audzināšanas metode nevis pieprasa pakļaušanos, bet gan izmanto bērna pretestību, lai pastiprinātu viņa vēlmi sadarboties. Atkārtoti centieni salauzt bērna gribu, izmantojot soda draudus vai kritiku, ar laiku iedragā bērna dabisko vēlmi sadarboties.

Atkārtoti centieni salauzt bērna gribu ar laiku iedragā viņa dabisko vēlmi sadarboties

Parūpējoties par bērna vajadzībām tad, kad viņš pretojas, mēs varam šo pretestību krasi samazināt, neskarot bērna gribu. Lūk, šie četri paņēmieni.

1. Uzklausīšana un izpratne.

2. Sagatavošanās un sistēma.

3. Uzmanības novēršana un vadība.

4. Rituāli un režīms.

Lai bērni atbrīvotos no savas pretestības un izjustu iekšēju dziņu sadarboties, nepieciešama iedziļināšanās viņu problēmās, sistēma, ritms un vadība. Ja šīs četras prasības netiek ievērotas, bērniem ātri vien zūd vēlēšanās sadarboties. Apgūstot un izmantojot jauno uzklausīšanas prasmi, vecāki spēj bērniem parādīt, ka viņu jūtas, vēlmes un vajadzības ir uzklausītas un izprastas. Apzinoties, ka tiek saprasti, bērni sāk mazāk pretoties un kļūst atsaucīgāki.

Lai arī šīs vajadzības visiem bērniem ir vienādas, katrs bērns ir unikāls, tāpēc vajadzības dažādās jomās var būt atšķirīgas. Ja bērnam vajadzīga lielāka sapratne, tas nenozīmē, ka viņam nav arī citu vajadzību. Katra no tām ir svarīga ikvienam bērnam, taču kādam bērnam viena vai divas no tām var būt īpaši nozīmīgas.

Viens no jūsu bērniem, iespējams, labi atsauksies uz uzklausīšanu un sapratni, kamēr otram būs vajadzīga sagatavošanās un sistēma.

Iepazīstoties ar katru no šiem paņēmieniem, jūs pārliecināsieties par to iedarbīgumu. Noteiktu vajadzību apmierināšana izraisīs tūlītēju pozitīvu reakciju jūsu bērnos atkarībā no viņu īpašā temperamenta.

ČETRI TEMPERAMENTA VEIDI

Bērniem novērojami četri dažādi temperamenta veidi, un tieši tāpēc viņi atsaucas labāk vai sliktāk uz kādu paņēmienu. Šis iedalījums palīdz jūsu bērnu pretestības mazināšanai izvēlēties kādu no četriem paņēmieniem. Lai arī bērnam, iespējams, vairāk izteikts kāds noteikts temperamenta tips, tas nenozīmē, ka viņam nav nekā no citiem veidiem. Dažiem bērniem piemīt visu četru temperamenta tipu iezīmes vienādās daļās, kamēr citiem kāds ir dominējošs, bet pārējie mazāk izteikti. Neviens no šiem veidiem nav ne labāks, ne sliktāks, tie gluži vienkārši ir atšķirīgi. Tā kā ir iespējamas nebeidzamas to kombinācijas, ikviens bērns ir neatkārtojams un īpašs. Tagad papētīsim tuvāk šos četrus vispārējos temperamenta tipus.

SENSITĪVIEM BĒRNIEM NEPIECIEŠAMA UZKLAUSĪŠANA UN IZPRATNE

Pirmais tips ir jūtīgais. Sensitīvie bērni ir neaizsargātāki un emocionālāki. Viņi asi apzinās savu reakciju attiecībā uz savām vajadzībām un vēlmēm. Lai piemērotos dzīvei, viņiem ir lielāka nepieciešamība likt saprast savas izjūtas, tas viņiem palīdz veikt vajadzīgās izmaiņas. Vislabāk viņi atsaucas tad, ja tiek uzklausīti un saprasti.

Lai arī visiem bērniem nepieciešama izpratne, šiem tā ir īpaši nepieciešama, lai vājinātos viņu pretestība. Sensitīvie bērni iepazīst sevi, identificējot savas vēlmes un izsakot savas izjūtas attiecībā uz dažādām dzīves situācijām. Žēlošanās ir viņu otrā daba. Ja viņiem dod iespēju atvieglot sirdi, viņi manāmi atplaukst.

Piemēram, bērns varētu teikt: «Neviens mani nepasveicināja. Man bija briesmīga diena.»

Tēvs vai māte uz to atbild: «Tas gan ir nejauki.»

Tad bērns turpina: «Sāra tiešām labi izturējās pret mani. Viņai patika mans zīmējums.»

Mazliet piekrītot bērnam, viņš atkal sāk saskatīt pozitīvo. Viņiem nepieciešama lielāka izpratne, apstiprinājums un viņu iekšējo sāpju un cīņas atzīšana. Visumā viņiem jāveltī vairāk laika. Ja sensitīvos bērnus mēģina pasteidzināt, pastiprinās viņu pretestība — viņu iekšējais pulkstenis ir savādāks.

Tā būtu liela kļūda, ja vecāki sacītu: «Ja Sāra bija tik laba pret tevi, tad jau varbūt tā nemaz nebija tik briesmīga diena?»

Bērns tad iebilstu: «Bija gan. Es nevienam nepatīku.»

Ja bērns «pārslēdzas» uz pozitīvāku attieksmi, lai tā būtu; neizmantojiet to kā iepriekš pausto izjūtu izdzēšanas līdzekli.

Sensitīviem bērniem nepieciešama viņu iekšējo sāpju un cīņas izpratne un atzīšana

Ja sensitīvie bērni regulāri neizjūt izpratnes apliecinājumu, viņi sāk pārspīlēt savas problēmas, lai to iegūtu. Ja frāze «man sāp vēders» neiz- pelnās iejūtību un uzmanības pilnu attieksmi, tā pārtop par «man patiešām ļoti sāp galva un vēders, un neviens nekad nav pret mani mīļš». Ja netiek gūta izpratne, jebkuras sāpes gūst pastiprinājumu. Pretimnākšanas trūkums patiesībā rada lielākas sāpes fiziski un emocionāli. Ja vecāki ignorē sensitīvu bērnu, viņa izjūtas un problēmas arvien samilzt.

Vislielākā kļūda, ko tēvs vai māte var pieļaut, ir mēģinājums šo bērnu uzjautrināt. Kad viņi šķiet satriekti vai nomākti, nebūs līdzēts, ja sāksiet skaidrot, kāpēc viņiem tā nebūtu jājūtas. Ja pievērsīsiet viņu uzmanību pozitīvām emocijām, var gadīties, ka viņi reaģē pretēji un, cenšoties panākt jūsu izpratni un apstiprinājumu, vēl vairāk koncentrējas uz negatīvo.

Vecākiem rūpīgāk jāieklausās bērna un jāatturas no viņa problēmu risināšanas, cenšoties uzlabot viņa noskaņojumu.

Vislielākā kļūda, ko tēvs vai māte var pieļaut, ir mēģinājums šo bērnu uzjautrināt

Sensitīviem bērniem nepieciešams apzināties, ka viņi nav vieni un ka cieš arī viņu vecāki. Tas ir ļoti delikāts jautājums. Nav pareizi, ja vecāki griežas pie šādiem bērniem pēc emocionāla atbalsta, tomēr sen- sitīvam bērnam vecāki var mazliet pastāstīt par savām problēmām.

Piemēram, kad bērns ir pasūdzējies par to, cik grūti vai sāpīgi kaut kas ir bijis, tēvs vai māte var teikt: «Es zinu, kāpēc tieši šodien arī jūtos šausmīgi — es iekļuvu milzīgā satiksmes sastrēgumā.» Negaidot mierinājumu, ar šādu pieeju ir nedaudz līdzēts sensitīva bērna vajadzību apmierināšanā.

Sensitīviem bērniem ir jāliek manīt, ka viņi nav vienīgie cietēji

Kad sensitīvi bērni pretojas, viņi grib dzirdēt izpratnes apliecinājumus, piemēram: «Es saprotu, ka tu esi vīlies — tu gribēji darīt to, bet es tagad vēlos, lai tu nāc uz šejieni.»

Ja sensitīvam bērnam netiek sniegts pareizais atbalsts, viņš nespēj atteikties no pretošanās. Neizjūtot sapratni, viņi mēdz justies kā upuri un iegrimst sevis žēlošanā. Viņi sliecas iedziļināties savās ciešanās un, ja netiek saprasti, sāk justies vainīgi.

Šiem bērniem skaidri jāliek manīt, ka viņu negatīvās izjūtas ir pilnīgi pieļaujamas. Viņiem, lai aizdziedētu pāridarījumus vai emocionālus satricinājumus, vajadzīgs nedaudz vairāk laika. Tomēr iekšējās nastas un bēdu atvieglošana līdzjūtīgam klausītājam viņus patiesībā iepriecē. Vecāki, kuri nav tik jūtīgi, nereti kļūdaini iedomājas, ka bērnam kaut kas kaiš, un var visu pasliktināt.

Uzklausījis sensitīvo bērnu, dodiet viņam laiku un vietu labsajūtas uzlabošanai. Kad viņš jūtas labāk, nepievērsiet šim izmaiņām lielu vērību. Rīkojieties tā, it kā tas viss būtu normāli un dabiski, nelieciet viņam saprast, ka kaut kas nebija labi, bet tagad viss ir kārtībā. Viņiem vienmēr viss ir kārtībā.

Šie bērni nereti pretojas, ja viņiem uzspiež iedraudzēties. Attiecību veidošana un iedraudzēšanās parasti noris lēnāk nekā citiem bērniem. Viņiem jāpalīdz radīt iespēju tikties ar cilvēkiem un rast draugus. Kad tas izdodas, viņi ir ļoti uzticami un jūtas sāpināti, ja tiek pievilti. Viņiem visādā ziņā ir jāiemācās piedot un aizmirst. Ja vecāki uzklausa viņu iebildumus un izrāda izpratni, šiem bērniem ir vieglāk samierināties ar vilšanos, kas bieži gadās dzīvē; attīstās viņu spēja piedot.

Kad šie bērni saņem to, kas viņiem nepieciešams, var attīstīties viņu īpašās spējas. Viņi ir uzmanīgi, vērīgi, radoši, oriģināli un labi runātāji. Viņi ir gādīgi, līdzjūtīgi, maigi un izpalīdzīgi un gūst milzu gandarījumu, izpalīdzot citiem.

AKTĪVIEM BĒRNIEM NEPIECIEŠAMA SAGATAVOŠANĀS UN SISTĒMA

Otrais temperamenta veids ir aktīvais. Aktīvajiem bērniem mazāk rūp viņu iekšējā dzīves uztvere — viņus vairāk interesē ietekmes gūšana. Viņi grib darboties un gūt rezultātus. Viņi kļūst īpaši rosīgi un atsaucīgi tad, ja zina, ko darīt, vai arī viņiem ir darba plāns. Viņi ir allaž gatavi virzīties uz priekšu, vadīt vai arī rīkoties pēc sava prāta.

Šiem bērniem nepieciešama sistēma, citādi viņi izslīdēs no jūsu redzesloka un pretosies jūsu vadībai. Viņiem vienmēr jau no paša sākuma jāzina, kāds ir darbības plāns, noteikumi un kas ir vadītājs. Viņiem nepieciešama spēles shēma. Ja sagatavošanās ir veikta, šie bērni kļūst ļoti izpalīdzīgi un atsaucīgi. Lai mazinātu viņu pretestību, jums jādomā uz priekšu un jāiepazīstina ar veicamā darba termiņu, noteikumiem un citiem norādījumiem.

Vecāki varētu teikt: «Mēs darīsim tā. Vispirms pašūposimies un pēc tam aiziesim uz atrakciju zāli. Katrs no jums padarbosies uz maiņām divas minūtes.» Ja skaidri izklāstīsiet aktīvajam bērnam plānu, viņš izrādīs lielu atsaucību.

Aktīviem bērniem jau no sākuma jāzina, kāds ir darbības plāns, noteikumi un kas ir vadītājs

Aktīvajiem bērniem patīk būt uzmanības centrā un atrasties tur, kur notiek darbība. Viņi vienmēr grib, lai viņiem būtu taisnība. Neizjūtot vecāku vadību, viņi tiecas būt valdonīgi. Šādam bērnam jādod iespēja kļūt par sekmīgu līderi. Viņi ciena pašpārliecinātu un kompetentu vadītāju un seko viņa norādījumiem. Vecākiem jāuzmanās, lai viņi neizrādītu vājumu, neizlēmību vai neaizsargātību.

Ja jūs sakāt: «Vispirms iesim uz šūpolēm un tad uz atrakciju zāli,» viņi varētu iebilst: «Bet atrakciju zālē ir jautrāk, iesim tur vispirms.» Gudri vecāki teiktu: «Tā ir laba doma, darīsim tā.» Šiem bērniem patīk, ja viņiem ir taisnība, un viņi atplaukst vienmēr, kad tiek atzīti.

Vislabāk aktīvā bērna pretestību var samazināt, izvirzot viņu priekšgalā un/vai, kad vien iespējams, uzticot kaut ko vadīt. Viņiem netrūkst enerģijas, tāpēc, lai tā izpaustos harmoniski, nepieciešama sistēma no vecāku puses. Ja dosiet iespēju uzņemties atbildību, viņi centīsies jūs iepriecināt ar rezultātu.

Lai mazinātu pretestību, izvirziet aktīvo bērnu priekšgala un uzticiet kaut ko vadīt

Aktīviem bērniem nepieciešams just, ka viņi ir vajadzīgi un ka jūs viņiem uzticaties. Vecāki varētu teikt: «Vispirms iesim uz atrakciju zāli, un katram būs iespēja tikt līdz augšai. Billij, es gribu, lai tu uzņemies atbildību par to, ka ikviens tiek vismaz vienu reizi līdz augšai. Tu vari iet pirmais un parādīt, kā tas darāms.»

Ja aktīvajam bērnam uztic līdera lomu, galvenos vilcienos norādot darāmo, viņos tiek atraisīts viss labākais, līdz ar to viņi kļūst daudz atsaucīgāki. Viņi ir enerģijas pārpilni un jūtas neapmierināti, ja pārāk ilgi nākas palikt mierā. Viņiem ir tieksme kaut ko darīt, viņi darbojas bez domāšanas un var iekulties nepatikšanās. Tieši tāpēc viņiem ir nepieciešama sistēma. Kad viņu darbošanās ir izplānota, viņu bagātīgā enerģija var plūst brīvi, neizraisot nekārtības.

Ir vēl kāds veids, kā mazināt aktīvo bērnu pretestību, — viņus gluži vienkārši vajag nokausēt. Piemēram, ja jums nākas kaut kur gaidīt, šāds bērns kļūst ļoti nemierīgs. Dodiet viņam kādu darbiņu vai arī izdomājiet rotaļu, kurā viņš var izlietot savu enerģiju. Jūs varat viņam vienkārši likt skriet kādu gabalu turp un atpakaļ, uzņemot laiku. Aktīviem bērniem patīk labot savus rekordus. Neskopojieties ar atzinības izteikšanu par viņa sasniegumiem, un pretestība gaisīs.

Aktīvie bērni iepazīst sevi darbībā un kļūdoties. Viņi pastiprināti jāslavē par panākumiem, kļūdas jāpiedod. Šie bērni bieži mēdz iekļūt ķezā. Ja viņi baidās no soda vai kritikas, viņi noslēpj savas kļūdas vai arī aizstāvas nevietā, tādējādi negūdami iespēju mācīties no tām un attīstīties.

Aktīvie bērni pastiprināti jāslavē par panākumiem, bet viņu kļūdas jāpiedod

Aktīviem bērniem mierīga sēdēšana un klausīšanās sagādā grūtības, viņiem nepieciešamas kustības. Viņi mācās strādājot un līdzdarbojoties kopā ar citiem, Ja viņi pretojas jūsu lūgumam, labāk uzsākt kādu darbošanos un uzaicināt bērnus piebiedroties. Garas runas iedarbojas pretēji, tās nereti tiek uzskatītas par sodu.

Piemēram, ja viņš atsakās tīrīt savu istabu, izsakiet pāris vārdu par viņa nodarbošanos un tad sāciet tīrīt istabu. Sakiet apmēram tā: «Es redzu, ka tu spēlējies un negribi tagad tīrīt. Darīsim to kopā, lūk, tā...» Gaidīt uz viņiem nav lielas jēgas.

Aktīvo bērnu pretestība mazinās, ja viņi pievienojas jums. Pat ja viņu palīdzība ir neliela, pateicieties un uzslavējiet, cik labi izskatās sakoptā istaba. Jūs varat teikt: «Mēs paveicām labu darbu.» Aktīvie bērni vienmēr grib būt uzvarētāju komandā, nav labāka dzinuļa kā panākumi.

Aktīvie bērni vienmēr grib būt uzvarētāju komandā

Aktīvie bērni iepazīst sevi pēc padarītā darba un tā rezultātiem. Viņiem patīk vara. Ja viņi pretojas jūsu lūgumiem, nereti ir jāliek stingri, bet mierīgi saprast, ka pretoties var, tomēr noteicošais vārds ir mammai un tētim. Izsakiet neitrālu piezīmi par viņu nodarbību un tad formulējiet savu lūgumu tiešāk.

Piemēram, jūs varētu teikt: «Es redzu, tu esi atlaidies gultā, un tagad es gribu, lai tu sāc kārtot istabu.» Ja bērns neatsaucas, sāciet to darīt un sakiet: «Sāksim ar šo stūri.» Tirdzniecībā šādu pieeju sauc par «iedomāto klātbūtni». Jūs pieņemat, ka klients ir kopā ar jums, un sākat iedziļināties pirkuma sīkākos nosacījumos.

Aktīviem bērniem jāliek skaidri un nepārprotami manīt, ko jūs no viņiem gribat. Norāde «es gribu» formā mazina pretošanos, atgādinot bērnam, ka jūs esat noteicējs. Ja aktīvie bērni negūst pareizu atbalstu, viņi mēdz izslīdēt no kontroles, slikti uzvedas un sāk darīt pāri citiem. Viņiem ir ne tikai vajadzīgs plāns un pārraudzība, bet arī skaidri jāliek manīt, ka kļūdas var gadīties ikkatram un ka jūs zināt, ka viņi vienmēr cenšas pēc labākās sirdsapziņas.

Norāde «es gribu» formā mazina pretošanos, atgādinot aktīvajam bērnam, ka jūs esat noteicējs

Ja šis bērns nepakļaujas vadībai un it viss nenotiek pēc viņa prāta, viņš mēdz terorizēt citus vai arī ļaut vaļu dusmām. Daudzi vecāki un citi pieaugušie bīstas no saskarsmes ar šādu bērnu. Vecāki cenšas izvairīties no konfrontācijas, jo tā paņem pārāk daudz enerģijas. Taču tas situāciju vēl vairāk pasliktina. Šiem bērniem līdzās skaidrai sistēmai nepieciešami arī regulāri piespiedu vienatnes brīži. Viņiem vairāk nekā citiem bērniem ir iekšēja prasība justies apvaldītiem. Dodot šiem bērniem regulāru iespēju nomierināties vienatnē, viņiem tiek atgādināts, kurš ir noteicējs, viņi atkal tiek ievadīti pareizajās sliedēs. Sīkāk piespiedu vienatnes paņēmienu apskatīsim 6. nodaļā.

Aktīviem bērniem ir izteiktāka vajadzība apzināties, ka viņiem ir taisnība, viņi ļoti saasināti uztver kritiku, it sevišķi, ja tā izteikta citu klātbūtnē. Ja aizrāda neuzkrītoši, viņi pretojas mazāk un nesāk pārmērīgi aizstāvēties. Lai nebūtu jāaizrāda, citiem dzirdot, varat norunāt īpašus signālus. Viņi ļoti augstu novērtēs to, ka vecāki palīdz nezaudēt pašcieņu.

Piemēram, lai bērns saprastu, ka jārīkojas saudzīgāk, jūs varētu pavilkt sev aiz auss; ja viņš sāk pārāk trokšņot, varat pieskarties pie zoda, tā būs zīme, ka bērns istabā runā tikpat skaļi kā ārā. Šie bērni prot novērtēt zīmju valodu. Tā ne tikai palīdz gūt sekmes, bet arī netieši norāda, ka kļūdīties un reizēm nesavaldīties ir normāli.

Ja šiem bērniem neuztic atbildīgu lomu, viņi mēdz pretoties citiem bērniem vai pieaugušajiem, kas darbojas lēnāk. Viņi grib visu izdarīt ātri, un viņiem netrūkst enerģijas. Vislabāk viņi samierinās ar citu lēnākiem tempiem tad, ja paši ir aizņemti, palīdzot kādam. Ir pat ieteicams izgudrot kādas nodarbības, lai viņi varētu justies atbildīgi.

Ja aktīviem bērniem nodrošina nepieciešamo sistēmu, viņi automātiski kļūst jūtīgi, dāsni un līdzjūtīgi. Regulāri, ļaujot viņiem pabūt izolācijā, viņi pamazām iemācās būt pacietīgāki un attīsta spēju negaidīt uzreiz gandarījumu. Viņi kļūst atbildīgi, zinoši un prasmīgi vadītāji. Viņi prot īstenot ieceri. Ar laiku kļūstot sekmīgāki un izjūtot lielāku pārliecību par saviem spēkiem, viņi top iejūtīgāki un izprotošāki pret citiem.

KOMUNIKATĪVIEM BĒRNIEM NEPIECIEŠAMAS PĀRMAIŅAS UN VADĪBA

Trešais temperamenta veids ir komunikatīvais. Šādu bērnu personības veidošanās pamatā ir pasaules uztvere un attiecības ar apkārtē- jiem. Viņi tiecas redzēt, dzirdēt, pagaršot un izbaudīt visu, ko dzīve piedāvā. Viņiem ir plašas intereses, jo viņi izjūt lielāku vajadzību pēc rosinošiem iespaidiem.

Katrs nebijis piedzīvojums izceļ arvien jaunas viņu personības šķautnes, viņi atplaukst, reaģējot uz jauniem iespaidiem. Lai arī šiem bērniem patīk pārmaiņas, viņi nelabprāt koncentrējas uz kādu uzdevumu. Bieži vien viņi izrāda dusmu uzplūdus, reaģējot uz aicinājumu vilkt mēteli vai arī darīt kaut ko noteiktu. Viņi izjūt lielāku nepieciešamību darīt pēc sava prāta.

Bieži vien viņi iesākto nepabeidz un pāriet uz ko citu. Vecākiem tas noteikti ir jāsaprot, nevajag par to raizēties. Šādam bērnam nepieciešama kustība. Haoss ietilpst viņa mācīšanās procesā. Vēlākajā dzīvē, ja viņiem tiek ļauts pētīt, mainīt un saglabāt savu individualitāti, viņos attīstās spēja koncentrēties, viņi iemācās iedziļināties un pabeigt uzdevumu.

Komunikatīvo bērnu daba dzenā viņus kā tauriņus no vienas nodarbības uz nākamo. Viņiem nepieciešams visu pētīt, izjust un atklāt. Viņus ir ļoti viegli novirzīt no iesāktā, tāpēc nepieciešami daudzi norādījumi par darāmo. Ja viņi aizmirst jūsu pamācības, tas nenozīmē, ka viņi mēģina jūs kaitināt vai arī pretojas — viņi tiešām ir aizmirsuši. Viņus nekad nevajag par to kaunināt, pamazām viņi apgūs spēju koncentrēties ilgstošāk. Viņus var viegli novirzīt ar jaunām iespējām. Šo tendenci patiesībā var izlietot pretestības mazināšanai.

Komunikatīvie bērni iepazīst sevi, reaģējot uz dažādiem notikumiem

Ja komunikatīvie bērni pretojas jūsu lūgumiem, viņiem vienkārši vajag dot citu iespēju, citu nodarbi vai citus iespaidus. Šim bērnam ir vajadzīga nevis sapratne vai sistēma, bet gan pārmaiņas un jauni uzdevumi. Piedāvājot pārmaiņas, parādās bērna vēlme sadarboties. Papētīsim dažus piemērus.

Ja bērns, kam vēl nav trīs gadi, niķojas, viņa uzmanību var ļoti labi novadīt uz kaut ko citu, parādot viņam jaukas, spīdošas lietiņas — atslēgas, zobu suku, mazus gliemežvāciņus, kristāla gabaliņu vai ko citu, ko ir interesanti apskatīt, dzirdēt, pagaršot, aptaustīt vai izmantot kā rotaļlietu. Mana sieva Bonija mēdza nēsāt līdzi šādus nieciņus, lai novērstu kāda bērna asaras vai dusmu lēkmi. Šis paņēmiens palīdz visiem bērniem, bet sevišķi labi komunikatīviem bērniem.

DZIESMAS BURVĪBA

Dziedāšana palīdz visu vecumu bērniem aizmirst sarūgtinājumu un liek atkal justies mīlētiem un atbalstītiem. Bērniem patīk, ja jūs pasēžat pie viņiem un padziedat; kļūstot vecāki, viņi labprāt dzied līdzi. Mana sieva Bonija izdomāja katram bērnam savu īpašo dziesmiņu. Kad viņi raudāja, mēs to padziedājām un sirsniņa nomierinājās.

Tā var būt pavisam vienkārša, kaut vai šāda:

«Lorīna Beta, Lorīna Beta, ai, kā es mīlu savu Lorīnu Betu...»

Šo rindiņu var atkārtot vairākas reizes.

Kad bērns jūtas nomākts, vienkārša dziesmiņa spēj viņa domas novirzīt no visām ķibelēm un palīdz nomierināties un atkal justies mīlētam. Dziedāšana iedarbojas labāk nekā mūzikas klausīšanās, jo tā spēcina saikni ar vecākiem, tomēr klusināta mūzika fonā, kas rada mierīgu vai priecīgu noskaņu, arī var būt ļoti derīga.

Dziedāšanai piemīt vieglums, kāda nav runātam vārdam, tā palīdz novirzīt bērna prātu no kaut kā nepatīkama uz patīkamu un ir īsti piemērota, lai rosinātu bērnu sākt darīt to, ko jūs gribētu. Nav iespējams vienlaikus nodoties negatīvām emocijām un dziedāt. Dziedāšana un dziesmas klausīšanās uzlabo garastāvokli un liek dzīvē saskatīt vairāk prieka, tā stimulē labās, radošākās, smadzeņu puslodes aktivitāti. Radošais gars vairo bērna atsaucību un spēju piemēroties dažādām situācijām.

Kad mani bērni bija mazāki, mēs mēdzām dziedāt, kopīgi mazgājot traukus. Es saucu to par spodrības piecminūti. Es dziedāju kādu īpašu dziesmu, un tikmēr mēs kopā centāmies šajās piecās minūtēs nomazgāt pēc iespējas vairāk trauku. Vēlāk es uzslavēju meitas par viņu palīdzību un pats pabeidzu nokopšanu. Viņām šī darbošanās patika un joprojām palikusi atmiņā kā jauka izklaidēšanās.

LAI MĀJAS SOLIS PĀRVĒRŠAS PAR IZKLAIDI

Dziedot kopā ar bērniem, domas tika novirzītas no trauku mazgāšanas vienmuļības. Turklāt, ierobežojot viņu līdzdalību noteiktā laikā, viņas nejutās apgrūtinātas. Es raudzījos, lai viņas, mazas būdamas, netiktu pārāk nostrādinātas, un tāpēc viņas neatteicās palīdzēt. Tagad, būdamas pieaugušas, viņas labprāt strādā un prot arī izklaidēties.

Es joprojām atceros tos vakarus, kad, būdams viens no septiņiem bērniem, mazgāju traukus. Un nav svarīgi tas, ka man nācās to darīt tikai reizi nedēļā. Tajā vakarā es jutos tā, it kā man vienmēr tas būtu jādara, ka man nav iespēju izklaidēties, toties visi pārējie priecājas.

Bērniem viss tagadējais šķiet mūžīgs. Ja kādam mājas darbam jāveltī pārāk daudz laika, viņiem liekas — «darbs un tikai darbs» ir viņu dzīvē. Ja viņu mājas solis tiek atvieglots un bērniem tiek palīdzēts, viņi iemācās to darīt ar prieku un vēlāk, būdami pieauguši, labprātāk izpilda skolas uzdevumus.

Ideālā gadījumā bērniem līdz septiņu gadu vecumam jāapzinās, ka par viņiem rūpējas, bet no septiņiem līdz četrpadsmit gadiem jācenšas rast prieku rotaļājoties, dziedot, nodarbojoties ar amatniecību, gleznojot, mācoties kādu mūzikas instrumentu, sportojot, spēlējot teātri, veicot skolas uzdevumus un nedaudz piepalīdzot mājas solī. Pilnīgi pietiek, ja viņi palīdz nomazgāt traukus, uzkopt istabas un rūpējas par kādu mājdzīvnieku. To nekādi nevar saukt par nostrādināšanu. Ieklausieties sava bērna protestos un padomājiet, tā jūs vislabāk noteiksiet, cik daudz darba viņam uzdot. Vecākiem jāmāk nemitīgi pielāgoties.

Ja bērni iemācās justies laimīgi, pusaudžu gados viņi nespurojas un ir gatavi cītīgi strādāt. Ja bērniem mazotnē liek daudz strādāt bez iespējas izklaidēties, viņi nekad nepratīs rast prieku dzīvē un pusaudžu gados vai nu pretosies strādāšanai, vai arī strādās cītīgi, taču bez jebkāda prieka.

Tikai pirms simt gadiem bērni vēl strādāja fabrikās, tomēr sabiedrība pamazām saprata, ka tā ir liela pārestība. Mūsdienās mums jāsaprot, ka nav pareizi bērnus nostrādināt arī mājās. Vecāku uzdevums ir dot, bet bērnu — tikai ņemt. Aptuveni septiņu gadu vecumā bērniem rodas jaunas vajadzības — izklaidēties un spēlēties kopā ar ģimeni un draugiem. Tas ir laiks, kad vajadzētu izkopt vienu no svarīgākajām dzīves mākslām — spēju būt laimīgam.

Vecāku uzdevums ir dot, bet bērnu — tikai ņemt

Ļoti daudzi pieaugušie tā arī neiemācās priecāties un baudīt dzīvi, un tas ir tāpēc, ka viņi nav saņēmuši nepieciešamo atbalstu, lai iemācītos priecāties. Laimes izjūta ir māksla, un tā attīstās 7-14 gadu vecumā. Pārāk daudz nopietnības vai arī liela atbildība un darbs pirmspuber- tātes vecumā ierobežo indivīda spēju būt laimīgam vēlākajā dzīvē. Viņi vai nu kļūst par bezatbildīgiem pusaudžiem, kas atsakās no darba un meklē izpriecas, vai arī strādā cītīgi, taču, būdami pārāk nopietni, nekad nejūtas laimīgi vai apmierināti.

Vairums vecāku kļūdaini domā, ka bērniem jāiemāca smagi strādāt un būt atbildīgiem. Bērni iemācās būt atbildīgi, ja viņu vecāki ir tādi, un viņi iemācās smagi strādāt, redzot vecākus darbā. Bērni galvenokārt visu apgūst atdarinot. Laika gaitā viņi dara to, ko novērojuši vecākus darām. Ar šādu skatījumu vecāki var droši sekot savai sirdsbalsij un radīt laimīgu un priekpilnu bērnību saviem bērniem. Smags darbs līdz pubertātes vecumam nav vajadzīgs.

LASĪŠANAS JAUKUMI

Kad bērns ir nemierīgs un rosīgs pirms gulētiešanas, līdztekus dziesmiņas padziedāšanai arī priekšā lasīšana ir lielisks līdzeklis bērna nomierināšanai un veselīga miega veicināšanai. Lai arī priekšā lasīšana pirms gulētiešanas ir ļoti vērtīga dāvana jebkuram bērnam, īpaši nozīmīga tā ir komunikatīvajam tipam. Viņi alkst dzirdēt nostāstus, mītus un leģendas. Viņu iztēlei nepieciešami iespaidi par tālām zemēm, cilvēkiem un priekšmetiem.

Bērni dzīvo burvestību pasaulē apmēram līdz deviņu gadu vecumam. Sabiedrība steidzina viņus atmosties no tās un izjust reālo dzīvi. Vecākiem nevajag satraukties — dodiet bērnam laiku attīstībai un viņš viegli pielāgosies reālajai pasaulei, kad būs tam gatavs. Līdz septiņu gadu vecumam bērniem pat nav spēju domāt loģiski, un viņi nespēj saprast un domāt abstrakti līdz trīspadsmit gadu vecumam.

Dodiet bērnam laiku attīstībai un viņš viegli pielāgosies reālajai pasaulei, kad būs tam gatavs

Kad bērni ziņu pārraidē izdzird, ka no apcietinājuma izbēdzis kāds slepkava, viņiem šķiet, ka viņi ir tikpat apdraudēti kā jebkurš. Ar loģisku skaidrojumu šīs bailes neizdosies mazināt. Nebūs līdzēts, ja teiksiet: «Mūsu apkārtne ir droša un arī tu esi drošībā.» Domāšanai brīnumu kategorijās vajadzīgi brīnumaini risinājumi. Lieti noderēs lūgsnas noskaitīšana bērna drošībai. Ja jūs to nemākat, pamājiet ar «burvju» nūjiņu, tas pārliecinās bērnu, ka nu viņš ir pasargāts. Lai mazinātu bērna pretošanos, ieteicamāk ir neļaut bērniem līdz septiņu gadu vecumam klausīties vai skatīties ziņu pārraides.

Klausoties nostāstus, bērnu domas viegli novirzās no dzīves ķibelēm. Uz šo stāstu pamata radītos iedomu tēlus viņi izmanto fantāzijas, radošā gara un spēcīgākas personības attīstīšanai. Veiksmīgiem cilvēkiem liekas, ka viņi veido savu dzīvi, turpretī mazāk veiksmīgie jūtas dzīves grūtību un neveiksmju ievainoti un mētāti. Pateicoties attīstītākai iztēlei un radošajam garam, bērns ir labāk sagatavots problēmu risināšanai turpmākajā dzīvē.

Komunikatīvie un sensitīvie bērni bieži vien jau ir kādu iespaidu varā. Klausoties nostāstus, viņi rada savas iekšējās iztēles ainas, tas viņiem palīdz izkopt savas personības izjūtu un dzīvē vairāk justies kā noteicējam. Pārmērīga televīzijas pārraižu un filmu skatīšanās var vājināt šo iekšējo ainu radīšanas procesu.

UZMANĪBAS MAIŅA

Izklaidēšana iedarbojas labvēlīgi uz visiem bērniem. Līdz aptuveni astoņu gadu vecumam bērnus var viegli novērst no pretošanās, pastāstot kādu stāstiņu, liekot lietā labi daudz iztēles, krāsu un formu. Un tas nekas, ja šim stāstiņam nav nekāda sakara ar to, kam bērns pretojas. Vienkārši mainiet tematu un sāciet stāstīt kādu stāstiņu, lietojot tēlainas frāzes.

Piemēram, ja bērns atsakās vilkt mēteli, pārtrauciet cīkstēšanos un sāciet runāt tēlainā balsī. Sakiet apmēram tā: «Ai, paskaties, kādas skaistas zaļas lapas tam kokam! Es atceros, kā reiz staigāju pa skaistu mežu, visapkārt auga milzu koki. Debesis bija tik brīnišķīgi zilas, bet taisni man virs galvas bija viens liels, balts, kupls mākonis. Es staigāju visu dienu, līdz beidzot tiešām jutos piekusis. Tas bija garš gājiens, toties jauks. Tagad uzvilksim mētelīti.»

To sauc par saskaņas radīšanu un uzaicinājumu līdzdarboties. Kad jūs stāstāt kādu pasaciņu, pieminot daudz krāsu un objektu, kas bērnam dod vaļu iztēlei, viņš automātiski atslābina savu pretošanos un ļaujas saskaņai ar jums. Līdz ar to viņš labprātāk sadarbojas.

Lai mazinātu pretošanos, radiet saskaņu un tad uzaiciniet līdzdarboties

Jebkura vecuma bērni, kas izrāda savu neapmierinātību vai pretestību, labprāt atsaucas uz kādu citu uzaicinājumu, piemēram, «tagad darīsim tā» vai arī «un tagad sāksim...». Vecākiem tomēr labāk neprasīt, ko bērns grib vai gribētu darīt, viņiem bērns ir jāvada. Kad bērns sāks skaidri apzināties savas vēlmes un vajadzības, viņš pretosies un pateiks to vārdiem. Tādā gadījumā vecāki var teikt: «Labs ir, tā nav slikta doma. Dari tā.» Tiešu apjautāšanos par bērna vēlmēm aizstājiet ar priekšlikumu izteikšanu, ļaujot viņam piekrist vai atraidīt to.

Apskatīsim piemēru.

Māte: «Džimij, iesim paspēlēties uz parku!»

Džimijs (8 gadus vecs): «Es negribu iet uz parku.»

Māte: «Kāpēc?»

Džimijs: «Es gribu spēlēties istabā.»

Māte: «Labi, ja gribi, vari palikt mājās, es neiebilstu. Paņem krāsas un pazīmē.»

Džimijs: «Es negribu zīmēt. Es labāk paspēlēšos ar jauno lidmašīnu.»

Māte: «Lieliski! Spēlējies ar jauno lidmašīnu, un es ienākšu vēlāk paskatīties, kā tev izdodas.»

Šādā veidā, nejautājot bērnam tieši, vecāki dod priekšlikumus un bērns var pretoties, pamazām saprotot, ko īsti viņš vēlas. Ir vispārējs likums, kas attiecas uz visu tipu bērniem, — nav ieteicams jautāt, ko viņi grib, kas patīk, ko vajag, ko domā un pat kā jūtas; labāk izsakiet priekšlikumus un viņi vai nu tos pieņems, vai pretosies. Pretojoties viņi tiek skaidrībā, ko īsti grib, jūt un domā.

Nav ieteicams bērniem jautāt, ko viņi grib, kas patīk, ko vajag, ko domā un pat kā jūtas

Komunikatīvie bērni parasti ir jautrāki, optimistiskāki un dedzīgāki. Viņiem gluži kā barība nepieciešami iztēli rosinoši iespaidi un pārmaiņas. Viņiem dzīve ir kā piedzīvojums. Viņi mēdz būt sabiedriski un runīgi, ātri iedraudzējas; šķiet, viņiem patīk visi. Nereti viņi ir neatvairāmi, valdzinoši un piekāpīgi, nemēdz pieminēt ļaunu.

Šo bērnu pieķeršanās nav dziļa, un viņi ātri aizmirst pāridarījumus. Viņi mēdz niķoties un pretoties, bet tas parasti notiek, ja liek pievērsties kaut kam tādam, kas nav pa prātam. Viņu dzīves ierasta sastāvdaļa ir gan haoss, gan emocionāli pacēlumi un kritumi.

Viņi mēdz būt pavirši, aizmāršīgi un neuzticami. Šiem bērniem ir grūti visu savākt pēc darbošanās, viņi jāskubina vēl un vēl. To uzzinot, vecākiem kļūst mierīgāks prāts. Neceriet, ka šis bērns sakārtos savu apkārtni, tas jādara jums. Komunikatīvais bērns nespēs uzturēt savu istabu kārtībā, ja viņam nepalīdzēs. Ar viņu nevajag karot, bet gan vienkārši kopā strādāt.

Ja šiem bērniem dod iespēju nedaudz izklaidēties un īsumā apskatīt labi daudz, viņu koncentrēšanās spēja pieaug un viņi iemācās iedziļināties. Ar laiku viņi iemācās pabeigt uzdoto. Pēc septiņu gadu vecuma, lai nezaudētu koncentrēšanos, viņiem nepieciešams spēcīgs pamudinājums. Tas visvieglāk ir izdarāms, nesteidzīgi piepalīdzot bērnam.

Ja komunikatīvie bērni netiek pareizi atbalstīti, viņi, dažādo pienākumu nastas nomākti, var kļūt bezatbildīgi vai arī īsti vējagrābšļi un, būdami pieauguši, nereti izvairās no atbildības. Ja viņi šo nepieciešamo atbalstu saņem, viņi kļūst stabili, atbildīgi, patstāvīgi, koncentrēties spējīgi, pašpārliecināti un kvalificēti.

RECEPTĪVIEM BĒRNIEM NEPIECIEŠAMS RITUĀLS UN RITMS

Ceturtais temperamenta veids ir receptīvais (uztverīgais). Recep- tīvo bērnu prātu nodarbina dzīves ritējums. Viņi grib zināt, kas notiks tālāk un kas ir sagaidāms. Šo ritējumu izprotot, viņi ir visatsaucīgākie.

Jaunas, nezināmas situācijas izraisa viņu pretestību. Viņi veido savu apziņu, vadoties pēc tā, kas, viņuprāt, ir sagaidāms. Ja šis bērns zina, ka tiks mīlēts, viņš tā arī jūtas. Viņam nepieciešams režīms, atkārtošanās un ritms.

Viņiem jānosaka noteikts laiks ēšanai, gulēšanai, rotaļām, īpaši brīži ar māmiņu vai tēti, laiks rītdienas apģērba sagatavošanai utt. Viņi labprāt atsaucas uz tādiem pamudinājumiem kā «tagad ir laiks darīt...» vai arī «tagad mēs ķersimies pie...».

Tie ir vislabsirdīgākie un smalkjūtīgākie bērni. Viņiem nepieciešams vairāk laika, lai visu kārtīgi izdarītu, visvairāk viņi pretojas pārmaiņām. Viņi nespēj ātri izlemt, tāpēc nevajag jautāt, ko viņi grib, domā vai jūt. Viņiem vajag pateikt, kas jādara.

Receptīvie bērni ir vislabsirdīgākie un smalkjūtīgākie

Ja netiek veiktas lielas pārmaiņas, viņi ir ļoti atsaucīgi sadarbībai. Laikam ritot, jāpievēršas arvien citām nodarbēm. Frāze «tagad ir laiks darīt...» nomierina bērnu, ka viss norit kā parasti. Viņiem nepieciešams just, ka viss apkārtnē notiek tā, kā paredzēts.

Lai arī viņiem patīk, ja pasaka priekšā, kas jādara, tomēr pārāk uzstājīgām vai steidzīgām norādēm viņi pretosies. Tāpat kā sensitīvajiem bērniem, arī viņiem darbu paveikšanai vai pārmaiņām nepieciešams ilgāks laiks. Viņiem jābūt pilnīgi pārliecinātiem, ka viss ir ieplānots un pārdomāts, kā viņi ir raduši. Atkārtošanās viņiem sniedz mierinājumu. Viņi nav tik kustīgi kā citi bērni, nereti ar mieru neko nedarīt un ar baudu atpūšas, ēd, vēro, klausās un paguļ.

Viņiem prieku sagādā pat laika ritējums. Viņiem trūkst iniciatīvas, radošā gara vai izdomas. Viņiem jāpasaka priekšā «tagad ir laiks darīt...», pretējā gadījumā viņi vienkārši sēdēs un sapņos vaļā acīm. Viņi ir fiziska komforta cienītāji un, baidoties to zaudēt, labprāt nekust ne no vietas un vēro...

Atšķirībā no aktīvajiem bērniem viņi nejūt vajadzību nedz vadīt, nedz arī piedalīties. Agrā bērnībā viņi bieži vien grib tikai vērot. Viņi mēdz noraudzīties pārējos bērnus izpildām kādu darbību reizes piecdesmit un tad pēkšņi sadomā to izpildīt paši. Lai rastos interese, viņiem pietiek ar vērošanu.

Receptīvie bērni piedalās vērojot

Četrgadīgs bērns, cītīgi vērojot citus bērnus rotaļājamies, nejūtas atraidīts, viņam pilnīgi pietiek ar vērošanu. Šķiet, ka šis bērns izspēlē savu darbošanos citos bērnos. Tā nav nekāda problēma, beigu beigās viņš tomēr piedalīsies. Aptuveni septiņu gadu vecumā varat iedrošināt bērnu to darīt, taču, ja viņš atsakās, nespiediet.

Lai bērnu paskubinātu, nejautājiet «vai tu negribētu pievienoties», labāk sakiet «tagad tev ir laiks pievienoties».

Ja bērns pretojas, sakiet: «Labs ir, es redzu, ka tu labāk gribi skatīties. Kad gribēsi piebiedroties, pasaki man.»

Receptīvie bērni nereti paliek malā, jo viņi ir klusi, miermīlīgi un neuzstājīgi. Reizēm arī viņiem vajag pacīnīties un pretoties. Viņi jārosina un jāizaicina uz darbošanos pat tad, ja labprātāk gulētu vai paliktu mājās.

Šādiem bērniem jādod kāds uzdevums, citādi viņi var izaugt, ne par ko neinteresējoties. Režīms, rituāli un ritms sniedz viņiem nepieciešamo stabilitātes sajūtu, un pamazām viņi iedrošinās uzsākt kaut ko jaunu.

Receptīvie bērni nevēlas pārmaiņas

Receptīvie bērni nevēlas neko darīt bez vērā ņemama iemesla. Viņi nekad negrib uzsākt kaut ko jaunu. Ja viņi pretojas, esiet iejūtīgi un nekad nepiespiediet viņus piedalīties. Atcerieties, ka viņiem pašiem pilnīgi pietiek ar vērošanu. Neaizmirstiet laiku pa laikam viņiem dot iespēju paplašināt savas intereses, tomēr nespiediet piedalīties. Novērošana viņiem ir pilnīgi pa prātam.

Šie bērniem nepatīk, ja viņus pārtrauc, viņi grib, lai viss notiek līdz pēdējam sīkumam. Atkārtošanās sniedz viņiem drošības sajūtu. Viņi pretosies, ja mēģināsiet viņus apstādināt, tomēr viņu pretestība nereti ir klusējoša. Viņi apvalda savus dusmu izvirdumus, jo negrib izraisīt neērtības — viņi ļoti baidās no tā, ka varētu likt vecākiem vilties vai ari tiktu atstumti.

MĪĻIE RITUĀLI

Receptīvie bērni jūtas mīlēti, ja apzinās, ka var gaidīt tam apliecinājumu. Lai viņi izjustu savu vērtību un īpašo saiti ar katru no vecākiem, jārada mīļi rituāli. Tiem nav jābūt gariem, galvenais, lai bērns apzinātos, ka tas ir kas īpašs; tos nepieciešams regulāri atkārtot.

Mums bija īpašs rituāls ar meitu Lorīnu — mēs gājām uz pilsētu cauri mežam un tad atpūtāmies un uzēdām kūciņu vietējā veikalā. Kad viņa bija pavisam maziņa, es sēdināju viņu vieglajos ratiņos, bet vēlāk, kad meita bija paaugusies, mēs gājām vai braucām ar velosipēdiem. Viss rituāls kopumā aizņēma aptuveni divdesmit piecas minūtes — desmit minūšu gājiens katrā virzienā un piecas minūtes kūciņas apēšanai un vietējo suņu samīļošanai.

Tagad, būdama jau pusaudze, viņa skaidri atceras šos agrās bērnības notikumus un to mīļumu, kas mūs vienoja. Daudzi pieaugušie ar grūtībām atceras bērnu dienu mīļumu un prieku, tas tiešām ir skumji. Atmiņas par izjusto mīlestību un atbalstu dāvā stabilu drošības sajūtu visai dzīvei.

Ja parastos bērnu aprūpes pasākumus veic noteiktā laikā, tie pārvēršas par rituāliem, un bērni tos ļoti labi atceras. Rituāls tiek radīts arī tad, ja par šīm darbībām tiek atkārtoti runāts, piemēram: «Šodien ir sestdiena un mēs varam aiziet uz pilsētu apēst Medlinas kūciņu.» Lai justos īpaši, bērniem nepieciešami īpaši pasākumi noteiktos laikos.

Lūk, daži piemēri.

Sestdienas rītos tētis gatavo olas uz grauzdiņiem pēc savas receptes.

Sestdienas rītos mēs visi ceļamies vēlu un māmiņa cep savas garšīgās vafeles.

Kad tētis mums atbrauc pakaļ ar novēlošanos, viņš vienmēr izlīdzina to, aizvedot mūs pacienāt ar augļu kokteili.

Kad tētis ir izbraucis, viņš vienmēr piezvana, lai palīdzētu mums ar skolas uzdevumiem vai arī lai novēlētu labu nakti.

Māmiņa vienmēr mums gultā palasa priekšā.

Māmiņa vai tētis vienmēr padzied dziesmiņu pirms gulētiešanas.

Kad kādam no mums sāp puncītis, māmiņa sagatavo siltu spilventiņu un rīcineļļu.

Kad tētis ir laimīgs, viņš vienmēr dzied savu iemīļoto dziesmu.

Katru ceturtdienas vakaru mēs sanākam kopā un skatāmies ļoti smieklīgu ģimenes raidījumu.

Katru vakaru pirms gulētiešanas mēs ar vecākiem parunājamies par dienas notikumiem.

Pavasarī mēs visi katru dienu pirms vakariņām ejam lasīt puķes.

Katrs savu reizi pirms pusdienām izved pastaigāties suni.

Katru vasaru mēs aizbraucam īpašā atvaļinājumā uz vienu un to pašu vietu, kas mums ir ļoti mīļa, un apmetamies tanī pašā viesnīcā (protams, jūs varat doties arī kur citur, taču, atkārtojot šo izbraukumu, tas pārvēršas par rituālu).

Svētdienās mēs dodamies kaut kur zaļumos — nelielā pārgājienā vai arī sarīkojam pikniku.

Vasarā svētdienās mēs ejam uz pludmali. Katru gadu jūlijā mēs dodamies uz gadatirgu.

Reizi mēnesī katrs no mums pavada dienu divatā ar māmiņu vai tēti.

Katru vakaru pirms gulētiešanas mēs skaitām lūgšanu un māmiņa vai tētis dzied šūpuļdziesmu.

Šie sirsnīgie un mīļie rituāli rada īpašas atmiņas un «gaidīšanas svētkus», kas dāvā nenovērtējamu stabilitātes sajūtu gan bērnībā, gan tālākajā dzīvē. Ir arī tādi rituāli, kas ir mazāk jauki vai īpaši, taču sniedz spēcīgu drošības sajūtu un, vissvarīgākais, — ritmu. Dabā visam ir savs ritms — pēc ziemas nāk pavasaris, pēc pavasara — vasara.

Arī dzīvē it visam ir savs laiks — laiks darboties un laiks atpūsties, laiks ēst un laiks spēlēties, laiks sākt un laiks savākt. Okeānā paisumu nomaina bēgums; saule lec un vēlāk noriet. Arī mūsu ķermeņiem ir ritms — mēs ieelpojam un izelpojam, pamostamies un aizmiegam.

Visas atkārtotās darbības, režīms un rituāli rada dzīvē ritmiskumu. Mēs jūtamies mierīgi, ja zinām, kas sekos tālāk, un tas mums nav nekas svešs. Visiem bērniem nepieciešams ritms un rituāli, taču receptīva- jiem bērniem tas ir vitāli svarīgi, lai viņi «izkūņotos» un spētu izpaust savus iekšējos dotumus un spējas.

PRAKTISKIE RITUĀLI

Arī šie rituāli ir nepieciešami bērna dzīves ritma radīšanai. Protams, ne jau visi no piemēriem ir izmantojami katrā ģimenē — tie ir uzskaitīti, lai rosinātu jūsu idejas.

Pirms došanās uz skolu celties vienmēr vienā un tanī pašā laikā.

Pie galda katram sēdēt noteiktā vietā/krēslā.

Uz skolu iet vienmēr vienā un tanī pašā laikā.

Sarunāt vienmēr vienu un to pašu cilvēku, kas aizbrauc pakaļ bērnam.

Katru otrdienu un ceturtdienu iet uz parku.

Sestdienās mazgāt mašīnu.

Nākt uz vakariņām vienā un tanī pašā laikā; aicināt bērnus pie galda ar kādu norunātu signālu — zvanu vai arī ar vietējās saziņas līdzekļa palīdzību paziņojot: «Vakariņas gatavas. Nāciet ēst.»

Apģērbu sagatavot iepriekšējā vakarā (šis ieteikums ļoti palīdz tad, kad bērns no rīta atsakās ģērbties).

Ik vakaru vienā un tanī pašā laikā mazgāties, tīrīt zobus un uzvilkt naktstērpu pirms gulētiešanas. (Šāda veida ritms ir ļoti būtisks. Visiem bērniem nepieciešams miegs, un, iedibinot gulētiešanas režīmu, viņi guļ daudz labāk, kas savukārt uzlabo visu pārējo.)

Kad receptīvajiem bērniem tiek ierādīts vajadzīgais rituāls, viņi attīsta lielu izturību un organizatora spējas, viņi spēj radīt kārtību un to uzturēt. Viņi ir mierīgi, praktiski un, lai sasniegtu mērķi, spēj pārvarēt lielus šķēršļus. Viņi lieliski spēj mierināt un sniegt sirsnīgu atbalstu. Viņi ir diezgan lēni, taču visu dara pamatīgi un stabili.

DOSIM BĒRNIEM TO, KAS VIŅIEM VAJADZĪGS

Pašlaik jūs varbūt domājat, ka mūsdienās, par laimi, vecāki ir nolēmuši laist pasaulē mazāk bērnu. Jums šķiet, ka šī jaunā bērnu vajadzību lološanas metode prasa no jums vairāk, nekā jūs spējat dot. Tā nav. Iespējams, jūs jūtaties apjucis; tas ir tāpēc, ka šī metode ir jauna, — kad iepazīsieties ar šīm idejām un sāksiet tās īstenot, audzināšanas darbs kļūs vieglāks.

Šīs dažādās pieejas tiešām maina bērnu pretestību, taču nepieciešams laiks un sagatavošanās un dažkārt mums nav ne viena, ne otra. Nākamajā nodaļā aprakstītās iemaņas palīdz arī tad, kad jums nav daudz laika; jūs uzzināsiet, kā uzklausīšana un savu vēlmju izteikšana spēj mazināt bērna pretestību un sekmīgi rosināt viņu uz sadarbību.

Jaunas iemaņas saskarsmes veicināšanai

Svarīgākās iemaņas pretestības mazināšanai un sadarbības veicināšanai ir uzklausīšana un sapratne. Kad bērni pretojas sadarbībai, viņiem ir kāda neizteikta vēlme vai arī vajadzība pēc kaut kā cita. Šīs neapmierinātās vajadzības vai vēlmes ir jāuztausta un tām jāpievērš uzmanība. Bērna vajadzības vai vēlmes uzzināšana nereti spēj mazināt viņa pretestību; bērna pretestības cēloņa izprašana spēj to deldēt. Apgūstot jaunas iemaņas saskarsmes uzlabošanai, jūs varat uzreiz mazināt bērna pretošanos un spēcināt viņa vēlmi sadarboties.

Bērna pretestības cēloņa izprašana spēj to deldēt

Bērna galvenais virzītājspēks, viņa spēcīgākā vēlme un vajadzība ir tiekšanās iepriecināt savus vecākus, izpildīt viņu norādījumus un sadarboties. Viņu dabiskā sliecība ir sekot vecāku vadībai; izteiktākās vēlmes ir aplaimot savus vecākus un atsaukties viņu lūgumiem. Tomēr šī pamatsliecība ir jāatmodina un jālolo gluži kā jebkurš talants vai spējas. Pozitīvās audzināšanas metodes balstās uz paņēmieniem, kas atmodina bērnu vēlmi sadarboties, nevis ietekmējot viņus ar iebiedēšanu un kaunināšanu. Tā var bērnus īslaicīgi apvaldīt, taču ilgākā laika ritumā šādi paņēmieni vājina bērnu gribu sadarboties.

KĀPĒC BĒRNI PRETOJAS

Bieži vien bērni pretojas tāpēc, ka vēlas kaut ko citu. Jūs tik bieži prātojat: ko mans bērns vēlas, kas viņam ir vajadzīgs? Un cenšaties viņu atbalstīt. Kad bērni jūtas mīlēti un atbalstīti, viņiem liekas, ka pielāgosiet savu prasību, saprotot, cik viņu vajadzības vai vēlmes ir svarīgas. Dažkārt viņu pretošanās ir mēģinājums darīt jums zināmu, ka ir kaut kas, kam viņi dotu priekšroku.

Izprotot bērna pretošanos, to ir iespējams uzreiz mazināt. Ja bērns apzinās, ka jūs saprotat viņa vēlmes un cik tas viņam ir svarīgi, pretošanās līmenis mainās. Nepietiek ar to, ka mēs saprotam bērnus, — tas mums ir nepārprotami jāliek viņiem manīt. Bērni pretojas, jo kļūdaini iedomājas, ka vecāki nesaprot viņu vēlmes, iegribas vai vajadzības.

Piemēram, kāds piecgadīgs bērns grib cepumus, taču māte vēlas, lai viņš vispirms paēstu pusdienas.

Bobijs: «Mammu, es gribu cepumiņu.»

Māte: «Drīz būs pusdienas. Es gribu, lai tu pagaidi līdz pusdienām. Kad paēdīsi, dabūsi cepumu.»

Bobijs: «Bet es gribu tagad...»

Un bērns ļaujas dusmu izvirdumam. Māte vispirms uzklausa Bo- biju, lai izprastu viņa pretošanos. Pēc brīža viņa mierīgi saka: «Es zinu, ka tu gribi cepumu tagad. Tu dusmojies, jo gribi cepumu, bet es tev nedodu.»

Šajā brīdī Bobijs uz brīdi atslābst un pārtrauc pretoties. Tas ir tāpēc, ka viņš domā, ka dabūs cepumu, jo mamma saprot, ko viņš grib. Tad māte saka: «Tomēr tev jāpagaida līdz pēcpusdienai.»

Dažkārt šāds izpratnes līmenis ir pietiekams, citkārt, lai bērns sadarbotos, nepieciešams kas vairāk. Bērni lielākoties pretojas saviem vecākiem gluži vienkārši tāpēc, ka nejūtas uzklausīti vai pamanīti.

Bērni pretojas saviem vecākiem gluži vienkārši tāpēc, ka nejūtas uzklausīti vai pamanīti

Paskatīsimies, kas notiek, kad Bobijam tiek veltīts vairāk laika un izpratnes. Noplokot dusmām, viņš jūtas vīlies un sarūgtināts. Lai arī Bobijs turpina pretoties mātei, šī pretošanās ir savādāka, tā ir «pārslēgu- sies» no dusmām uz vilšanos vai sarūgtinājumu. Bobijs sāk raudāt un saka: «Es nekad nedabūju to, ko gribu! Es negribu gaidīt!»

Un atkal māte pauž izpratni un ietērpj vārdos bērna nepiepildīto iegribu, vēlmi vai vajadzību. Viņa saka: «Es saprotu tavu sarūgtinājumu. Tu gribi cepumu un negribi gaidīt, jo pārāk ilgi jāgaida.»

Pretošanās nepārprotami tiek mazināta, taču vēl svarīgāka ir dziļāka līmeņa jūtu raisīšanās. Pēc paraudāšanas atklājas bērna bailes. Tagad viņš pretojas un saka: «Es nekad nedabūšu cepumu. Es nekad nedabūju to, ko gribu. Es gribu tikai vienu cepumu. Kāpēc es nevaru dabūt cepumu?!»

Šajā brīdī māte turpina pievērsties bērna jūtām un vēlmēm. Viņa saka: «Es zinu — tu baidies, ka nekad nedabūsi to cepumu. Ilgi jāgaida. Bet es tev apsolu, ka tu to dabūsi. Nāc, mīlulīt, es tevi samīļošu. Es tevi tik ļoti mīlu.»

Un Bobijs atmaigst mātes rokās un saņem mīlestību, mierinājumu un atbalstu, kas viņam visvairāk vajadzīgs. Parasti, ja bērni pretojas sadarbībai, viņiem nepieciešams kaut kas dziļāks. Viņiem ir jājūtas saprastiem un mīlētiem, viņi grib tikt samīļoti.

UZKLAUSIET NESTEIDZOTIES

Izlasījis šo piemēru, kurā vecāki bērna pretošanās laikā iedziļinās viņa dziļākajās izjūtās, jūs varbūt nodomāsiet: «Es nevaru to darīt katru reizi, kad mans bērns pretojas. Jūs nesaprotat manus bērnus. Man jāpatērē viss mans laiks, lai pārvarētu šo pretestību.» Iespējams, ka tā ir taisnība, taču šis paņēmiens patiešām ir iedarbīgs, tas mazina nepakļaušanos un rada lielāku atsaucību. Ja jūs nesteidzoties un rūpīgi uzklausīsiet bērnus, viņi nākamreiz pretosies mazāk un būs daudz atsaucīgāki.

Dažkārt tiešām vajadzīgas piecas papildu minūtes, taču tās ir nepieciešamas jūsu bērnam. Mēs katru nedēļu aizvadām vairākas stundas, braukājot apkārt, iepērkoties un darot daudz ko citu savu bērnu labā. Lai arī šie ārējie faktori ir nozīmīgi, tie ne tuvu nav tik svarīgi kā bērnu iekšējais atbalsts. Ziedojot dažas liekas minūtes, lai uzklausītu bērnu un uzzinātu viņa jūtas, vēlmes un vajadzības, vecāki sniedz bērniem to, kas viņiem tiešām nepieciešams, turklāt pašiem vecākiem paliek vairāk laika savām vajadzībām.

Nesteidzīga uzklausīšana ir daudz svarīgāka nekā nokļūšana laikā uz futbola treniņu

Lai arī bērna nepakļaušanos iespējams apspiest ar draudiem un nosodījumu, ietaupot dārgās minūtes, ilgākā laika ritumā tas rada lielāku pretestību citos gadījumos. Bieži vien mātes žēlojas: «Mans bērns kaprīzēm izvēlas visnepiemērotāko laiku. Tā vien liekas — kad man tiešām jāsteidzas, viņš pretojas visvairāk.»

ja bērniem nav ļauts pretoties, neapmierinātība sakrājas un izlaužas uz āru tad, kad vecāki ir visvairāk norūpējušies. Šo problēmu var novērst, nesteidzīgi ieklausoties bērna protestos tad, kad jums ir laiks. Lieciet viņam saprast vēl un vēlreiz, ka viņš ir pamanīts un uzklausīts.

Ja jums nekad nav laika uzklausīt, jūs nedodat bērniem to, kas viņiem vajadzīgs. Mazs profilakses pasākums atsver ilgstošu ārstēšanos. Negaidiet, kamēr bērna pretestība samilzt un eksplodē; kad vien iespējams, nesteidzīgi uzklausiet bērnu, tad šī pretestība nekrāsies un neizlauzīsies tad, kad jums tik ļoti vajadzīga viņa atsaucība un nav laika vai arī iespēju uzklausīt un atbalstīt bērnus.

Mēģiniet atcerēties, ka tās ir tikai piecas papildu minūtes un tiešām ir tā vērtas. Vienmēr ir svarīgāk uzklausīt savu bērnu nekā paspēt kaut kur nokļūt laikā. Ja jūs nesteidzoties uzklausīsiet savus bērnus, viņi ar lielāku izpratni izturēsies arī pret jūsu vajadzībām.

DIVI NOSACĪJUMI

Lai darītu bērnam zināmu, ka jūs saprotat viņa neatliekamās vajadzības, vēlmes un iegribas, jāievēro divi nosacījumi: vecākiem skaidri jāizrāda sava izpratne, bet bērnam savukārt jāapzinās, kāda vajadzība vecākiem ir jāsadzird — ne jau tikai mirkļa iegriba pēc cepuma. Ja tiek nosprausta robeža, proti, «tagad tu nedabūsi cepumu», bērni izjūt savu pretestību, taču neapzinās savu pamatvajadzību, kas ir vecākiem jāsaklausa.

Nākamais solis — vecākiem mierīgi un sirsnīgi jāidentificē bērna emocijas, piemēram, dusmas vai vilšanās. Kad tēvs vai māte formulē šīs izjūtas, bērni beidzot saprot, ko viņi paši jūt. Dažkārt bērni, lai arī ir dusmīgi, nemaz to neapzinās.

Apjaušot savas izjūtas, bērnam paveras papildu iespējas. Tagad viņš spēj saprast un izjust arī vajadzību, kas ir jāsadzird. Kad bērns apzinās vajadzību, kas ir jāizprot, un kad tā tiek apmierināta, lielākā cīņas daļa ir beigusies. Bērns aptver, ka viņš ir uzklausīts. Māte vai tēvs šo sajūtu apstiprina, formulējot bērna iegribu.

Tas notiek īsu brīdi pēc tam, kad māte saka: «Es zinu, tu gribi cepumu tagad. Tu dusmojies, jo gribi cepumu, bet es tev to nedodu.» Bērna atbilde ir pilnīgi apstiprinoša. Ir grūti turpināt pretoties, izjūtot pozitīvu apstiprinājumu un apzinoties, ka esi sadzirdēts un saprasts.

Piemērs ar cepumu izdevās, jo tika izpildīti abi nosacījumi. Māte lika manīt, ka viņa saprot, bet bērns juta, ka viņa vajadzība būt saprastam tiek apmierināta. Lai arī šis paņēmiens visefektīvāk iedarbojas uz sensitīvajiem bērniem, tas noder saskarsmē ar visu četru temperamentu pārstāvjiem. Jūtīgiem bērniem jāveltī vairāk laika, jo viņiem ļoti nepieciešama sapratne.

Jo jūtīgāks ir bērns, jo lielāka var izrādīties viņa vajadzība iedziļināties savās izjūtās. Vecāki var palīdzēt bērnam, paturot prātā vienkāršo emociju plūdumu. Bērnam pretojoties, vispirms izpaužas viņa dusmas, tad sarūgtinājums un visbeidzot bailes. Dodot bērniem izdevību

iedziļināties un apjaust šīs izjūtas, ceļš uz viņu sirdi ir vaļā, un viņi var apzināties, ka patiesās un nozīmīgākās vajadzības tiek apmierinātas. Ja bērni neielūkojas sevī dziļāk, viņi turpina vienīgi pretoties un gribēt cepumu.

Bērnam pretojoties, vispirms izpaužas viņa dusmas, tad sarūgtinājums un visbeidzot bailes

Ja bērni ir jūtīgi, vecākiem vispirms jācenšas atraisīt šo dusmu, sarūgtinājuma un baiļu izpausmes, tai pašā laikā nepārprotami apliecinot, ka viņi saprot bērna vēlmi.

Ja bērni ir aktīvi, vecākiem jākoncentrējas uz dažām galvenajām izjūtām, tomēr apliecinot, ko bērns dara vai arī grib darīt. Piemēram, jūs varat sacīt: «Es zinu, ka tu pameti visu, lai nāktu pie manis un dabūtu cepumu. Tu esi sadusmojies, jo gribi cepumu, bet es gribu, lai tu pagaidi līdz pēcpusdienai.» Aktīvajam bērnam būs labāk līdzēts, ja jūs mazliet uzsvērsiet to, kas notiek vai nenotiek fiziski, un ļausiet bērnam tieši saprast, ko jūs gribētu, lai viņš dara.

Komunikatīvajam bērnam nepieciešami jauni norādījumi, tāpēc jūs varētu piemetināt šādu frāzi: «Es zinu, ka tu gribi cepumu tagad. Tu esi sadusmojies, jo gribi cepumu, bet es to nedodu. Iesim ietīt to cepumu, tas būs tev pēc pusdienām. Pusdienās mums būs sārts lasis ar čaganu baltu kartupeļu biezeni, paskaties, kādi kartupeļi...»

Receptīvajiem bērniem nepieciešams ritms, tāpēc pieminiet režīmu, tas palīdzēs. Sakiet: «Es zinu, ka tu gribi cepumu tagad. Tu dusmojies, jo negribi gaidīt. Tieši tagad ir laiks gatavoties pusdienām; pēc pusdienām mēs ēdīsim saldo ēdienu. Vispirms mēs paēdam un pēc tam našķo- jamies.» Receptīvajiem bērniem ritma izjūta palīdz atslābināties.

Katra no šīm atšķirīgajām pieejām iedarbojas vislabāk, ja to lieto atbilstošā tipa bērnam, tomēr palīdz arī sākotnējais piemērs. Atcerieties, ka katrā bērnā ir mazliet no visiem temperamentu veidiem, tāpēc lieti noder jebkura no šīm pieejām.

STINGRĀ AUDZINĀŠANA

Sastopoties ar bērnu pretošanos, parasti izpaužas divas atšķirīgas pieejas audzināšanā: maigā un stingrā. Stingrās pieejas vecāki kļūdaini uzskata: «Ja es pacietīšu bērnu nepakļaušanos, es visu sabojāšu. Viņiem vienmēr jāatceras, kurš ir noteicējs.» Kaut gan šī aprobežotā domāšana tagad ir uzskatāma par vecmodīgu, daļēji tā ir pareiza. Lai bērnam veidotos veselīga drošības izjūta, viņiem vienmēr jāatceras, ka vecākiem ir noteicošais vārds.

Varbūt bērniem patīk būt noteicējiem, tomēr tas ir pret viņu labklājību. Bērniem nepieciešams rotaļāties bērnības brīnumainajā pasaulē, ko neapgrūtina atbildības nasta. Pārāk lielas izvēles iespējas rada iekšēju nedrošību, kas savukārt izraisa milzum daudz problēmu. Bērnos vairs nav dabiskās vēlmes sadarboties, viņi kļūst prasīgi, savtīgi, nepiepildāmi vai arī vienkārši vairāk pretojas. Modernizējot seno teicienu «Taupot žagarus, sabojāsiet bērnu», varam teikt «Ļaujot bērnam aizmirst, kurš ir noteicējs, sabojāsiet bērnu». Bērniem jāsaprot jaunā atziņa, ka var pretoties, tomēr jāatceras, ka mammai un tētim ir noteicošais vārds.

Ir laiks modernizēt un pielāgot veco teicienu «Taupot žagarus, sabojāsiet bērnu»

Vecās gudrības allaž jāpiemēro laika garam. Lai nodibinātu sabiedrībā kārtību, tagad laulības pārkāpēji vairs nav jāizved no pilsētas un jānomētā ar akmeņiem; tāpat arī mums nav vajadzības pērt bērnus vai arī piktoties par viņu pretošanos. «Stingrā pieeja» jāpārdomā un jāpielāgo katras paaudzes jaunajām vajadzībām.

Stingrā audzināšana atgādina bērniem, kurš ir noteicējs, bet necieš bērna dabisko pretošanos. Savulaik līdzēja iebaidīšana un kaunināšana, tagad tās rada papildu problēmas. Mēs jau noskaidrojām — lai izraisītu bērnos atsaucību, viņi nav jāsoda. Bērniem ir iedzimta vēlme sadarboties, bet, ja viņiem nav ļauts pretoties, viņiem vai nu veidojas vāja griba un pārmērīga paklausība, vai arī tieksme dumpoties un apzināties savu iekšējo varu.

Sods var darīt bērnus uz brīdi paklausīgus, tomēr vēlāk viņi sacelsies. Mūsdienās bērnu dumpošanās notiek arvien jaunākos gados, tā ne tikai atņem vecākiem vairāk laika, bet arī kavē bērna dabisko attīstību.

Daži speciālisti mūsdienās apgalvo, ka dumpošanās pubertātes laikā nāk par labu bērnam un ir pavisam normāli, ja bērns šajā vecumā pārstāj runāt ar vecākiem un nemeklē mīlestību un atbalstu. Lai arī pubertātes laikā notiek ievērojamas izmaiņas, tas nenozīmē, ka bērnam būtu jāsaceļas pret vecākiem vai arī jāignorē viņu atbalsts. Milzīgā šķirtne starp vecākiem un pusaudžiem nav nedz normāla, nedz veselīga, tā vienkārši ir ierasta.

Milzīga šķirtne, kas mūsdienas parādās starp vecākiem un pusaudžiem, nav veselīga, tā vienkārši ir ierasta

Lai arī tīņiem ir dabiski izteiktāka vajadzība pēc vienaudžu atbalsta, tas nebūt nenozīmē, ka viņiem vairs nav vajadzīgs arī vecāku padoms un mīlestība. Nebūt nav teikts, ka pusaudzis noteikti ignorēs vecākus vai dumposies. Jā, ir pienācis laiks apzināties savu individualitāti, taču tas nenozīmē, ka viņš noliegs vai zaudēs savu veselīgo vēlmi sadarboties ar vecākiem, iepriecēt viņus un ņemt vērā to norādījumus.

Lai dzīvotu pilnvērtīgi, mūsdienās nepietiek ar savas gribas pakļaušanu likumiem un dzīvošanu, paklausot sava «bosa» rīkojumiem. Tas nenāks par labu bērniem, ja tiks lauzta viņu griba un iemācīta bez- domu un bezjūtu paklausība. Bērniem šodien ir visas iespējas veidot savu dzīvi, kādu viņi vēlas.

Mūsu bērni spēj panākt savu sapņu piepildīšanos, taču šīs spējas ir jāattīsta. Tā ir radošā vara. Sastopoties ar grūtībām vai šķēršļiem, radošs bērns vai pieaugušais tik vienkārši nesamierinās ar to un nepadodas, bet gan meklē citas iespējas, kā dabūt to, ko vēlas, vai arī apmieri- nāt citu vajadzības. Atmodinot bērnos sadarbības garu, tiek rosināta arī radošā domāšana. Ieaudzinot bērnos vienīgi paklausību, mēs neiemācām, kā gūt virsroku un sekmes mūsdienu konkurences apstākļos.

Ieaudzinot bērnos vienīgi paklausību, mēs neiemācām, kā gūt virsroku konkurences apstākļos

Panākumus dzīvē rada nevis likumu izpilde, bet gan domu skaidrība un sekošana sirdsbalsij un savai gribai. Šī dabiskā spēja tiek izkopta, vispirms veicinot bērna vēlmi sadarboties. Pieprasot paklausību, tiek apklusināta viņu griba; prāts un sirds tiek noslēgta, bērniem netiek dota iespēja veidot dzīvi saskaņā ar savu sūtību. Ja bērniem liek saprast, ka viņi var pretoties, tomēr atceroties, ka noteicošais vārds ir mammai un tētim, viņiem ir iespēja turēt atvērtu prātu un sirdi un izkopt spēju izprast savu gribu un vēlmes dzīvē.

Panākumus dzīvē rada nevis likumu izpilde, bet gan domu skaidrība un sekošana sirdsbalsij un savai gribai

Ja vecāki spēj mierīgi uztvert bērna pretošanos bez soda draudiem vai kritikas, bērns pamazām iemācās tikt gala ar nepakļaušanos, ko viņam nāksies piedzīvot turpmākajā dzīvē. Tiekoties ar kādu, kas nevēlas saprasties, viņš zinās, kā tikt galā ar situāciju, akli nepadodoties vai arī nepieprasot šī otra cilvēka padošanos.

Pozitīvās audzināšanas metodes māca bērnus pārvarēt dzīves šķēršļus ar izpratni un diplomātijas mākslu. Viņi zinās, ka uzklausīšana spēj mazināt cilvēka pretošanos un veicina viņa vēlmi sadarboties. Viņi lietos tos pašus paņēmienus, kādus vecāki izmantojuši saskarsmē ar viņiem pašiem. Ja vecāki vairāk uzklausa savus bērnus, viņi automātiski iemācās arī uzklausīt citus.

MAIGĀ AUDZINĀŠANA

Daudzi vecāki ir atteikušies no stingrās audzināšanas. Viņi atzīst uzklausīšanas nozīmīgumu, taču nesaprot, cik svarīgi ir saglabāt noteicēja lomu. Viņi tiecas izvairīties no bērna pretošanās, uzklausot viņu un mierinot. Viņi uzklausa bērnu un tad padodas, lai aplaimotu to; viņi nespēj izturēt, ka bērns ir nelaimīgs, tāpēc gatavi uz visu, lai tikai savu atvasi iepriecētu. Šāda veida audzināšana neattaisnojas, tāpēc daudzi vecāki pret jaunām pozitīvās audzināšanas metodēm izturas ar skepsi. Par laimi, šie paņēmieni iedarbojas uzreiz — tie der gan īsam laika sprīdim, gan ilgākam periodam.

Maigās audzināšanas neveiksmju dēļ daudzi vecāki pret jaunām pozitīvās audzināšanas metodēm izturas ar skepsi

«Maigās» audzināšanas piekritēji dažkārt padodas bērna iegribām, nezinot, kā apturēt niķošanās uzplūdus. Viņi noraida paņēmienus, kādi tika lietoti pret viņiem pašiem bērnībā, taču citu iedarbīgu metodi viņi nezina. Viņi saprot, ka pēršana un kaunināšana nelīdz. Padodoties bērniem, viņi negribēdami liek saprast, ka niķošanās vai pieprasīšana ir īstais veids, kā dabūt kāroto.

«Maigie» vecāki cenšas izpatikt bērnam un viņu nomierināt, viņi ir gatavi uz visu iespējamo, lai tikai izvairītos no sadursmes ar bērnu. Viņi liek manīt, ka ir atļauts pretoties, taču neatgādina, ka māte un tēvs ir noteicēji.

Lai izvairītos no bērna pretošanās, labu vēloši speciālisti daudziem vecākiem ir pat ieteikuši vienmēr dot bērnam iespēju izvēlēties. Tas mazina nepakļaušanos, tomēr nerosina bērnu atsaucību. Tas ir tikai cits veids, kā bērnam dot pārāk daudz varas, mazinot savu — noteicēju — varu.

Iespēju piedāvāšana mazinās pretestību, bet nerosinās bērna atsaucību

Līdz deviņu gadu vecumam bērnam nav vajadzīgas izvēles iespējas. Ja bērnam tiek dotas pārāk lielas izvēles iespējas, viņš pārāk ātri nonāk pieaugušo kārtā. Viens no lielākajiem pieaugušo stresa izraisītājiem ir pārāk daudzās iespējas. Pajautājot mazam bērnam bez aplinkiem, ko viņš vēlas, uz viņu tiek izdarīts pārāk liels spiediens. Pastāvīga apjautāšanās par bērnu vēlmēm vai izjūtām vājina vecāku spējas saglabāt vadību.

Lielāka brīvība un atbildība rada vairāk uztraukumu, ja mēs neesam tam gatavi. Bērni, kas jaunāki par deviņiem gadiem, nav tam gatavi, viņiem nepieciešami stingri vecāki, kuri zina, kas ir labākais bērnam, tomēr atsaucīgi uzzināt viņu vēlmes. Iepazinušies ar bērnu vēlmēm, vecāki var izlemt, vai nu mainīt savu nostāju, vai saglabāt. Jebkurā gadījumā vecākiem ir noteicošais vārds.

Šī koncepcija atgādina mūsu tiesu sistēmu. Ja kāda lieta ir iztiesāta, to neizskata no jauna, ja vien neparādās jauni pierādījumi. Tāpat arī bērns var pretoties, tomēr tas nenozīmē, ka vecāki atteiksies no sava viedokļa. Ja kāds no vecākiem gūst jaunu ieskatu, uzklausot bērnu, ir lietderīgi padomāt, kas būtu darāms. Vecāki var mainīt savas domas, tomēr ne jau tāpēc, ka viņi baidītos no pretošanās, bet gan tāpēc, ka ir apsvēruši jaunu informāciju, kas mainījusi viņu viedokli. Tāpat kā tiesu sistēmā, vecāki nemaina savu lēmumu, ja neparādās jauna informācija.

Bērniem vajadzīgi stingri vecāki, kuri zina, kas bērnam ir vislabākais; bērnam nav vajadzīgas papildu izvēles iespējas

«Maigie» vecāki nesaprot, ka pretestība ir ļoti svarīga bērniem. Viņiem nepieciešams iztaustīt ierobežojumus un pārliecināties, vai tiešām tas, ko jūs liekat viņiem darīt, ir svarīgi. Pretējā gadījumā viņi var citus darbus uzskatīt par svarīgākiem. Bērniem ne tikai jādod atļauja pretoties un pārbaudīt uzliktos ierobežojumus, bet arī nepieciešams stingrs tēvs vai māte, kurš uzklausa un tad nolemj, kas būtu labākais.

Pozitīvās audzināšanas piekritēji vienmēr pieņem lēmumu, jo viņi ir noteicēji. Bērni šādai lomai nav gatavi, viņiem vajadzīgs «priekšnieks». Ja tāda nav, cieš bērnu veselība un attīstība. Pieļāvīga, maiga audzināšana uz laiku mazina pretestību, taču mazina bērna vēlmi sadarboties. Stingrās audzināšanas rezultātā meitenes mēdz zaudēt ticību saviem spēkiem, bet zēni — līdzjūtību; savukārt, ja audzināšana ir pārlieku maiga, meitenēm nereti veidojas zema pašcieņa un vēlākajā dzīvē viņas pārāk daudz atsakās citu labā, bet zēni kļūst pārmērīgi aktīvi, nedisciplinēti, viņiem trūkst pārliecības.

Bērni nav gatavi pašnodarbinātībai, viņiem vajadzīgs «priekšnieks»

Lietojot pozitīvās audzināšanas metodes, jūs respektējat bērna nepakļaušanos un tad nolemjat, kas būtu vislabākais. Tas nenozīmē atteikšanos no sava sākotnējā viedokļa. Kad bērniem attīstās labāka savu vajadzību un vēlmju izpratne, viņi nereti kļūst par īstiem «diplomātiem» un spēj pierunāt vecākus mainīt nodomus.

Ir milzīga atšķirība starp padošanos bērna izjūtām vai vēlmēm un savas iecerētās rīcības maiņu. Vecāki ir noteicēji, tomēr viņiem nav vienmēr krampjaini jāturas pie sava norādījuma vai viedokļa. Ieklausīties bērna viedoklī nozīmē iedziļināties viņa jūtās un vēlmēs, izlemt, kāda rīcība būtu vislabākā, un tad to konsekventi īstenot.

Bērniem, kas sasnieguši deviņu gadu vecumu, ieteicams tieši apjautāties, ko viņi jūt, vēlas vai kas ir vajadzīgs. Ja bērns ir 12-14 gadus vecs, laiks izzināt, ko viņš domā. Abstraktās domāšanas attīstība pubertātes vecumā norāda, ka pusaudzis jau var sākt pats pieņemt lēmu- mus. Vienmēr jāraugās, lai pārrunas ar bērniem būtu viņu vecumam atbilstošas.

Jebkurā vecumā bērnam jāliek skaidri manīt, ka ir iespējams kļūdīties. Vislabākais veids, kā to izdarīt, ir mācīties no pašu kļūdām. Vecākiem ne vienmēr ir taisnība, un viņi ne vienmēr zina pareizāko risinājumu. Viņi var zināt labāk, ja apsver un uzklausa bērna viedokli. Vecāki var mainīt savu nostāju pēc dažādu apstākļu noskaidrošanas un secinājuma, ka šīs izmaiņas būtu lietderīgas; nostāju nevajag mainīt, lai mazinātu bērna pretestību. Izdabāšana bērnam šādā situācijā bruģē ceļu uz vēl lielāku nepakļaušanos nākotnē.

GANDARĪJUMS NAV GŪSTAMS UZREIZ

Vai nu vecāki ir stingrās vai maigās audzināšanas piekritēji, viņu bērniem nav iespējams izjust savu nepakļaušanos un tikt ar to galā visā pilnībā. Pretošanās izpausme ne tikai nosprauž robežas bērna ietekmes telpai, bet palīdz viņam arī pielāgoties. Mācīšanās samierināties ar laika un telpas ierobežojumiem ir liela dzīves skola. Pietuvojoties šiem ierobežojumiem, bērni var iemācīties pieņemt tos, nenoliedzot sevi. Izpaužot pretošanos un tad atbrīvojoties no tās, bērns iegūst tik ļoti vajadzīgo spēju negaidīt gandarījumu uzreiz.

Daudzos pētījumos pierādījies, ka bērni, kas spēj pacietīgi gaidīt gandarījumu, ir daudz veiksmīgāki dzīvē. Lai to saprastu, nemaz nav vajadzīgi pētījumi. Paveroties apkārt, jūs pārliecināsieties, ka panākumus gūst tie, kas pacietīgi virzās uz savu mērķi. Viņi nemet plinti krūmos, ja nedabū uzreiz to, ko vēlas; viņi nezaudē saskarsmi ar savām vēlmēm un nenoliedz tās. Viņi atsperas pret šķēršļiem un turpina cīnīties ar jaunu sparu un entuziasmu.

Spēja pagaidīt gandarījumu ir arī spēja būt laimīgam un apmierinātam pat tad, ja mums nav viss, ko vēlamies. Kad bērni var pretoties vecākiem un tad pamazām atbrīvoties no šīs nepakļaušanās, viņi mācās pieņemt to, kam jābūt. Viņi uztver šos ierobežojumus ar pretimnākšanu un paļāvībā, ka viss būs kārtībā. Tas var likties savādi, taču tieši spēja izpaust pretošanos ļauj mums kļūt elastīgākiem. Pārliecināti uztverot to, kam jābūt, mēs spējam saredzēt skaidrāk, kas ir jāmaina. Tas ne tikai dara mierīgāku, bet arī rosina turpināt pārmaiņas, ja tādas ir vajadzīgas.

Izpaužot pretestību un tad atbrīvojoties no tās, bērni mācās pieņemt to, kam jābūt

Katram cilvēkam piemīt dabiskas spējas atsperties pret dzīves ierobežojumiem un šķēršļiem. Kad bērni, nesaņēmuši kāroto, pretojas, bet vecāki spēj identificēt un izprast jūtas, kas ir pamatā šai pretestībai, un dara bērniem to zināmu, viņi atklāj savas dabiskās spējas justies laimīgiem ari tad, ja nedabū gribēto. Ja bērniem tiek izrādīta nepieciešamā mīlestības pilnā izpratne, viņiem vairs neliekas tik svarīgi uzreiz dabūt vēlamo.

Kad bērni uzstāj, parasti tas notiek tāpēc, ka viņi nedabū to, kas tiešām vajadzīgs. Tāpat ari pieaugušie, jūtoties nelaimīgi tāpēc, ka nav dabūjuši to, ko iecerējuši, patiesībā izjūt mīlestības un atbalsta trūkumu. Mēs vienmēr varam saņemt mīlestību, kas mums nepieciešama, taču mēs to nepamanām.

Bērniem ir vajadzīgi ierobežojumi, uz kuriem tiekties. Ja tādu nav, viņi ir nemierīgi un nedroši. Ja pārāk bieži notiek pēc viņu prāta, viņiem nekad nebūs gana. Mēs spējam novērtēt dabūto vienīgi tad, ja apzināmies savas vajadzības. Pretošanās atjauno saikni ar mūsu vajadzībām, un mēs tik ļoti nekoncentrējamies uz to, ko gribam.

Kad vecāki uzklausa bērnu viedokli un prasmīgi palīdz viņiem apjaust savas izjūtas, vēlmes un vajadzības, bērni iemācās apzināties vissvarīgāko un viņus tik ļoti nemētā dzīves paisumi un bēgumi. Daudzi pieaugušie mūsdienās cieš no galvassāpēm, sirdskaitēm, stresa, nomāktības, muguras sāpēm un citām kaitēm, jo viņi ir pārāk koncentrējušies uz to, ko grib, nevis uz to, kas vajadzīgs.

APMIERINOT BĒRNA VAJADZĪBAS

Jūs nevarat allaž dot bērniem to, ko viņi grib, tomēr varat dot, kas tiešām vajadzīgs. Ja jūs galveno uzmanību nepievēršat viņu vajadzību apmierināšanai, jums un bērniem nāksies ciest arvien lielāku pretestību. Vislielākā vērība jāveltī vajadzībai, kas ieslēgta bērna pretestībā, tā jāpamana, jāuzklausa un jālolo. Lai iepazītu sevi, bērni ir pilnīgi atkarīgi no vecāku prasmes viņus redzēt un dzirdēt. Kad bērns atsakās posties uz skolu, ēst dārzeņus vai vienkārši neuzklausa jūsu lūgumus, tas nepārprotami norāda, ka viņam jāveltī vairāk laika, uzmanības, sapratnes un vadības. Jūsu bērnam nepieciešams, lai jūs zinātu viņa vajadzības, un jums jācenšas tās nodrošināt.

Daudzos gadījumos bērnam var sniegt nepieciešamo, vienkārši uzklausot viņu. Taču, ja bērnam vajadzīgs vēl kas, piemēram, skaidrāka sistēma, uzklausīšana dos tikai īslaicīgu labumu. Apskatīsim kādu piemēru.

Māte lūdz saviem sešus un deviņus gadus vecajiem dēliem izbeigt kauties. Uzklausot viņu pretošanos un izprotot viņu vilšanos un neapmierinātību, māte spēj atjaunot bērnos kopdarbības izjūtas. Tomēr, ja šiem bērniem piecu vai desmit minūšu laikā netiek dots pietiekams darbošanās plāns, viņi atsāks plūkties.

Šajā piemērā redzams, ka bērniem ir nepieciešams ne tikai justies uzklausītiem, bet arī apzināties darbošanās plānu un noteikumus, pretējā gadījumā ir vajadzīga lielāka uzmanība. Šādā gadījumā ar uzklausīšanu nepietiek.

Kad bērni nezina, ko darīt, viņi bieži vien aizmirst, kādu uzvešanos jūs no viņiem gaidāt

Ja jūs nevarat bērniem uzreiz sniegt to, kas viņiem nepieciešams, ir vēl citas iespējas vēlamās atsaucības iegūšanai. Šīs jaunās iemaņas spēj rosināt bērnu, tomēr neaizstāj viņa vajadzību apmierināšanu. Lai arī tas rada atsaucību un motivāciju, bērni nesaņem to, kas nepieciešams viņu attīstībai. Pateicoties šīm iemaņām, bērni darīs, ko un kad jūs vēlaties, tomēr viņiem ir vēl citas vajadzības — sapratne, sistēma, vadība un ritms. Audzināšanā ar iebiedēšanu bērnu apvaldīšanai tika izmantots sods, audzināšanā ar mīlestību bērna motivācijai izmanto apbalvojumu. Nākamajā nodaļā mēs apskatīsim, kā motivēt bērnus.

Jaunas iemaņas motivācijas palielināšanai

Agrāk, lai bērnus savaldītu vai arī rosinātu labāk uzvesties, galvenokārt tikai izmantoti soda draudi. Kad bērns sāk slikti uzvesties vai arī neatsaucas uz lūgumu, vairums vecāku nedomājot piedraud viņam. Mēs sakām apmēram tā: «Ja tu neklausīsi, tev nudien plāni klāsies,» vai arī: «Ja tu nebeigsi, tad tik redzēsi, par ko ir pa īstam jāraud.» Ja bērni ir mazi, mēs mēdzam viņus iepļaukāt vai apveltām ar īpašu skatienu, kas nozīmē — ja viņi nepaklausīs, tiks sodīti. Lietojot sodīšanas metodes, kā kavējošie līdzekļi tiek minēti zaudējuma, izrēķināšanās, sāpju vai ciešanu draudi.

Baiļu izmantošana par kavējošu līdzekli šķiet efektīva, taču tā nerosina bērna dabisko vēlmi sadarboties un palīdzēt vecākiem. Kā jau minējām agrāk, ir liela atšķirība starp paklausību un sadarbību. Bērniem, lai viņu atsaucība būtu patiesa, nepieciešams kļūt par labprātīgiem palīgiem; bērna gribas laušana ar sodīšanu nav īstais paņēmiens. Ir grūti atteikties no soda, jo tas īsā laika sprīdī iedarbojas tik efektīvi. Lai arī mēs nevēlamies sodīt savus bērnus, mēs vienkārši nezinām citu ceļu. Sodīšana šķiet nehumāna, bet bez tās mūsu bērni kļūst izlutināti, prasīgi, negodbijīgi vai nevaldāmi.

Vairums vecāku nevēlas sodīt savus bērnus, taču viņi vienkārši nezina citus iedarbīgus paņēmienus

Atsaucoties uz vēlamajām pārvērtībām, daži speciālisti iesaka bērnam «atbildēt par savas uzvedības sekām». Piemēram, bērnam tiek atņemts kaut kas par sliktu uzvedību, un tas tiek saukts nevis par sodu, bet gan par sekām. Tas ir mēģinājums sodīt bērnu, viņu nepazemojot. Bērnam tiek dots mājiens: «Tev gadījās kļūdīties, tagad tu redzēsi savas rīcības sekas.» un tas ir daudz pozitīvāks nekā iepriekšējais «tu esi slikts un tev jāsaņem sods». Lai arī šāda pieeja mazina pazemojumu un ir humānāka, tā tomēr balstās uz iebaidīšanu. Tā noteikti ir labāka par sodīšanu, taču nerosina bērna dabisko vēlmi sadarboties. Būtībā tā ir sprieduma «tu tiksi sodīts» maigāka versija.

ĪSUMĀ PAR SODĪŠANU MŪSDIENĀS

Pēdējos piectūkstoš gados sodīšana ir kalpojusi cilvēcei kā savaldīšanas un pārmācības līdzeklis pēc principa «aci pret aci», «upuris jāatriebj», «varmākam jāsaņem sods». Agrāk atriebēji jutās apmierināti, taču šodien šāda atriebība sniedz tikai īslaicīgu atvieglojumu, pie tam upura sāpes saglabājas.

Mūsu sodu sistēma ir neefektīva arī tīri praktiskā ziņā. Nodokļu maksātājiem tā izmaksā 25 000 dolāru gadā, rēķinot uz katru ieslodzīto. Ja divdesmitgadīgs cilvēks tiek ieslodzīts uz divdesmit pieciem gadiem, tas kopumā izmaksās 625 000 dolāru nodokļu maksātāju naudas, un šī nauda ir neatgriezeniski zudusi. Padomājiet brīdi, cik labi šo naudu varētu izmantot noziegumu profilaksei!

Viena cilvēka ieslodzīšana cietumā uz divdesmit pieciem gadiem nodokļu maksātājiem izmaksā 625 000 dolāru

Un tomēr tik daudz kas joprojām balstās uz šo novecojušo priekšstatu par sodu efektivitāti. Mūsdienās, ja sadomāsim ievērot saukli «aci pret aci», beigu beigās it visi pasaulē būs akli! Lai ari ar sirdi apzināmies, ka sodīšana ir pagātnes palieka, īsti skaidra alternatīva vēl nav apzināta vai atklāta.

Ja sadomāsim ievērot saukli «aci pret aci», beigu beigās it visi pasaulē būs akli

Mūsdienās, lai arī likumiem ir liela nozīme, sodīšanai tādas nav. Tālā nākotnē, cilvēku apzinīgumam pieaugot, arī likumiem vairs nebūs liela loma. Agrāk sodīšana bija svarīga, jo cilvēki ar savu sirdi un prātu nespēja saprast, kas ir pareizi; vienīgais motivācijas veids bija upurēšana saviem dieviem un noziedznieku sodīšana.

KĀPĒC UN KAD SODĪŠANA BIJA EFEKTĪVA

Nehumānās sodīšanas metodes pamatojās uz sāpju izraisīšanu (pirkstu nociršana, pēršana, apmētāšana ar akmeņiem); civilizētākas metodes paredz naudas vai brīvības atņemšanu (naudassods vai cietums), līdz ar to cilvēks zaudējuma sāpes izjūt humānākā veidā. Lai kļūtu labāki un izvairītos no kļūdām, daudzi ļaudis pielūdza dievus, upurējot ziedokļus. Atsakoties no kaut kā par labu dieviem, viņi izjuta zaudējuma sāpes un rezultātā sāka apzināties labo un slikto vai arī, kāda būtu pareizāka rīcība. Upurēšana dieviem atstāja labvēlīgu iespaidu.

Jūtot zaudējuma sāpes, mēs automātiski tiecamies labot savas domas un darbības

Varbūt jums tas šķiet dīvaini, tomēr brīdi padomājiet par visai parastiem notikumiem. Nereti, kaut ko zaudējot, mēs jūtam zaudējuma sāpes, nožēlu un apņemamies turpmāk rīkoties savādāk un mācīties no kļūdām. Zaudējuma sāpes rosina veikt izmaiņas, lai izvairītos no tām nākotnē. Turklāt, labāk apzinoties savas izjūtas, mēs gūstam iespēju izmantot savu radošo garu un intuīciju. Spēju atšķirt labo no sliktā nosaka mūsu jūtas. Gan negatīvās (sāpes), gan pozitīvās (prieks) izjūtas palīdz mums veikt nepieciešamos labojumus.

Ar šādu motivāciju mēs atmetam aizspriedumus un jautājam sev, ko esam darījuši. Šāda iekšēja iztaujāšana ir pamats pašlabošanai. Sāpes ir mūsu lielākais skolotājs, jo rosina veikt labojumus savā rīcībā; tās liek mums iedziļināties un pārdomāt, kas būtu labākais mums un citiem.

Pirms tūkstošiem gadu cilvēki it nemaz neapzinājās savas jūtas, viņiem bija vajadzīgs sods, lai tās apjaustu. Gūstot labāku priekšstatu par savām jūtām, viņi spēja pieņemt vai atzīt pareizo un noraidīt nepareizo. Pamazām, pēc gadsimtiem ilgas sodu piemērošanas, cilvēkus pārņēma dažādas izjūtas, iedomājoties vien par sodu. Valdīšana ar sodīšanu bija nepieciešama, lai uzturētu kārtību un ļautu cilvēkiem labāk dzīvot.

SODĪŠANAS POZITĪVĀ PUSE

Sāpju izraisīšana vai nu sodīšanas, vai reliģiskas upurēšanās rezultātā atmodināja cilvēkos savu sajūtu uztveršanu un paplašināja ierobežoto atziņu par labo un ļauno. No šī viedokļa sods bija līdzeklis vai paņēmiens sāpju izraisīšanai un daudzējādā ziņā rosināja uz pārmaiņām.

Kristiešu mūki vēl šajā gadsimtā, lai kļūtu svētāki, mēdza bieži sodīt sevi. Viņi katru dienu regulāri sevi pēra, lai spēcinātu savu saikni ar Dievu. Tas izklausās pārlieku drakoniski, taču sevis šaustīšana tika plaši praktizēta. Šis un citi sevis pazemošanas paņēmieni joprojām tiek likti lietā; atsacīšanās no ērtībām un pasaulīgajiem priekiem garīguma vārdā nav nekas neparasts.

Šādi paņēmieni vairs nav nepieciešami. Tie laiki, kad dieviem upurēja dzīvību, ir beigušies, tagad ir pienācis laiks dzīvot pilnvērtīgu dzīvi Dievam. Ikviens ir pelnījis pārpilnību, labklājību, panākumus, vese- lību un mīlestību. Lai dzīvotu labestīgi, mums vairs nav jāatsakās no dzīves priekiem, tāpat mums nav vairs jāaplaupa savi bērni. Ja mēs gribam, lai bērni dzīvotu pārpilnībā, mums jārod cits veids viņu motivācijai, citādi arī viņi pēc kļūdīšanās tieksies sevi sodīt vai atteiksies no dzīves priekiem.

Tie laiki, kad dieviem upurēja dzīvību, ir beigušies, tagad ir pienācis laiks dzīvot pilnvērtīgu dzīvi Dievam

Izjūtot zaudējumu, mēs labāk apzināmies, kas ir pareizi un kas nepareizi, mēs jūtamies motivēti veikt pārmaiņas. To var izteikt arī reliģiozākā veidā, proti, mēs vairāk apzināmies Dieva gribu.

Mūsdienās nav vairs vajadzības sodīt sevi vai bērnus, lai darbotos saskaņā ar Dieva gribu. Mums ir iedzimtas spējas zināt un darīt to, kas ir pareizi, tomēr ar to ir par maz — tās ir jālolo un jāizkopj, lai varētu realizēties.

Mūsdienu bērniem ir citas vajadzības. Apmierinot šīs vajadzības, mēs veicinām viņu spēju sadarboties un vairojam motivāciju pakļaut savu gribu vecākiem. Mūsdienu bērniem nav vajadzīgi laiku nokalpojušie sodi, viņiem ir lielākas spējas un nepieciešams jauns un savādāks atbalsts.

Mūsdienu bērniem ir lielākas spējas un nepieciešams jauns, savādāks atbalsts

Šīs jaunās spējas ir veidojušās ilgstošā laikā. Pirms diviem tūkstošiem gadu Jēzus mācīja šīs vienkāršās rindas: «Atverot savu sirdi Dievam, pats sev un savam kaimiņam, tu uzzināsi Dieva gribu, tavas sirds klusumā tevi uzrunās rāma balss. Ielūkojoties sevī, tu uzreiz atradīsi paradīzi, ko meklēji.»

Šī rāmā balss, kas bieži minēta reliģiskos rakstos, nāk no jūsu atvērtās sirds un prāta, tā nāk no jūtām. Tā kā vecākus mīlestība iedvesmo runāt un darboties, arī bērni iemācās ieklausīties ne tikai savos vecākos, bet arī mīlestības jūtās savās sirdīs. Tad viņi kļūst motivēti — nevis ar bailēm, bet gan ar mīlestību.

Kad vecāki audzina bērnus ar atvērtām sirdīm, prātu un stingru brīvo gribu, šī rāmā balss ir nevis eksaltētais pārdzīvojums, kas lemts vienīgi svētajiem, bet gan parastas izjūtas, kas rosina bērnu labi uzvesties. Kad mēs varam gremdēties sevī un savās izjūtās, mēs atklājam, ka debesu valstība ir tepat blakus, tepat un tagad. Ja mēs dzīvojam, uzklausot sirdsbalsi, mums ir izdevies panākt paradīzi zemes virsū.

Divus tūkstošus gadu mēs esam centušies saprast, kā būt mīlētiem un dabūt to, ko mēs gribam un kas vajadzīgs; tagad beidzot esam sasnieguši mērķi. Tagad ir iespējams audzināt bērnus mīlestībā. Pat ja šīs jaunās pozitīvās audzināšanas iemaņas būtu bijušas pieejamas pirms vairākiem gadu tūkstošiem, tās nebūtu bijušas efektīvas. Tās nevienam nebūtu līdzējušas arī pirms piecdesmit gadiem. Jaunās iemaņas ir efektīvas, pateicoties pārvērtībām globālajā apziņā. Vecās metodes vairs neder.

VIENKĀRŠAIS PIERĀDĪJUMS

Mūsu ieslodzījumu sistēma ir pierādījusi, ka brīvā sabiedrībā sodīšana vairs nelīdz. Diktatūras apstākļos soda draudi tiek iespējami sakāpināti, bailes vajā cilvēkus it visur; tas ir veids, kā diktatūras apstākļos uztur kārtību un zemu noziedzības līmeni. Brīvā sabiedrībā sodīšana nav attaisnojusies. Mūsdienās mēs ceļam nevis arvien vairāk skolu, bet gan arvien vairāk cietumu. Nereti gadās, ka cilvēks, izcietis sodu, atgriežas sabiedrībā nevis pāraudzināts, bet gan kā vēl slīpētāks noziedznieks. Pāraudzināšanas iestādes pareizāk būtu dēvēt par noziedznieku stažēšanās centriem. Sabiedrībā, kas respektē personības brīvību un cilvēktiesības, vecās kārtības saglabāšanas metodes ar sodu palīdzību vairs neder. Mēs nevaram sludināt mīlestību un tad mesties sodīt sabiedrības vājāko daļu. Par laimi, daži cietumi mūsdienās pievērš lielu uzmanību arī pāraudzināšanai.

Sodīšana nelīdz brīvā sabiedrībā, tā neder arī mīlošās ģimenēs. Jo vairāk bērns jūtas lolots un mīlēts, jo mulsinošāka šķiet sodīšana. Nedrīkst bērnus lolot, atvērt viņu prātus un sirdis, lai viņi kļūtu stipri, radoši un spējīgi, un pēc brīža draudēt viņiem kā dzīvniekiem. Nav pareizi darīt visu, lai viņi justos apmierināti ar sevi, un tad, ja gadās kļūdīties, likt justies slikti.

Mēs atveram bērnu sirdis, ļaujot viņiem justies labi, un pēc brīža radām pretējas izjūtas

Ja bērna sirdi atver un tad soda viņu, tas ir daudz postošāk, nekā ja viņa jūtas un vēlmes ignorē un paretam soda vadības saglabāšanas nolūkos. Ja mēs gribam bērniem dot iespēju atvērt sirdi un prātu un izkopt stingru gribu, sodīšanas vietā jāapgūst cits motivācijas veids.

Mūsdienās pat dzīvnieku dresētāji mācās jaunas metodes suņu, zirgu, tīģeru un citu dzīvnieku dresūrai bez sodiem. Es uzzināju vairāk par audzināšanu, runājot ar dzīvnieku dresētājiem, nekā no daudzām vecākiem pieejamām grāmatām. Audzināšanas teorijas ir tik mulsinoši atšķirīgas, un viens no strīdīgākajiem jautājumiem ir sodīšana.

Ikviens apzinās, ka sodīšana nelīdz un ir nehumāna, taču nezina citu ceļu. Daudzi negrib atteikties no sodiem, jo «maigā» audzināšana ir acīmredzami cietusi neveiksmi. Bērni, kuri nav sodīti, nereti ir nevaldāmi, nedisciplinēti un necienīgi izturas gan cits pret citu, gan pret pieaugušajiem un skolotājiem. Tomēr it visi vecāki kādu reizi ir iedomājušies, ka jābūt kādai citai iespējai. Par laimi, sodīšanas metodei ir alternatīva un pašreizējais planētas kopējais apziņas līmenis spēj nodrošināt tās efektivitāti.

ATLĪDZĪBA — ALTERNATĪVA SODAM

Bērnus mūsdienās vajag motivēt nevis ar sodiem, bet gan ar atlīdzību. Pozitīvā audzināšana vērš uzmanību nevis uz sliktām, bet gan labas uzvedības sekām. Bērnu motivācijai tiek izmantots nevis negatīvs, bet gan pozitīvs iznākums.

Nav lielāka pamudinājuma bērnam kā iekšējā vēlme sadarboties un gūt atzinību. Nereti tieši balva vai panākumu atzīšana atmodina bērnā vēlmi sadarboties. Ikviens bērns vēlas pavadīt īpašus brīžus kopā ar vecākiem. Ikvienu bērnu sajūsmina doma par saldēdienu. Ikvienam bērnam patīk dāvanas. Ikviens bērns ar nepacietību gaida dažādas svinības. Visi vecāki ir ievērojuši, cik sirsnīgi, draudzīgi un atsaucīgi kļūst bērni, ja viņi kaut ko vēlas un cer to dabūt.

Dabūjot kaut ko kārotu vai gaidot šo brīdi, bērnā kaut kas tiek atmodināts un viņš ar prieku ķeras pie darba. Balvu gaidot, bērns ir enerģijas pilns un koncentrējas uz vecāku lūgumu palīdzēt. Balvas izredzes iedvesmo it visus — vecus un jaunus — uz sadarbību. Apbalvošana vairāk rosinās jūsu bērnus sadarbībai nekā sodīšana.

Balvas izredzes iedvesmo it visus — vecus un jaunus — uz sadarbību

Vecāki dažkārt visai gausi pieņem jaunās idejas, turpretī to nevar teikt par veiksmīgām firmām. Lai izdzīvotu un uzplauktu, tām jāpiemērojas izmaiņām ļoti veicīgi, citādi tās paliek iepakaļ. Piemēram, aviokompānijas ļoti labi zina, ka, dodot atvieglojumus un piedāvājot dažādus veicināšanas pasākumus, cilvēki tiek mudināti lidojumam izvēlēties tieši viņu sabiedrību. Daudzas sekmīgas firmas mūsdienās apbalvo savus darbiniekus par viņu ieguldījumu.

Biznesa pasaulē ieinteresētības izraisīšanu diktē veselais saprāts, taču bērna audzināšanā jūtami spēcīgi apslēpti priekšstati, proti, bērnu apbalvošana ir gluži kā piekukuļošana, un, ja jau vecākiem nepieciešams bērnus piekukuļot, viņi vairs nav nekādi noteicēji. Dažiem liekas, ka, motivējot savu bērnu ar balvu, netieši tiek norādīts, ka jūs kā vecāki neesat uzdevumu augstumos un galvenais diriģents ir bērns. Tomēr šo uzskatu paudēji ķeras pie bērnu sodīšanas, lai mudinātu viņus labāk uzvesties... bet sods ir tas pats kukulis, tikai negatīvais.

To ir smagi dzirdēt tiem, kas, runājot pretī savai sirdsbalsij, papūlējušies izdomāt attaisnojumu sodīšanai. Daudzi pat saka, perot bērnu: «Man sāp vairāk nekā tev!» Viņu sirds runā, taču prāts nav gatavs uzklausīt. Viņi mīl savus bērnus un vienkārši dara to, kas viņiem šķiet vislabākais.

Jau tūkstošiem gadu bērnu sekmīgi audzināti bez sodiem vai draudiem. Vecāki viņus nesodīja, un tas sekmīgi attaisnojās. Šie bērni nebija nevaldāmi vai nedisciplinēti, viņi izauga lieliski. Tomēr, no otras puses, miljoniem vecāku ir cietuši neveiksmi, lietojot «maigo» audzināšanu, «stingro» audzināšanu vai mētājoties no vienas uz otru.

BĒRNA NEUZVEDĪBAS DIVI IEMESLI

Lai saprastu, kāpēc balvas apzināta izmantošana iedarbojas vislabāk, vispirms papētīsim bērnu neuzvedības divus iemeslus. Pirmais un galvenais mūsdienu neuzvedības iemesls ir tas, ka bērni mēģina dabūt to, kas ir nepieciešams, lai nezaudētu saikni ar savām iekšējām izjūtām. Atcerieties — nejūtīgiem bērniem, lai atjaunotu šo saikni, nepieciešams sods. Mūsdienu bērniem, lai vairotu viņu jūtu apjausmu, nepieciešama sapratne, sistēma, vadība un ritms.

Bērni nepakļaujas vadībai, ja nedabū to, kas viņiem nepieciešams

Kad bērni nedabū to, kas viņiem nepieciešams, viņi izslīd no jūsu kontroles un kļūst neuzvedīgi. Viņi nepakļaujas ne jau tāpēc, ka ir slikti, bet gan tāpēc, ka zaudējuši jūsu vadību. Kad bērni dabū to, kas viņiem vajadzīgs, viņi ļaujas jūsu vadībai un ir atsaucīgi. Iedomājieties, ka jums ir lielisks auto, kas darbojas nevainojami, tomēr, ja atlaidīsiet stūri, tas ātri vien tiks sadauzīts. Ja vecāki nesaglabā kontroli, bērni piedzīvo sadursmi.

Otro bērna neuzvedības iemeslu nosaka vecāku prasme tikt galā ar bērna nevaldāmo uzvedību. Turpinot koncentrēties uz negatīvo uzvedību, bērni turpinās uzvesties negatīvi. Pastiprināti pievēršot uzmanību negatīvajam, tieši to arī iegūst, pie tam sakāpinātā veidā. Bērnu sodīšana piespiež viņus uzvesties drīzāk negatīvi, nevis pozitīvi.

KĀPĒC ATTAISNOJAS ATLĪDZINĀŠANA

Apbalvojot bērnus par labu uzvedību, jūs pievēršat uzmanību labajam viņa rīcībā; sodot jūsu uzmanība ir pievērsta sliktajiem nodarījumiem un no jauna tiek atgādināts, ka viņi no laika gala ir bijuši slikti un ir jāpārmāca. Pastiprināti atzīmējot slikto, labajam nav iespēju izrauties un izpausties.

Attīstās tas, kam jūs pievēršat pastiprinātu vērību. Kad jūs sodāt bērnu, krietna uzmanības deva tiek viņa sliktajai uzvedībai. Vecāki pat mēdz teikt: «Es tev došu tādu mācību, ko tu nemūžam neaizmirsīsi!» Pretēja sodīšanai ir piedodošā attieksme, kad skaidri tiek pateikts, ka katram var gadīties kļūdas un ka tās tiek piedotas, tāpēc laiks turpināt iesākto. Mūsdienās ļoti svarīgi ir lolot bērnu vajadzības un ievirzīt bērnus, lai viņi varētu gūt panākumus.

Ja jūs apbalvojat bērnu par labu uzvedību, tā kļūst vēl labāka. Vecākiem nevajadzētu koncentrēties uz bērna kļūdām, bet gan papūlēties «uzķert» bērna pareizos soļus. Kad vien jūsu bērni darbojas pareizā virzienā, paslavējiet viņus par panākumiem, un viņu pareizā virzība turpināsies.

Nekoncentrējieties uz bērna kļūdām, papūlieties «uzķert» viņa pareizos soļus

Ja bērns ir mazs, vecumā no 4 līdz 9 gadiem, sastādiet tabulu ar dažiem mājas darbiņiem un pozitīvas uzvedības piemēriem. Pirms gulētiešanas pārskatiet šo sarakstu un piestipriniet zvaigznītes vai košas krāsas uzlīmes blakus ikvienam padarītajam dienas darbiņam. Ja nav veikti mājas darbi vai arī nav atzīmējama laba uzvedība, atstājiet šīs ailītes tukšas un nepievērsiet tām īpašu uzmanību. Izturieties pret šiem trūkumiem neitrāli vai vienaldzīgi un koncentrējiet savu sajūsmu un pozitīvās izjūtas uz panākumiem. Katra zvaigznīte varētu nozīmēt vienu punktu; kad savākti 25 punkti, jums jāizdomā kaut kas īpašs, piemēram, divtik ilgs priekšā lasīšanas laiks vai došanās uz kādu pasākumu. Šīs darbības pārvēršas par īpašām atmiņām, kas bērnam saistās ar viņa panākumu novērtēšanu.

Izturieties pret bērnu kļūdām neitrāli vai vienaldzīgi un koncentrējiet savu sajūsmu un pozitīvās izjūtas uz panākumiem

Šādas tabulas aizpildīšana atgādina vecākiem, ka jāatceras uzslavēt bērnus par jebkuru pareizu rīcību. Daudzi vecāki pat neapzinās, cik bieži viņi vārdos ietērpj bērna kļūmīgo rīcību. To atskārstot, viņiem kļūst skaidrāks, kāpēc bērni neklausās. Ja mēs nomācam bērnus ar negatīviem apgalvojumiem, nevaram cerēt uz viņu atsaucību. Lūk, 33 izplatītāko piezīmju saraksts, tas palīdzēs jums apjaust to, ko, iespējams, sakāt bērnam.

NEGATĪVĀS PIEZĪMES

Tu nenoliki savas grāmatas.

Kaut kas ar tevi nav tā, kā vajag.

Tu uzvedies pārāk skaļi.

Neesi tik skops pret savu māsu.

Tavā istabā ir īsts juceklis.

Cik reižu tu esi aizmirsis jaku?

Kad tu beidzot sāksi pieaugt?

Tu manī neklausies!

Neej uz turieni!

Nespēlējies ar ēdienu!

Tev vajadzēja piedzimt par zēnu.

Beidz sapņot un paskaties, ko tu dari!

Beidz skraidīt apkārt!

Tu spēlējies pārāk skarbi.

Tu atkal sāc uzkundzēties.

Tu nevienam nepatiksi, ja uzvedīsies tā kā tagad.

Tu nepateici «paldies».

Tu nepateici «lūdzu».

Košļā ar aizvērtu muti!

Tu neizdarīji neko no tā, ko es lūdzu.

Tu pārāk daudz skaties televizoru.

Nogriez savu mūziku klusāk, man no tās sāp galva!

Beidz činkstēt!

Tu neko nevari izdarīt pareizi!

Mēģini atcerēties!

Lēnāk, tu ej pārāk ātri!

Ar tevi nav jautri spēlēties.

Nemuļķojies!

Tu uzvedies kā tāds liels bēbis!

Es netieku ar tevi galā.

Tā nedrīkst darīt nekādā gadījumā!

Tam nav jēgas.

Pie visa tu esi vainīgs!

Apzinoties, cik bieži mēs izsakām negatīvas piezīmes, varam pacensties iztikt bez tām. Pārstājot kavēties pie problēmām vai sodīt bēr- nus par viņu nepilnībām, mēs varam bērniem norādīt pareizo risinājumu. Ja nevaram pateikt neko labu vai virzīt pozitīvi, labāk neteikt neko. Lūk, daži piemēri, kā virzīt bērnu, nevis iedziļināties problēmās un tad sodīt.

Kavēšanas pie negatīva

Tu nemaz neklausies! Es netieku ar tevi galā. Man vajag, lai tu... Paskaties, kā tu esi saģērbies! Tā nedrīkst darīt nekādā gadījumā! Nedari tādas muļķības! Lēnāk, tu ej pārāk ātri! Tu nenoliki savas grāmatas. Nedziedi pie pusdienu galda! Beidz činkstēt! Tu atkal domā tikai par sevi!

Pozitīva virzība

Lūdzu, uzklausi mani uzmanīgi! Lūdzu, nāc man palīgā! Uzvelc labāk to jauno zilo kreklu, tas izskatīsies kolosāli pie šīm biksēm! Paskatīsimies, vai nevar izdarīt kaut kā savādāk. Paskatīsimies vēlreiz rūpīgāk. Vai tu, lūdzu, nepalēninātu soli? Vai tu, lūdzu, noliktu savas grāmatas? Lūdzu, nedziedi pie pusdienu galda! Es negribu par to vairs runāt. Lūdzu, neaizmirsti uzvesties pieklājīgi!

Protams, mums ir jāaizrāda bērnam, tomēr, neuzsverot viņa negatīvo uzvedību, mēs varam dot iespēju mainīties uz labo. Pat bērna kļūdu pozitīva labošana kļūst pretdarbīga. Mums trīskārt vairāk jāslavē bērni par labu uzvedību. Lai līdzsvarotu negatīvo, pozitīvajam jābūt pārsvarā. Bērni nereti pārstāj klausīties vecākos, jo viņi nesaņem pietiekami daudz uzslavu par labiem darbiem.

Palasiet šos 33 piemērus, kuros tiek uzteikta bērna rīcība.

Pamanot bērna pareizu rīcību vai uzvedību

Tu esi nolicis savas grāmatas vietā.

Tavā istabā viss izskatās tik jauki un kārtīgi!

Tu esi tik attapīgs!

Tas bija ļoti laipni no tavas puses.

Tas ir labi, ka tu paklausīji savai sirdsbalsij.

Tu izdarīji tik labu darbu!

Tu esi tik izpalīdzīgs!

Viss notiek tik gludi!

Tu atcerējies pieklājības likumus!

Tu man ļoti palīdzēji!

Ar tevi ir tik jauki spēlēties!

Es tevi mīlu un man tik ļoti patīk būt par tavu mammu/tēti.

Tas gan bija labs metiens.

Paldies, ka uzklausīji un nepārtrauci.

Tu pareizi darīji, ka izpildīji visus manus norādījumus.

Tu šovakar tik jauki darbojies ar galda piederumiem!

Tu esi dūšīgs strādnieks!

Tu nenovirzījies no pareizā ceļa.

Tu esi čakls palīgs.

Tas gan ir jauks zīmējums, man patīk.

Paskat, ko tu esi izdarījis, tas gan ir lieliski!

Ir jau labi, es zinu, ka tu vienmēr centies, cik vari!

Tu patiešām atceries galda manieres!

Tu šovakar esi tik atsaucīgs!

Es ievēroju, ka tu piedāvāji savas rotaļlietas citiem, tas bija ļoti mīļi!

Tu pats visu uzvilki!

Tu pats visu izdarīji!

Tu darīji pareizi, ka pasauci mani palīgā.

Tu esi paveicis milzīgu darbu.

Tu visu laiku biji tik atsaucīgs, paldies tev.

Tu esi tik mīļš pret dzīvniekiem.

Paldies par palīdzību, es zinu, ka varu uz tevi paļauties.

Tu šodien izskaties tik možs un veselīgs!

Ja cildinoši norāda uz bērna pozitīvajām īpašībām un uzvedību, viņi paši saskata savas veiksmes un labos darbus. Šis pozitīvais paštēls ne tikai rosina viņus sadarboties, bet arī rada pašcieņu, ticību saviem spēkiem un kompetences apziņu.

«Maigās» audzināšanas metodes visumā atbalsta šo biežo uzslavēšanu. Ja «maigās» audzināšanas piekritēju bērni jūtas nedroši un viņu pašcieņa noslīdējusi zemu, daži speciālisti kļūdaini nospriež, ka pozitīvo apgalvojumu izteikšana nav iedarbīga.

Tā ir iedarbīga. «Maigās» audzināšanas gadījumā, kā jau mēs papētījām, vecāki baidās no sadursmes un, lai izvairītos no niķošanās uzplūdiem, parasti padodas bērna prasībām. Bērnus izlutina šāda veida mierināšana, bet ne uzslavas.

ATLĪDZINĀŠANAS BURVĪBA

Pozitīvā audzināšana dažādos veidos cenšas rosināt bērnu sadarbībai. Mēs lūdzam, nevis pavēlam. Mēs cenšamies apmierināt bērna vajadzības, nevis mēģinām viņus «izlabot». Mēs uzklausām pretošanos, nelasām morāli un neizrādām sarūgtinājumu. Kad tas nelīdz, mēs bērna motivācijai izmantojam apbalvojumus. Ja vecāki lieto vienīgi apbalvojumus, to iedarbība nav produktīva. Balva spēj motivēt, taču nedod bērnam nepieciešamo sapratni, sistēmu, norādes un ritmu.

Balvas ir īpaši noderīgas tad, kad mums nav laika vai iespēju dot bērniem to, kas viņiem nepieciešams. Ir brīži, kad mēs neesam varējuši apmierināt visas bērnu vajadzības vai arī mums nav laika izdarīt to, kas viņiem vajadzīgs attiecīgajā brīdī. Tādās reizēs balvu izmantošana uz laiku izraisīs nepieciešamo atsaucību. Palasiet dažus ikdienišķu situāciju piemērus, kuru dēļ bērni ir neatsaucīgi, jo nedabū to, kas viņiem vajadzīgs.

KĀPĒC BĒRNI PRETOJAS MŪSU NORĀDĪJUMIEM

Viņi ir vīlušies un grib brīdi ar jums parunāt un izjust jūsu sapratni, taču jums nav laika uzklausīt.

Viņi ir piekusuši un grib mazliet pagulēt.

Viņi ir izsalkuši, tāpēc jāpabaro.

Viņi nezina, kas ir sagaidāms, tāpēc nepieciešams ilgāks sagatavošanās laiks.

Viņiem nav skaidra priekšstata, ko jūs sagaidāt un kādi ir noteikumi.

Viņi ir pārkairināti, skatoties pārāk daudz televizoru, pārāk ilgstoši iepērkoties, uzturoties lielā cilvēku pūlī, apēdot pārāk daudz saldā ēdiena vai vienkārši aizraujoties ar pārāk daudzām nodarbēm.

Viņus uztrauc kaut kas cits, viņiem nepieciešams par to parunāt vai arī saņemt palīdzību. Varbūt viņiem sāp auss vai arī kāds todien ir izturējies pret viņiem nelāgi.

Dažkārt ārēji iespaidi un spriedze, kas nepakļaujas jūsu ietekmei, satrauc bērnu un rada pretestību, piemēram, jūs atrodaties pārtikas veikalā vai lidmašīnā un uz jūsu bērnu iedarbojas apkārtējo cilvēku spriedze, jo viņi negrib dzirdēt bērna raudas.

Atcerieties, ka bērni parasti sāk niķoties un paust savu pretestību, lai panāktu sapratni, kas viņiem nepieciešama sevis apzināšanai. Ja bērni nav mājās pietiekami izniķojušies, jo vecāki viņus ir pārmērīgi lutinājuši, viņiem mēdz uznākt niķošanās lēkmes publiskās vietās, kur vecākiem nav iespēju viņus apčubināt. Viņi ir pieraduši pie izdabājošas nomierināšanas. Sabiedriskas vietās vai ari spriedzes situācijās, kad vecāki nevar iedot kāroto, bērni kļūst gražīgi un sāk niķoties.

Bērna pretošanos var izraisīt jebkurš no iepriekšminētajiem apstākļiem un vēl daudzi citi. Ja bērni pretojas, tas zināmā mērā norāda, ka visas viņu vajadzības nav apmierinātas. Mēs nedzīvojam ideālā pasaulē, un mēs neesam ideāli vecāki. Mēs nevaram allaž bērniem iedot to, kas viņiem vajadzīgs, un nav svarīgi, cik daudz mēs zinām vai cik daudz mums jādod. Dažkārt bērni pretosies mūsu norādījumiem tieši tad, kad mums it nemaz nav laika, lai pievērstos viņiem, izrādītu sapratni un ierādītu nepieciešamo sistēmu, vadību vai ritmu.

Pretošanās ir neizbēgama, jo vecāki nav ideāli un nevar vienmēr bērniem dot to, kas viņiem vajadzīgs

Nevajag kļūdaini pieņemt, ka mūsu bērni nevēlas sadarboties, labāk centīsimies saprast, ka viņiem nav viss vajadzīgais sadarbībai. Ja auto nedarbojas tāpēc, ka beigusies degviela, nebūtu pareizi uzskatīt, ka auto jums pretojas vai arī ir bojāts. Kad bērni pretojas, viņi attiecīgajā brīdī nespēj sadarboties, viņiem nav visa vajadzīgā, lai atgūtu saikni ar savu iekšējo vēlmi sadarboties.

Bērnu apbalvošanas nolūks ir dot viņiem nedaudz papildu «degvielas», lai viņi atgūtu saikni ar to sava iekšējā «es» daļu, kas vēlas sadarboties.

Balvas sūtība ir atmodināt bērnos tos impulsus, kas rosina sadarboties

Brīžos, kad bērni ir neatsaucīgi, nemēģināsim gūt virsroku ar soda draudiem vai pēršanu; mēs varam atgūt bērna atsaucību ar apbalvojuma palīdzību.

KAS IR ATLĪDZĪBA

Iedomājieties, ka jums lūdz pastrādāt ilgāk, — jūs nedomājot gribat pretoties. Tad jums paziņo, ka par katru stundu virs normālā darba laika jums samaksās divtik, un jūs uzreiz kļūstat atsaucīgāks. Šāds solījums motivē jūs un motivē arī bērnus, varbūt pat vēl vairāk. Tas ir dabiski. Apskatīsim dažus piemērus.

Kad bērns atsakās tīrīt zobus, sakiet: «Ja tu tagad iesi tīrīt zobus, mums atliks laiks izlasīt trīs stāstiņus, nevis tikai vienu.»

Joprojām atceros, kā apzināti sāku lietot apbalvošanu savu bērnu audzināšanā. Viens no viņiem pastāvīgi atteicās tīrīt zobus pirms gulētiešanas. Nelīdzēja itin nekas. Tad es piedalījos kādā seminārā par bērnu audzināšanu, kurā tika ieteikts izmantot atlīdzību. Es pateicu šo iepriekšminēto teikumu, un tas līdzēja! Es biju pagalam pārsteigts. Man atlika tikai ieminēties, ka paliks vairāk laika grāmatiņai, un meita pielēca kājās un metās tīrīt zobus bez jebkādas pretošanās! Šī mazā pārslēgšanās deva tūlītēju rezultātu un mainīja visu manu pieeju bērnu audzināšanai.

Ņemot talkā nelielas atlīdzības piešķiršanu, audzināšanas darbs kļūst daudz vieglāks. Daudzos gadījumos bērna pretestība izkūst uzreiz. Laiku pa laikam saņemot balvu, bērns atgūst savu dabisko vēlmi iepriecēt vecākus, līdz ar to pārsvarā izrādot atsaucību.

Piešķirot nelielu atlīdzību, audzināšanas darbs kļūst daudz vieglāks

Tomēr daži vecāki ir noraizējušies, ka viņu bērni var sākt izmantot šo atbalstu un, pirms ķerties pie jebkura darba, pieprasīt balvu. Par laimi, tā nenotiek. Kopā ar citām pozitīvās audzināšanas metodēm apbalvošana patiesībā rosina un spēcina bērna vēlmi izpalīdzēt bez balvas. Ja bērns ir ticis motivēts darīt kaut ko, saņemot par to atlīdzību, drīz vien viņš to darīs arī bez balvas.

Kad bērni ļaujas jūsu vadībai, viņiem nav vajadzīgas balvas; kad bērns ir izslīdējis no kontroles, tās palīdz atgriezties jūsu vadībā un atgūt vēlmi sadarboties. Ja bērnam pirms gulētiešanas kā balva tiek nolasīti trīs stāstiņi, tas nebūt nenozīmē, ka viņš pieprasīs balvu par sadarbību citā reizē.

Kamēr nebiju izjutis apbalvojumu lielo ietekmi, es atturējos no to dāvāšanas, jo man likās, ka tā ir sava veida piekukuļošana. Redzot, cik tie ir iedarbīgi, man nācās atzīt pozitīvo ieguvumu un mainīt savu noraidošo attieksmi. Kad kāds no maniem bērniem atteicās izpildīt manu norādījumu, es uzreiz gribēju piedraudēt. Tā mani bija audzinājis tēvs, un arī es neziņas un sarūgtinājuma brīžos gribēju draudēt. Tiklīdz es atklāju alternatīvu, sodīšana un draudi aizgāja pagājībā.

Mans jaunais mērķis bija atrast piemērotu veidu atlīdzības piešķiršanai. Tai zināmā mērā jābūt saistītai ar tām bērna darbībām, uz kurām vērsts vecāku lūgums. Ideālā gadījumā atlīdzība ir dabisks sadarbības rezultāts. Ja bērns uzreiz iztīra zobus, tad tiešām atliek vairāk laika palasīšanai pirms gulētiešanas. Kad bērns negrib vilkt mēteli, dabiskais vēlamais rezultāts ir nokļūšana skolā, un tas var nelikties kā apbalvojums. Tomēr dažos gadījumos tas spēj motivēt. Jūs varētu teikt: «Es tev tagad uzvilkšu mēteli, tad man atliks laiks skolā paskatīties uz taviem zīmējumiem.»

Ir kāds apgalvojums, kas palīdz vienmēr, un jums nav jālauza galva, lai to uzminētu. Tā ir laika dāvana. Jūs varat teikt: «Ja tu tagad būsi atsaucīgs, man būs vairāk laika, lai mēs ar tevi vēlāk izdarītu kaut ko īpašu.»

Visvieglākais iedodamais apbalvojums sadarbības rosināšanai ir vairāk laika ar vecākiem

Kad vien jūsu bērni ir atsaucīgi, reālais ieguvums ir laiks, ko jūs kopā ar bērniem varat veltīt tādām nodarbēm, kas viņus visvairāk iepriecē. Atgādiniet šo vienkāršo patiesību, un bērni uzreiz jutīsies motivēti izpildīt jūsu norādījumus. Lai šī atlīdzība būtu vēl iedarbīgāka, varat to paziņot veidā, kas liekas aicinošāks bērniem.

ATLĪDZĪBA SASKAŅĀ AR TEMPERAMENTA TIPU

Papētīsim dažus piemērus, kā vienu un to pašu apbalvojumu var darīt zināmu, ņemot vērā bērna temperamentu. Aprakstot apbalvojumu sensitīvajam bērnam, pievērsiet vairāk uzmanības iespējamām izjūtām, piemēram: «Ja tu tagad būsi atsaucīgs, man būs vairāk laika izdarīt kaut ko īpašu vēlāk. Mēs varētu jauki pavadīt laiku, salasot dārzā māmiņai puķītes. Māmiņai ļoti patīk puķes, mēs varētu izveidot veselu pušķi!»

Aprakstot apbalvojumu aktīvajam bērnam, uzsveriet darbošanos: «Ja tu tagad būsi atsaucīgs, man būs vairāk laika izdarīt kaut ko īpašu vēlāk. Mēs varētu iet paspēlēties dārzā un salasīt māmiņai puķītes. Mēs varam arī iznest ārā redeļu kāpnes un saplūkt ziedošo koku zarus.»

Attēlojot to komunikatīvajam bērnam, uzsveriet ar maņu orgāniem uztveramās detaļas, piemēram: «Ja tu tagad būsi atsaucīgs, man būs vairāk laika izdarīt kaut ko īpašu vēlāk. Mēs varētu iziet ārā un salasīt māmiņai skaistas puķes. Mēs varētu savākt pušķi no sarkanām, baltām un dzeltenām puķēm. Varu derēt, mēs redzēsim arī tauriņus! Kad mamma ieraudzīs jauno pušķi, viņa tik gaiši un jauki pasmaidīs!»

Stāstot par apbalvojumu receptīvajam bērnam, pastiprināti uzsveriet notikumu laiku un secību, piemēram: «Ja tu tagad būsi atsaucīgs, man būs vairāk laika izdarīt kaut ko īpašu vēlāk. Atnākot mājās no skolas, mēs varētu dārzā salasīt puķes māmiņai. Bet tagad man vajadzīga tava palīdzība, pēc tam mums atliks laiks salasīt puķes.»

Apbalvojuma attēlošana atbilstoši bērna temperamentam pastiprina viņa motivāciju, taču iedarbīga ir arī vienkārša paziņošana, piemēram, jūs varat īsi pateikt: «Ja es ietaupu laiku, tas nozīmē vairāk laika priekš tevis vēlāk. Tu palīdzi man tagad, un es vēlāk tev veltīšu vairāk laika.»

ATLĪDZĪBAS PIEMĒRI

Ieskatieties šajā piemēru sarakstā. Ziedojiet dažas minūtes, lai padomātu, kā šos apbalvojumus aprakstīt, lai tie labāk iedarbotos uz jūsu bērnu. Ņemiet vērā viņa temperamentu. Padomājiet arī par to, kad jums būtu vajadzīgs piesolīt atlīdzību un kura no tām, jūsuprāt, būtu piemērotākā jūsu bērnam.

Ja tu tagad savāksi savas rotaļlietas, man atliks laiks uzspēlēt ar tevi kārtis.

Ja tu man palīdzēsi savākt rotaļlietas, man atliks laiks uzspēlēt ar tevi kādu spēli.

Ja mēs tagad sakopsim, varēsim padarboties ar krāsām.

Ja tu šovakar noliksi gatavībā skolas apģērbu, man rīt paliks laiks brokastīs izcept vafeles.

Ja tu tūlīt būsi gatavs iet, mēs pavisam drīz varēsim tikt atpakaļ.

Ja tu tagad apģērbsies, varēsim tūlīt pēc skolas panašķoties.

Ja tu tagad beigsi runāt, mēs varēsim kopīgi izstaidzināt suni.

Ja tu tūlīt kāpsi mašīnā, es vēlāk ar tevi paspēlēšu «sunīšus».

Ja tu būsi atsaucīgs, es izdarīšu tavā labā kaut ko īpašu.

Ja tu tagad izpildīsi mājas uzdevumus, mēs vēlāk sarīkosim mazu tējas balli.

Ja tu apēdīsi savu dārzeņu porciju, vakarā dabūsi saldēdienu.

Ja tu tūlīt nāksi pusdienās, mēs pēc tam varēsim padziedāt.

Ja tu tūlīt nāksi, varēsi vēlāk spēlēt savu spēli.

Kad bērni pretojas, neņemiet viņiem neko nost — labāk piedāvājiet vēl! Sniedziet atbalstu, lai viņi atkal izjustu iekšējo vēlmi sadarboties. Lai atturētu no nevēlamas rīcības, neizraisiet sāpes, labāk izmantojiet rosinošu stimulu.

VIENMĒR ESIET GATAVI ATLĪDZINĀT

Atlīdzība kļūst iedarbīga tad, kad atrodat, kas īsti spēj stimulēt jūsu bērnus. Kad esat pārliecinājušies, kas viņus motivē, vienmēr glabājiet ko tādu gatavībā. Kādam bērnam vienīgais stimuls, kas vienmēr nepieciešams, ir «ja tu būsi atsaucīgs, man būs vairāk laika palasīt priekšā»; citam bērnam tas varētu būt «ja tu būsi atsaucīgs, mēs varēsim kopīgi izcept cepumiņus». Ir bērni, kuriem nepieciešami dažādi apbalvojumi. Apbalvojumu būtība ir koncentrēšanās uz to, ko bērns vēlas visvairāk, un šīs lietas vai darbības izmantošana viņa motivācijai.

Apbalvojumu būtība ir koncentrēšanās uz to, ko bērns vēlas visvairāk, un šīs lietas vai darbības izmantošana viņa motivācijai

Ja bērniem tiešām patīk nostāsti, nedaudz atturieties no lasīšanas. Protams, neizbeidziet to pavisam, taču raugieties, lai jūs ar priekšā lasīšanu nepārcenstos un lai lasīšana kļūtu par iedarbīgu balvu. Apskatīsim citu piemēru.

Kad bērns saka: «Vai mēs varētu šonedēļ aiziet uz parku,» jūs atsaucaties: «Tā ir lieliska doma. Ja būs laiks, mēs noteikti aiziesim.» Citā reizē, kad viņš pretojas, jūs varat pateikt: «Ja tu tagad būsi atsaucīgs, man atliks vairāk laika un mēs aiziesim uz parku.» Lai arī jūs plānojat aizvest viņu uz turieni, varat tagad to izmantot kā apbalvojumu.

Zināmā mērā tās pašas lietas vai darbības, kuras jūs atņemtu, sodot bērnu, var tikt izmantotas kā atlīdzība. Ja vecāki draudētu neņemt bērnu līdzi pastaigā, pastaiga var tikt izmantota kā atlīdzība bērna motivēšanai. Draudošo piezīmi «ja tu nenoliksi tās spēles, nevarēsi ar tām vairs spēlēties» varat nomainīt ar «ja tu noliksi tās spēles, es ar tevi vēlāk kaut ko uzspēlēšu». Vērtīgākā un vieglāk iedodamā balva ir lielāka jūsu līdzdalība.

Tas pašas lietas vai darbības, kuras jūs atņemtu, sodot bērnu, var tikt izmantotas kā atlīdzība

Visumā apbalvojumiem jābūt loģiskiem, saistībā ar notiekošo un saprātīgiem. Loģiska apbalvojuma piemērs: «Ja tu izdarīsi to priekš manis, man būs vairāk laika izdarīt kaut ko tavā labā.» Tas ir loģiski — ja tu dari kaut ko man, es izdarīšu kaut ko tev. Saistītais apbalvojums varētu būt šāds: «Ir laiks iet uz mājām pusdienās. Es saprotu, ka tu gribi spēlēties, bet mums jāiet prom. Ja tu tūlīt nāksi, mēs drīz atkal atgriezīsimies.» Atlīdzība ir saistīta ar darbību, kuru jūs vēlaties apturēt. Saprātīgais apbalvojums ir atbilstošs bērna pretestībai. Ja izaicinājums ir liels, piedāvājiet vairāk.

Tālredzīgiem vecākiem vienmēr ir padomā vairāki apbalvojumi, kas līdz, kad bērns pretojas. Lūk, daži parasti apbalvojuma piemēri. Padomājiet, kuri varētu būt piemērotāki izmantošanai.

APBALVOJUMU SARAKSTS

Mums vēlāk būs vairāk laika uzsākt kaut ko īpašu.

Tu vēlāk varēsi pabraukāt ar divriteni.

Mēs varētu salasīt puķes pusdienu galdam.

Mēs varētu kopīgi izstaidzināt suni.

Mēs varētu kopā padzert karstu šokolādi.

Mēs varētu sarīkot tējas vakaru.

Mēs varētu uzspēlēt «sunīšus».

Mēs varētu pamētāt bumbu vārtos.

Mēs varētu izcept cepumus.

Mēs varētu pirms gulētiešanas izlasīt trīs stāstiņu.

Mēs varētu aiziet panašķoties.

Mēs varētu iet izpeldēties.

Mēs varētu padziedāt dziesmiņas.

Tu vari uzaicināt kādu draugu paciemoties.

Mēs varētu kaut kur pabraukāt.

Mēs varētu iet iepirkties.

Mēs varētu uzkāpt kādā kokā.

Mēs varētu iet pašūpoties.

Mēs varētu iet parkā paspēlēties.

Mēs varētu kaut ko paveidot.

Mēs varētu pazīmēt.

Mēs varētu pagleznot.

Mēs varētu iet pastaigāties.

Mēs varētu uzspēlēt kārtis.

Mēs varētu samīloties.

Mēs varētu paskatīties kādu īpašu video programmu vai izrādi.

Stimulējoša iedarbība var būt arī brīdinājumam par atlikušo laiku. Receptīvajiem bērniem nepieciešams vairāk laika, lai pārietu no vienas darbības uz otru. Tālredzīgi vecāki padomā uz priekšu un sagatavo šo bērnu pārmaiņām. Nevajadzētu teikt: «Laiks vilkt jaku,» labāk izvēlēties citu formu: «Pēc piecām minūtēm mēs ejam uz skolu. Es gribu, lai tu tikmēr uzvelc jaku. Ja tu būsi atsaucīgs un uzvilksi jaku, mums būs īsts izpriecu brauciens uz skolu.»

Tālredzīgi vecāki padomā uz priekšu un sagatavo receptīvo bērnu pārmaiņām

Kad jūs vakarā apguldāt bērnu un viņš negrib, ka jūs ejat prom, varat pateikt: «Labi, pēc piecām minūtēm es eju prom. Ja tu gulēsi mierīgs, es palikšu visas piecas minūtes. Ja tu turpināsi runāt, man būs jāaiziet uzreiz.» Lai arī tas izklausās kā drauds, tomēr tas ir pieņemami, jo jūs esat devis pozitīvu stimulu, solot palikt piecas minūtes ilgāk, ja viņš gulēs mierīgi.

Pirms liekat bērniem savākt mantas un nākt pusdienās, pasakiet, ka pēc piecām minūtēm viņiem jāsāk, lai pēc tam varētu nākt pusdienās. Dodiet laiku, lai viņi varētu domās apsvērt darbošanās pārtraukšanu, savākšanu un došanos pusdienās. Jūs varētu teikt: «Bērni, jūs varat paspēlēties piecas minūtes ilgāk un tad būs laiks visu savākt un nākt pusdienās.» Pēc piecām minūtēm, kad aicināsiet vēlreiz, viņi būs daudz atsaucīgāki.

Atlīdzības īstā burvība ir tajā apstāklī, ka tad, kad šķiet, ka nekas nelīdz, der atlīdzības piesolīšana. Pozitīvajai audzināšanai nav panākumu, ja nav šāda skaidra skatījuma un iemaņu. Ja nav šīs alternatīvas — noruna ar bērnu, piesolot atlīdzību, — vienīgais glābiņš ir draudēšana ar sodiem.

ATKĀRTOTA PRETOŠANĀS

Ja bērns atkārtoti atsakās sadarboties, lieti noder atlīdzības piedāvāšana avansā. Reiz, veicot ilgstošu pārlidojumu, man bija grūti panākt Lorīnas atsaucību. Kopš tā laika mēs vienmēr viņu sagatavojam pirms ceļojuma. Viņai ļoti garšoja kāds našķis, tāpēc mēs apsolījām viņai to iedot, ja viņa visu ceļu būs paklausīga. Ja Lorīna izrādīja atsaucību ceļā uz lidostu līdz pat pacelšanās brīdim, viņa dabūja 1/4 no savas iecienītās saldās tāfelītes. Veicot pusceļu, viņa dabūja nākamo ceturtdaļu; pie nolaišanās mēs iedevām trešo ceturtdaļu, bet, ierodoties galapunktā — pēdējo.

Šis plāns ik reizi attaisnojās lieliski. Pirms ceļojuma mēs viņai parādījām veselo tāfelīti. Viņas acis iemirdzējās, kad mēs paskaidrojām, cik daudz viņa dabūs katrā ceļojuma posmā. Lai ari meita bija nodarbināta spēlējoties, viņa ne reizi neaizmirsa dabūt savu tāfelītes daļu, tas bija iegūlies prāta tālākos nostūros un palīdzēja viņai koncentrēties uz sadarbību. Līdztekus šai atlīdzībai mēs bijām padomājuši arī par meitas nodarbināšanu lidojuma laikā — būtu neiedomājami cerēt, ka bērns, neko nedarot, aplaimots sēž piecu stundu ilgā lidojumā.

Atlīdzībai jābūt ne tikai loģiskai, bet arī saprātīgai. Ja jūs lūdzat bērnam darīt ko tādu, par ko esat pārliecināts, ka tas viņam nepatiktu, saprātīgi būtu piešķirt lielāku balvu. Piemēram, ja bērnam nepatīk kādi ciemiņi, kas jums patīk, panāciet vienošanos šādā veidā: «Es zinu, ka tev nepatīk šie cilvēki, bet tie ir mani draugi. Ja tu būsi draudzīgs un pieklājīgs, es izdarīšu kaut ko tiešām īpašu tavā labā — nākamo nedēļu mēs aizbrauksim uz zoodārzu.» Šajā piemērā balva ir liela, jo jūs lūdzat bērnam darīt kaut ko ārpus ikdienišķā dzīves ritējuma un apzināties, ka viņam tas ir grūti.

Bērni ir atsaucīgāki, ja mēs atzīstam, kas viņiem ir grūti izpildāms, un par atsaucību piešķiram lielāku balvu. Lai kad jūs pamanītu pretošanās atkārtošanos, labākais risinājums ir savlaicīga sagatavošanās nākamajai reizei ar lielāku balvu.

PUSAUDŽU ATLĪDZINĀŠANA

Balvām jābūt atbilstošām vecumam. Tīņiem tik ļoti nav vajadzīgs jūsu personīgais laiks, taču viņiem ir citas vajadzības. Viņiem vienmēr vajadzīga nauda un palīdzība. Ja pusaudzis pelna un tērē naudu, arī tā var tikt izmantota stimulam. Ieteicams to pārāk bieži nedarīt, taču, lietojot apdomīgi, šī metode attaisnojas lieliski.

Ja pusaudzis pretojas un kavējas, veltot pārāk daudz laika kādai nodarbībai, jūs varat piedāvāt divkārtēju kabatas naudu vai dienas samaksu, ja viņi strādā. Ja mājās nav liekas naudas, varat piedāvāt pusaudzi aizvest kaut kur vai arī palīdzēt veikt kādu no viņa mājas apkopes pienākumiem.

Daži vecāki ir pārliecinājušies, ka ir lietderīgi atalgot bērnus par sekmju uzlabošanu. Protams, visiem bērniem nav vajadzīga šāda motivācija. Par labām atzīmēm var piešķirt naudas prēmiju vai arī papildu privilēģijas. Lai arī privilēģijas nāktos dot tad, kad tīnis ir izpelnījies uzticību iegūt lielāku brīvību, sekmju uzlabošana varētu būt viens no veidiem šīs uzticības iegūšanai. Uzlabojot atzīmes, pusaudzis pierāda, ka viņam ir lielāka atbildības sajūta, tāpēc viņam var uzticēties un ļaut aizkavēties ilgāk ārpus mājas.

BĒRNA KAPRĪZES SABIEDRISKĀS VIETĀS

Ja jūsu bērns sabiedriskā vietā ļaujas niķošanās uzplūdiem, jāsaprot, ka nav iespēju uzreiz iedot bērnam to, kas vajadzīgs, lai viņš kļūtu paklausīgāks. Šādos gadījumos ir labi, ja pa rokai ir bērna iemīļotais gardums. Varbūt jūs nevarat ar izpratni iedziļināties viņa izjūtās, taču varat iedot balvu un uzlabot situāciju. Ja jums nav nekas padomā vai somā, labāk nepretojieties bērnam un neizraisiet skaļu scēnu, bet gan uzziniet bērna vēlmes un, ja iespējams, atbalstiet tās. Lai arī tā ir izdabājoša nomierināšana, nav nekas slikts, ja vien nenotiek bieži. Tomēr tas ir brīdinājums, ka mājās jums jābūt stingrākiem un ne tik izdabājošiem.

Ja bērns niķojas sabiedriskās vietās, tas ir brīdinājums, ka mājās jums jābūt stingrākiem un ne tik izdabājošiem

Nākamreiz sagatavojiet bērnu — pasakiet viņam, ka jūs saprotat, cik grūti būt atsaucīgam lielveikala kases rindā, un ka arī jums nepatīk garas rindas. Tad mēģiniet vienoties, sakot kaut ko tamlīdzīgu: «Ja tu labi uzvedīsies veikalā, es tev izvārīšu tavu mīļo putriņu.» Lai šo norunu nostiprinātu, veikalā nopērciet šos putraimus. Iepirkšanās laikā ieminieties bērniem, cik labi viņi uzvedas un ka drīz vien būsiet mājās un viņi dabūs savu iecienīto ēdienu.

ATLĪDZĪBA IR KĀ SALDĒDIENS

Piedāvājot bērnam balvu, jūs palīdzat atgūt viņa izpalīdzīgo dabu. Balva nerosina viņus sadarboties, tas ir veids, kā lolot bērna dabisko motivāciju. Balvas un privilēģijas ir kā dzīves saldēdiens. Ja ēstu vienīgi saldo, jūs nesaņemtu no savas maltītes visas vajadzīgās uzturvielas. Viens no iemesliem, kāpēc saldo pasniedz pašu pēdējo, ir tas, ka saldēdiens ir pietiekami sātīgs, lai apmierinātu izsalkumu, tāpēc jūs nejustos motivēts ēst ēdienu, kas nepieciešams veselības uzturēšanai. Tāpat arī bērniem zudīs vēlēšanās paklausīt, ja jūs paļausieties vienīgi uz balvām.

Ja paļausieties vienīgi uz balvām, bērniem zudīs vēlēšanās sadarboties

Kad pieaugušie strādā vienīgi atlīdzības dēļ, viņu darbs nav pilnvērtīgs. Viņi strādā vienīgi tāpēc, lai dabūtu to, ko grib, aizmirstot savu pamatprasību — būs noderīgiem. Viņiem nerūp, vai darbs ir izpildīts iespējami labi, viņi dara tikai to, kas nepieciešams, lai izspruktu sveikā. Tas nav labi.

No otras puses, nejēdzīgi ir arī centīgi strādāt, nedomājot par atalgojumu, kaut arī mājās ģimene ir trūkumā. Panākumus guvuši pieaugušie domā gan par sevi, gan citiem. Viņiem rūp pozitīvas pārmaiņas, viņi raugās, lai dabūtu to, kas viņiem vajadzīgs, un arī to, ko grib. Pareiza bērnu apbalvošana sagatavo viņus kļūt par veiksmīgiem pieaugušajiem.

Pareiza bērnu apbalvošana iemāca viņus domāt gan par sevi, gan citiem

Ir svarīgi iemācīt bērnam, ka dzīve ir process, kurā tiek dots un ņemts. Ja jūs dodat, tad arī saņemat. Lai dabūtu vairāk, jūs dodat vairāk. Ik reizi, kad jūs lūdzat no bērniem mazliet vairāk un apsolāt viņiem dot mazliet vairāk, viņi apgūst svarīgu dzīves skolu. Viņi mācās apspriežot panākt vienošanos. Viņi uzzina, ka, dodot vairāk, viņi nopelna vairāk, un iemācās apspiest savas acumirklīgās iegribas, lai nākotnē dabūtu ko vairāk.

MĀCOTIES NO DABISKAM SEKĀM

Ja bērni ir neatsaucīgi, daudzi vecāki secina, ka bērni ir slikti; viņi uzskata, ka labiem bērniem būtu jāatsaucas vecāku lūgumam bez domāšanas. Pozitīvā audzināšana māca — ja bērni ir neatsaucīgi, tas nenozīmē, ka viņi ir slikti, — viņi vienkārši nedabū to, kas viņiem vajadzīgs. Pretošanās laikā vecākiem vai nu jādod bērniem tas, kas viņiem nepieciešams, vai arī jāizmanto balvas, lai viņus tajā brīdī motivētu.

Daži vecāki kļūdaini uzskata, ka labiem bērniem būtu jāatsaucas vecāku lūgumam bez domāšanas

Dažas audzināšanas metodes kļūdaini rekomendē izvairīties no bērna pretošanās, ļaujot bērnam darīt to, ko viņš grib, un mācīties no dabiskām sekām, piemēram, ja bērns atsakās ģērbt mēteli, ļaut iet viņam ārā bez mēteļa un saslimt. Tā viņam būšot laba mācība. Šāds domāšanas veids nav pareizs, tas bērnam iemāca vienīgi to, ka viņš nevar paļauties uz vecāku vadību.

Tieši tad, kad es rakstīju šīs rindas, ienāca mana sieva, lai pastāstītu atbilstošu piemēru. Trīspadsmit gadīgā Lorīna bija aizmirsusi mājās datorā savu skolas darbu. Viņa bija strādājusi ļoti centīgi, lai pabeigtu savu projektu noteiktajā laikā, un bija ļoti lepna par to. Bonija grasījās aiznest disketi uz skolu, lai meitai kavējuma dēļ nebūtu jāzaudē punkti.

Daži vecāki bildīs — vajadzēja likt viņai izjust aizmāršības sekas. Viņai izpaliktu prieks par laikā nodoto darbu, viņa mācītos no šī zaudējuma... Tā ir tā pati vecā iebaidīšanas veida domāšana. Kāpēc gan viņai labāk nemācīties no ieguvuma? Kāpēc gan neapzināties, ka vecākiem tas nav vienalga un viņi darīt visu iespējamo, lai palīdzētu? Ja jūsu dzīvesbiedrs (-e) kaut ko aizmirstu, jūs taču gribētu viņam (viņai) palīdzēt? Jūs darītu visu, kas ir jūsu spēkos. Arī mūsu bērniem vajadzīgs šāds atbalsts, pat vēl lielāks. Apziņa, ka viņi gūs atbalstu no savas ģimenes, ir daudz svarīgāka, nekā iegūtā mācība par zaudētiem punktiem darbā, kura izpildei termiņā strādāts tik cītīgi.

«Dabisko seku» metodes aizstāvji teiktu, ka tas būtu piemērots gadījums iemācīt meitai, kas notiek, ja kaut ko aizmirst, — tad viņa turpmāk censtos atcerēties labāk. Tiesa, turpmāk viņa baidīsies kaut ko aizmirst, bet bailes nu nekādi nav labākais stimuls. Ir taču iespējams atcerēties arī bez bailēm. Pozitīvajai audzināšanai nav jāizmanto bailes, lai skubinātu bērnus atcerēties vajadzīgo, — te spēj palīdzēt veiksmes pieredze.

Pozitīvajai audzināšanai nav jāizmanto bailes, lai skubinātu bērnus atcerēties vajadzīgo

Ja baidāmies kļūdīties, mēs kļūdāmies vēl vairāk. Vairums ļaužu ir pārliecinājušies, ka bailes mēdz pievilkt to, no kā mēs baidāmies. Piemēram, uzlicis jaunu kaklasaiti, es bieži vien to uzreiz notraipu. Bet, no otras puses, tikko sācis to valkāt, es saņemu vairāk komplimentu.

Ja es iedomājos, cik skaista ir mana kaklasaite, to novērtē daudzi un izsaka atzinību. Ja es jūtos saspringts, baidoties to notraipīt, tas notiek pilnīgi likumsakarīgi. Bailes no kļūdīšanās ne tikai rada nevajadzīgu nemieru dzīvē, bet arī izraisa vairāk kļūdu.

Pozitīvu seku apzināšanās ir labāks stimuls. Lai bērns izprastu sekas, viņam nebūt nav jāizjūt bailes. Dabiskās sekas lai paliek dabas mātes ziņā; netēlojiet Dievu, bet labāk atbalstiet savus bērnus, cik vien iespējams. Ja jūs nevarat sniegt īpašu atbalstu, nedariet to, bet, ja varat — dariet!

Dabiskas sekas lai paliek dabas mātes ziņa; netēlojiet Dievu, bet labāk atbalstiet savus bērnus, cik vien iespējams

Tomēr tas nav tik vienkārši. Pajautājiet sev: vai es neupurējos pārāk daudz savu bērnu labā? Ja vecāki atņem paši sev, viņi dod pārāk daudz, tā rezultātā bērni var kļūt pārmērīgi prasīgi.

Tas ir viegli labojams. Jūsu bērni jums liks manīt, ja jūs kļūsiet pārāk devīgs, — viņu prasības arvien pieaugs un varbūt jūs tās sāksiet ņemt ļaunā. Šādā gadījumā jums jāsamazina savs atbalsts. Šāda pielāgošanās ir visai parasta un sagaidāma.

BAILES ATLĪDZINĀT

Dažkārt vecāki baidās, ka, atlīdzinot bērniem, viņi zaudēs savu dabisko motivāciju palīdzēt. Viņi iedomājas — ja bērnam tiek dota atlīdzība, viņš ik reizi, kad viņam lūgs kaut ko izdarīt, prasīs — kas man par to būs? Šie vecāki turpina iztēloties un redz negribīgu bērnu, kas par savu atsaucību pieprasa aizvien vairāk un vairāk. Lai arī šāds murgs ir visai maz ticams, tomēr tas var piepildīties, ja netiek apmierinātas arī citas bērna vajadzības.

Kad vien jūs lūdzat bērnam kaut ko izdarīt, viņa praktiskā puse tiešām jautā «kas man par to būs», un, ja bērns saņem to, kas viņam vajadzīgs, viņš neprasa vairāk. Bērni ir atsaucīgi, jo viņiem ir iedzimta vēlme palīdzēt, lai saņemtu sev nepieciešamo mīlestību. Kad bērni apzinās vajadzības un paļaujas, ka viņi saņems nepieciešamo atbalstu, viņi sadarbojas ļoti labprāt.

Kad bērni dabū to, kas viņiem vajadzīgs, viņi neprasa vairāk atlīdzības

Ja vien kopumā bērni dabū to, kas viņiem vajadzīgs, viņi neaizraujas ar savām iegribām. Vecāku atbalsta apzināšanās padara bērnus smalkjūtīgākus un atsaucīgākus, viņi neprasa vēl un vēl un nekoncentrējas uz «kas man par to būs». Bērni parasti kļūst pārmērīgi prasīgi vienīgi tad, ja nedabū to, kas viņiem tiešām vajadzīgs.

Atlīdzība galvenokārt vajadzīga, lai pārvarētu bērna pretošanos, kad viņš uzreiz nedabū vēlamo. Atlīdzības piedāvājums ir kā solījums, ka viņš dabūs vēl, un tas atjauno viņa dabisko vēlmi sadarboties.

Vienošanās ar bērnu un atlīdzības piesolīšana nav padošanās un dāvāšana bērnam, ko vien viņš vēlas. Patiesībā tas ir gluži otrādi: dodot atlīdzību, jūs lūdzat bērnu paklausīt jūsu vēlmei, par to vēlāk saņemot atlīdzību. Tas ir viens no iedarbīgākajiem veidiem, kā iemācīt bērnam pacietīgi gaidīt gandarījumu.

Dažkārt ar atlīdzību nepietiek, lai mazinātu pretošanos un veicinātu sadarbību. Ja balva nelīdz, pienācis laiks spēcināt jūsu lomu kā noteicējam. Kad audzināšana kļūst pārmērīgi centrēta uz bērniem un viņiem tiek dots viss, ko vien viņi grib, vecākiem jānostiprina sava līderu loma, lai atgūtu vadību. Nākamajās divās nodaļās mēs paskatīsimies, kā tas darāms.

Jaunas iemaņas līderpozīciju stiprināšanai

Lielākā vara, kas dota vecākiem, ir tiesības vadīt savus bērnus. Bērni ir nākuši pasaulē ar vēlmi iepriecināt savus vecākus un palīdzēt viņiem. Viņi ir «ieprogrammēti», lai respektētu «bosu». Izprotot un lietojot šo varu, vecākiem iespējams atteikties no vecajām iebiedēšanas un kaunināšanas metodēm. Ja vecāki nesaprot, kā izmantot šo varu, virsroku gūst bērns. Ja vecāki neņem vadības grožus savās rokās, viņi zaudē līderpozīcijas.

Bērni vēlas iepriecināt vecākus, bet tajā pašā laikā viņiem ir savas vēlmes un vajadzības. Kad bērniem tiek dota iespēja paust savas vēlmes, vienlaikus arī uztverot vecāku gribu, bērni galu galā centīsies būt atsaucīgi un pakļausies vecākiem.

Ja vecāki atsaucības rosināšanai kaunina vai iebiedē bērnus, viņi vājina dabisko vēlmi sadarboties. Reaģējot uz vecāku dusmām, sarūgtinājumu un vilšanos, bērni var kļūt paklausīgi, taču viņi daļēji zaudē savu individualitāti. Tiek ierobežota viņu dabiskā attīstība, turklāt turpmākajā dzīvē viņi nereti kļūst par izdabātājiem, viņiem trūkst veselīgas pašapziņas un viņi nereti dod vairāk nekā saņem.

MĀCĪSIMIES KOMANDĒT

Pirms sākat komandēt, pirmais solis ir vienkārši palūgt, nevis pieprasīt. Ja bērns lūgumam pretojas, nākamais solis ir uzklausīšana un

iedziļināšanās. Ja ar uzklausīšanu nepietiek, trešajā gājienā mēs piedāvājam atlīdzību. Ja arī atlīdzības piedāvāšana nelīdz, ceturtajā gājienā jāpierāda sava vadība un jādod komanda. Ja pirmie trīs soļi, kuros tiek lūgta bērna atsaucība, nelīdz, vecākiem ir jākomandē bērni, gluži kā ģenerālis komandē savus kareivjus.

Komandējot ir skaidri jāizsaka prasība bērnam. Stingrā, noteiktā balsī sakiet: «Es vēlos, lai tu noliec savu apģērbu,» «Es gribu, lai tu ej gulēt» vai: «Es gribu, lai jūs beidzat runāt un ejat gulēt.»

Izsakot komandu, jums jāsaglabā stingrība. Emociju, pamatojumu, paskaidrojumu, argumentu, vainošanas vai draudu piedevas vājina jūsu dabisko autoritāti. Ja šajā brīdī izrādīsiet savu sarūgtinājumu vai mēģināsiet bērnu pierunāt paklausīt, tas liecinās par jūsu nedrošību «ģenerāļa», priekšnieka vai vecāku lomā. Ja bērns ir pretojies pirmajam, otrajam un trešajam gājienam, jums skaidri jāliek manīt, kurš ir noteicējs. Atgūstot savu līderpozīciju, jūs atkal atjaunojat savu noteicēja lomu. Bērnam ir vajadzīgs spēcīgs līderis, kam pakļauties.

Izsakot komandu, jums jāsaglabā stingrība

Daudzi vecāki komandē, apejot pirmo, otro un trešo gājienu. Tas nelīdz. Protams, ne jau vienmēr jālieto šie trīs iepriekšējie gājieni, taču, ja komandēšana notiek pārāk bieži un bez ievadgājieniem, kas aicina uz sadarbību, tā kļūst neefektīva. Agrāk bērni mēdza pakļauties vecāku komandām, taču šodien arī bērni grib būt sadzirdēti.

Visiedarbīgākais uzstājības izrādīšanas paņēmiens ir komandas atkārtošana pārliecībā, ka bērns drīz pakļausies

Bērni mācās no iepriekšējās pieredzes, proti, ja jūs komandējat, jūs nepadosieties. Nelīdzēs nekāda tielēšanās. Ja viņi joprojām pretojas, uzklausiet mazāk pieļāvīgi un atkārtojiet komandu. Visiedarbīgākais uzstājības izrādīšanas paņēmiens ir komandas atkārtošana pārliecībā,

ka bērns drīz paklausies. Galu gala, bērnam turpinot pretoties, bet jums pastāvot uz savu un neieslīgstot cēloņos vai emocijās, gūsiet virsroku.

KOMANDĒJIET BEZ EMOCIJĀM

Ja vecāki sāk kliegt, dusmoties, pauž savu sarūgtinājumu vai arī sāk draudēt ar sodiem, viņi negribēdami mazina izteiktās komandas spēku. Paužot sarūgtinājumu, komanda pārvēršas par prasību un jūsu pozitīvās pozīcijas vājinās. Jums varbūt izdosies salauzt bērna gribu un radīt paklausību, taču jūs nestiprināsiet viņa dabisko vēlmi sadarboties.

Komandēšanas iedarbība pastiprinās, ja jūs neļaujaties negatīvām emocijām. To atceroties, jums būs vieglāk savaldīties. Mūs neapzināti pārņem dusmas, jo mēs iekšēji sliecamies domāt, ka šādi kļūstam varenāki un spējam iebiedēt. Dzīvnieki cīnoties iebiedēšanas nolūkā sabož spalvu, taču pozitīvā audzināšana nebalstās uz iebaidīšanu, tāpēc šādi paņēmieni neder.

Visiedarbīgākā ir skaidras komandas vairākkārtēja atkārtošana stingrā balsī, bez negatīvu emociju piedevas

Dažkārt vecākiem paredzētos kursos par bērnu audzināšanu vecāki tiek mudināti dalīties savās izjūtās ar bērniem, lai motivētu viņus uz sadarbību. Jūtu uzticēšana, pat ja tas notiek ļoti mierīgi, vecākus un bērnus nostāda vienā līmenī, un tas pamazām grauj vecāku autoritāti. Lai arī iecere nav slikta, labāk tomēr ir palīdzēt bērnam paust savas izjūtas un neapgrūtināt bērnu, un nemanipulēt ar savējām.

Kad bērni atsakās sadarboties, vecākiem nav īstais laiks atklāt savas izjūtas; šādā brīdī jāuzklausa bērni. Vecāku dusmu, sarūgtinājuma vai vilšanās izrādīšana var pat kaitēt. Kad bērni pretojas, ir laiks atklāt un atzīt, ko viņi jūt un ko vēlas. Kad vecāki ir devuši bērniem iespēju tikt uzklausītiem un saņemt atlīdzību par sadarbību, pienācis laiks parādīt savu noteicēja varu un komandēt. Ja vecāki pirms tam ir ņēmuši vērā bērna pretošanos vai iebildumus, komanda tiek izpildīta.

KĻŪDĪTIES VAR KATRS

Protams, var gadīties, ka tēvs vai māte komandējot zaudē savaldīšanos. Kā jau zināt, pozitīvā audzināšanā jums nav jābūt nevainojamam, lai šie paņēmieni iedarbotos. Taču svarīgi ir mēģināt. Ja jūs kļūdāties un aizmirstat apvaldīt emocijas vai vienkārši zaudējat savaldīšanos, vēlāk atvainojieties bērniem. Kļūdīties var katrs.

Bērniem nav vajadzīgi nevainojami vecāki; viņi vēlas, lai vecāki censtos no visas sirds un atbildētu par savām kļūdām

Neliela atvainošanās brīdi vēlāk ir ļoti nozīmīga. Jūs varētu teikt apmēram tā: «Es atvainojos par savu uzkliegšanu. Tu neesi to pelnījis. Kliegšana nav labs uzrunas veids. Es kļūdījos.»

Vēl jūs varat savu atvainošanos izteikt šādi: «Es atvainojos, ka tik ļoti sadusmojos, runājot ar tevi. Es gribēju, lai tu mani paklausītu, taču nedomāju, ka tas mani tā sadusmot. Es nesavaldījos tāpēc, ka mani uztrauc arī citas problēmas. Tā nebija tava vaina.»

KAD EMOCIJAS NELĪDZ

Kad vien vecāki pauž negatīvas emocijas, bērniem liekas, ka viņi nav attaisnojuši vecāku cerības un ir zināmā mērā nepilnvērtīgi un nepietiekami labi. Viņi jūt, ka nav sagādājuši vecākiem prieku. Šī neveiksmes vai nepilnvērtības apziņa pamazām nomāc bērna vēlmi brīvi atsaukties. Ja vecāki vēlāk atvainojas, bērns vairs nejūtas slikts vai maz- vērtīgs. Ir grūti lolot bērnos krietnumu, ja mēs darām ko tādu, kas viņiem liek justies sliktiem.

Dalīšanās negatīvās izjūtās noder tad, ja vēlamies atvieglot sirdi, tomēr nav pareizi šādam nolūkam izmantot bērnu. Ir labi, ja jūtam vajadzību kontaktēties ar bērniem, bet nevar izmantot viņus kā psihoterapeitus vai sirdsdraugus. Bērni vēl tikai mācās tikt galā ar savām izjūtām, viņiem ir par grūtu uzklausīt arī vecāku pārdzīvojumus.

Lai gūtu emocionālu atbalstu, pieaugušajiem jāizrunājas ar kādu citu pieaugušo, nevis ar bērnu

Lai kad arī vecāki izrādītu savas negatīvās emocijas, bērni ar laiku sāk justies iespaidoti un pārtrauc klausīties. Viņi pārtrauc iedziļināties arī paši savās izjūtās.

Pusaudžu gados bērni mēdz dumpoties pret jebkuru piespiedu metodi. Izpalīdzīgiem bērniem nav vajadzības dumpoties vai atsvešināties no vecākiem, lai attīstītu savu patstāvību; sevis meklējumos viņi mēdz nedaudz attālināties, taču neatsakās no vecāku atbalsta.

UZKLIEGŠANA NAV IEDARBĪGA

Viena no sliktākajām saskarsmes formām ir uzkliegšana. Tas netieši norāda, ka mēs neesam sadzirdēti, tāpēc palielinām skaļumu. Uzbļaujot uz bērniem vai pusaudžiem, tiek dots mājiens — «tu manī neklausies». Taču rezultāts ir tāds, ka viņi tiešām vairs neklausās. Kad jūs kliedzat, bērni vienkārši «izslēdzas» un vairs nedzird it neko.

Vēl sliktāk ir, ja jūs izkliedzat komandu. Tas nozīmē, ka bērni skaidri nesadzird, ko jūs gribat. Kliegšana atņem bērniem vēlmi ļauties vadībai. Kliegšana ir sliktākais komandēšanas veids, jo vājina jūsu komandiera pozīcijas. Tikai tad, ja bērni vēl un vēlreiz skaidri dzird vienkārši izteiktu norādījumu, viņi pārtrauc pretoties un ļaujas līdera vadībai.

Bļaujot jūs esat pārstājis komandēt un sācis pieprasīt. Tas satur slēptus draudus: «Tu labāk klausi, citādi...» Šāds drauds nozīmē, ka jūs pieprasāt bērnu paklausību. Lai arī ar soda draudiem stiprinātas prasības tika izpildītas gadsimtiem ilgi, tas nav pieņemami brīvā sabiedrībā. Ja gribat, lai jūsu bērni brīvi varētu cīnīties par savu sapņu piepildījumu, dodiet viņiem sadarbības brīvību. Nepieprasiet, bet komandējiet!

RAUGIETIES, LAI KOMANDAS BŪTU POZITĪVĀ FORMĀ

Lai ari vienmēr vispareizākais komandēšanas veids ir skaidrs un pozitīvs, nereti, kad jūs grasāties to izteikt, pirmais rīkojums, kas ienāk prātā, ir negatīvs. Ja tā notiek, pacentieties to papildināt ar pozitīvām komandām. Palasiet negatīvās prasības, negatīvās komandas un atbilstošās pozitīvās komandas piemērus. Lai arī negatīvās komandas ir labākas par negatīvām pavēlēm, vislabākās ir pozitīvās komandas. Papētīsim šos piemērus.

Negatīva prasība

Nesit māsai! Beidz runāt! Beidz muļķoties un satīri savu istabu! Nerunā tā! Tūlīt uzvelc jaku! Labāk klausi mani!

Negatīva komanda

Es gribu, lai tu beidz sist māsai! Es gribu, lai tu beidz runāt Es gribu, lai tu beidz muļķoties un satīri savu istabu! Man nepatīk, ka tu tā runā Es gribu, lai tu beigtu, man pretoties Es gribu, lai tu beigtu spēlēties un ietu tīrīt zobus.

Pozitīva komanda

Es gribu, lai tu būtu labs pret māsu. Es gribu, lai tu tagad paklusētu. Es gribu, lai tu tagad ķertos pie savas istabas tīrīšanas. Es gribu, lai tu izturies ar cieņu un runā pieklājīgi. Es gribu, lai tu man palīdzētu un uzvilktu jaku. Es gribu, lai tu tūlīt ej tīrīt zobus.

Ja jūs ieraduma pēc pasakāt pavēli vai negatīvu komandu, papildiniet savu negatīvo rīkojumu ar pozitīvo. Varētu būt tā: «Es negribu, ka tu sit savu brāli! Es gribu, lai tu būtu laipns pret viņu!» Formulējis savu pozitīvo komandu, nenovirzieties no tās! Ja bērns turpina pretoties, atkārtojiet šo komandu. Lūk, daži piemēri.

Tēvs vai māte: «Vai tu nenoliktu savu apģērbu?»

Bērns: «Ai, es negribu. Es esmu tik piekusis... Es rīt nolikšu.»

Tēvs/māte: «Es saprotu, ka tu esi piekusis un gribi to izdarīt rīt, bet es gribu, lai tu izdari to tagad.»

Bērns: «Bet es esmu pārāk piekusis.»

Tēvs/māte: «Ja tu uzreiz noliksi savas drēbītes, mums atliks laiks trim stāstiņiem.»

Bērns: «Man vienalga, es gribu iet gulēt.»

Tēvs/māte: «Es gribu, lai tu izdari to tagad. Es gribu, lai tu uzreiz piecelies un ej nolikt drēbes. Vairs par to nerunāsim.»

Bērns: «Tu gan esi piekasīgs!»

Tēvs/māte: «Es gribu, lai tu tūlīt noliec savas drēbes!»

Bērns: «Es tevi nevaru ciest!»

Tēvs/māte: «Es gribu, lai tu tūlīt noliec savas drēbes!»

Bērns (pieceļas, lai novāktu apģērbu): «Es nezināju, ka tu vari būt tik riebīgs!»

Daudzi vecāki neprot novērtēt bērna piekāpšanos, ja viņiem nācies savu rīkojumu izteikt vairākas reizes. Zināmā mērā tas atgādina situāciju, kad sieviete neizsaka atzinību vīram par kādu labu darbu, ja viņai nācies palūgt to izdarīt. Vecākiem vienmēr jāatceras, ka bērni cenšas darīt, cik labi vien spēj; kad vien viņi sper pareizu soli, mums viņi jāuzteic un jāprot novērtēt.

Šajā piemērā vecāki varētu teikt uzreiz vai arī nākamajā rītā, vadoties pēc izjūtas: «Es zinu, ka tu biji ļoti piekusis. Es protu novērtēt tavu atsaucību.» Ja jūs bērna pretestību neizmantosiet pret viņu, viņš neturēs ļaunu prātu par jūsu komandēšanu un neturpinās pretoties.

Ja jūs neizmantojat to pret viņiem, viņi neizmantos to pret jums

Daži vecāki baidās, ka bērni viņus nemīlēs, ja tiks izkomandēti. Tas ne tuvu neatbilst patiesībai. Bērniem vajadzīgi stingri, bet mīloši vecāki. Viņiem ir nepieciešams, lai vecāki viņus šādā veidā paskubinātu. Viņi pakurnēs uz jums, taču mīlestības jūtas pret jums ātri vien atgriezīsies. Viens no pieciem pozitīvās audzināšanas principiem māca: pretoties var, tomēr jāatceras, ka noteicošais vārds ir mammai un tētim. Komandējot nostiprinātās līdera pozīcijas atkal nostāda vecākus par galvenajiem noteicējiem.

Iepriekšminētajā piemērā pamatā ir cīņa starp raksturiem. Ja jūs neatlaidīgi atkārtojat savu komandu, atturoties no ielaišanās diskusijās, jūs uzvarēsiet. Kad būsiet dažās raksturu cīņās uzvarējis, bērns kļūs atsaucīgāks. Mīļi vecāki parasti baidās kļūt tik strikti, tomēr tas ir nepieciešams. Jūsu piekasība taču nenozīmē, ka jūs nemīlat bērnus, jūs vienīgi demonstrējat savu nelokāmību.

KOMANDĒJIET BEZ PASKAIDROJUMIEM

Vecāki ne tikai pārmērīgi ļaujas emocijām, bet arī pieļauj citu tipisku kļūdu, cenšoties it kā attaisnot savu komandu ar paskaidrojumiem. Ja bērns normālā tonī jautā, jūs varat mierīgi paskaidrot, kāpēc jūs vēlaties, lai kaut kas tiktu izdarīts, bet, ja tonis ir izaicinošs, pasakiet, ka par to labāk parunāsiet vēlāk. Ja nav daudz laika, vienkārši sakiet: «Mēs par to varam parunāt vēlāk, bet tagad es gribu, lai tu beidz sist brāli. Es gribu, lai jūs abi vienam otram palīdzētu un dzīvotu saticīgi!»

Izskaidrojot pamatojumu, jūs zināmā mērā atsakāties no savas komandas. Ja bērni spētu atšķirt pareizo no nepareizā, ja viņi izprastu, kas ir labi, kas slikti, viņiem nebūtu vajadzīga vecāku vadība. Ja jūs esat uz viena līmeņa ar kādu, kas spēj spriest, cēloņu izskaidrošanai ir jēga. Bērniem spriešanas spējas attīstās tikai pēc deviņu gadu vecuma, un viņi sasniedz jūsu līmeni aptuveni tad, kad jau ir gatavi atstāt vecāku mājas, tātad apmēram astoņpadsmit gadu vecumā.

Izskaidrojot pamatojumu, jūs zināmā mērā atsakāties no savas komandas

Bērnos ir apslēpta spēja atšķirt pareizo no nepareizā, taču to var atmodināt, atsaucoties uz jūsu lūgumiem, nevis uzklausot pamācības. Kad jūs lūdzat mazam zēnam pārtraukt sist brāli un tad komandējat, izsakot šo rīkojumu «es gribu» formā, viņš atsauksies. Ieraugot smaidu jūsu sejā pēc tam, kad viņš ir izpildījis jūsu lūgumu, viņš sāk saprast, kas ir labi un kas ir pareiza uzvedība.

Bērni apgūst pareizo un nepareizo, atsaucoties uz jūsu lūgumiem, nevis uzklausot pamācības

Ja esat sācis komandēt, izvairieties no likumu uzskaitīšanas vai pamatojuma izskaidrošanas savam atbalstam. Kad tēvs vai māte sāk atkārtot komandu, pārrunu laiks ir beidzies. Bērnam ir tiesības jautāt un pārliecināt pirmo trīs gājienu laikā, taču, tiklīdz jūs sākat komandēt, nekāda runāšana nav pieļaujama. Ja jūs novirzāties un sākat diskutēt par to, kāpēc bērnam tas būtu jādara, ko jūs prasāt, jūsu vara tiek vājināta. Šādā brīdi vispiemērotākā ir komandas atkārtošana. Bērnam joprojām ir tiesības pretoties, tomēr jūs paliekat noteicējs. Ja turpināsiet uzstājīgi izteikt komandu, bērns sāks pakļauties jūsu gribai.

Kad jūs izsakāt komandu, vienīgais iemesls, kādēļ bērnam būtu jāpaklausa, ir tas, ka jūs tā gribat. Ja jūs nedodat nekādu iespēju pretoties, jūs vienkārši pieprasāt paklausību, nevis atsaucību. Katrā bērnā ir dziļi apslēpts spēcīgākais motivējošais dzinulis — vēlme iepriecināt vecākus vai galveno aprūpētāju un sadarboties ar viņiem.

Bērni ir nākuši pasaulē gatavi sekot mūsu vadībai, mums tikai jādod viņiem šāda iespēja. Galvenais virzītājspēks ir vēlme iepriecināt un sadarboties. Izsakot bez aplinkiem savu gribu, mēs ar laiku atmodinām viņu vēlmes. Paužot savu pretestību jūsu gribai, pamazām parādās bērnu dziļākā prasība ļauties jūsu vadībai un viņi izpilda jūsu teikto.

Ja jūs vispirms palūdzat un, pirms viņi izpilda jūsu lūgumu, uzklausāt jebkuru iebildi, tā nav akla un bezdomu paklausība, bet gan savas gribas pielāgošana savam galvenajam virzītājspēkam, proti, ļauties jūsu vadībai un darīt jūs laimīgus.

Bērniem ir vajadzīgi nevis pamatojumi, bet gan stipra vadība. Jums ir jāatgādina, ka noteicējs esat jūs, nevis viņi. Mēģinājums viņu pretošanās brīdī paskaidrot, kas ir pareizi vai nepareizi, vienīgi vājina jūsu izteiktās komandas spēku. Pat ja bērns ir pusaudža vecumā un līdz ar to spēj spriest un domāt abstrakti — izsakot komandu, vienīgais iemesls, kāpēc viņam būtu jāatsaucas, ir tas, ka jūs esat vecāki un gribat, lai viņš tā darītu.

PUSAUDŽU IZRĪKOŠANA

Atceros, kā pirmoreiz izjutu komandēšanas iedarbību. Vēl pirms savu bērnu audzināšanas es vadīju nodarbības šķirto ģimeņu bērniem.

Daudzi no šiem bērniem bija ļoti nevaldāmi un neatsaucīgi, un tieši tāpēc vecāki bija viņus atsūtījuši uz manām nodarbībām.

Kādā brīdī vecākais no bērniem, viņam bija aptuveni četrpadsmit, sāka izrādīt lielu pretestību maniem lūgumiem. Es nosūtīju viņu uz blakus istabu pabūt vienatnē. Viņš pretojās un teica: «Un ko jūs tagad darīsiet?»

Lai arī toreiz es nezināju dažādās pozitīvās audzināšanas iemaņas, es sapratu, ka soda draudi te nelīdzēs. Redzot viņu nikni raugāmies manī, man bija skaidrs — lai ko es teiktu, viņš atcirtīs pretī «nu un kas».

Tā kā zēns bija savā dzīvē ticis gana sodīts, vēl viens sods viņam nenozīmēja itin neko. Viņam viss bija vienalga, izturēšanās pauda izaicinājumu. Turklāt viņš bija daudz lielāks par mani. Es tiešām nezināju, ko iesākt, tāpēc vienkārši skatījos puisim acīs un turpināju izrīkot skaidrā un stingrā balsī: «Es gribu, lai tu pakavējies vienatnē piecpadsmit minūtes.» Mūsu saruna bija apmēram šāda.

Pusaudzis: «Un ja es to nedarīšu?»

Es: «Es gribu, lai tu ieej blakus istabā un paliec tur viens pats piecpadsmit minūtes.»

Pusaudzis: «Jūs nevarat mani piespiest.»

Es: «Es gribu, lai tu ieej blakus istabā un paliec tur viens pats piecpadsmit minūtes.»

Pusaudzis: «Jūs esat nīkulis, jūs nevarat mani piespiest.»

Es: «Es gribu, lai tu ieej blakus istabā un paliec tur viens pats piecpadsmit minūtes.»

Pusaudzis: «Un ko jūs darīsiet, ja es neklausīšu?»

Es: «Es gribu, lai tu ieej blakus istabā un paliec tur viens pats piecpadsmit minūtes.»

Viņš savaikstīja grimasi, paužot riebumu, un iegāja blakus istabā.

Pēc kādām piecpadsmit minūtēm es iegāju pie viņa un bildu draudzīgā manierē: «Ja gribi mums pievienoties, nāc; ja gribi vēl pabūt viens, es noteikti to sapratīšu.»

Viņš klusēdams pamāja, it kā domātu par to. Es izgāju no istabas draudzīgā noskaņojumā, un pēc dažām minūtēm arī puisis iznāca ārā un pievienojās grupai. Šī pieredze bija lieliska sagatavošanās neizbēgamās pretestības pārvarēšanai, audzinot pašu bērnus.

Nu jūs redzat, ja es būtu reaģējis uz šīm piezīmēm vai arī atbildējis uz jebkuru no jautājumiem, manas pozīcijas būtu vājinājušās. Katram bērnam līdz pat laikam, kad viņš ir gatavs atstāt mājas, galu galā, ir nepieciešams izjust vecāku vadību un noteicošo lomu saskarsmē ar mīlošu tēvu vai māti, kura komandas ir skaidras; nevaldāms bērns galu galā paklausies bez draudiem vai noniecināšanas.

PAMATOJUMS UN PRETOŠANĀS

Ja bērni turpina pretoties un neiet gulēt, pamatojuma izklāstīšana nelīdzēs. Stāstot, ka ir vēls un ir jāizguļas, jūs negūsiet virsroku un arī neko neiemācīsiet. Ja bērni jautā «kāpēc» un tonis nav ķildīgs, paskaidrošana lieti noder, taču, ja viņi pretojas, šāda runāšana drīzāk kaitē. Pienāk brīdis, kad vienīgais iemesls, kāpēc viņiem kaut kas būtu jādara, ir tas, ka jūs esat viņu vecāki. Atceros, kā reiz dabūju sievai jocīgu T kreklu ar uzrakstu «Tāpēc, ka mēs esam tavi vecāki, lūk tā».

«Tāpēc, ka mēs esam tavi vecāki, lūk tā» — tā ir labākā atbilde gadījumā, ja bērns izaicinoši izturas pret komandām

Pusaudži nereti dzen vecākus izmisumā. Viņi apstrīd un runā pretī it visiem vecāku rīkojumiem. Vecāki cenšas atbildēt izskaidrojoši un zaudē. Bērni turpina savus «kāpēc», un atbildot ar katru reizi vājinās jūsu pozīcijas. Ar katru atbildi jūs arvien vairāk zaudējat savu īsteno varu. Viņiem nav nekā cita ko darīt, kā vienīgi turpināt jautāt, un to viņi arī dara. Papētīsim piemēru. Kerola vēlas skatīties televizoru, bet māte grib, lai viņa mācītos skolas uzdevumus.

Māte: «Kerola, es gribu, lai tu izslēdz televizoru.»

Kerola: «Kāpēc?»

Māte: «Tev jāatvēl vairāk laika skolas uzdevumiem.»

Kerola: «Man nekas nav uzdots uz rītdienu.»

Māte: «Bet tev ir nenodoti projekti, un tu atkal atliksi līdz pēdējam brīdim un tad žēlosies, ka tev ir pārāk daudz darāmā. Ja tev nav nekas uzdots, tad ir īstais laiks pavirzīties uz priekšu zinātniskajā projektā.»

Kerola: «Es esmu izdarījusi visu, ko varēju. Tagad man jāgaida, kad būs attīstīta filma, fotogrāfijas būs gatavas tikai pēc pāris dienām.»

Māte: «Nu bet tu esi jau pārāk ilgi skatījusies televizoru.»

Kerola: «Neesmu vis.»

Māte: «Esi gan. Tu te sēdi visu pēcpusdienu.»

Kerola: «Kā tu vari to zināt, tu nemaz nebiji šeit, tu tikko atnāci!»

Māte: «Jā, un tu skatījies, kad es aizgāju.»

Kerola: «Bet es visu laiku neskatījos.»

Māte: «Nav veselīgi visu laiku sēdēt pie televizora. Tev vajag iziet ārā, ir tik skaista diena.»

Kerola: «Es negribu iet ārā. Man sāp kājas no šīsdienas fizkultūras stundas.»

Māte: «Jaunkundz, tu labāk nerunā pretī. Tu zaudēsi visas savas televizora privilēģijas, ja tā turpināsi.»

Kerola: «Tu esi tik piekasīga un netaisnīga!

Māte: «Tu dabūsi sēdēt mājās un bez televizora!»

Kerola: «Man viss viens.»

Māte: «Labi, tātad tu divas nedēļas neskatīsies televizoru.»

No šāda veida strīdiem var izvairīties, ja vecāki nenovirzās no mērķa, cenšoties bērnu pārliecināt par savu vārdu patiesīgumu. Ja bērns uztver jūsu teikto, tas ir savādāk, taču, ja viņi pretojas jūsu lūgumam, viņi pretosies arī visam jūsu teiktajam pat tad, ja viss ir labi un pareizi.

LABĀKAIS KOMANDĒŠANAS VEIDS

Pirmais gājiens: palūdziet (nepavēliet)

Māte: «Kerola, vai tu neizslēgtu televizoru?»

Kerola: «Kāpēc? Tik kolosāla filma!»

Māte: «Kas par filmu?»

Kerola: «Šerloks Holmss.»

Māte: «Tā ir kolosāla filma. (Pauze.) Bet es gribu, lai tu izslēdz televizoru. Tu pēdējā laikā ļoti daudz skaties televizoru, un es gribu, lai tu darītu kaut ko citu.»

Kerola: «Piemēram, ko?»

Māte: «Tu varētu gatavot skolas uzdevumus vai arī iziet ārā.»

Kerola: «Es negribu. Es gribu skatīties filmu, bet tu man traucē.»

Otrais gājiens: uzklausiet un iedziļinieties (nelasiet morāli)

Māte: «Es saprotu, ka tu gribi skatīties to filmu un negribi darīt mājas darbus vai arī iet ārā (pauze), bet es gribu, lai tu izslēdz televizoru un atrodi kādu citu nodarbošanos.»

Kerola: «Es negribu.»

Māte: «Es zinu, ka tu jūties vīlusies, taču ir laiks darīt ko citu.»

Kerola: «Bet tad es neredzēšu visu filmu!»

Māte: «Esmu pārliecināta, ka to drīz atkārtos.»

Kerola: «Neatkārtos vis!»

Trešais gājiens: piesoliet atlīdzību (nenosodiet)

Māte: «Ja tu izslēgsi televizoru, rīt atnāksi man līdzi izvēlēties videofilmu.»

Kerola: «Mani neinteresē videofilmu īrēšana. Es gribu skatīties šo filmu.»

Ceturtais gājiens: komandējiet (nepaskaidrojiet un neizrādiet emocijas)

Māte: «Es gribu, lai tu tūlīt izslēdz televizoru!»

Kerola: «Bet man nekas cits nav darāms!»

Māte: «Es gribu, lai tu tūlīt izslēdz televizoru!»

Kerola pieceļas un izslēdz televizoru. Viņa izmetas ārā no istabas. Aptuveni pēc piecpadsmit minūtēm viņa atgriežas un, it kā nekas nebūtu bijis, uzaicina uzspēlēt kārtis. Māte priecīgi piekrīt. Mazā sadursme netiek ne ar vārdu pieminēta.

SADARBĪBAS VEICINĀŠANA

Bērnu audzināšanā lietojot pozitīvas iemaņas, viņi kļūst atsaucīgāki, turpretī, ja audzināšana aizrit strīdoties, cīnoties un sodot, bērnos pamazām krājas neveselīga pārestības un noraidījuma izjūta un vēlme dumpoties. Ja jūs, komandējot bērnus, nespējat izvairīties no emocijām, loģiskiem spriedelējumiem, pamatojumiem, strīdiem vai draudiem, jūsu pozīcijas vājinās, bet bērnu pretestība ar laiku kļūst spēcīgāka.

Ja jūs pakāpeniski ilgākā laika posmā izmantojat šos četrus pozitīvās audzināšanas gājienus, jums atliks tikai palūgt un bērni parasti neatteiksies. Protams, gadīsies reizēm arī brīži, kad jums nāksies izmantot visus četrus gājienus. Praktizējot to lietošanu, sokas arvien vieglāk. Tie ne tikai veicina sadarbību, bet palīdz attīstīt bērnos visu labāko.

Var šķist, ka ir krietni jāpiepūlas, taču tā liekas tikai tāpēc, ka šī metode ir jauna. Jebkuru jaunu iemaņu apgūšana var būt mazliet nomācoša, tomēr, nedaudz patrenējoties, tās kļūst viegli izpildāmas. Bērnu audzināšanā vienmēr būs problēmas, lai kādi arī būtu bērni. Pozitīvā audzināšana vairs nav smaga. Ilgākā laikā pierādās arī tās piln- vērtīgums un efektivitāte.

Vecākiem nākas saskarties ar problēmu viļņiem. Mēs varam vai nu sērfot pa šīm bangām, vai arī ļauties, lai tās mūs notriec vēl un vēlreiz.

Dažiem «maigās» audzināšanas piekritējiem komandēšana var likties pārāk barga, taču tā ir skaidra un pozitīva alternatīva bērnu iedzīšanai paklausībā ar draudiem un kaunināšanu.

IZVĒLIETIES TAKTIKU

Pirms sākat komandēt, ņemiet vērā bērna temperamentu.

Sensitīviem bērniem vajadzīga lielāka palīdzība. Labāk negaidiet, kad viņš satīrīs pats savu istabu, bet gan uzaiciniet viņu palīgā un strādājiet kopā. Šādā veidā bērni pamazām kļūst patstāvīgāki. Izrīkojis bērnus palīdzēt tīrīt viņu istabu, sāciet to darīt.

Komunikatīviem bērniem var likties, ka istaba ir pārāk liela, viņi var just vajadzību ķerties pie kā cita, vieglāka un ātrāk paveicama. Vecākiem jādod šiem bērniem iespēja pāriet no viena darba pie cita. Atcerieties — viņi ir kā tauriņi, kam nepieciešams kustēties.

Pirms sākt komandēt komunikatīvo bērnu, vecākiem vajag pamēģināt ievirzīt šo uzdevumu nedaudz savādāk. Kad viņi negrib tīrīt savu istabu, mēģiniet norīkot tīrīt kādu konkrētu vietu, tad atkal ko citu. Dažkārt pietiek ar to, ka bērns paveic mazumiņu salīdzinājumā ar jums; vēlāk viņš gribēs izdarīt vairāk, taču tam nepieciešams laiks.

Receptīvajiem bērniem parasti nav vajadzīga komandēšana, viņi mēdz būt vispieļāvīgākie. Ja viņi pretojas, bieži vien tas ir tāpēc, ka vecāki grib rezultātu, bet bērns nemaz nav pietiekami sagatavots. Tiklīdz šie bērni saņem vajadzīgo nodrošinājumu un sagatavošanos, viņi pakļaujas daudz labprātāk.

Vecākiem vajadzētu nevis komandēt receptīvos bērnus, bet gan censties saprast viņu tieksmi pēc ritma un atkārtojamības. Šiem bērniem nepatīk pēkšņas izmaiņas, pārtraukšana vai pavēles.

Aktīvie bērni labāk atsaucas uz komandēšanu, ja tas notiek «zem četrām acīm». Pasauciet viņu sāņus vai arī ievediet citā istabā un tikai tad izsakiet komandu. Viņi lepojas ar saviem darbiem un patstāvību, tāpēc var sākt nevajadzīgi aizstāvēties vai pretoties citu klātbūtnē.

Jaunas iemaņas uzraudzības saglabāšanai

Kad bērns ignorē vai noraida vecāku uzraudzību, pozitīvā audzināšana neuzskata šo uzvedību par sliktu vai nepareizu, bet vienkārši atzīst, ka izaicinošais bērns ir izslīdējis no vecāku uzraudzības. Bērnam nav vajadzīga ne tiesāšana, ne sodi, ne morāles lasīšana — vienkārši ir jāatjauno vecāku kontrole pār bērnu, tas arī viss. Kad bērni nepakļaujas, vecākiem jācenšas apvaldīt vai apturēt tālāko uzraudzības ignorēšanu vai atraidīšanu.

Piespiedu vienatnes nolūks nav piedraudēt bērnam vai sodīt viņu; tas vienkārši ir veids, kā bērnam palīdzēt atkal izjust vecāku uzraudzību un apzināties, ka tā ir labāk. Bērniem ir jānonāk līdz zināmai robežai, lai viņi piekāptos un atkal atsauktos.

Dievs ir radījis bērnus maziņus, lai tad, kad viņi nepakļaujas vadībai, mēs vienmēr varētu viņus paņemt un novietot piespiedu vienatnē

Kad bērni slikti uzvedas, viņi bieži vien ir aizmirsuši, ka vecākiem ir noteicošais vārds un ka patiesībā tieši to viņi vēlas. Ja bērni nepakļaujas vecākiem, viņi ir «atvienojušies» arī no dabiskās spējas un vēlmes sadarboties. Kad bērni nesaņem to, kas viņiem vajadzīgs, lai izjustu šo vēlmi, viņi ar laiku atsvešinās no vecākiem un ignorē viņus, tāpēc bērniem nepieciešama vadība.

Uzaicinājums sadarboties, bērna vajadzību uzklausīšana un cenšanās palīdzēt, kā arī atlīdzināšana veicina bērna vēlēšanos sadarboties. Kad bērnam vai vecākiem palielinās spriedze, šī iekšējā saikne tiek uz laiku sarauta un bērns virzās pretī sadursmei gluži kā auto bez vadības.

Spriedzes apstākļos bērni zaudē kontroli gluži kā straujš auto bez vadītāja

Kad vecāki zaudē vēlmi sadarboties un sāk pieprasīt pakalpību, bērni automātiski seko šim piemēram un arī vairs negrib sadarboties. Spriedzes pārņemti un savaldību zaudējuši vecāki var ļoti viegli izsist no līdzsvara arī bērnu un otrādi — sanervozējies un savaldību zaudējis bērns var likt vecākiem zaudēt savaldīšanos, ja viņi skaidri neapzinās, kā atgūt vadību un to saglabāt.

PIESPIEDU VIENATNES NEPIECIEŠAMĪBA

Ņemot talkā jaunos paņēmienus sadarbības radīšanai, vecāki spēj saglabāt savaldību, un tas savukārt palīdz arī bērnam neizslīdēt no uzraudzības. Tomēr daži bērni reizumis neklausa itin nemaz un pozitīviem vecākiem jābūt gataviem tikt ar to galā. Gandrīz visiem bērniem laiku pa laikam nepieciešama īslaicīga izolācija, lai viņi iemācītos atgūt savaldību tad, kad emocijas kļūst pārāk spēcīgas un nevaldāmas.

Piespiedu vienatne ir nepieciešama, lai atgūtu savaldību tad, kad emocijas kļūst pārāk spēcīgas

Pat daudzi pieaugušie brieduma gados nezina, ka tikt gala ar savām izjūtām spriedzes brīdī, un mēs nevaram prasīt, lai to spētu bērni.

Mācīdams tūkstošiem pieaugušo valdīt pār savām jūtām, es atklāju, ka daudzas no šīm iemaņām veicina sadarbību. Kad tēvu vai māti ir pārņēmis aizvainojums, nemiers, nomāktība, vienaldzība, neobjektivitāte, apjukums vai vainas apziņa, vienmēr jāielūkojas sevī un jācenšas tikt galā ar šīm negatīvajām izjūtām.

Mūsdienās viens no galvenajiem cēloņiem Rietumos tik ļoti izplatītajai vardarbībai mājas apstākļos ir emociju nesavaldīšana. Brīvā sabiedrībā izjūtas ievērojami bagātinās, ja tās tiek atbalstītas, un kļūst nepastāvīgākas, ja šā atbalsta nav. Svarīgākais ģimenes konfliktu risināšanā un vardarbības izbeigšanā ir izprast izolēšanas un nomierināšanās nepieciešamību brīžos, kad emocijas kļūst pārāk spēcīgas, izaicinošas vai noraidošas.

Brīvā sabiedrībā izjūtas ievērojami bagātinās, ja tās tiek atbalstītas, un kļūst nepastāvīgākas, ja šā atbalsta nav

Pieaugušie, kas zaudē savaldīšanos un lieto spēku, tā rīkojas galvenokārt tāpēc, ka nekad nav iemācījušies izolēties, lai apjaustu savas negatīvās emocijas un atbrīvotos no tām. Šī nozīmīgā māka ir nepieciešama gan bērniem, gan arī pieaugušajiem. Atšķirībā no bērniem gudram pieaugušajam vajadzētu zināt, kad viņam nepieciešams pabūt vienatnē; bērns to nezina. 9-10 gadus veci bērni, kuru audzināšanā tiek lietoti piespiedu vienatnes paņēmieni, sāks paši izolēties, kad vien jutīsies stresa vai negatīvu emociju pārņemti vai ķildīgā garastāvoklī. Tā nav sarežģīta prasme, tomēr nepieciešama zināma pieredze.

Dažkārt izolēšanās palīdz tāpēc, ka ļauj vecākiem atgūt savaldību. Ja vecāki jūt, ka zaudē kontroli, viņi izsit arī bērnu no līdzsvara. Izolēšana dod tēvam vai mātei iespēju nomierināties un atgūt savaldīšanos, un bieži vien tas ir tieši tas, kas bērnam vajadzīgs. Sarūgtināti un pavēlnieciski vecāki var itin viegli izsist bērnu no līdzsvara. Izolēšanās spēja ļauj atgūt uzraudzību pār bērnu un palīdz arī pašiem vecākiem.

Sarūgtināti un pavēlnieciski vecāki var itin viegli izsist bērnu no līdzsvara

Kad bērns negrib sadarboties arī pēc komandas, pienācis laiks viņa izolēšanai. Šādā brīdī piespiedu vienatne dod bērnam iespēju izlādēties un ļauties dusmu izvirdumam. Bērniem nepieciešams izjust savu pretošanos dzīves neizbēgamajiem ierobežojumiem, viņiem jātiecas uz tiem un jāizjūt sava pretestība. Tas palīdz attīstīt spēcīgu pašapziņu; ar laiku parādās patiesā «ego» labās īpašības. Vispirms jāizjūt negatīvās emocijas pretestības apstākļos un no tām jāatbrīvojas.

Laiks, kurā bērni pretojas ierobežojumiem, palīdz viņiem izjust dažādus jūtu uzslāņojumus, kas ir pamatā šai pretestībai, sarūgtinājumam, noraidījumam vai dumpīgumam. Pretošanās izzūd, ja izdodas izjust un atbrīvoties no trīs negatīvo emociju veidiem, kas ir tās pamatā: dusmas, apbēdinājums un bailes. Līdzīgā veidā arī pieaugušie, esot vienatnē un iedziļinoties savās izjūtās, var atbrīvoties no negatīvās emociju paketes — aizvainojuma, vainas apziņas un sevis žēlošanas.

KĀ ATBRĪVOTIES NO NEGATĪVAJĀM EMOCIJĀM

Kad bērns ir iecirties savā pretestībā un neatsaucas uz četriem sadarbību veicinošiem gājieniem (sk. 7. nodaļu), jālieto piektais gājiens. Bērna ierobežošana kādā telpā patiesībā palīdz viņam apjaust savu emociju dziļākos slāņus. Bērnam izjūtot trīs dziļākās emocijas — dusmas, apbēdinājumu un bailes — un atrodoties vecāku aprūpē, negatīvās emocijas automātiski tiek atbrīvotas.

Piespiedu vienatne bērnam ļauj vispirms izjust dusmas un sarūgtinājumu. Pēc īsa brīža viņš sāk raudāt un jūt apbēdinājumu vai pāridarījumu. Nedaudz vēlāk viņš apjauš savas slēptās bailes un neaizsargātību. Dažu minūšu laikā viss saasinājums izgaist un bērns piepeši brīnumainā kārtā ir atkal jūsu vadībā.

Dažu izolētības minušu laika viss emocionālais saasinājums piepeši izgaist

Vienatnes brīdī, vispirms izjūtot galvenās emocijas, kas bijušas apvaldītas, bērns atkal sāk apjaust savas vajadzības. Pirms šīs izolēšanas viņš uzvedas nepakļāvīgi, jo ir aizmirsis savu nepieciešamību atsaukties un ļauties mīlošai vadībai.

Piespiedu vienatnē bērnam tiek dota iespēja pretoties jūsu vēlmēm. Tad pagriežas kāds «slēdzis», un viņš sāk apjaust savas emocijas. Bērni ne tikai šķiet emocionāli — viņi patiešām to visu arī izjūt. Pretošanās izolēšanai patiesībā vairo viņu spēju just. Pastiprinātā izjūtu apjausma ļauj viņiem apzināties savu nepieciešamību pēc vecāku mīlestības, izpratnes, atbalsta un vadības. Izjūtot nepieciešamību pēc mīlestības, no jauna aktivizējas viņu vēlme sadarboties.

Bērni ir no debesīm. Viņi ir nākuši šai pasaulē ar vēlmi iepriecēt vecākus, lai dabūtu to, kas viņiem vajadzīgs. Bērniem nepieciešama mīlestība un atbalsts, lai izdzīvotu, tāpēc viņos ir iedzimta sliecība sadarboties un iepriecināt vecākus, lai saņemtu šo mīlestību. Šī veselīgā tieksme tiek rosināta ik reizi, kad bērni apjauš savas izjūtas. Pastiprinot bērnos savu izjūtu apjausmu, skaidrāk iezīmējas viņu tieksme pēc mīlestības un atbalsta, kas savukārt atmodina vēlmi izpatikt un atsaukties.

PILNĪGA IZOLĒŠANA

Ideālais vienatnes brīdis tiek nodrošināts tad, kad bērns tiek ievietots kādā istabā un durvis tiek noslēgtas. Bērns mēģina tikt ārā, tā ir viņa dabiskā pretošanās reakcija. Atcerieties, bērniem ir raksturīga pretošanās. Jums aizejot un aizslēdzot durvis, bērnu pārņem pamestības sajūta. Dažiem bērniem ir ļoti svarīgi apzināties, ka jūs esat turpat, aiz durvīm, tā vismaz ir bijis iepriekšējos izolēšanas brīžos. Pēc vairākkārtējas uzturēšanās piespiedu vienatnē bērns vairs nemēģinās tikt laukā.

Vidējais nepieciešamais ilgums ir viena minūte uz katru bērna dzīves gadu, tātad četrgadīgam bērnam četras minūtes, bet sešgadīgam — sešas. Kad vecāki to pirmoreiz padzird, viņi nespēj ticēt, ka tas varētu iedarboties pozitīvi uz viņu bērnu, taču tā tas tiešām notiek. Tas palīdz visu vecumu bērniem, sākot ar divgadīgajiem.

Pēc četrpadsmit gadu sasniegšanas izolēšanas paņēmienu reti kad nākas izmantot. Ja jūs ilgus gadus bērnu audzināšanā neesat izmantojis izolēšanu, jūsu pusaudzim tā joprojām būs vajadzīga, it īpaši tajās reizēs, kad viņš izturas necienīgi vai arī neuzklausa jūsu komandas.

Papētīsim, kas notiek ar četrgadīgu bērnu pilnīgā vienatnes brīdī. Sākumā viņš pretojas, un jums varbūt pat nāksies viņu nēšus ienest atsevišķā istabā. Tā var būt viņa paša istaba vai jebkura cita telpa. Viņš būs saniknots, ļausies dusmu izvirdumam un mēģinās tikt ārā. Pēc aptuveni divām minūtēm viņš vairs nepūlēsies izlauzties, pakļausies šim ierobežojumam un sāks raudāt. Vēl pēc kādas minūtes viņu pārņems vārākās un trauslākās baiļu izjūtas. Šādā brīdī viņš varbūt pat pabāzīs savus pirkstiņus pa durvju apakšu un lūgsies: «Lūdzu, lūdzu, laidiet mani ārā!»

Tad ir īsti vietā nomierināt bērnu, pasakot, ka viņam vienatnē jāpavada vēl viena minūte un pavisam drīz viņš tiks ārā. Patiesībā nav slikti, ja jūs dodat ziņu bērnam jebkurā izolēšanas brīdī, tādējādi liekot viņam saprast, ka jūs nekur neaiziesiet, ka jūs esat turpat, aiz durvīm, un viņš drīz varēs nākt ārā.

IZOLĒŠANAS PAŅĒMIENA IZSKAIDROŠANA

Kad bērni jautā, kāpēc viņiem jāpavada laiks izolācijā, lieti noder vienkārša atbilde: «Kad mēs zaudējam savaldīšanos, mums nepieciešams pabūt vienatnē.» Teikt, ka bērnam nepieciešams laiks pārdomāt savu nepareizo rīcību, būtu nedz īsti pareizi, nedz arī lietderīgi. Izolēšanas laikā nav ieteicams domāt, galvenais, lai bērns izjūt emociju atraisīšanos, kas ļauj viņam atgriezties vecāku uzraudzībā.

Bērniem nav jāprāto par to, ko viņi ir izdarījuši nepareizi. Ja vecāki sarunās ar bērniem pārāk pievērš uzmanību tam, kas ir pareizi un kas nepareizi, vienīgais, ko bērns iegūst, ir vainas apziņa. Pareizāk ir nevis mācīt, kas ir pareizi, kas nepareizi, bet gan vienkārši palūgt bērniem darīt kaut ko konkrētu un aicināt palīgā. Strādājot kopā ar vecākiem, viņi automātiski iemācās, kas ir pareizi, kas nepareizi, kas labi un kas slikti. Viņiem pat ne reizi nav jāsaka, ka viņi dara ko sliktu vai nepareizu.

Strādājot kopā ar vecākiem, bērni automātiski iemācās, kas ir pareizi, kas nepareizi, kas labi un kas slikti

Piemērojot piespiedu vienatnes brīžus, iespējams iztikt bez sodīšanas vai pēršanas. Tie ļauj bērnam apjaust savas izjūtas un vajadzību sadarboties, taču pavisam savādākā veidā. Kad bērni tiek pērti, viņi soda sevi vai citus, zaudējot kontroli; bērni, kas regulāri atrodas izolācijā, nesoda sevi vai citus, lai atgūtu savaldību.

Piemērojot piespiedu vienatnes brīžus, iespējams iztikt bez novecojušās sodīšanas vai pēršanas

Pieaugušie, kas tikuši sodīti, turpina sodīt sevi un citus; tiem, kas nav sodīti, ir augstāka savas vērtības izjūta, viņiem labāk veicas, iegūstot nepieciešamo sev un dodot arī citiem.

Ja vienatnes brīži ir regulāri, bērns iemācās valdīt pār savām iekšējām izjūtām. Kad neizbēgamās dzīves vētras izsit no līdzsvara, viņi nedomājot izmanto vienatni, lai atbrīvotos no negatīvajām emocijām un atgūtu savu patieso dabu. Viņi kļūst mīlošāki, laimīgāki, mierīgāki un pašpaļāvīgāki; viņi dabiski sliecas uz sadarbību, nevis uz pieprasīšanu, pakļaušanu un manipulēšanu.

ČETRAS PARASTĀKĀS KĻŪDAS

Daudzi vecāki uzskata, ka viņi efektīvi izmanto izolēšanu, un sūdzas, ka tā nepalīdz. Izolēšana palīdz, taču tā jāizdara pareizi. Lūk, četras parastākās kļūdas, ko vecāki pieļauj.

Viņi lieto vienīgi izolēšanu.

Viņi lieto izolēšanu pārāk reti.

Viņi iedomājas, ka bērni sēdēs rātni.

Viņi izmanto izolēšanu kā aizkavētāju vai sodu.

Ievērojot nepieciešamos noteikumus, izolēšana palīdzēs jums atgūt vadību pār bērniem, viņi atkal apzināsies savu galveno virzītājspēku, proti, sekot jūsu vadībai un atsaukties lūgumiem. Papētīsim katru no šīm četrām kļūdām sīkāk.

1. IZOLĒŠANA TIEK LIETOTA PĀRĀK BIEŽI

Ja tiek lietota vienīgi izolēšana un neviena no pārējām pozitīvās audzināšanas iemaņām, ar laiku vājinās šā paņēmiena iedarbīgums. Piespiedu vienatne ir izmantojama vienīgi kā galējais līdzeklis vai arī tādos brīžos, kad jums vienkārši nav laika veikt visus četrus pozitīvās audzināšanas gājienus. Lai bērni būtu atsaucīgi un sekmīgi attīstītos, viņiem vajadzīgs arī kas cits, ne tikai nonākšana līdz ierobežojumiem izolēšanas laikā.

Piespiedu vienatne ir izmantojama vienīgi ka galējais līdzeklis

Lai gan organismam ir nepieciešams C vitamīns, tam ir arī daudz citu vajadzību, C vitamīns viens pats nespēj nodrošināt labu veselību. Ja jums trūkst C vitamīna, tad tā uzņemšana ir ļoti labvēlīga, jo organismam tas ir nepieciešams. Ja jums pietiek citu nepieciešamo vitamīnu, uzņemot C vitamīnu, jūs uzreiz ievērosiet veselības uzlabošanos.

Turpretī, ja jūs ēdat barību, kurā ir vienīgi C vitamīns, un ignorējat pārējās vajadzības, arī C vitamīns nespēs daudz palīdzēt veselības saglabāšanā. Analoģiski, visi pieci pozitīvās audzināšanas gājieni ir vienlīdz svarīgi sadarbības rosināšanai.

2. IZOLĒŠANA TIEK LIETOTA PĀRĀK RETI

Daži vecāki pārāk daudz paļaujas uz izolēšanas paņēmienu, turpretī citi to lieto pārāk reti. Viņi žēlojas, ka bērni neklausa it nemaz. Piemēram, kāda māte sūdzējās: «Es teicu, lai viņš pārstāj lēkāt pa gultu, bet viņš tikai smejas un turpina dīžāties.»

Tas skaidri norāda, ka šī māte nav pietiekami bieži lietojusi izolēšanas paņēmienu. Tas ļauj vecākiem atgūt vadību. Ja bērns tikai smejas un ignorē jūs, tas skaidri norāda, ka viņš nepakļaujas vadībai un viņam nepieciešami biežāki piespiedu vienatnes brīži. Vecākiem bērns jāpaņem un jānovieto izolācijā citā istabā.

Ja bērns tikai smejas un ignorē jūs, tas skaidri norāda, ka viņš nepakļaujas vadībai

Daži vecāki secina, ka izolēšana nelīdz, ja nākamajā dienā bērns atkal izvairās paklausīt. Šie vecāki kļūdaini uzskata — ja izolēšana līdzētu, viņu bērni vienmēr būtu atsaucīgi un nepretotos. Piespiedu vienatne nesalauž bērna gribu un nerada paklausību, tā spēcina bērna gribu, turklāt rosina viņa vēlmi sadarboties.

Bērni paliek bērni un reizēm izraujas no kontroles. Ja izolēšana ir nepieciešama regulāri, tas nebūt nenorāda, ka šis paņēmiens nelīdz. Aktīviem bērniem un maziem puikām parasti ir nepieciešami biežāki piespiedu vienatnes brīži. Ja jūsu bērns jāizolē biežāk, jums nav jāiedomājas, ka bērns ir slikts vai arī jūsu pieeja ir nepareiza, — tas viņam ir vajadzīgs viņa pašreizējā attīstības posmā. Nav iespējams pateikt «pareizo» izolēšanas brīžu skaitu — var būt divi diena, divi nedēļa, divi mēnesī un pat divi gadā — katrs bērns ir neatkārtojams.

Ja jūsu bērns jāizolē biežāk, jums nav jāiedomājas, ka bērns ir slikts vai arī jūsu pieeja ir nepareiza

«Maigās» audzināšanas piekritēji gan lieto piespiedu vienatnes paņēmienu, taču nepietiekami bieži. Viņi izvairās no komandēšanas un mēdz padoties bērna iegribām. Viņi nespēj izturēt bērna brēcienus, tāpēc kā parasti nomierina viņu izdabājot.

Viņu bērns var tik neganti pretoties izolēšanai, ka vecāki mēdz darīt visu iespējamo, lai izvairītos no konflikta, pat ja tas nozīmē viņu padošanos un izdabāšanu bērna iegribām. Kad bērni sāk pieprasīt pārāk daudz vai arī uzkundzējas, tas skaidri norāda, ka vecāki nesaglabā virsvadību un izolēšanas paņēmiens netiek lietots pietiekami bieži.

3. BĒRNI NESĒDĒS RĀTNI

Daži vecāki pārprot visu izolēšanas jēgu. Viņi iedomājas, ka bērns sēdēs rātni un nomierināsies. Viņi neizmanto izolēšanu, lai bērns varētu apjaust negatīvās emocijas un atbrīvotos no tām, bet gan attur bērnu no šādām emocijām. Viņi dod mājienu, sak, ja tu turpināsi pretoties, tavs izolēšanas brīdis nesāksies, kamēr tu nebūsi beidzis.

Izolēšana iedarbojas tāpēc, ka tā dod bērnam iespēju pretoties vairāk, turpretī aicinot bērnu izbeigt pretoties un sēdēt rātni, paņēmiens netiek lietots pareizi. Bērniem jāļauj brīvi izpaust savu pretošanos piespiedu vienatnei. Nevajag iedomāties, ka viņiem patīk šī izolācija, un nevar cerēt, ka viņi sēdēs rātni.

Bērniem jāļauj brīvi izpaust savu pretošanos piespiedu vienatnei

Tas nav nekas slikts, ja bērnam tiek ļauts kādu brīdi «atvēsināties». Tas ir sava veida atkārtots norādījums un viens no audzināšanas paņēmieniem. Ja bērni ir pārāk sakāpināti un pretojas sadarbībai, ieteicams viņiem likt nomierināties, sēžot kaktā vai uz īpaša soliņa. Tas ir apmēram tāpat, kā viņiem nepieciešams pagulēt, ja viņi kļūst pārāk nemierīgi un nepaklausīgi.

«Atvēsināšanās» jeb nomierināšanās nav tas pats, kas izolēšana. Nomierināšanās laikā bērnus mudina ievērot klusumu, mēdz arī dot atlīdzību par «atvēsināšanās» brīžu izmantošanu. Nomierināšanās laikā bērni netiek rosināti iedziļināties savās izjūtās. Lai iemācītos valdīt pār savām negatīvajām emocijām, vispirms jāprot tās izjust un atbrīvot. Kad bērni sasniedz deviņu gadu vecumu, viņi spēj izjust emocijas un atbrīvoties no tām arī bez izolēšanas.

Nomierināšanās laikā bērni netiek rosināti iedziļināties savās izjūtās

Vecāki varētu teikt savam nepakļāvīgajam tīnim: «Tā mums nekas nesanāks. Es gribu, lai tu ej savā istabā un nomierinies, tad mēs atkal varēsim parunāt.» Var gadīties, ka pusaudzim ir nepieciešama vienīgi šī «atvēsināšanās». Lai arī tā šķiet līdzīga izolēšanai, tā tomēr ir atšķirīga — tā ir bērna norīkošana uz citu nodarbi nolūkā mazināt viņa pretošanos.

Ja pusaudzis pretojas, vecāki dod komandu, un, ja viņš joprojām pretojas, tad ir vajadzīga izolēšana. Galu galā pusaudzis iemetīsies savā istabā. Šādos gadījumos vecākiem noteikti jāpacenšas nepārmest par pretošanos un jāturpina izteikt komanda, kamēr bērns ieiet savā istabā. Kad pusaudzis iznāks ārā, viņš šķitīs pavisam cits cilvēks.

4. IZOLĒŠANA TIEK LIETOTA KĀ SODS

Ceturtā kļūda, ko pieļauj vecāki, ir izolēšanas izmantošana sodīšanai. Lai arī bērni varbūt jūtas sodīti ar šādu piespiedu izolāciju, vecākiem uzmanīgi jāraugās, lai tā nepārvērstos par sodu. Kā jau esam minējuši, audzināšanā ar iebaidīšanu bērna atturēšanai no palaidnībām tiek pielietoti soda draudi. Lai savaldītu bērnu, izolācijas draudi itin viegli var tikt lietoti nepareizi. Nereti vecāki brīdina bērnu: «Ja tu nebeigsi, dabūsi sēdēt viens pats istabā.» Šāds brīdinājums iedarbojas uz bērnu tikpat biedējoši kā: «Ja tu nebeigsi, es visu pastāstīšu tēvam, kad viņš pārnāks mājās,» vai arī: «Ja tu nebeigsi, dabūsi pērienu.»

Draudi ir līdzējuši gadu simteņiem ilgi, taču brīvā sabiedrībā iebiedēšana vēršas pret mums pašiem un sāk vajāt. Jo vairāk vecāki pielieto sodus, jo vairāk viņu bērni vēlāk dumpojas. Mūsdienās daudzi pieaugušie joprojām nespēj vai arī nevēlas rast kontaktu ar saviem vecākiem, jo bērnībā tikuši sodīti.

TĒVA APSKĀVIENS

Kad es jau biju pieaudzis, man izveidojās lieliskas attiecības ar tēvu. Viņš bija pirmais no mūsu ģimenes, kas manu konsultanta gaitu pirmsākumos sāka apmeklēt manus seminārus par savstarpējām attiecībām; viņš, lai ierastos uz nodarbībām, lidoja no Teksasas uz Kalifor- niju! Šajās nodarbībās viens no vingrinājumiem bija apkampšanās.

Es ievēroju, ka tad, kad apkampu kādu no dalībniekiem, izjutu sirsnīgu strāvojumu. Tomēr, apkampjot tēti, es to izjutu visai vāji, lai arī mēs mīlējām un atbalstījām viens otru. Likās, ka starp mums ir kāda atdaloša siena; daudz vairāk siltuma un saskarsmes es varēju izjust, apkampjot kādu svešinieku.

Es jautāju draugiem, kas bija apkampuši manu tēti, ko viņi jūt. Viņi teica, ka viņš licies sirsnīgs un draudzīgs. Viņi juta šo strāvojumu, taču es ne! Es sapratu, ka cēlonis meklējams bērnībā, kad es tiku atrauts no dabiskās vēlmes sekot tēva vadībai. Es biju labs, paklausīgs bērns, jo baidījos no soda.

Kad jau biju pieaudzis, bija nepieciešami vēl desmit gadu paštera- pijas un piedalīšanās semināros, lai sadziedētu radušās izjūtas, un tikai tad es, apskaujot tēvu, sāku izjust saskarsmi. Ja tēvs būtu zinājis pozitīvās audzināšanas paņēmienus, viņš ar prieku būtu tos izmantojis.

Izolēšanas metode iebaidīšanai iedarbojas efektīvi īsā laika periodā, taču pamazām vājinās smalkā un vārā vēlme sadarboties ar vecākiem. Protams, tas ir daudz labāks soda mērs nekā atsavināšana vai sišana, tomēr nebūt ne labākais līdzeklis jūsu bērnam.

PIELĀGOTIES VAI PADOTIES

Pielāgošanās bērna vēlmēm nenozīmē viņu lutināt. Tāda rīcība liek skaidri saprast, ka vecāki uzklausa un ņem teikto vērā, pauž dziļu cieņu un elastīgumu. Griba pārvēršas par piekāpšanos, ja jūsu motīvs ir izvairīties no asumiem. Nav labi ļauties bērna iegribām.

Piekāpšanās izlutina bērnus un padara viņus vēl prasīgākus. Atcerieties: ne jau pati apdāvināšana bojā bērnu, bet gan apdāvināšana, lai izvairītos no asumiem. Bērniem ir visu laiku jāizjūt, ka noteicēji ir vecāki. Bērni kļūst izlutināti, ja vecāki ļauj viņiem uzkundzēties. Izlutināti bērni vairs neizjūt vajadzību uzskatīt vecākus kā noteicējus.

Ne jau pati apdāvināšana bojā bērnu, bet gan apdāvināšana, lai izvairītos no asumiem

Ja bērniem pietiekami bieži netiek piemērota izolēšana, viņi mēdz ļauties izteiktākiem dusmu izvirdumiem. Tas nozīmē — ja bērns beidzot tiek nosūtīts piespiedu vienatnē, viņš ārdīsies vēl negantāk. Ja izolēšanas brīži ir regulāri, bērns ar laiku atgūst līdzsvaru un drīzāk būs atsaucīgs, nevis uzstājīgs. Ja esat padevies un izlutinājis savus bērnus, viss vēl ir labojams, ja biežāk lietosiet izolēšanas paņēmienu.

Ar laiku jūs itin viegli apjautīsiet, kad bērnam nepieciešams kārtīgi izraudāties. Raudāšana ir viens no efektīvākajiem veidiem stresa mazināšanai un pašsajūtas uzlabošanai. Kad jums nākas ciest smagu zaudējumu, ļaušanās bēdām ir būtiski nepieciešama līdzsvara atgūšanai. Kad bērnam nākas pārdzīvot vilšanos un zaudējumu, mums šīs traumas var likties niecīgas, tomēr bērniem tās ir gana sāpīgas; arī bērniem nepieciešams izraudāties vai bēdāties, lai samierinātos ar neizbēgamajiem ierobežojumiem.

Dažkārt bērnam, lai justos labāk, nepieciešams vienkārši kārtīgi izraudāties

Daži vecāki kļūdaini iedomājas, ka viņi bērnam ir nodarījuši pāri, ja tas raud. Nezinot pozitīvās audzināšanas principus, viņi nepareizi nospriež, ka tas ir pārāk cietsirdīgs paņēmiens. Taču visai bieži gadās, ka šie paši vecāki, kad nekas cits nelīdz, kliedz un iepļaukā, un soda savus bērnus.

Dažu minūšu ilga izolācija nevis nodara bērnam pāri, bet gan palīdz atraisīt uzkrājušās izjūtas. Izolēšana rada sāpīgas emocijas, kuras ir jāizjūt, lai varētu no tām atbrīvoties. Lai arī bērniem nekad nav patikusi izolēšana, viņiem nepieciešams kārtīgi izraudāties un atgūt līdzsvaru.

KAD JĀIZMANTO IZOLĒŠANA

Kad vien jūs draudat ar izolēšanu, jūs to izmantojat kā soda mēru. Izolēšana ir jāizmanto bez draudēšanas. Vispiemērotākais laiks ir tad, kad bērnam bijusi iespēja atsaukties jūsu uzaicinājumam. Ja pēc vairākkārtējas atkārtošanas bērns turpina pretoties, tas nozīmē, ka viņam nepieciešams pabūt piespiedu vienatnē. Izolēšana nav sods, bet gan bērnam nepieciešams faktors. Pat ja bērns to var uztvert kā sodu, tas tā nav, ja vien jūs to nelietojat kā sodu.

Ja jūs brīdināt bērnus, ka viņi tiks izolēti, ja turpinās pretoties, jūs izmantojat izolēšanu, lai ar iebiedēšanu panāktu paklausību, nevis rosinātu sadarbību ar atlīdzības piesolīšanu un rīkošanu. Pieeja, kuras pamatā ir iebiedēšana, tikai mazina jūsu spēju turpmāk izrīkot bērnu.

PĒC TRIM BRĪDINĀJUMIEM — PROM UZ ISTABU!

Bērniem sasniedzot deviņu gadu vecumu, apstākļi mainās, jo viņi spēj labāk apvaldīt savas emocijas un izolēšanas paņēmiens nav jālieto tik bieži. Viņi ir iemācījušies izjust savas emocijas un atbrīvoties no tām. Bērniem tiek dota iespēja rast sevī spēku savaldīties. Viņiem ir ļauts trīs reizes saņemt brīdinājumu, pēc tam seko izolēšana.

Kad bērns pretojas un nereaģē uz jūsu komandu, vienkārši pasakiet: «Tas ir pirmais brīdinājums.» Šis norunātais signāls nozīmē, ka bērnam nebūs nepieciešama izolācija, ja viņš saņemsies un būs gatavs atkal sadarboties. Ja bērns turpina pretoties vēl dažas minūtes, jūs sakāt: «Otrais brīdinājums.» Tas nozīmē, ka bērnam atlikusi vēl viena iespēja, lai izrādītu atsaucību. Ja viņš turpina vēl pāris minūtes pretoties, jūs sakāt: «Trešais brīdinājums,» un bērnam jādodas uz atsevišķo istabu. Kad esat to izskaidrojis deviņgadīgajam bērnam, jūs varat izdomāt paši savas norunātās zīmes, piemēram, varat paraustīt auss ļipiņu, kas nozīmētu «pirmais brīdinājums», vai arī vienkārši izsliet vienu pirkstu, divus pirkstus un visbeidzot trīs pirkstus. Kad esat sācis šādu pieeju, jums jābūt konsekventam. Bērni pirms izolēšanas gaidīs parādāmies trīs signālus, un tas ir labi. Ļoti svarīgi ir iemācīties saņemties, neapspiežot savas jūtas. Lai bērns spētu saņemties, viņam jādod daži mēģinājumi vai brīdinājumi.

KAD IZOLĒŠANA NELĪDZ

Daži vecāki nodarbībās sūdzas: «Manam tīnim izolēšana nelīdz. Es pat nevaru viņu uz to piedabūt, viņš vienkārši pasmejas un aiziet prom. Lai viņu sodītu, man kaut kas viņam jāatņem.» Tas lieku reizi pierāda to nepakļaušanos, kas piemīt pusaudžiem kā pretreakcija uz agrākajiem sodiem. Par laimi, jūs varat sākt lietot pozitīvās audzināšanas piecus paņēmienus un piecus principus arī tad, ja bērna motivācija vairākus gadus veicināta ar iebaidīšanu. Pozitīvā audzināšana sāk iedarboties uzreiz.

Šajā piemērā vecākiem jāsāk ar pirmajiem četriem paņēmieniem, nevis uzreiz jāķeras pie izolēšanas kā vēl viena soda mēra. Izolēšana iedarbojas tad, ja tā tiek lietota kopā ar pārējiem četriem paņēmieniem. Jau pēc neilga laika jūsu tīnis kļūs daudz atsaucīgāks. Izolēšana visefektīvāk iedarbojas uz maziem bērniem; saskarsmē ar pusaudžiem daudz piemērotāka ir prasme uzklausīt, nedodot padomus, un atlīdzības izmantošana.

Izolēšana iedarbojas, dodot bērnam iespēju pretoties. Daži bērni ir tik ļoti attālinājušies no savas iekšējās sliecības izpatikt, ka sākumā viņi pat nepretojas izolācijai. Viņi labprāt ieiet atsevišķā istabā, dodot priekšroku vientulībai, nevis vecāku sabiedrībai. Šiem bērniem uz laiku ir zudusi vēlme iepriecināt vecākus vai arī ļauties viņu vadībai, jo jūtas pārlieku uzraudzīti. Viņi neiebilst pret uzturēšanos vienatnē un labprāt šādā veidā izrāda savu nepakļaušanos. Nereti gadās, ka bērni, izjūtot rūgtumu pret vecākiem, ar prieku ieiet savā istabā, lai pierādītu, ka viņiem viss vienalga.

Šajā piemērā vecākiem nepieciešams atcerēties pirmo, otro un trešo gājienu (sk. sarakstu), lai atjaunotu bērnā vēlmi sadarboties. Tad šis bērns reaģētu citādi uz izolēšanu un gūtu no tās lielāku labumu. Lai arī bērns šķiet apmierināts, viņš tomēr atrodas situācijā, kurā nav noteicējs, līdz ar to atgriežoties vecāku virsvadībā. Ja bērns labprāt norobežojas savā istabā, aizsūtiet viņu uz citu telpu, kur viņš nevar spēlēt savas spēles, klausīties mūziku vai runāt pa telefonu.

Nav jau slikti aizsūtīt bērnu uz savu istabu spēlēties, taču tā nav izolācija. Ja viņš pretojas izolācijai, tad dažādu spēļu vai rotaļlietu izmantošana izolācijas laikā ir pieļaujama, bet, ja izolēšana sagādā prieku, ievietojiet viņu vannas istabā vai citā telpā.

KAS VAJADZĪGS, LAI PIECI PAŅĒMIENI IEDARBOTOS

Pieci pozitīvā audzināšanas paņēmieni mūsdienās iedarbojas tāpēc, ka ir mainījusies gan pasaule, gan arī bērni. Brīvā sabiedrībā audzināšanas metodes jāpārveido. Svarīgākās iemaņas ir šādas.

1. Lai radītu atsaucību, palūdziet, nevis pavēliet.

2. Lai mazinātu pretestību un uzlabotu saskarsmi, uzklausiet un centieties palīdzēt, nevis nokārtot.

3. Lai veicinātu motivāciju, atlīdziniet, nevis sodiet.

4. Lai spēcinātu savas līdera pozīcijas, komandējiet, nevis pieprasiet.

5. Lai saglabātu kontroli, izmantojiet izolēšanu, nevis pērienu.

Izmantojot šos piecus nosacījumus, bērnos radīsies vēlme sadarboties. «Degviela», kas liek šiem faktoriem darboties, ir pieci pozitīvie principi (sk. Ievadu). Ja trūkst šo audzināšanas iemaņu, mēs nevaram pilnā mērā likt lietā minētos piecus pozitīvos principus. Pieci pozitīvās audzināšanas paņēmieni un pieci principi ir savstarpēji atkarīgi.

Pirmais princips — tu vari būt citāds — spēcina bērnos nepieciešamību būt mīlētiem un īpašiem. Ja mēs nesaprotam un neatzīstam to, ka katrs bērns ir atšķirīgs, bērni nevar saņemt to, kas viņiem nepieciešams atsaucības izraisīšanai.

Otrais princips — tu vari kļūdīties — ir būtiski svarīgs, lai bērni justos pārliecināti par sevi un saglabātu veselīgu tieksmi iepriecināt vecākus. Ja kļūdas netiek piedotas, bērni vai nu pārstāj censties, vai arī padodas mēģinājumu procesā.

Trešais princips — tu vari paust negatīvas emocijas — ļauj bērnam droši attīstīties, apzinoties savas iekšējās izjūtas. Šī apziņa ir būtiski svarīga, lai bērns nezaudētu veselīgo tieksmi pēc vecāku vadības un atzinības, kas savukārt izraisa vēlmi iepriecināt un atsaukties viņiem.

Ceturtais princips — tu vari gribēt vēl — paver bērnam iespēju attīstīt spēcīgi izteiktu personību un virzītājspēku, apzinoties, ko viņi grib. Bērnus, kas zina, ko grib, ir daudz vieglāk rosināt ar iespēju dabūt vēl. Viņi ne tikai grib vēl, bet iemācās arī pacietīgi gaidīt gandarījumu, ja nevar dabūt to uzreiz. Ja bērnam ir ļauts gribēt vēl, viņi ātri atsaucas uz atlīdzību, kā arī uz iespēju iepriecināt vecākus.

Piektais princips — tu vari teikt «nē», tomēr noteicošais vārds ir mammai un tētim — būtiski nozīmīgs visām pozitīvās audzināšanas prasmēm. Bērniem vienmēr jādod iespēja pretoties, ja grib, lai viņi būtu atsaucīgi, lai viņu izjūtas un vēlmes būtu zināmas citiem un arī pašiem sev. Šis princips spēcina bērna gribu, kas savukārt vairo dabisko sliecību izpatikt un sadarboties.

Ja šie pieci principi veido pamatus vecāku attieksmei pret audzināšanu, pieci pozitīvās audzināšanas nosacījumi iedarbojas vislabāk. Nākamajās piecās nodaļās mēs papētīsim šos principus sīkāk. Šis padziļinātais skatījums ļauj vecākiem pieņemt lēmumus un atsaukties bērniem tā, lai viņi tiktu iespējami atbalstīti savā dabiskajā attīstībā un izkoptu talantus, kas ir visas cilvēces ieguvums.

Tu vari būt citāds

Katrs bērns ir nācis šai pasaulē neatkārtojams un īpašs. Praktiski tas nozīmē, ka bērni var būt pavisam citādi, nekā vecāki to iztēlojušies. Viņiem ir pašiem savi īpašie talanti un unikālie izaicinājumi. Lai stātos pretī šīm pārbaudēm, viņiem būs savas īpašās vajadzības. Mūsu, vecāku, uzdevums ir ne tikai pieciest šīs atšķirības, bet arī tās pieņemt. Vislabāk tas ir paveicams, ja mēs spējam saskatīt katra bērna īpašās vajadzības un apmierināt tās.

Ja neievēro šo principu, vecāki domā «kaut kas ar manu bērnu nav kārtībā, viņš ir drīzāk jāpārveido, nevis jālolo», vai arī «mans bērns nav izdevies, viņam nepieciešama pilnveidošana». Šāda attieksme ir viena no lielākajām vecāku kļūdām. Bērniem jāliek skaidri saprast, ka atšķirības nav nekas slikts.

Izpratnes trūkums izpaužas apgalvojumā: «Kaut kas nav kārtībā ar manu bērnu»

Lietojot piecus pozitīvās audzināšanas paņēmienus, šis princips ir daudz vieglāk uztverams. Parasti tad, kad vecāki nejūt vajadzīgo atsaucību, viņi sāk domāt, ka bērni ir slikti un netiek pareizi audzināti. Apzinoties, cik dažādi ir bērni, vecāki, ievērodami šīs atšķirības, iedomājas to sliktāko. Vecākiem nevajadzētu pretoties šim atšķirībām, bet gan audzināt bērnus tā, lai atraisītos viņu unikālās dotības un stiprās puses, kā ari palīdzēt bērniem tikt galā ar vājībām.

Katram bērnam piemīt unikāla dažādu īpašību kombinācija, ko nosaka dzimums, ķermeņa uzbūves tips, temperaments, personība, prāta spējas un mācīšanās veids. Apzinoties iespējamās atšķirības, visu šo faktoru kombinācijas un pārmaiņas, vecāki ir gatavi tās pieņemt. Paplašinātais skatījums ļauj vieglāk saprast, ka viens bērns nav labāks par otru, arī jebkurš stils nav labāks par citiem.

Ja kāds stils ir citāds, tas nenozīmē, ka tas ir labāks par citiem

Bieži vien vecāki kļūdaini uzskata, ka viņi zina, kas ir labākais viņu bērniem. Pat ja bērns ir ābele, viņi neatlaidīgi pūlas to padarīt par labu bumbieri. Šāda veida palīdzība ierobežo bērna attīstību. Kaut gan bērni piedzimst ar savu «iekšējo plānojumu», kas nosaka viņu sūtību, viņiem nepieciešama vecāku atzīšana, mīlestība, atbalsts, atvēlētais laiks un uzmanība, lai attīstītu iekšējo potenciālu.

Vecāki nav atbildīgi par to, kādi bērni izveidojas, taču viņiem ir jādara viss iespējamais, lai atraisītu bērnos visu labāko. Vecākiem jāatceras, ka katram bērnam priekšā neatkārtojams dzīves ceļš un sūtība. Ja vecāki iedomājas zinām, kādiem jāizaug viņu bērniem, viņi uzņemas Dieva lomu.

Bērni ir no debesīm. Viņos ir apslēpts lielisks aizsākums. Vecāku uzdevums nav lemt bērna likteni, bet gan radīt viņa attīstībai auglīgu augsni, lai bērns var veidoties tāds, kādam viņam lemts būt un nevis kādu grib redzēt vecāki. Šis īpašais atbalsts un atšķirību atzīšana dod bērnam spēku un ticību sev ceļā uz savu sapņu piepildījumu.

AR DZIMUMU SAISTĪTĀS ATŠĶIRĪBAS

Ar dzimumu saistītās atšķirības spilgtāk sāk izpausties pusaudžu vecumā, tomēr jau no pašas pirmās dzīves dienas zēni ir zēni, bet meitenes — meitenes. Katram bērnam neatkarīgi no dzimuma ir tikai viņam piemītošs vīrišķo un sievišķo īpatnību līdzsvars, un tas noteikti ir jāsaprot.

Bieži vien māte vai tēvs mēdz iedomāties, ka tas, kas ir labi viņam, būs labi arī bērnam. Tā ir kļūda. Iepazīstoties ar tipiskākajām dzimumu atšķirībām, ir vieglāk pieņemt un respektēt noteiktu uzvedību un vajadzības, kas šķiet svešādas.

Dzimumu atšķirību izpratnes trūkums var traucēt mātēm novērtēt savu dzīvesbiedru piedāvājumu un otrādi. Visai bieži mātes instinktīvi jūt, kas būtu vislabākais meitai, bet ne dēlam, savukārt tēvs instinktīvi apzinās, kas ir labāks dēlam, nevis meitai. Tas ir tāpēc, ka mēs cenšamies dot bērnam to, ko paši vēlētos vai arī kas būtu vajadzīgs, taču ne vienmēr tas atbilst bērna vajadzībām.

Ja vien cilvēki nav īpaši mācījušies par šīm atšķirībām, viņi parasti iedomājas, ka citiem būtu jāreaģē un jāuzvedas tāpat kā viņiem. Apzinoties iespējamās atšķirības, mēs nesteidzamies uzskatīt par kļūmi, ka citi neuztver dzīvi kā mēs.

ATŠĶIRĪGĀS VAJADZĪBAS PĒC UZTICĒŠANĀS UN MĪĻUMA

Zēniem parasti ir īpašas vajadzības, kuras meitenēm nav tik svarīgas, tāpat arī meitenēm ir vajadzības, kas nav tik nozīmīgas zēniem. Protams, vissvarīgākā ir mīlestība. Taču mīlestība var izpausties daudzos un dažādos veidos. Vecāki savu mīlestību izrāda galvenokārt ar gādību un uzticēšanos.

Gādība ir vēlme vienmēr atbalstīt bērnu, rūpes par viņa labklājību, personības attīstību, alkas darīt viņu laimīgu un līdzjušana viņu sāpēm. Gādība ir ļoti tieša mīlestības izpausme.

Gādība rosina vecākus iesaistīties notikumos bērnu dzīvē, interesēties par tiem un ietekmēties

Uzticība ir atziņa, ka viss ir kārtībā, tā ir apzināšanās un paļāvība, ka bērns spēj gūt panākumus un mācīties no kļūdām; tā ir atklāta vēlme ļaut viņam attīstīties, uzskatot, ka viss būs labi. Uzticoties jūs pieņemat, ka bērns vienmēr visu dara pēc labākās sirdsapziņas, lai arī tas ne vienmēr tā izskatās. Uzticēšanās dod bērnam rīcības brīvību un plašumu.

Uzticēšanās rosina vecākus dot bērniem rīcības brīvību un plašumu

Neapšaubāmi, katram bērnam nepieciešama gādība un uzticēšanās, taču atšķirīgās devās. Pārāk daudz labuma var kaitēt. Līdz deviņu gadu vecumam visiem bērniem nepieciešama lielāka gādība un nedaudz mazāka uzticēšanās deva. Pēc deviņu gadu vecuma bērni dabiski sāk nedaudz nošķirties un kļūst patstāvīgāki. Ja jūsu izturēšanās sāk bērnu mulsināt, tas nozīmē, ka viņam nepieciešama neliela distancēšanās.

Aptuveni deviņu gadu vecumā bērnam sāk attīstīties no vecākiem neatkarīga savas personības izjūta. Tas ir sevis apzināšanās laiks. No šā brīža līdz astoņpadsmit gadu vecumam bērniem nepieciešama lielāka uzticēšanās, lai gan joprojām svarīga ir arī gādība.

Neatkarīgi no vecuma zēniem nepieciešama lielāka uzticēšanās, bet meitenēm — gādība. Zēns parasti jūtas apmierināts, darot kaut ko patstāvīgi. Saņemot atzinību, viņš jūtas pašpārliecināts un lepns, viņš mēdz ietiepīgi pretoties mātes palīdzībai kurpju auklu aizsiešanā, jo vēlas iegūt atzinību un uzņemties atbildību par sevi. Turpretī, ja piedāvāsiet savu palīdzību meitenei, viņa jutīsies vairāk mīlēta. Palīdzības piedāvājums ir gādības izpausme, bet atļauja zēnam darboties patstāvīgi apliecina uzticēšanos.

Neatkarīgi no vecuma zēniem nepieciešama lielākā uzticēšanas, bet meitenēm — gādība

Ja māte ar pārāk lielu gādību pievēršas kādai zēna vajadzībai, viņš šo izturēšanos izskaidro kā neuzticēšanos paša spējām. Ja tēvs pārāk paļaujas uz meitas prasmi, viņa var iedomāties, ka tēvs nav pietiekami mīlošs. Ja meitai tiek dota pārāk liela rīcības brīvība, viņa var justies atraidīta, sāpināta vai pamesta, turpretī zēnu šīs izjūtas var ietekmēt ļoti labvēlīgi — viņš apzinās, ka vecāki atzīst viņa māku un paļaujas uz viņa spējām parūpēties par sevi vai arī kaut ko paveikt.

Mātes nereti vājina dēlu patstāvību, apspiežot viņus ar pārmērīgām rūpēm, savukārt tēvi, dodot meitām pārāk lielu rīcības brīvību un uzticot daudz ko nokārtot pašām, bieži vien neņem vērā meitu tiekšanos pēc mīļas gādības un uzmanības. Vecākiem jāsaprot, ka zēniem veidojas pozitīva personības izjūta, kas balstās uz saņemto uzticēšanos, bet meitām šī izjūta attīstās uz savstarpējās attiecībās saņemtu mīļu gādību un uzmanību.

TURPINOT UZTICĒTIES UN RŪPĒTIES

Lielākais izaicinājums sievietei ir noticēt vēlreiz pēc sāpīgas vilšanās, bet vīrietim — nezaudēt motivāciju vai turpināt mīļi rūpēties. Sastopoties ar sarežģījumiem attiecībās, sievietes parasti žēlojas: «Es nesaņemu to, kas man vajadzīgs,» proti, «es nevaru paļauties, ka viņš man dos to, kas man nepieciešams», savukārt vīrieši sūdzas: «Lai ko es darītu, nekas viņu neiepriecina, tad kāpēc censties?» («man tagad viss vienalga»). Sieviešu izplatītākā sūdzība ir «es viņam neko nenozīmēju», bet vīriešiem «viņai nav iespējams izdabāt, tāpēc es vairs necenšos».

Šīs divas atšķirīgās tendences aizsākas bērnībā. Meitenes un zēni ierodas šai pasaulē ar vienādu uzticēšanās un gādības potenciālu. Jūtoties atstāti novārtā vai neapmierinātu vajadzību un vēlmju sāpināti, zēni bieži vien kļūst mazāk mīloši, bet meitenes sāk mazāk uzticēties. Vecāku uzdevums ir dot meitai «papilddevu» mīļuma, sapratnes un cieņas, lai viņa saglabātu spēju uzticēties. Turpretī dēlam nepieciešama «papilddeva» uzticības, atzīšanas un uzslavas, lai viņš saglabātu motivāciju.

Meitai nepieciešams vairāk mīļuma, sapratnes un cieņas, lai viņa saglabātu spēju uzticēties vecākiem

Meitenei ir lielāka vajadzība apzināties, ka viņa var paļauties uz saviem vecākiem, kas saprot viņas izjūtas, vēlmes un vajadzības; viņai nepieciešams justies neaizsargātai un atkarīgai. Meitene tiecas pēc droša vecāku atbalsta, tāpēc nereti dalās savās izjūtās un lūdz palīdzību. Kad viņa jūtas sāpināta, viņai ir svarīgi apzināties, ka vecāki ar savu mīļumu ir līdzās viņai. Ja meitene izjūt nepieciešamo gādību, viņa spēj saglabāt uzticēšanos un atklātību; tāda meitene jūtas laimīga un piepildīta. Drošības sajūta meitenei ir būtiski nepieciešama, lai attīstītu savas spējas, citādi viņa jūtas mazvērtīga, pārāk patstāvīga un nemīlama.

Dažkārt, nespējot saņemt to, kas vajadzīgs, meitene mēdz apspiest savu sievišķīgo neaizsargātību un kļūst zēniska, tiecoties pēc lielāka plašuma, uzticēšanās, atzinības un uzslavām. Šai meitenei ir pārāk sāpīgi nesaņemt tik ļoti nepieciešamo gādību, tāpēc viņa atsakās lielā mērā no savas sievišķības un parādās vīrišķīgā puse ar tai raksturīgajām īpašībām.

Kad meitenei netiek pievērsta pietiekama gādība, viņa to uztver ļoti sāpīgi un kļūst vīrišķīgāka

Tomēr tas nenozīmē, ka meitene, kurai ir vairāk vīrišķīgu iezīmju, noteikti ir mazāk sievišķības; iespējams, viņai ir aktīvs temperaments un tādēļ viņas uzvedība ir zēniskāka. Lai arī viņas uzvedas gluži kā zēni, šīs nebēdnes tomēr ir meitenes un viņām nepieciešama lielāka gādība, sapratne un cieņa.

Protams, ari zēnam vajadzīga gādība, sapratne un cieņa, lai viņš justos drošs un paļāvīgs, taču viņam daudz svarīgāk ir justies motivētam, citādi viņš vairs nav gādīgs un kļūst garlaikots, nevaldāms un nereti vājinās viņa sekmes skolā. Kad zēnam nav motivācijas, viņš zaudē savu mērķa izjūtu un kļūst vai nu nomākts, vai hiperaktīvs.

Vecāku uzdevums ir dot zēnam papilddevu uzticēšanās, atzinības un uzslavas, lai viņš saglabātu motivāciju

Lai zēns augtu gādīgs, viņš jārosina ar panākumiem un balvām. Viņam jāliek skaidri manīt, ka viņš spēj un arī dara savus vecākus laimīgus. Ja viņam izdodas aplaimot vecākus, viņš saglabā motivāciju, pretējā gadījumā kļūst neuzņēmīgs un vienaldzīgs. Pozitīva atlīdzība par pareizu rīcību skaidri pierāda zēnam, ka viņš ir guvis panākumus.

Palīdzības piedāvāšana meitenei var likt viņai justies īpašai un mīlētai, taču zēnu tas var aizvainot, viņš to var uztvert kā mājienu, ka jūs viņam neuzticat veikt vajadzīgo darbu. Dažkārt savu mīļo gādību jūs vislabāk varat izpaust, dodot zēnam lielu rīcības brīvību kāda patstāvīga darba veikšanai. Pat ja ir sagaidāma neveiksme, viņš gūs lielisku mācību. Un, lūdzu, atcerieties — ja viņam tiešām neizdodas, nesakiet: «Es taču tev teicu...»

Palīdzības piedāvāšana meitenei var likt viņai justies mīlētai, taču zēns to var uztvert kā apvainojumu

Protams, arī meitenei jāapzinās, ka viņai uzticas un novērtē viņas padarīto, tomēr, lai motivētu mazu zēnu, viņam bieži vien nepieciešama krietni lielāka deva šo apliecinājumu. Zēns kļūst gādīgāks, ja viņu uzskata par kompetentu un pieņem tādu, kāds viņš ir. Motivācijas

«superdegviela» ir pozitīvs novērtējums. Ja zēnu uzteic par to, ko viņš dara, viņš tiek rosināts darīt vēl. Nav labākas motivācijas kā panākumi.

ZĒNI IR NO MARSA, MEITENES — NO VENĒRAS

Saprotot, ka zēniem ir citas vajadzības, vecāki (it īpaši mātes) labo savu attieksmi, sniedzot viņiem vajadzīgo, un, ņemot vērā meiteņu atšķirīgās vajadzības, vecāki (it īpaši tēvi) spēj gādāt meitām nepieciešamo. Ar to ir par maz, ka mēs mīlam savus bērnus un dodam to, ko mēs paši gribētu vai kas mums būtu visvairāk vajadzīgs; mums jāsamēro šīs dāvanas un mīlestības pilnais atbalsts ar bērnu īpašajām vajadzībām. Paturot prātā, ka zēni (tāpat kā vīrieši) ir no Marsa un meitenes (tāpat kā sievietes) — no Venēras, audzināšana kļūst daudz vieglāka.

Dažkārt zēns, jūtoties bezspēcīgs saņemt vajadzīgo uzticēšanos un atzinību, mēdz apspiest savas vīrišķīgās īpašības un vājības un kļūst meitenīgāks; tādā gadījumā viņš vēlas izjust mīļu gādību, sapratni un cieņu. Šim zēnam ir pārāk sāpīgi izjust vajadzību pēc uzticēšanās un nesaņemt to, tāpēc viņš nomāc savu vīrišķīgo dabu un parādās sievišķīgā puse ar savām vajadzībām. Ja viņu apber ar gādības apliecinājumiem, viņš var kļūt daudz prasīgāks un vēlēties nevis rīcības brīvību, bet gan aprūpēšanu.

Ja zēnu apber ar gādības apliecinājumiem, viņš var kļūt daudz prasīgāks

Tas nenozīmē, ka zēns, kuram ir vairāk sievišķīgu iezīmju, noteikti ir ievainots savā vīrišķībā; iespējams, ka viņa temperaments ir jūtīgāks un sievišķīgās iezīmes izpaužas daudzējādi. Sensitīvajiem zēniem bieži vien ir vairāk sievišķo hormonu un pazemināts vīrišķo hormonu līmenis, līdz ar to viņiem ir izteiktāka sievišķīgā puse.

Dažos pētījumos pierādīts, ka homoseksuālistiem, ļoti apdāvinātiem vīriešiem un kreiļiem ir izteiktas atšķirības smadzenēs salīdzinājumā ar pārējiem vīriešiem. Viņu smadzenēs, tāpat kā vairumam sieviešu, mēdz būt miljardiem nervu pārvadu vairāk starp abām puslodēm. Daļēji pateicoties šīm atšķirībām smadzeņu darbībā un hormonu sastāvā, daži zēni ir jūtīgāki. Lai arī šiem jūtīgajiem zēniem ir daudz sievišķīgu iezīmju, viņi tomēr ir zēni un tāpēc tiecas pēc lielākas uzticēšanās un atzinības.

Lūk, dažas atziņas jūsu atmiņas atsvaidzināšanai.

Zēni ir no Marsa

Zēniem nepieciešams vairāk mīlestības, uzmanības un atzinības, vērtējot viņu darbu, spēju strādāt patstāvīgi un atzīstot viņu ieguldījumu.

Zēniem vairāk nepieciešamas uzslavas par padarīto. Neskopojieties ar atzinības izteikšanu

Zēniem ir lielāka vajadzība justies motivētiem un iedrošinātiem.

Zēns vai vīrietis jūtas laimīgs, apzinoties, ka ir vajadzīgs un spēj sniegt nepieciešamo atbalstu. Viņš kļūst nomākts, jūtot, ka nav vajadzīgs, vai arī nespējot veikt uzdoto darbu.

Zēniem, lai viņi būtu gādīgi un motivēti, vispirms nepieciešama uzticēšanās un atzinība.

Meitenes ir no Venēras

Meitenēm nepieciešams vairāk mīlestības, uzmanības un atzinības attiecībā uz to, kas viņas ir, ko jūt un vēlas.

Meitenes jāmīl tādas, kādas viņas ir. Uzslavējiet meiteni, kāda viņa ir.

Meitenēm ir lielāka vajadzība pēc jūsu palīdzības un mierinājuma.

Meitene vai sieviete jūtas laimīga, apzinoties, ka var gūt nepieciešamo atbalstu. Viņa kļūst nomākta, ja nesaņem vajadzīgo atbalstu un viss jādara pašai

Meitenēm, lai viņas uzticētos un būtu pašpārliecinātas, vispirms nepieciešama mīļa gādība, sapratne un cieņa.

DIŽAIS NOKĀRTOTĀJS

Tipiskākā kļūda, ko pieļauj tēvi, ir risinājuma un nevis sapratnes sniegšana brīdī, kad bērni ir sarūgtināti un jūt nepieciešamību paust savu pretošanos. Vīriešiem patīk atrisināt problēmas, viņi nereti lepojas, ka spēj visu nokārtot. Tēvi aizmirst, ka dažkārt bērniem ir vajadzīgs kāds, kas saprot viņa sarūgtinājuma cēloni, nevis piedāvā risinājumu acumirklīgai pašsajūtas uzlabošanai. Ja bērnam vienmēr tiek piedāvāti risinājumi, viņš ar laiku beidz dalīties savos iekšējos pārdzīvojumos.

«Marsieši» mēdz runāt par problēmām tad, kad meklē risinājumu; pretējā gadījumā viņi atzīst par labāku nerunāt — «ja nekas nav līdzams, vienkārši nedomā vairāk par to». «Venērietes» rīkojas pretēji, viņu princips ir «ja nekas nav līdzams, vismaz varam par to parunāt». Vīrieši parasti to nesaprot vai pat iedomājas, ka sievietes gūst prieku, daloties savās sāpēs. Uz Marsa tas šķiet neizskaidrojami, bet uz Venēras tā ir gluži parasta attieksme.

Tāpat arī tēvi zināmā mērā ignorē bērnu problēmas, piedāvājot risinājumu vai ari neuztverot tās nopietni; viņi nesaprot, ka bērniem tas liek justies pazemotiem vai niecīgiem. Reiz mana meita man paskaidroja, kādēļ viņai nepatīk, ka kāds no maniem draugiem viņai palīdz tikt galā ar mājas uzdevumiem. Viņa teica: «Kad vien man rodas grūtības, viņš saka: «Tas ir vienkārši!» Tas man liek justies kā nejēgai.»

Kad vecāki nejūt līdzi vai neuzklausa bērnu sarežģījumus, bērni pārprot vecāku nodomu. Ja vecākiem problēma liekas viegli atrisināma, bērni nejūtas droši un loloti un mēdz iedomāties, ka viņi kaut ko uztver pārāk saasināti. Kamēr bērni vēl nav aizdomājušies, cik lielā mērā viņus satriec kāda problēma, viņiem vajadzētu brīvi ļauties savām emocijām. Ja vecāki atturas no ātru risinājumu piedāvāšanas, bērni gūst nepieciešamo uzticēšanos un mīļu gādību.

Lūk, dažas iespējamās tēva izteiktās piezīmes, kuras var viegli noniecināt bērnu vārās izjūtas.

Neuztraucies par to.

Tas nav nekas sevišķs.

Par ko īsti ir runa?

Tas taču nav tik grūti!

Nav tik slikti.

Tā mēdz gadīties.

Tas ir smieklīgi.

Lūk, ko tev vajadzētu darīt...

Dari kaut ko citu.

Nu tad izdari to!

Es kaut ko nesaprotu.

Tuvāk pie lietas!

Viss būs kārtībā.

Nav tik svarīgi.

Ko tu gribi, lai es izdaru?

Kāpēc tu man to stāsti?

Apzinoties skaidrāk, cik viegli ir noniecināmas bērnu izjūtas, tēvi spēj efektīvāk sniegt meitām un dēliem nepieciešamo palīdzību. Lai gan sievietes parasti vēlas, lai vīri viņas uzklausītu, viņas dažkārt aizmirst ieklausīties savos bērnos, arī viņas nereti cenšas «nokārtot» bērnu problēmas, nedodot bērniem iespēju netraucēti ļauties savam sarūgtinājumam un vilšanās izjūtām.

Tomēr, ja bērni jūs lūdz palīdzēt rast risinājumu, ir ļoti labi, ja jūs to varat izdarīt. Vairumā gadījumu vecākiem tomēr ieteicams vairāk klausīties un mazāk runāt, ja viņi vēlas panākt bērnu atklātību. Atsakoties no mēģinājumiem atrisināt bērnu problēmas, jūs atvieglosiet savus pienākumus un aplaimosiet bērnus.

LAI TIKAI BŪTU LABĀK

Tipiskākā kļūda, ko pieļauj mātes, ir nelūgta padoma sniegšana brīžos, kad bērns slikti uzvedas, kļūdās vai kad viņam šķietami nepieciešama palīdzība. Sievietēm patīk visu uzlabot gan dzīvē, gan mājā. Nevarētu teikt, ka vīrieši to nevēlas darīt, taču viņu princips ir labot tikai to, kas ir salūzis, bet pārējo likt mierā.

Sievietes saprot — lai cik labi ietu, vienmēr var būt labāk

Kad sieviete iemīl kādu vīrieti, uzlabotājtieksme tiek veltīta viņam. Viņš bieži vien pretojas viņas nelūgtajiem jautājumiem un padomiem. Kad šī sieviete kļūst māte, viņas uzlabotājtieksme «pārslēdzas» uz bērnu. Viņai vajadzētu atcerēties, ka gluži tāpat, kā nevajag bērnu vietā censties visu nokārtot, nevajag arī pūlēties viņus uzlabot.

Ja māte pārmērīgi raizējas vai piedāvā pārāk daudz padomu, bērnus nomāc šāda gādība, viņiem tiek atņemta tik nepieciešamā uzticēšanās. Mātes tieksme raizēties un labot, un dot padomu kaitīgāk iedarbojas uz zēnu. Der iegaumēt labu nerakstītu likumu: katru aizrādījumu centieties atsvērt ar trim uzslavām par pamanītajiem bērna labajiem darbiem. Trīs pozitīvi pret vienu negatīvu — tā ir pareizā attiecība.

Katru aizrādījumu centieties atsvērt ar trim uzslavām par pamanītajiem bērna labajiem darbiem

Ieteicams nevis labot bērna rīcību, bet gan ievadīt viņu pareizai darbībai. Sakiet nevis «tev jāizturas labi pret māsu», bet gan «lūdzu, esi labs pret māsu, es gribu, lai jūs labi satiekat».

Ierādot bērnam jaunu virzību, jūs koncentrējaties uz panākumiem, nevis uz kļūmīgo rīcību. Pievēršot uzmanību jūsu lūgumam un iespējai to izpildīt, bērna pretestība mazinās. Tad, kad bērns būs gatavs paskaidrojumiem, viņš tos pieņems un uztvers. Lūk, daži piemēri.

Tu atstāji savu šķīvi uz galda. Nebļausties mājās! Tavā istabā joprojām ir juceklis. Tev kurpes nav sasietas. Es šeit gaidu jau pusstundu. Ja tu zini, ka nokavēsies, lūdzu, atsūti man ziņu vai piezvani. Ja tu prastu labāk plānot savu darbu, tu nebūtu aizmirsis.

Vai tu, lūdzu, neaiznestu savu šķīvi uz izlietni? Lūdzu, runā tā, kā iekštelpās parasts (vecākiem bērniem). Lūdzu, neklaigā! Vai tu, lūdzu, nesakoptu savu istabu? Lūdzu, aizsien kurpju saites! Ja tu zini, ka nokavēsies, atsūti man ziņu vai piezvani! Es tevi gaidu jau pusstundu. Lūdzu, izdomā bez steigas visu, kas darāms, tad tu neaizmirsīsi.

Lietojot sadarbības veicināšanai piecus pozitīvās audzināšanas paņēmienus, sieviete tiek atbrīvota no nepieciešamības lasīt pamācības vai aizrādīt bērniem. Bērni dabiskā ceļā, veiksmīgi izpildot to, kas no viņiem tiek prasīts, apgūst pareizo un labo.

Ja māte aizrāda bērnam vai dod nelūgtus padomus, bērns to uztver kā mājienu, ka viņš nav pietiekami labs vai arī kaut kas ar viņu nav kārtībā. Bērns jutīsies aprūpēts, taču neizpelnīsies uzticību. Būdams pieaudzis, viņš var justies mātes mīlēts, taču nesapratīs, kāpēc viņam ir tik ļoti bail vai arī trūkst paļāvības uzņemties risku.

KAD PADOMS IR ĪSTI VIETĀ

Tā tomēr nav, ka padoms nav vajadzīgs. Ja bērni prasa padomu, ir ļoti labi, ja varat palīdzēt. Problēma ir tā, ka mātes mēdz pārspīlēt, tāpēc bērni pārstāj ieklausīties. It īpaši bezjēdzīgi ir dot padomu brīdī, kad bērns pretojas. Tas nozīmē, ka viņš pamazām atteiksies no padoma prasīšanas arī tad, kad viņam tas būs nepieciešams. Padoma došana ir lietderīga tad, kad bērns to prasa. Ja jūs nenomāksiet bērnu ar ieteikumiem, viņš pieaugot pats tos palūgs.

Zēni uz padoma saņemšanu reaģē saasinātāk nekā meitenes. Meitenes vairāk pretojas un turpina dalīties savos pārdzīvojumos, bet zēni zaudē jebkādu motivāciju. Kad tēvs vai māte dod zēnam nelūgtus padomus, viņš pārstāj uzticēt savus sarežģījumus, pārstāj jautāt un vēl sliktāk — pārstāj klausīties.

Pārmērīga «nokārtošana» liek meitenei justies nedroši savā atklātībā, bet pārmērīga «uzlabošana» padara zēnu neuzņēmīgu pret aizrādījumiem

Mātes cenšas dot padomus, lai viņu bērni atkārtoti neciestu no vienām un tām pašām problēmām, taču šis labi domātais atbalsts liek zēnam ierauties sevī. Mātes pēc tam parasti žēlojas — «viņš man neko nestāsta», «viņš neklausās». Mātēm vairāk jāpaļaujas uz savu bērnu spējām — viņi var iemācīties paši un vajadzības gadījumā palūgt padomu.

ZĒNI AIZMIRST, BET MEITENES ATCERAS

Starp meitenēm un zēniem atšķirība ir ari tanī ziņā, ka zēni aizmirst, bet meitenes atceras. Nereti mātes pārņem sarūgtinājums, jo viņas uzskata, ka zēnam jāatceras tas, ko viņa lūgusi. Tēvi jūtas vīlušies, ka meitas vairāk runā par savām problēmām, nekā, viņuprāt, tas būtu nepieciešami. Papētīsim, kāpēc parasti rodas šādas atšķirības.

Vīrieši un zēni tiek galā ar stresu, sakopojot visus spēkus kādas problēmas vai liela uzdevuma pieveikšanai. Jo lielāka spriedze, jo vairāk viņi aizmirst visu, kas neattiecas uz šo uzdevumu. Vīrietis tik ļoti iegrimst savā darbā, ka it viegli aizmirst savu dzimšanas dienu, kāzu jubileju vai pat sava bērna dzimšanas dienu.

Spriedzes situācijā zēni pastiprināti koncentrējas, savukārt meitenes jūt nepieciešamību parunāties

Sievietes bieži vien neizprot šo atšķirību un vīrieša aizmāršību uzskata par nevērību. Spriedzes apstākļos sieviete drīzāk sliecas atcerēties vairāk, viņai ir grūti aizmirst svarīgas lietas un pienākumus. Tieši tāpēc sieviete pēc spriegas dienas grib atsaukt atmiņā notikušo un pārrunāt to, taču vīrietis labprātāk visu atbildību aizmirst un skatās televizoru vai palasa avīzi.

Šāda veida koncentrēšanās viņam šķiet visatslābinošākā, bet sieviete vēlas izvērst plašumā savas pārdomas, parunāties, atsaukt atmiņā dažādus sīkumus un tikai tad atbrīvoties no tā visa. Vīrietis atbrīvojas no notikušā, to aizmirstot, bet sieviete — atceroties.

Šī pamatatšķirība izskaidro vīriešu un sieviešu biežo pārpratumu cēloņus. Apzinoties to, uzlabojas ne tikai mūsu attiecības — mēs spējam labāk izprast un atbalstīt savus bērnus.

Apzinoties atšķirības, mēs spējam labāk izprast un atbalstīt savus bērnus

Vairumā gadījumu, kad maza meitenīte sāk žēloties, viņa tiešām jūt vajadzību atcerēties un parunāties par dienas notikumiem. Tēvam jāmēģina saprast, kāpēc viņš nevar nogaidīt, kamēr tiek pateikts kaut kas būtisks un būtu iespējams ieteikt kādu risinājumu. Meitenei nepieciešams, lai tēvs veltītu laiku, uzmanību un ieklausītos katrā viņas vārdā. Ja iedziļināsieties meitas teiktajā, nevis izliksieties klausāmies, viņa gūs to, kas vajadzīgs.

Izmantojot pozitīvās audzināšanas metodes, vecākiem jāraugās, lai viņi neaprobežojas tikai ar atlīdzināšanu un izolēšanu. Meitenei nepieciešams vairāk laika, lai atklātu savus sarežģījumus un paustu pretošanos. Runāšana ir viens no labākajiem veidiem, kā meitene atbrīvojas no dienas spriedzes.

Bieži vien, kad mazs puika aizmirst izdarīt to, ko māte lūgusi, viņai šķiet, ka dēls vienkārši neklausās. Daudzos gadījumos viņš ir klausījies, taču pēc tam aizmirsis. Zēns spriedzes apstākļos tiecas neievērot visas traucējošās piezīmes. Kad māte kaut ko liek viņam darīt vai arī nemitīgi atgādina, viņam šīs piezīmes šķiet traucējošas un viņš tiecas tās aizmirst.

Kad māte, paužot savu sarūgtinājumu, cenšas pastiprināt savu prasību pēc paklausības, šādi traucējoši aizrādījumi tiek aizmirsti. Šīs zināšanas mātei ļoti nāktu par labu. Lai palīdzētu dēlam atcerēties viņas lūgumus, mātei tie jāizsaka pozitīvā veidā. Ja viņa savalda savas negatīvās emocijas un pavēļu vietā izsaka pozitīvus lūgumus, dēls, domājams, atcerēsies un atsauksies lūgumam. Līdz deviņu gadu vecumam zēns nav vainojams aizmāršībā. Ar to ir jārēķinās, ka viņš reizēm kaut ko aizmirsīs, it sevišķi tad, ja saņem traucējošas piezīmes, kas uzbāzīgi liek viņam atcerēties.

PAAUDŽU ATŠĶIRĪBAS

Katra paaudze atšķiras no iepriekšējās. Ja vecāku attieksme šajā ziņā ir saprotoša, bērni, sasniedzot pusaudžu vecumu, nejutīsies atraidīti savu atšķirīgo uzskatu un domāšanas veida dēļ. Daudzi uzskata, ka mūsdienu problēmu pamatā ir bērnu pārmērīgā brīvība. Protams, tā ir daļa no problēmām, tomēr brīvības atņemšana nav pareizas risinā- jums. Izmantojot pozitīvas audzināšanas metodes, spēcinās saikne starp vecākiem un bērniem, un tieši tas ir pareizais risinājums.

Pareizais risinājums ir nevis brīvības atņemšana, bet gan saprašanās veicināšana

Atšķirības starp cilvēkiem nebūt nenorāda, ka viens ir labāks par otru. Ja vecāki ir aizspriedumaini, pusaudzis bieži vien jūt dziņu pretoties un dumpoties, lai izlauztos no šaurajiem ierobežojumiem arī tad, ja vecāki ir ļoti mīloši un uzmanīgi. Ja jums ir savs vērtību mērs, taču jūs nenoniecināt citu uzskatus, jūsu tīņi apzināsies, ka pie jums var griezties pēc atbalsta, pretējā gadījumā viņi saraus šīs saziņas saites.

AUGSNE VARDARBĪBAI

Mūsdienās pusaudžiem vairāk kā jebkad agrāk nepieciešama skaidra un atklāta saprašanās ar vecākiem. Viņiem nākas sastapties ar milzu izaicinājumiem, un bez vecāku atbalsta viņiem ir ārkārtīgi grūti nepakļauties negatīvajām ietekmēm. Pusaudži ļoti saasināti uztver sarežģījumus pašu starpā un, ja viņiem nav stabilas un labas attiecības ar vecākiem, ir ļoti grūti saglabāt savu īsto seju, savu vērtību izpratni un vēlmes.

Ja nav šīs drošās saiknes ar vecākiem, pusaudzis var iekļūt bīstami augstajos negatīvo vilinājumu viļņos. Tīņi un arī mazliet jaunāki bērni mēdz būt ļoti viegli ietekmējami. Nejūtot spēcīgu atbalstu ģimenē, viņi viegli ļaujas vienaudžu spiedienam un, lai izpelnītos atzīšanu, izmēģina narkotikas, alkoholu, iesaistās bandās, uzvedas varmācīgi, sāk zagt, melot, mānīties un ielaižas vieglprātīgās seksuālās attiecībās. Ja mājās tīņi nejūtas saprasti, viņi mēdz atteikties no savas vērtību izpratnes, lai izpelnītos atzīšanu starp vienaudžiem.

Ja mājās tīņi nejutās saprasti, viņi cenšas izpelnīties atzīšanu starp vienaudžiem

Mūsdienās pusaudži it visur sastopas ar vardarbību. Viņi ir daudz jūtīgāki nekā jebkuras iepriekšējās paaudzes vienaudži, un tas nozīmē — kā ar viņiem apietas, tā viņi izturas. Ja tīņi ir mazāk jūtīgi vai noslēgtāki, viņus tik ļoti neietekmē apkārtējā pasaule. Brīvā sabiedrībā, kur ir tik daudz iespēju, mūsu bērni ir daudz vairāk pakļauti citu ietekmei. Viens iepuvis ābols taču spēj sabojāt visu ābolu grozu!

Mūsu pusaudžiem ir veselīga tieksme kļūt patstāvīgākiem, taču, no otras puses, viņiem vairāk kā jebkad ir nepieciešams mūsu atbalsts. Lai šis atbalsts tiešām būtu derīgs, mums, vecākiem, jāatturas no «nokārtošanas» un «uzlabošanas», bet jācenšas būt saprotošiem, lai bērni tiektos pēc mūsu atbalsta.

Izsakot domas, mums vienmēr jāraugās, lai sniegtais atbalsts pieļautu dažādus viedokļus. Ja vecāki uzstāj «vienvirziena» domāšanu, tīņi ietiepsies. Pārvariet aizspriedumus, un pusaudži paši varēs brīvi izdarīt izvēli, nevis piekrist jūsu viedoklim vai sacelties pret to. Kad bērni aug vidē, kur tiek atzītas atšķirības, viņi neizjutīs spiedienu līdzināties saviem vienaudžiem, viņi apzināsies un aizstāvēs savas tiesības būt citādiem.

Pārvariet aizspriedumus, un jūsu tīņi paši varēs brīvi izdarīt izvēli, nevis vienīgi sacelties

Lai atbalstītu bērnus, mums jāatturas no padomu došanas, nelokāmiem spriedumiem un risinājumiem — tad mūsu saskarsmes kanāli būs atvērti. Par laimi, nekad nav par vēlu tos atvērt. Pozitīvo saskarsmes iemaņu un piecu pozitīvo principu lietošana var sākt atvērt šos kanālus jebkurā vecumā.

ATŠĶIRĪGIE TEMPERAMENTI

Kā jau apskatījām 4. nodaļā, ir četri temperamenti pamattipi: sen- sitīvais, aktīvais, komunikatīvais un receptīvais.

1. Sensitīvajiem bērniem piemīt stiprākas jūtas, viņi ir dziļāki un nopietnāki.

2. Aktīviem bērniem ir stiprāka griba, viņi tiecas riskēt un grib būt uzmanības centrā.

3. Komunikatīvie bērni ir atjautīgi, nenopietni un jūt vajadzību pēc jauniem kairinājumiem; viņi pāriet no vienas lietas pie otras.

4. Receptīvie bērni ir pieklājīgi, atsaucīgi, ievēro pamācības, bet pretojas izmaiņām.

Lai gan vairumam bērnu piemīt kaut nedaudz no visiem temperamentu tipiem, parasti viens vai divi ir dominējoši. Izprotot atšķirības starp šiem tipiem, vecāki var itin viegli noteikt bērna dominējošo tipu un apzināt viņa vajadzības. (Palasiet 4. nodaļu, lai noteiktu attiecīga temperamenta bērnu vajadzības un viņu audzināšanai nepieciešamās iemaņas.)

Ja bērnam ir citāds temperamenta tips nekā vecākiem, ir ļoti grūti audzināt šādu bērnu, ja vecāki nav iepazinušies ar visiem četriem temperamentu tipiem. Vecāku neinformētība un šo vienkāršo pamatatšķi- rību neizpratne rada daudz nevajadzīgu pārestības un pamestības izjūtu.

Ja vecāki nav iepazinušies ar visiem četriem temperamentu tipiem, viņiem ir ļoti grūti audzināt bērnu, kuram ir atšķirīgs temperaments

Visai bieži viena no lielākajām problēmām vecāku savstarpējās attiecībās ir nesaprašanās par bērnu vajadzībām. Receptīvs tēvs vai māte intuitīvi apzinās, kas vajadzīgs receptīvajam bērnam, bet, ja otrs no vecākiem ir aktīvais, sensitīvais vai komunikatīvais, viņš nespēj apjaust bērna vajadzības. Mēs nevaram vienmēr iedomāties, ka tas, kas der mums, derēs arī bērniem. No tā cieš ne tikai bērni — izraisās nevajadzīgi strīdi starp vecākiem.

Neizprotot atšķirības starp temperamentu tipiem, komunikatīvais tēvs vai māte ne tikai nodomās, ka viņa receptīvā bērna pretošanās izmaiņām ir novirze no normas, bet arī nespēs nodrošināt šim bērnam nepieciešamo režīmu un atkārtojamību.

Savukārt receptīvs tēvs vai māte, kam nepatīk pārmaiņas, bet atkārtošanās ir īsti pa prātam, nodomās, ka ar viņa komunikatīvo bērnu kaut kas nav kārtībā, jo viņš nekad nepabeidz iesākto. Ja vecāki nezina šo svarīgo nosacījumu, viņi nesniedz bērnam nepieciešamo nodarbību dažādību.

TEMPERAMENTU PĀRVEIDOŠANĀS

Kad vecāki iemācās uztvert šos dažādos temperamentus, tie parasti pārveidojas un attīstās. Dažiem bērniem sākotnēji ir nedaudz no visiem četriem tipiem un dzīves laikā viņi «izdzīvo» visus pēc kārtas. Kad kāds no temperamentiem tiek izkopts vismaz kādu brīdi, tas pārveidojas par nākamo. Ieskatieties dažās no gaidāmajām pārtapšanām.

Sensitīvie bērni, kuriem ir spēcīgākas jūtas, dziļāka uztvere un lielāka nopietnība, pamazām kļūst atraisītāki, jautrāki, tajā pašā laikā saglabājot savu oriģinalitāti. Sensitīvie bērni kļūst atsaucīgāki. Ja nopietns bērns jūt, ka ir uzklausīts, viņš ar laiku atraisās un kļūst jautrāks.

Komunikatīvie bērni, kas ir atjautīgi, nenopietni un kuri nemitīgi meklē arvien jaunas ierosmes, pamazām iemācās koncentrēties, kļūst disciplinētāki un no visas sirds nododas savām attiecībām un darbam. Komunikatīvie bērni kļūst receptīvāki, un, ja ir iespēja pamēģināt dažādus darbus, viņi beigās atrod, kas viņiem patiešām patīk un kādu laiku spēj koncentrēties.

Receptīvie bērni, kas, būdami pieklājīgi un atsaucīgi, izpilda norādījumus, bet pretojas izmaiņām, pamazām kļūst apņēmīgāki, tālredzīgāki, spējīgāki piemēroties un elastīgi. Receptīvie bērni kļūst aktīvāki. Ja receptīvajiem bērniem ir regulārs dienas režīms, viņi jūtas pietiekami droši, lai riskētu un pamēģinātu ko jaunu.

Aktīvie bērni, kam ir stipra griba un kas mīl riskēt un labprāt atrodas uzmanības centrā, pamazām kļūst atsaucīgi, līdzjūtīgi un pakļauj savas intereses pārējiem. Aktīvie bērni kļūst jūtīgāki. Ja viņiem tiek nodrošināta sistēma un vadība, kas ļauj viņiem justies kompetentiem vai veiksmīgiem savu mērķu sasniegšanā, viņi kļūst jūtīgāki, apzinās citu vajadzības un labprāt pakalpo.

PĒCPUSDIENAS NODARBĪBAS

Ievērojot temperamentu atšķirības, mēs varam labāk saskatīt, kādas nodarbības bērnam ir vispiemērotākās. Paturot prātā temperamentu tipus, papētīsim pēcpusdienas nodarbību variantus.

Sensitīvajam bērnam nepieciešama pastiprināta sapratne

Sensitīvajam bērnam ir grūti rast jaunus draugus, tāpēc viņam vajadzīga neliela palīdzība. Vecākiem jāparūpējas, lai nodarbības būtu organizētas un veicinātu drošas un saskanīgas attiecības. Šos bērnus nevajag īpaši stimulēt — kas par daudz, tas par ļaunu. Sensitīviem bērniem nepieciešams atrasties starp cilvēkiem, kam ir līdzīgas spējas un jūtīgums. Uz viņiem ļoti labvēlīgi iedarbojas mājdzīvnieka aprūpē- šana. Mājdzīvnieks vienmēr uztver, ko jūt šis bērns.

Komunikatīvajam bērnam nepieciešama lielāka nodarbību dažādība nekā citiem bērniem

Vecāki, kas dod bērnam iespēju uztvert daudz un dažādus iespaidus, apmierina šo viņa vajadzību. Dažādas nometnes, muzeji, parki, iepirkšanās centri, sportošana, slidotava, kino, dažas TV pārraides, video- spēles, grāmatas, pastaigas, peldēšanās, šūpoles — tas viss rosina bērnu. Ja šie bērni nesaņem dažādu veidu dabiskās ierosmes, viņi itin viegli var nonākt video spēļu vai televizora atkarībā un kļūt iekšēji nomākti.

Receptīvajam bērnam vajadzīgas regulāras nodarbības

Pārmērīgs nodarbību daudzums izsit receptīvo bērnu no ritma. Pēc atgriešanās mājās viņam ieteicams ik dienu palasīt, pastaidzināt suni, paskatīties dažas TV pārraides, uzēst un sagatavot mājas uzdevumus. Receptīvos bērnus ļoti labvēlīgi ietekmē režīms, viņiem nepatīk biežas pārmaiņas. Ilgstoša atrašanās kopā ar komunikatīvo vai aktīvo māsu/brāli var kļūt viņam netīkama. Viņiem patīk vērot citus darbojamies; ja viņus grib pārmērīgi iesaistīt dažādās aktivitātēs, viņi kļūst saspringti. Ja šādi bērni tiek atstāti bērnudārzā vai iesaistīti ārpusklases nodarbībās, audzinātājus vajadzētu brīdināt, ka šiem bērniem jāļauj arī pavērot, ne vienmēr liekot viņiem aktīvi piedalīties.

Aktīviem bērniem nepieciešama izteikta sistēma un plāns

Aktīviem bērniem nepieciešama uzraudzība, noteikumi, līderi un darbošanās. Vispiemērotākās viņiem ir sporta nodarbības. Ja šos bērnus atstāj savā vaļā, viņi sāk uzkundzēties, iekļūst nepatikšanās un ievelk arī citus līdzi. Ja ir kāds ābols, kas bojājoties spēj skart visus pārējos, tas noteikti ir šis.

DAŽĀDIE ĶERMEŅA TIPI

Ir vēl kāda atšķirība, ar ko vecākiem jārēķinās, proti, dažiem bērniem ķermeņa uzbūve ir citādāka nekā vecākiem, un jāsaprot, ka visi ķermeņa tipi ir vienlīdz labi. Tas gan var likties pagrūti, jo laika gaitā ķermeņa skaistuma ideāli mēdz mainīties. Valstīs un laikos, kad jūtams pārtikas trūkums, resnums tiek uzskatīts par skaistumu, turpretī tur, kur valda pārpilnība, tievums tiek augstu vērtēts. Lai kādas būtu modes tendences, muskuļots vīrietis vienmēr ir modē.

Valstīs un laikos, kad jūtams pārtikas trūkums, resnums tiek uzskatīts par skaistumu

Mode un sabiedrībā valdošais uzskats par ķermeni var mainīties, taču bērni piedzimst ar noteiktu ķermeņa tipu, kas neko daudz neiz- mainās. Tas var būt tievais jeb taisnstūra, resnais jeb apaļais vai arī muskuļotais jeb trīsstūrveida ķermeņa tips. Katrs cilvēks ierodas pasaulē ar noteiktu ķermeņa tipu, un tāds tas arī visumā saglabājas. Šie trīs minētie ir ķermeņa pamattipi, taču ir iespējamas miljoniem kombināciju.

Dažkārt resni bērni tiešām kļūst vājāki vai muskuļaināki; muskuļaini cilvēki apveļas vai novājē, bet tievi cilvēki kļūst muskuļaināki vai arī resnāki. Vissvarīgākais atgādinājums ir atziņa, ka katrs bērns ir atšķirīgs. Ja visiem ķermeņi būtu vienādi, pasaule būtu ļoti garlaicīga. Cerēt, ka apaļīgs bērns kļūs tievs, ir nereāli. Tik daudzas meitenes un zēni jūtas mazvērtīgi, jo vecāki nemitīgi atgādina par viņu svaru; dažkārt viņi zaudē cerības un vairs nedomā par savu izskatu.

Ir nereāli sagaidīt, ka apaļīgs bērns kļūs tievs

Lai rādītu paraugu, vecākiem jābūt mierā pašiem ar savu ķermeni un jācenšas saglabāt normālu svaru. Vairumam ļaužu tas nozīmē atskārsmi, ka viņi nekad neizskatīsies kā modeļi. Gluži tāpat kā meitenēm sāpīgais jautājums ir svars, tā zēniem — muskuļi. Viņi nav tik lieli vai spēcīgi kā citi un prāto, kāpēc viņu muskuļi nepiebriest.

Mātei vai tēvam jāpaskaidro bērnam, ka katrs cilvēks ir neatkārtojams un atšķirīgs. Muskuļoti ķermeņi reaģē uz vingrinājumiem citādi nekā tievie. Tāpat vecākiem jāpastāsta bērniem, kam ir svara problēmas, ka daži cilvēki ēd vairāk un nepieņemas svarā, turpretī citiem jābūt piesardzīgiem; tas jādara, lai apaļīgais bērns kļūdaini neiedomātos, ka ēd pārāk daudz vai arī viņam nav gribasspēka ēst pareizi.

INTELEKTA ATŠĶIRĪBAS

Vēl viena atšķirību joma ir intelekts. Lai vislabāk atbalstītu un novērtētu sava bērna dotumus, ļoti svarīgi ir izprast dažādos intelekta veidus. Rietumu pasaulē mēs esam pārāk pieraduši, ka intelektu nosaka ar garīgās attīstības koeficienta (IQ) testiem. Liktenīgā kārtā šie testi ir izšķiroši un tendenciozi padara zēnu IQ augstākus nekā meitenēm. Kad IQ testa uzdevumi ir par telpiskuma izjūtu, zēni gūst vairāk punktu, bet uzdevumos, kuros jāliek lietā valodas iemaņas, labāki panākumi ir meitenēm.

Testi intelektuālās attīstības noteikšanai ir ne tikai diskriminējoši meitenēm, tajos turklāt netiek ņemti vērā visi gara spēju veidi. Cilvēks, kas nolemj, kādiem uzdevumiem jābūt testā, ietekmē tā rezultātus. Ar IQ testiem var noteikt tikai noteiktu intelekta veidu, un nekādā ziņā augsts IQ rādītājs nav saistīts ar panākumiem dzīvē, attiecībās vai darbā un savukārt zems — ar neveiksmēm šajās jomās.

Testi intelektuālās attīstības noteikšanai ir ne tikai diskriminējoši meitenēm, tajos turklāt netiek ņemti vērā visi gara spēju veidi

Zinot, ka tik daudz doktora grādu ieguvušu zinātnieku ir bez darba un šķīrušies, visiem kļuvis skaidrs, ka akadēmiskie panākumi nenodrošina pastāvīgu veiksmi darba vai personīgajā dzīvē. Bērniem, kuriem ir augstāks akadēmiskā intelekta līmenis, labāk veicas mūsdienu bezmaksas skolās, taču tas nekādā gadījumā negarantē panākumus dzīvē, darbā vai attiecībās.

Diemžēl bērni, kas apveltīti ar cita veida intelektu, šajās skolās netiek tik labi atzīti un loloti. Ir astoņi intelekta pamatveidi; katrs bērns piedzimst ar tikai viņam vien raksturīgu šo veidu sadalījumu. Katrs no tiem ir kā krāsa, ar kuru mēs varam gleznot savu dzīves ainavu. Tie ir: akadēmiskais, emocionālais, fiziskais, radošais, mākslinieciskais, veselais saprāts, intuīcija un īpašais talants. Katrs bērns nācis pasaulē ar šo intelekta veidu sakopojumu dažādās attiecībās, un katru no tiem ar pareizu pieeju iespējams attīstīt pastiprināti.

AKADĒMISKAIS INTELEKTS

Bērniem, kam ir izteikts akadēmiskais intelekts, labi sokas skolā. Viņi spēj uzņemt, izprast, atkārtot un atcerēties mācīto vielu. Taču tas ne vienmēr nozīmē, ka viņi spēj šīs zināšanas izmantot dzīvē.

Pieaugušie zina, ka daudz kas no skolā mācītā ir aizmirsts, tomēr skola mūs iemāca domāt, analizēt, izprast un rast informācijas avotus. Akadēmisko intelektu stimulē lasīšana, rakstīšana un lekciju klausīšanās. Vecākiem jādod šiem bērniem iespēja akadēmiski attīstīt savus dotumus.

EMOCIONĀLAIS INTELEKTS

Bērni ar izteiktu emocionālo intelektu spēj radīt un saglabāt veselīgas attiecības; viņi labāk apzinās citu domas un jūtas un spēj izprast citu uzskatus. Spēja kontaktēties un just līdzi viņiem lieti noder ne tikai personiskajā dzīvē, bet arī darbā.

Cilvēkiem, kam veicas darbā, jābūt apveltītiem ar augstu emocionālā intelekta līmeni. Šis intelekta veids dāvā mums spēju valdīt pār savām iekšējām izjūtām un vēlmēm un izpaust tās. Arvien vairāk skolu iekļauj mācību programmās kursu jūtu izpratnei, morālā atbalsta snieg- šanai un savstarpējās saskarsmes uzlabošanai. Vecākiem jādod šiem bērniem iespēja iet sabiedrībā un arī pašiem jābūt apveltītiem ar prasmi kontaktēties.

FIZISKAIS INTELEKTS

Bērniem ar izteiktu fizisko intelektu labi veicas sportā, viņi spēj saglabāt savu ķermeni spēcīgu, veselīgu un vitālu. Viņi instinktīvi izprot ķermeņa vajadzību pēc fiziskiem vingrinājumiem un labas barības. Lai attīstītu savus sportiskos dotumus, viņiem jādod iespēja trenēties pie speciālista. Viņu iedzimtās spējas uzskatāmi uzlabojas, ja ir izdevība sacensties ar citiem bērniem. Veselīga konkurence atraisa viņos labāko. Pašcieņas attīstīšanai viņiem nepieciešamas uzslavas. Viņi ne tikai labi jūtas, bet zina arī, kā labi izskatīties. Fiziskais intelekts izpaužas ne tikai attiecībā uz sportu, bet arī uz veselību. Viņiem ir nepieciešamība izprast savu ķermeni un zināt to, kas vajadzīgs tā spēcināšanai. Viņu vitalitāte palīdz gūt panākumus dzīvē.

RADOŠAIS INTELEKTS

Bērniem ar radošo intelektu ir spēcīgāk attīstīta iztēle — viņi var spēlēties ar dažiem klucīšiem vai neizteiksmīgām lellēm. Nereti viņi rada savus iedomu draugus. Šiem bērniem nav vajadzīgi spēcīgi rosinātāji; ja to ir par daudz, viņi neattīsta savu iztēli. Viņus labvēlīgi ietekmē stāstu lasīšana, tas liek darboties iztēlei un iedomāties norises vietu un darbojošās personas.

Pārāk daudz skatoties televizoru, kur tēli ir vizuāli, viņu fantāzija var vājināties. Tāpat kā jebkurš intelekta veids attīstās darbībā, arī radošais intelekts spēcinās, ja tiek rosināta iztēle, dāvājot bērniem iespēju domāt citādi. Dzīvē viņiem sokas tur, kur citi cieš neveiksmi, jo šie bērni spēj saskatīt visu jaunā un neparastā gaismā.

Daudziem veiksmīgiem uzņēmējiem nav oficiālas izglītības vai arī sekmes skolā nav bijušas diez cik labas, tomēr viņi ir guvuši panākumus, pateicoties savam radošajam garam. Augot viņi bieži vien jutuši atbalstu savam neparastajam domu gājumam. Viņiem ir tikusi dota iespēja rast piepildījumu savā dzīvē. Parasti viņi ir oriģinālāki un veiksmīgāki, ja dara paši savu darbu. Nereti viņi ir kreiļi. Vecākiem šāds bērns noteikti jāatbalsta, lai veicinātu viņa atšķirīgo domāšanas veidu un problēmu risināšanu.

MĀKSLINIECISKAIS INTELEKTS

Bērniem ar māksliniecisko intelektu piemīt dabiska nosliece uz dziedāšanu, zīmēšanu, modelēšanu, rakstīšanu, dažādu skatuvisku tēlu atveidošanu — gan dramatisku, gan humoristisku, kā arī uz citām mākslinieciskās izteiksmes formām. Viņiem nepieciešamas tādu cilvēku ierosmes, kas jau izkopuši savus mākslinieciskos talantus. Lai gan piemēri vajadzīgi visiem bērniem, šiem bērniem it īpaši nepieciešams sekot ar māksliniecisko intelektu apveltītiem cilvēkiem. Šie bērni ir savādāki, jūtīgāki un bieži vien nesaņem sev nepieciešamo emocionālo atbalstu.

Vecākiem jāskubina šie bērni īstenot savu sapni un izkopt savu unikālo talantu un mākslinieciskās spējas. Lai mākslinieciskais intelekts uzplauktu, bērniem vajadzīgi piemēri un iespējas vingrināt un attīstīt savas spējas, saņemot labi daudz pamudinājumu un uzslavu no vecāku puses.

VESELAIS SAPRĀTS

Bērnus ar izteiktu veselo saprātu nereti garlaiko intelektuāli priekšlasījumi; viņi grib saņemt vienīgi praktisku informāciju. Šāda veida intelekts Rietumos ir arvien lielākā cieņā, jo mūsdienu milzīgajā informācijas gūzmā cilvēks vēlas dabūt tikai pašu nepieciešamāko. Šādi bērni koncentrējas uz būtisko un bieži vien apstrīd skolā mācīto, uzskatot to par nenozīmīgu savā dzīvē.

Lai bērni nezaudētu interesi, daudzas skolas cenšas modernizēt savas mācību programmas, lai tās būtu laika garam atbilstošas un ietvertu tikai būtisko. Ar veselo saprātu apveltītiem bērniem jāapgūst praktiskajā dzīvē, attiecībās un darbā nepieciešamās iemaņas. Viņi nelabprāt iegaumē informāciju, kurai nav funkcionālas vērtības.

Veselais saprāts ļauj cilvēkam dzīvē justies stabilam. Viņu ir grūti aizraut ar cēlām idejām, kuras mūsdienu pasaulei vairs nav būtiskas, viņi tiecas nodoties tam, kas viņiem vajadzīgs. Viņiem jādod iespēja izmantot zināšanas praksē, darbojoties un izvērtējot rezultātus. Šis intelekta veids attīstīsies, ja nodrošināsiet bērnu ar patstāvīgām plānotām nodarbībām un plašu rīcības brīvību.

INTUĪCIJA

Bērni, kuriem ir izteikta intuīcija, daudz ko zina jau bez mācīšanas vai teikšanas, informācija nonāk līdz viņiem kaut kā savādāk. Šie bērni mēdz būt ar izteiktu garīgu ievirzi. Viņiem atliek palasīt dažus teikumus no kādas grāmatas un viņi jau intuitīvi uztver lielāko daļu tās satura. Viņi ne tikai intuitīvi nojauš saturu, bet arī gūst labumu no šīs zināšanas.

Piemēram, ja jums būtu jālasa grāmata par sociālām iemaņām, nākotnē tās saturs varētu kļūt par pamatinformāciju, kas jums atbilstošās situācijās palīdzētu rīkoties pareizi. Jūs būtu pārliecinātāks par to, kas darāms, un te jums lieti noder tas, ka esat lasījis šo grāmatu. Bērni, kuriem piemīt intuīcija, spēj gūt labumu no skolotāja sniegtajām zināšanām, vņiem nav jāiedziļinās visos sīkumos.

Ar intuīciju apveltītos bērnus bieži vien neņem vērā, vairumam vecāku un skolu nav programmas šāda veida intelekta attīstībai. Vecā- kiem nevajag tik daudz raizēties par bērnu akadēmisko sniegumu, bet gan pienācīgi novērtēt viņu sesto prātu, kuram pateicoties bērni zina to, kas vajadzīgs. Šāda veida intelektu galvenokārt rosina personiskie kontakti, nevis TV programmas, dators vai grāmatas.

ĪPAŠAIS TALANTS

Bērni ar īpašo talantu parasti ir sevišķi izcili noteiktos intelektu veidos un neizceļas citos. Visiem bērniem ir iedzimts lielisks intelekts dažādās attiecībās, savukārt ar īpašu talantu apveltītajiem ir izteikti attīstīts viens no šiem veidiem, pārējie ir zemākā līmenī.

Lai talantīgajiem bērniem būtu laimīga un pilnvērtīga dzīve, viņiem nepieciešams īpašs atbalsts un vadība, kas neļautu samierināties ar esošo, citādi viņi izjūt apnikumu un motivācijas trūkumu. Turklāt šiem bērniem nepieciešams īpašs atbalsts, lai attīstītu iemaņas un intelekta veidus, kas viņiem nav padevušies.

Cilvēkiem, kas ir īpaši izcili kādā jomā, bieži vien dzīvē nākas ciest, jo nav izkopti citi intelekta veidi. Izcils zinātnieks vai uzņēmējs-miljo- nārs varbūt nespēj pateikt savai dzīvesbiedrei «es tevi mīlu». Ir daudz emocionāli apdāvinātu cilvēku, kuriem ir vāja veselība. Šie sirsnīgie cilvēki gādā par citiem, bet aizmirst parūpēties paši par savu ķermeni un neveic regulārus vingrojumus. Ļoti bieži dižiem māksliniekiem grūti klājas dzīvē, jo viņiem trūcis veselā saprāta, kas nepieciešams, lai vadītu naudas lietas un citas ikdienišķās dzīves jomas. Šādu piemēru, kad ģēniju dzīve aizrit ciešanās, ir bezgala daudz.

Daži cilvēki ir apveltīti ar izcilu fizisko intelektu. Viņi vienmēr izskatās lieliski. Viņi ir tik ļoti pieraduši baudīt mīlestību un labvēlību savas lieliskās ārienes dēļ, ka, baidoties atklāt savu iekšējo pasauli, zaudē visu uzmanību un pielūgsmi. Tieši tāpēc «skaisti cilvēki» dažkārt ir ļoti virspusēji. Viņu attīstība tiek kavēta, jo viņi baidās riskēt pazaudēt mīlestību, ko izpelnās ar sevis rādīšanu.

Bailes no neveiksmes var atturēt bērnu no jaunu iemaņu apgūšanas

Šis princips attiecas uz visiem dažādajiem intelekta veidiem. Piemēram, cilvēkam ar akadēmisku ievirzi dažkārt ir vājākas sociālās

iemaņas. Vini bauda savu izcilību vienā nozarē, saņemot daudz mīlēs- > > ' >

tības un uzmanības tāpēc, ka ir labākie. Darbs pie vājāku intelekta veidu attīstīšanas viņiem liekas pārāk riskants.

Tas ir ļoti saprotami. Ja es esmu kādā nozarē labākais, es tieku mīlēts un visādi atbalstīts. Ja neesmu labākais, es zaudēju mīlestību un atbalstu. Lai dotu pretsparu šādai domāšanai, bērni jāmudina attīstīt cita veida intelektus, kuros viņi nav apdāvināti. Šajā procesā viņi gūst pieredzi un saprot — lai tiktu mīlēts, nav jābūt labākajam vai vislabākajam, un tas viņu dzīvē ienes līdzsvaru, piepildījumu un veiksmi.

ATŠĶIRĪBAS MĀCĪŠANĀS ĀTRUMĀ

Šekspīrs ir teicis: «Daži piedzimst diži, daži par tādiem kļūst, bet citiem izdodas dižākais izrāviens.» Ielāgojot šo vienkāršo patiesību un apzinoties intelekta veidu dažādību, vecākiem ir vieglāk saprast un respektēt bērnu atšķirības mācīšanās ātrumā.

Bērni var nākt pasaulē diži, apveltīti ar vienu vai diviem intelekta veidiem. Viņi var kļūt par stabiliem skolniekiem un kļūt diži, izkopjot vēl dažus intelekta veidus. Ar citiem intelekta veidiem viņi var izrādīties «vēlie ziedi» un demonstrēt dižāko izrāvienu.

Bērnus pēc mācīšanās ātruma var iedalīt trīs pamatgrupās: skrējējos, soļotājos un lēcējos. Lai izpētītu šos atšķirīgos mācīšanās ātrumus, piemēra pēc izvēlēsimies mācīšanos braukt ar divriteni.

SKRĒJĒJI

Šis bērns, redzot kādu citu braucam ar divriteni, vienkārši apsēžas uz tā un sāk braukt. Bērni ar šādu mācīšanās stilu ir tā sauktie «skrējēji». Viņi iemācās ātri, taču, lai nezaudētu interesi un nenovērstos, viņiem nedrīkst ļaut apstāties pie sasniegtā. Viņi iemācās ļoti ātri, jo parasti ir apveltīti ar dotībām mācāmajos priekšmetos. Vecākiem jāraugās, lai šiem bērniem būtu iespēja attīstīt cita veida intelektus, kas varētu būt grūtāks uzdevums.

SOĻOTĀJI

Šim bērnam vajadzīgas dažas nedēļas, lai apgūtu iemaņas braukt ar divriteni. «Soļotāji» labprāt uzklausa pamācības un ar katru reizi uzlabo sniegumu. Iespējams, ka sākumā viņiem būs nepieciešami pa- pildritenīši, taču pēc pāris nedēļām viņi spēs braukt patstāvīgi. «Soļotājus» vecāki mēdz saukt par «ideālajiem» vai «vieglajiem» bērniem. Viņi apgūst arvien vairāk, uzlabo sekmes, un jūs varat būt droši, ka palīdzat viņiem un ka viņi mācās. Šādus bērnus šķiet tik viegli audzināt, ka viņiem bieži vien netiek veltīta vajadzīgā gādība un uzmanība.

LĒCĒJI

Šis bērns vecākiem sagādā vislielākās grūtības, viņa audzināšana ir īsts pārbaudījums. «Lēcējiem» var būt nepieciešami vairāki gadi, lai iemācītos braukt ar divriteni. Viņi ņem vērā pamācības, taču rezultātu nav. Nav nekāda progresa, nekas neliecina, ka viņi kaut ko apgūst, tāpēc vecākiem nav ne jausmas, vai kaut kas no viņu darītā palīdz bērnam. Ja vecāki neatkāpjas, bērns pēc diviem gadiem apsēžas uz divriteņa un pēkšņi sāk braukt.

Visas pamācības tiek uztvertas, taču vecākiem nav nekādu progresa apliecinājumu. Un tad, kādā brīnumainā mirklī, bērns saņemas, apsēžas uz divriteņa un brauc tā, it kā viņš būtu braucis jau divus gadus. Ārēji var likties, ka nav bijis nekāda progresa, taču tad, ar vienu lēcienu, bērni panāk iekavēto. Šiem bērniem bieži vien nav ne laika, ne iespēju koncentrēties lēcienam. Ja vecāki viņus neiedrošina un neuzstāj, viņi atmet ar roku un tā arī nekad nerealizē savu iekšējo potenciālu.

VISU NEVAR GRIBĒT

Bērns var būt «lēcējs» (tāds, kas mācās lēni) attiecībā uz riteņbraukšanu, toties «skrējējs» (tāds, kas mācās ļoti ātri) sabiedrisko attiecību jomā. Viņš var būt brīnišķīgs un atsaucīgs bērns, palīdzot gatavot pusdienas vai ceļojot, bet, nonākot pie riteņbraukšanas, spēji pārvērsties par tiepīgu un neatsaucīgu bērnu. Izprotot atšķirības mācīšanās ātrumā, vecāki spēj būt pacietīgāki un saprast bērna pretošanos. Ikvienam bērnam kaut kas padodas labi, taču viņš pretojas citām nodarbēm. Ir pilnīgi dabiski un normāli, ka ir lietas, kas bērnam padodas, un ir tādas, kas nepadodas.

Ia bērns ir lēcējs un mācās šķietami lēni, tas nebūt nenorāda, ka viņam ir zems intelekta līmenis. Dažkārt tieši tajās nozarēs, kuru mācīšanās sagādā grūtības, mēs vēlāk gūstam vislielākos panākumus. Varu teikt par sevi pašu — es agrāk nekad nebiju labs rakstītājs vai runātājs, es pretojos rakstīšanai un nevēlējos uzrunāt grupu. Abām šīm dāvanām bija lemts parādīties krietni vēlāk.

Un, no otras puses, — tikai tāpēc, ka kāds ir «skrējējs» vai «soļotājs» kādā no intelekta veidiem, tas nenozīmē, ka viņš gūs izcilus panākumus šai jomā vai arī ir apveltīts ar milzu potenciālu izaugsmei. Piemēram, vairums ļaužu, kas ieguvuši augstāko izglītību kādā specialitātē, vēlākajā dzīvē ar to vairs nenodarbojas. Antropologa diploma iegūšana vēl nenozīmē, ka jūs kļūsiet par antropologu. Vieglākais ceļš, kurā pretestība ir vismazākā, ne vienmēr ir mūsu stiprā puse.

BĒRNU SALĪDZINĀŠANA

Viena no lielākajām vecāku kļūdām ir tieksme salīdzināt savus bērnus. Ja jums ir bērns — «soļotājs» gandrīz visos intelekta veidos, viss rit gludi un viegli, bet, ja nākamais bērns dažās jomās izrādās «lēcējs» un vairāk pretojas, jūs varat kļūdaini iedomāties, ka viņš nav tik attīstīts.

«Lēcēji», šķiet, nekad nemācās un neklausās. Jūs mācāt viņiem uzklāt galdu, taču viņi aizmirst, kā tas jādara. Jūs mācāt pieklājīgi uzvesties pie galda, bet viņi neatceras arī to! Jūs mācāt reizrēķinu, viņi aizmirst. Jūs mācāt runāt skaidri, un viņi nerunā; jūs mācāt aizsiet kurpju saites, un viņi to neprot izdarīt. Jūs izskaidrojat mājas uzdevumu, bet viņiem «nepielec»...

Ja netiek lietotas pozitīvās audzināšanas metodes, šie bērni bieži tiek sodīti, un viņiem kļūst arvien grūtāk attīstīt paļāvību saviem spēkiem. Bērni aug pašpārliecināti tikai tad, ja apzinās, ka netiek salīdzināti un ka viņi ir labi tādi, kādi ir. Katrs bērns ir neatkārtojams un īpašs un ir pelnījis mīlestību. Saprotot, cik ļoti dažādi var būt veselīgi un mīloši bērni, vecākiem ir vieglāk atzīt un atbalstīt viņus.

Pārlasot šo nodaļu laiku pa laikam, audzināšanas process jums būs daudz vieglāks. Vērojot bērnus veidojamies citādus, nekā iecerēts, vecākus mēdz pārņemt sarūgtinājums un vilšanās. Atceroties, ka viņiem jābūt atšķirīgiem, mēs nedaudz nomierināmies un pārdomājam, kas būtu piemērotāks mūsu bērnu audzināšanā.

Tu vari kļūdīties

Katrs bērns ierodas pasaulē neatkārtojams un atšķirīgs, bet jau ar savu vājo vietu un problēmu kopumu. Neviens bērns nav ideāls, visi kļūdās. Ikviens cilvēks kļūdās. Ja no bērna tiek gaidīta tikai nekļūdīta rīcība, viņš gūst nežēlīgu un nepatiesu priekšstatu par dzīvi. Šādi tiek uzstādītas nesasniedzami augstas prasības. Ja vecāki nepieļauj, ka bērni varētu kļūdīties, uzstādītie augstie standarti bērniem liek justies mazvērtīgiem un bezspēcīgiem.

Visi bērni kļūdās; tas ir pilnīgi normāli un likumsakarīgi

Vecākiem pastāvīgi jāpielāgo savi standarti un gaidāmie rezultāti atbilstoši bērnu dabiskajām spējām. Tās mainās katrā vecuma posmā. Ikvienam bērnam ir atšķirīgas spējas. Ja bērnam kādā jomā ir grūtības, viņam nepieciešama palīdzība; dažkārt viņi spēj tām tikt pāri tikai ar vecāku tiešu atbalstu. Nedrīkst likt bērnam iedomāties, ka kļūdīšanās norāda uz kādām viņa nepilnībām. Ja bērni tiek pārmērīgi kaunināti, viņi sāk justies mazvērtīgi un neizdevušies. Viņi jūtas sakauti un zaudē savu dabisko motivāciju un ticību saviem spēkiem.

NO NEVAINĪGUMA LĪDZ ATBILDĪBAI

Mazi bērni līdz deviņu gadu vecumam nespēj uztvert kauninošus aizrādījumus, neuzņemoties pārāk lielu vainu. Jebkāda veida sods, kritiskas piezīmes vai jūsu emocionālais sarūgtinājums par viņu kļūdām galu galā izvēršas par kauninājumu. Ja rodas kādi sarežģījumi un neviens cits neuzņemas atbildību, bērns jūtas pār mēru vainīgs.

Līdz deviņu gadu vecumam bērns nespēj izšķirt jēdzienu «es izdarīju kaut ko sliktu» un «es esmu slikts». Līdz deviņu gadu vecumam bērni nav spējīgi domāt loģiski. Bērna uztvere ir šāda: «Es izdarīju kaut ko sliktu, tātad esmu slikts,» vai arī: «Ja tas, ko es izdarīju, nav gluži labi, es arī neesmu pilnīgi labs.»

Ja bērnam nav sava «ego», kļūdas gadījumā viņam nav kur atkāpties. Ia viņš kļūdās, tātad viņš pats ir kļūda. Kad bērns uzņemas pārāk lielu atbildību, vecāki šo tieksmi var koriģēt, paši uzņemoties to. Ja vecāki uzņemas atbildību par to, kas notiek ar viņu bērniem, bērni to nepārņem.

Daudzi pieaugušie cieš no pašcieņas trūkuma un mazvērtības sajūtas, tāpēc ka joprojām neprot saskatīt šo atšķirību. Kļūdas gadījumā viņi izdara secinājumus, ka ir nepilnvērtīgi. Lai arī šie pieaugušie spēj domāt loģiski, pirms deviņu gadu vecuma viņi netika audzināti tā, lai varētu izjust savu iekšējo nevainīgumu. Iespējams, viņi saprot, ka nav slikti, taču iekšēji tomēr jūtas slikti vai mazvērtīgi.

Pieaugušais ar veselīgu pašcieņu kļūdas gadījumā samierinās ar notikušo un ir gatavs mācīties no šīm kļūdām. Lūk, daži piemēri, kā veselīgi domājošs pieaugušais loģiski reaģē uz savām kļūdām.

Ja es izdarīju ko sliktu, es neesmu slikts, jo es nezināju, kā var izdarīt labāk.

Ja es izdarīju ko sliktu, es neesmu slikts, jo es izdaru arī daudz kā laba.

Ja es izdarīju ko sliktu, es neesmu slikts, jo es varu mācīties no savas kļūdas un izdarīt labāk.

Ja es izdarīju ko sliktu, es neesmu slikts, jo es to varu izlabot vai atlīdzināt.

Ja es izdarīju ko sliktu, es neesmu slikts, jo darīju, cik labi vien spēju. Citi arī kļūdās, un viņi nav slikti.

Ja es izdarīju ko sliktu, es neesmu slikts, jo es tā negribēju darīt tīšām.

Ja es izdarīju ko sliktu, es neesmu slikts, jo tas gadījās nejauši.

Ja tas, ko es darīju, nebija gluži labi, es tomēr esmu diezgan labs, jo mācos un drīz būšu pavisam labs.

Ja tas, ko es darīju, nebija gluži labi, es tomēr esmu pietiekami labs, jo nevar gribēt, lai es būtu nevainojams.

Ja tas, ko es darīju, nebija gluži labi, es tomēr esmu pietiekami labs, jo šodien es biju slims, jutos slikti vai arī man bija smaga diena.

Ja tas, ko es darīju, nebija gluži labi, es tomēr esmu pietiekami labs, jo šīsdienas problēma bija sarežģītāka nekā parasti.

Ja tas, ko es darīju, nebija gluži labi, es tomēr esmu pietiekami labs, jo nav tāda cilvēka, kas nekad nekļūdās.

Ja tas, ko es darīju, nebija gluži labi, es tomēr esmu pietiekami labs, jo atzinu savu kļūdu un nākotnē to varu labot.

Ja tas, ko es darīju, nebija gluži labi, es tomēr esmu pietiekami labs, jo to nevar izdarīt arī citi.

Katrā no šiem piemēriem ar loģiskās domāšanas palīdzību ir iespējams saskatīt atšķirību starp «es izdarīju kaut ko sliktu» un «es esmu slikts». Bērnu attīstības pētījumi skaidri parāda, ka bērniem līdz deviņu gadu vecumam nav šādu loģiskas spriešanas spēju. Ja jūs koncentrējaties uz bērnu kļūdām, viņi sāk justies slikti un mazvērtīgi. Pozitīvās audzināšanas metodes iesaka pievērst lielāku uzmanību risinājuma meklēšanai. Bērni, apzinoties, ka ir labi, ļaujas jūsu vadībai un vēlas sadarboties; bērni, kas tiek kaunināti, ieslēdzas sevī.

Bērni līdz deviņu gadu vecumam nespēj uztvert kaunināšanu un aizrādījumus, neuzņemoties pārāk lielu vainu

Kauninoši aizrādījumi vienmēr iedarbojas nelabvēlīgi. Kad bērns ir sasniedzis deviņu gadu vecumu, no viņa var prasīt, lai viņš uzņemas atbildību un cenšas savas kļūdas vērst par labu. Pirmajos deviņos gados attīstās bērna nevainīguma izjūta, pēc tam, nākamo deviņu gadu laikā, bērnos izveidojas atbildības sajūta. Kad bērnam apritējuši deviņi gadi, viņš ir gatavs uzņemties vairāk atbildības par savām kļūdām, izlabojot tās. Ja bērns ir jaunāks par deviņiem gadiem, vecākiem nevajadzētu pievērst uzmanību viņa kļūdām.

Ja bērnam liek justies atbildīgam pārāk agri, viņš sāk uzskatīt sevi par sliktu un mazvērtīgu. Izpaliekot spēcīgai iekšēja nevainīguma izjūtai, viņa dabiskā spēja laboties nevar attīstīties.

Nekauniniet un nesodiet bērnu, cenšoties panākt viņa uzvedības uzlabošanos; pareizāk būs, ja izmantosiet piecus pozitīvās audzināšanas paņēmienus. Nepievērsiet pastiprinātu uzmanību kļūdai — vienkārši pasakiet bērnam, ko jūs vēlaties, lai viņš darītu tālāk. Nekavējieties pie problēmas — virzieties uz atrisinājumu!

Kad bērns apgāž vāzi, nav it nekāda labuma, ja jūs tam pievēršat uzmanību. Labāk pasakiet kaut ko mīļu un sirsnīgu, piemēram: «Ai, skaistā vāze saplīsa. Mums ar vāzēm jābūt uzmanīgiem, tās ir trauslas un viegli saplēšamas. Tagad pārtrauksim visu un savāksim lauskas!»

Nav it nekāda labuma, ja pievēršam pastiprinātu uzmanību bērna kļūdām

Ja jūs izrādāt savu sarūgtinājumu par bērna nodarījumu, tas neveicina viņa spēju mācīties no kļūdas, bet gan vienīgi samulsina un kavē viņa attīstību. Ja bērns saplēš vāzi, mātes izjūtas, iespējams, ir šādas: «Man jāraugās, lai viņš saprastu, ka tas nav labi; viņam nāksies mani uzklausīt.» Jaunās pozitīvās audzināšanas iemaņas ļauj iztikt bez šāda kauninoša atgādinājuma, bet iznākums ir tieši tāds, kādu vēlas māte — pastiprināta atsaucība.

Bērnam nav nemaz tik svarīgi atzīties, ka viņš ir apgāzis vāzi. Daži bērni bailēs no soda vai pārmetumiem noliedz savu nodarījumu. Šajā gadījumā problēma ir nevis bērna neatzīšanās, bet gan viņa bailes no vecākiem. Nekādu labumu nedod tas, ja bērnu, it sevišķi, ja viņam nav deviņi gadi, nostāda un pratina vainas pierādīšanai. Šāda rīcība pievērš pārāk lielu uzmanību problēmai, nevis risinājumam. Risinājums ir līdzekļa atrašana sadarbības veicināšanai.

Nav vajadzīgs sodīt bērnu vai lasīt morāli, lai viņš saprastu, cik dārga vai mīļa bijusi šī vāze. Līdz sešu, septiņu gadu vecumam bērni pat nespēj saprast naudas vērtību. Bērnam ir vienalga, vai tie ir pieci, pieci simti vai pieci tūkstoši dolāru. Ja vecāki izmanto piecus pozitīvās audzināšanas paņēmienus, bērns automātiski kļūst uzmanīgāks ne tikai attiecībā uz vāzēm, bet arī visu pārējo. Gudri vecāki nekaunina un nesoda bērnu, vājinot viņa vēlmi sadarboties, bet gan uztver šo kļūdu neitrāli un pievēršas sakopšanai.

Nav lielas jēgas koncentrēties uz kļūdu arī tad, ja to pieļāvis bērns vecumā no 9 līdz 13 gadiem vai pusaudzis un noliedz to. Šāda vecuma bērni parasti uzskata, ka jūs nevarat pierādīt viņa nodarījumu un līdz ar to viņi nav vainīgi. Gudriem vecākiem nevajadzētu censties pierādīt bērna vainu, bet gan atzīt lielāku problēmu — šis tīnis nejūtas pietiekami drošs, lai uzņemtos atbildību.

Šajā gadījumā vecākiem vienkārši jāizskaidro, kas būtu bijis, ja bērns būtu atbildīgs par vāzes saplēšanu, un tas arī viss. Kad pusaudzis saprot, ka viņam tikai būtu jāsavāc lauskas un viņš netiktu īpaši sodīts vai mazāk mīlēts, viņš drošāk uzņemsies atbildību un nevairīsies no atzīšanās par turpmākajām kļūdām.

BET KURŠ TAD IR VAINĪGS?

Lūkojoties no pozitīvās audzināšanas viedokļa, septiņgadīgs bērns nav vainojams, ja saplēš vāzi. Viņam ir tikai septiņi gadi un nevar gribēt, lai viņš saprastu vāzes vērtību. Pat ja bērns to spēj saprast, viņš to nevar paturēt prātā. Septiņgadīgie rotaļājoties mēdz šo to saplēst. Pat ja vecāki ir brīdinājuši nepieskarties vāzei, tā tomēr nav bērna vaina, jo viņš to laika gaitā ir aizmirsis, viņš vārda tiešā nozīmē ir zaudējis kontroli. Ja kaut kas notiek laikā, kad bērns zaudējis kontroli, viņš nav vainojams.

Ja automašīnas bremzes pārstāj darboties, tā nav jūsu vaina, ja auto zaudē vadību. Ne jau jūsu dēļ mašīna avarē — jūs vienkārši neko tur nevarat līdzēt. Kad jūs vairs nespējat vadīt, jo nedarbojas bremzes, jūs nevar vainot mašīnas sadauzīšanā.

Ja bremzes nedarbojas, jūs nevar vainot mašīnas sadauzīšanā

Tomēr, raugoties no cita redzes viedokļa, jūs esat vainojams tāpēc, ka nedarbojās bremzes. Tā bija jūsu mašīna, un jūs, to vadot, ietriecāties kādā žogā. Runājot par atbildīgo, kam bojājums jānovērš, jūs tomēr esat vainīgs. Galu galā, kādam jāmaksā arī par sagāzto sētu!

Un tomēr tas nav tik skaidri nosakāms. Varbūt vainīgs ir jūsu mehāniķis, kas nav pamanījis un izlabojis kļūmi. Kam jāmaksā — jums vai mehāniķim, kurš nule veicis mašīnas tehnisko apkopi? Varbūt tā ir au- totirgotāja vaina, kurš jums «iesmērējis» brāķi. Un varbūt tā ir ražotāja vaina, jo šis modelis ir bijis jāizņem no apgrozības.

Apskatot šo vienkāršo piemēru, kļūst skaidrs, ka vainas un atbildības noteikšana ir sarežģīts process, kurā nereti vajadzīgs kompetentu advokātu un tiesnešu spriedums. Ja pieaugušie nespēj noteikt vainīgo bez juristu sprieduma, kā gan mēs varam to prasīt no bērniem?

Par laimi, pozitīvās audzināšanas paņēmieni piedāvā praktisku alternatīvu bērnu vainas izpirkšanai, tā veicina bērnu turpmāko atsaucību. Ja bērni tiek audzināti pēc šādām metodēm, viņiem jau kā pieaugušajiem ir izteiktāka atbildības sajūta, atsaucība un motivācija labot savas kļūdas, līdz ar to būs mazāka nepieciešama pēc juridiskiem procesiem.

ATBILDĪBAS APGŪŠANA

Nevajag likt bērnam justies slikti, ja viņš ir pieļāvis kļūdu; mums jāierāda, kā no kļūdām mācīties, iespēju robežās uzņemties atbildību un labot to. Daži vecāki priecājas, ka par kļūdīšanos bērni vairs nav jāsoda vai jāliek viņiem atlīdzināt, taču viņi ir nobažījušies, ka bērniem būs grūti iemācīties kļūt atbildīgiem. Tas ir ļoti svarīgs jautājums.

Jūs taču nevarat mācīties no kļūdas vai arī justies atbildīgs par tās labošanu, ja nemaz neatzīstat savu nodarījumu. Atbildība ir visādā ziņā svarīga pieaugušajiem, lai izlabotu kļūdu, tomēr bērniem ir citādi. Lai bērni mācītos no kļūdām, viņiem nav jājūtas atbildīgiem. Zīdaiņiem vispār nav savas «ego» izjūtas, tomēr viņi pastāvīgi mācās un labo savas kļūdas.

Lai labotos, pieaugušajiem ir svarīgi just atbildību par kļūdu, bērniem tas tā nav

Atbildība ir apzināta atziņa: es kļūdījos. Bērniem līdz deviņu gadu vecumam nav attīstīta «ego» izjūta, labošanās notiek automātiski, bez atbildības apziņas. Nav būtiski, kas ir izdarījis kļūdu. Nevainīgs bērns labojas ne tāpēc, ka izdarījis kaut ko nepareizi, bet gan tāpēc, lai atdarinātu vecākus un sadarbotos.

Ja no bērniem tiek prasīta atbildība par kļūdām, tas ierobežo viņu dabiskās spējas laboties atdarinot un kopdarbojoties. Šī spēja pašam izlabot ir būtiski nepieciešama, lai mācītos un augtu. Dzīve vienmēr ir mēģinājumu un kļūdu virkne. Ikviens kļūdās.

Dzīvē panākumus gūst tie, kas spēj laboties un mainīt savu domāšanu, attieksmi vai uzvedību

Ja bērns nebaidās kļūdīties, viņš iemācās uzņemties atbildību, neizjūtot mazvērtību vai neatbilstību. Ja līdz deviņu gadu vecumam bērni var kļūdīties, apzinoties, ka netiks sodīti vai mazāk mīlēti, viņi ir gatavi uzņemties vajadzīgo atbildību. Ja bērniem tiešām ir ļauts kļūdīties, viņi jūtas droši atzīt savas kļūdas un apzināti no tām mācās.

IEPROGRAMMĒTI LABOTIES

Bērni ir ieprogrammēti automātiski laboties pēc kļūdīšanās. Ja bērni vai pieaugušie nelabojas pēc kļūdas pieļaušanas, galvenais iemesls ir tas, ka viņi baidās atzīt savu kļūdu. Dabiskajai labošanās reakcijai nepieciešama drošības sajūta.

Jo vairāk nobijušies kļūdīties, jo vairāk bērni zaudē savas dabiskās spējas laboties

Bažas par iespējamo kļūdīšanos vienīgi palielina kļūdīšanās iespēju. Bērnu sodīšana vai kaunināšana par kļūdām pastiprina viņu uztraukumu un vājina dabisko izaugsmes spēju. Vecākiem jāatceras, ka bērni ir no debesīm. Pilnveidošanās ir automātisks process, kas norisinās, galvenokārt pateicoties atdarināšanai un kopdarbībai, nevis sodīšanai un kaunināšanai.

JŪSU BĒRNA MĀCĪŠANĀS LĪKNE

Pat ja jūs atturaties no sodīšanas un kaunināšanas, labošanās process ir pakāpenisks. Kā jebkuras uzvedības vai attieksmes gadījumā, mācīšanos var grafiski attēlot ar līkni. Kā jau aprakstījām, katram bērna kāda uzdevuma apgūšanas līkne ir atšķirīga. Dažs iemācās braukt ar divriteni ātrāk, savukārt cits ātri apgūst iemaņas sagatavoties gulētiešanai. Pat ja vecāki visu dara pareizi, galda manieru ieaudzināšana bērnā var prasīt daudz enerģijas, pūļu un uzmanības.

Ja bērnam nepieciešams ilgāks laiks, lai kaut ko apgūtu, tā nav nedz viņa, nedz vecāku vaina — tā vienkārši vajag

Dodot norādījumus un demonstrējot pareizu uzvedību, vecāki iemāca bērniem to, kas apgūstams, pastāvīgi labojot savu darbību. Tas ir viss, ko vecāki var darīt, pārējais atkarīgs no bērna un tiks paveikts viņa īstajā laikā.

Vecāki mēdz būt ļoti dāsni savā mīlestībā un pacietībā, reaģējot uz bērnu kļūdām, kamēr viņi nav iemācījušies runāt. Vēlāk vecāki nepareizi iedomājas, ka bērni var saklausīt un saprast vecāku lūguma pamatojumu. Lai bērns saprastu jūsu lūgumu nezīmēt uz sienas, jo nevar notīrīt, viņam ir nepieciešama loģiskā domāšana, kuras bērnam nav. Cerot, ka bērns ies ātrāk gulēt, lai no rīta justos možāk, jūs prasāt pārāk lielas spriešanas spējas no viņa.

Kad bērns nomet ēdienu uz grīdas, vecāki piedod un nezaudē pacietību, jo bērns vēl neko nesaprot. Tiklīdz viņš sāk runāt, vecāki iedomājas, ka nu viņam jāsaprot labāk. Kāpēc? Tāpēc, ka viņam pirms tam ir skaidrots un vecāki izklāstījuši loģisku pamatojumu. Vecāki iedomājas — ja jau bērns var runāt, viņš spēj saprast lūguma pamatojumu.

Dažos gadījumos varbūt ir jāstāsta bērnam divsimt reižu, pirms viņš apgūst kādu uzvedības veidu. «Skrējējs» to var iemācīties jau pēc pirmā norādījuma, bet «lēcējam» var būt nepieciešamas divsimt reizes, līdz beidzot viņš pēkšņi šo darbību apgūst. «Soļotāji» ar katru lūgumu uzrādīs arvien labāku rezultātu, tomēr viņiem būs nepieciešams daudzkārt atkārtot šo darbību. Bērna individuālās mācīšanās līknes izpratne un atzīšana ir būtiski nepieciešama, lai bērns saņemtu savai izaugsmei nepieciešamo mīlestības pilno atbalstu.

ATKĀRTOŠANAS NOZĪME

Atkārtošanas nozīmi var viegli izprast, iedomājoties beisbola sitiena mācīšanos. Neatlaidīgi vicinot rungu, lai trāpītu bumbai, iespējams, ka tikai pēc divsimt mēģinājumiem jūs spēsiet raidīt bumbu tur, kur gribat.

Līdzīgi arī bērnam var būt nepieciešami divsimt mēģinājumi, pirms viņš automātiski sāk atsaukties uz kādu lūgumu, piemēram: «Nemet ēdienu uz grīdas, tam jābūt uz šķīvja.» Barojot pavisam mazu bērnu, tālredzīga māte noliek uz grīdas polietilēna gabalu.

Vecākiem jāatceras — lai arī bērns runā, viņa smadzenes turpina attīstīties un mainīties ar katru dienu. Bērnu nevar rosināt ar loģiskiem spriedumiem. Lai izkoptu spēju laboties, viņam nepieciešami atkārtoti lūgumi vai komandas.

Var likties, ka bērns mācās no kļūdām, taču tas tā nav. Līdz deviņu gadu vecumam bērns mācās atdarinot un paklausot norādījumiem. Ja jūs kaut kas nomāc, tas ietekmē arī bērnu. Bērni imitē jūsu reakciju, to nesaprazdami. Līdz deviņu gadu vecumam viņi nespēj loģiski domāt.

Ja jūs sarūgtina bērnu kļūdas, viņi jutīsies nelāgi, taču tas nekādā ziņā nenozīmē, ka viņi ir guvuši mācību — ja nu vienīgi to, ka jāsargājas no jūsu reakcijas un jānomāc sava griba. Pozitīvā audzināšana ļauj saglabāt bērnu gribu un spēcināt viņu vēlmi sadarboties. Tieši tā arī bērni iemācās vislabāk.

MĀCĪTIES NO KĻŪDĀM

Viena no lielākajām kļūdām, ko pieļauj vecāki, ir pieņēmums, ka bērni līdz deviņu gadu vecumam spēj loģiski mācīties no savām kļūdām. Vecāki cenšas vedināt bērnus mācīties no savām kļūdām, taču ieteicamāk būtu pievērsties kopdarbības veicināšanai un labas priekšzīmes radīšanai. Ja bērni pieļauj daudz kļūdu, nebrīnieties, ja tas tā turpinās.

Pirms deviņu gadu vecuma bērni nespēj apzināti vai loģiski mācīties no savām kļūdām, un viņi to nedara, tomēr viņi automātiski pilnveidojas. Atdarinot un sekojot norādījumiem, viņi apgūst uzvedības normas, piemēram, cieņu, palīdzības piedāvāšanu, uzklausīšanu, atsaucību un nesavtīgumu.

Atkārtoti ierādot bērniem pareizo darbību, viņi ar laiku apgūst to, kas ir pareizi

Ja bērni turpina kaitinoši bieži kļūdīties vai arī aizmirst jūsu lūgumu, nereti tas notiek tāpēc, ka viņiem trūkst vajadzīgās sistēmas, ritma vai virsvadības. Šādā gadījumā vecāki vienmēr ir atbildīgi par bērnu kļūdām, un ir nekorekti uzvelt vainu bērnam.

Līdz deviņu gadu vecumam bērni nav spējīgi uz pašvadību, jo bez loģiskās domāšanas viņi spēj vienīgi atdarināt. Sākot no deviņu gadu vecuma līdz pat astoņpadsmit gadiem bērni joprojām mācās atbildību. Kad viņi spēj pilnībā atbildēt par sevi, proti, aptuveni deviņpadsmit gadu vecumā, mēs izlaižam viņus patstāvīgajā dzīvē, kur nākas uzņemties pilnu atbildību par savu rīcību.

Daudzi vecāki kļūdaini sagaida no maziem berniem tādu pašu atbildības sajūtu kā deviņpadsmitgadīgajam

Bērni mācās izturēties ar cieņu pret citiem cilvēkiem vai lietām nevis, jūtoties atbildīgi, bet gan redzot vecākus tā izturamies. Bieži vien gadās redzēt māti pļaukājam savu bērnu un sakām: «Es negribu, ka tu sit brālim! Atvainojies viņam tūlīt pat!»

Bērni mācās atdarinot. Ja vecāki kliedz uz bērniem vai sit viņus, arī bērni uzkliedz un sit cits citam. Ja vecāku savstarpējās attiecības balstās uz cieņu un viņi atvainojas viens otram, arī bērni ar laiku sāk cienīt otru un ir labāk sagatavoti uzņemties atbildību, sākot ar deviņu gadu vecumu. Ja deviņus gadus bērniem ir ļauts justies nevainīgiem un neatbildēt par savām kļūdām, viņi ir gatavi no tām mācīties tad, kad smadzenes ir pietiekami attīstījušās.

Bērni, kuriem nav bijis šo deviņu nevainīguma gadu, arī spēj mācīties no kļūdām, taču viņiem nereti ir grūti piedot pašiem sev savas kļūdas. Viņiem ir izteiktāka tieksme pēc kļūdīšanās ieņemt aizsardzības pozīcijas un nepadodas labošanās. Ja bērni aizvada deviņus nevainīguma gadus, viņi iegūst stingru pamatu, kas ļauj veselīgi tikt galā ar kļūdām. Viņi spēj sev piedot un pamazām mācās no kļūdām.

Vēl nesasnieguši deviņu gadu vecumu, bērni zina, ko darīt, jo ir vadījušies pēc vecāku lūgumiem. Pozitīvās audzināšanas metodes motivē bērnus sadarbībai ne tāpēc, ka viņi baidās no soda, bet gan pateicoties dabiskajai tieksmei iepriecināt un sadarboties.

Pastiprināta uzmanības pievēršana kļūdām nekādi nepalīdz bērnam

Ja bērni atsaucas vecāku gribai un vēlmēm, viņi iemācās, kas ir pareizi. Bērni to nemācās, analizējot savu nepareizo rīcību. Kļūdās tie vecāki, kas ievieto bērnu atsevišķā telpā un liek pārdomāt, ko aplamu viņš ir pastrādājis. Izolēšana ir paredzēta vadības atgūšanai pār bērnu, nevis pareizā un nepareizā skaidrošanai.

Ja bērni sadarbojas ar vecākiem un gūst atzinību, viņi mācās izjust atbildības sajūtu. Viņi spēj atsaukties uz vecāku vajadzībām, vēlmēm un prasībām; šādi izpaužas viņu atbildība. Tas ir vienīgais atbildības veids, ko spēj izkopt bērns līdz deviņu gadu vecumam.

MĀCĪTIES LABOT KĻŪDAS

Ja bērni nebaidās kļūdīties, viņi spēj koncentrēties uz tālāko darbību. Kad tiek pieļauta kļūda, vecākiem jāierāda, kā to vērst par labu. Atdarinot vecāku rīcību, bērni pamazām iemācās labot kļūdas.

Vislabākais veids, kā vadīt šo svarīgo mācībstundu, ir rādīt priekšzīmi. Ja jūsu dēlam gadās nodarīt pāri draugam cīņas laikā, saņemiet dēla roku un aizejiet kopā ar viņu pie tā. Dēlam dzirdot, sakot: «Ļoti žēl, ka tā notika. Mēģināsim palīdzēt.» Kopīgi ar dēlu sameklējiet ledu un apkopiet savainojumu. Nepārmetiet dēlam par šo nodarījumu, pārdzīvojiet to kopīgi.

Demonstrējiet bērnam, ka dzīves svaru kausus vienmēr iespējams līdzsvarot, ja ir pieļauta kļūda vai nepareiza rīcība. Uzņemoties atbildību par kļūdas labošanu, bērnā pamazām attīstās vēlme rīkoties pareizi, jo viņš sāk dabiski atzīt paša pieļautās kļūdas.

Dzīves svaru kausus vienmēr iespējams līdzsvarot, ja ir pieļauta kļūda vai nepareiza rīcība

Ja vecāki regulāri atzīst pašu pieļautās kļūdas, arī bērns ir labāk sagatavots atzīt savējās. Uzņemties atbildību par kļūdu var ne tikai labojoties, bet arī veicot atbilstošu atlīdzināšanu. Ar tās palīdzību iespējams visu vērst par labu. Vairums vecāku slēpj savas kļūdas no bērniem un reti kad atvainojas. Viņi iedomājas, ka, atzīstot savu kļūdīšanos, zaudēs autoritāti.

Vecāki var mācīt bērniem uzņemties atbildību, demonstrējot savu atbildības' izjūtu. Ja vecāki atbrauc bērnam pakaļ ar nokavēšanos, viņiem nevajadzētu skaidrot, kāpēc tā noticis, bet gan uzklausīt, atvainoties un censties to kompensēt. Atbildība par kļūdu izpaužas ne tikai labošanās procesā, bet arī izdarot atbilstošu atlīdzināšanu, ar kuras palīdzību iespējams situāciju uzlabot.

Vecākiem nevajadzētu paskaidrot, kāpēc viņi nokavējušies, bet gan uzklausīt, atvainoties un censties to kompensēt

Ja vecāki atbrauc bērnam pakaļ ar nokavēšanos, to var atlīdzināt ar kaut ko īpašu, piemēram, pa ceļam iegriezties uzcienāt bērnu. Vecāki varētu teikt: «Piedod, ka es nokavēju, es gribu to atlīdzināt ar kaut ko garšīgu. Iesim pasūtīsim kokteili.» Lai kompensētu savu kļūdu, vecāki pat varētu piedāvāties veikt kādu no bērna pienākumiem mājas uzkopšanā vai arī izdomāt kādu jauku izklaidi. Rādot priekšzīmi kļūdu atlī- dzināšanā, vecāki sagatavo bērnus par atbildīgiem pusaudžiem un pieaugušajiem.

Līdz deviņu gadu vecumam bērnu spējas laboties var tikt izkoptas tad, ja viņi nejūtas savu kļūdu seku saistīti. Spēja uzņemties atbildību par kļūdām un kompensēt nodarīto attīstās, redzot vecākus pastāvīgi atlīdzinām savu kļūdīšanos. Šādā veidā bērni ne tikai iegūst atbildības sajūtu, bet arī mācās apzinīgi un atbilstoši atlīdzināt savus nodarījumus.

Vecāki var iemācīt bērniem atbildību, demonstrējot savu atbildības sajūtu

Kad pusaudzis kavējas un liek vecākiem gaidīt, viņam ir jāiemāca ne tikai cienīt cilvēku laiku, bet arī atlīdzināt kavējumu. Tas ir pavisam vienkārši: ja tu liec man gaidīt, ko tu vari izdarīt man par prieku?

Ja bērns tiek audzināts, redzot vecākus atlīdzinām savas kļūdas, arī pusaudzis būs iejūtīgāks un labprāt kompensēs savus nodarījumus. Dažkārt viņš iesauksies bez domāšanas: «Piedod! Kā es varētu tev to atlīdzināt?»

Citkārt viņš var uzreiz izteikt kādu priekšlikumu: «Piedod, ka liku tev gaidīt. Vai tu gribētu, ka es atlīdzības vietā tev nomazgāju mašīnu?»

Var būt arī šāda veselīga reakcija: «Man tiešām žēl, ka liku jums gaidīt. Es esmu jūsu parādnieks.» Tas nozīmē, ka vecāki var izdomāt kādu papildu darbiņu tuvākajās nedēļās un bērns to labprāt paveiks.

Ja gadās nokavēties kādam no vecākiem, viņš var teikt: «Piedod, ka nokavēju. Tu man paliki parādā pagājušonedēļ, tagad mēs esam norēķinājušies.»

Ja jūsu tīnis nav audzināts ar pozitīvās audzināšanas metodēm, jums jājautā: «Kā tu gribētu man to atlīdzināt?» Vai arī vienkārši lieciet manīt, ka viņš sagādāja neērtības un tāpēc tas ir jāatlīdzina.

Viņš to uztvers ļoti ātri un soda vietā labprāt mēģinās kaut kā atlīdzināt. Pusaudžus nevajag kaunināt vai sodīt. Ja pusaudžiem nav jābaidās kļūdīties, viņiem tiek dota iespēja izkopt savu atbildības sajūtu, lai arī kādā vecumā to sāktu.

NEVIS SODĪT, BET KORIĢĒT

Pozitīvā audzināšana neparedz nekādus sodus sadarbības rosināšanai, tomēr dažkārt vecākiem var nākties veikt dažas korekcijas. Ja jūsu astoņgadīgais bērns turpina lēkāt pa dzīvojamās istabas dīvāniem, jums var nākties aizliegt viņam rotaļāties tur tad, kad neesat klāt. Pirms tam jums jāliek lietā pieci pozitīvās audzināšanas paņēmieni.

Pirms šā ierobežojuma lieciet viņam manīt, ka ir iespējams atgūt tiesības spēlēties dzīvojamā istabā. Sakiet apmēram tā: «Ja tu būsi atsaucīgs un nelēkāsi pa dīvāniem, kad es esmu kopā ar tevi, es pārdomāšu un tu varēsi spēlēties šeit arī tad, kad manis nav.» Šajā piemērā bērns netiek sodīts, vecāki tikai nedaudz koriģē noteikumus vai norādījumus.

Ja esat piekodinājis savai sešpadsmitgadīgajai meitai, ka vēlākais mājās nākšanas laiks nedēļas nogalē ir pulksten vienos naktī, bet viņa pastāvīgi ierodas vēlāk, jums jānosaka cits laiks, un tas nav uzskatāms par sodu; jūs saprotat, ka jūsu bērns vēl nav pietiekami pieaudzis, lai tik vēlu paliktu ārpus mājām. Ia meita nav pietiekami atbildīga, lai atcerētos noteikto laiku un to respektētu, tātad viņa nav pietiekami pieaugusi, lai kavētos ārpus mājas līdz vieniem naktī.

Kad pusaudzis sistemātiski kavējas, pārceliet noteikto mājās ierašanās laiku

Vēl ilgi pirms šīs pārregulēšanas tīnim vajadzētu piedot, tomēr palūgt atlīdzināt par sagādātajām neērtībām. Ja pēc piecu pozitīvās audzināšanas paņēmienu lietošanas tīnis joprojām pārrodas ar novēlošanos, vecākiem jāatzīst, ka viņi ir kļūdījušies, nosakot tik vēlu laiku, un jāveic izmaiņas.

Vecāki varētu teikt tā: «Es zinu, ka tu saproti, cikos tev jābūt mājās, un es pieļauju, ka var gadīties visādi un tu vienkārši aizmirsti par laiku. Mēs par to esam runājuši vairākkārt. Es zinu, ka tu centies, cik vari, bet man liekas, ka tev ir dota pārāk liela brīvība, tāpēc es nosaku vēlāko mājās nākšanas laiku uz pusnakti. Ja tu trīs reizes pēc kārtas to spēsi ievērot, es pārlikšu to pusstundu vēlāk, un, kad varēšu paļauties uz tevi, mēs padomāsim par iepriekšējo laiku — pulksten vieniem. Tagad es gribu, lai tu nedēļas nogalē līdz pusnaktij jau būtu mājās.»

KĀ IZTURĒTIES, KAD BĒRNI KĻŪDĪJUŠIES

Ja kļūdās bērns vecumā līdz deviņiem gadiem, mums jāizturas tā, it kā kļūdīšanās būtu normāla un parasta parādība. Līdz desmit gadu vecumam nevajag prasīt atvainošanos vai atlīdzināšanu. Piemēram, ja bērns kaut ko saplēš, tā, galu galā, ir vecāku vaina, jo bērns nav bijis pietiekami pieskatīts. Šādā situācijā no bērna nav jāprasa atvainošanās vai atlīdzināšana.

Ja bērns iesit citam bērnam, viņu nevajag sodīt vai piespiest atvainoties, vecākiem jādod bērniem jauna ievirze. Ja kaut kas notiek, vienmēr atbildīgi ir vecāki, jo bērni nav pareizi audzināti. Var gadīties, ka bērniem netiek veltīts pietiekami daudz sapratnes, uzraudzības, sistēmas vai ritma.

Kad divi bērni kaujas, nelieciet viņiem atvainoties un atlīdzināt pārestības — palīdziet viņiem izlīgt. Sakiet: «Labi, tagad izlīgsim un būsim draugi. Man tik žēl, ka tev iesita. Tagad uzspēlēsim...»

Bērni pieprasa, lai otrs bērns tiktu sodīts tikai tad, ja viņi paši tikuši sodīti par savām kļūdām. Viņi pieprasa atvainošanos vienīgi tad, ja no pašiem tas ir prasīts. Ja vecāki nevaino bērnus, bet gan paši uzņemas atbildību, brāļi un māsas nevaino cits citu tik daudz un nepieprasa atvainošanos.

Ir grūti būt piedodošam, ja vairums vecāku paši nespēj samierināties ar savām kļūdām. Viņiem liekas, ka bērni ir jāsoda, jo paši bērnībā tikuši sodīti un uzskata, ka tā tam ir jābūt. Par laimi, pozitīvā audzināšana iedarbojas arī tad, ja kļūdās vecāki. Ia kādu no vecākiem ļoti sarūgtina bērna aplamā rīcība, viņš var vienkārši atvainoties, ka tik ļoti uztraucies par šo kļūdu; tā rīkojoties, viņš pārliecina bērnu, ka kļūdīties var katrs.

Jūs varētu teikt: «Man nevajadzēja tik ļoti uztraukties, ka tu saplēsi vāzi, man nevajadzēja kliegt uz tevi. Piedod. Tas nebija nekas tik svarīgs, mēs nopirksim citu vāzi. Tā bija kļūda, tā gadās.»

Vecākam bērnam var teikt: «Piedod, ka es todien nesavaldījos. Man nevajadzēja justies tik ļoti satriektai, bet tā bija sagadījies, ka vēl daudz kas cits mani uztrauca. Nebija jau nekas īpašs. Mēs varam nopirkt citu vāzi.»

Ja bērns nogāž vāzi, ir dabiski just sarūgtinājumu par saplēsto mantu, taču vecākiem jācenšas neizrādīt sarūgtinājumu par bērnu vai par sevi. Daži vecāki nevaino bērnus, bet ļoti nesaudzīgi tiesā sevi. Lai arī viņi nevēlas, ka citi jūtas slikti, neapzināti tas tiek darīts. Vecākiem jāiemācās piedot saviem bērniem un arī pašiem sev.

Pozitīvās audzināšanas metodes ir jaunas. Daudziem vecākiem nav ne jausmas, kā reaģēt uz bērnu kļūdām. Sniedzu nelielu ieskatu, kas varētu palīdzēt jums pareizāk uztvert bērna kļūdas. Pārdomājiet, kā jūs rīkotos šādās situācijās.

Ja jums būtu lieliska diena, jūs būtu labi atpūties un apzinātos savas spožās nākotnes izredzes, kā jūs reaģētu, ja bērns nogāztu vāzi?

Ja jūsu bērns būtu izpalīdzīgs, atsaucīgs un vienmēr uzklausītu, kā jūs reaģētu, ja viņš nogāztu vāzi?

Ja bērns censtos apslaucīt vāzi un ieskanētos signalizācijas zvans, kā jūs reaģētu, ja bērns nomestu vāzi un tā saplīstu?

Ja šo vāzi nejauši gadītos saplēst jūsu firmas prezidentam, kā tad jūs reaģētu?

Ja jūs atļautu pieciem puikām uzspēlēt dzīvojamā istabā futbolu un viņi nejauši notriektu vāzi, kā jūs reaģētu?

Ja vāze būtu ļoti lēta vai arī ja jūs tik un tā būtu gādājuši jaunu, kā jūs reaģētu?

Ja jums būtu kāds neredzīgs viesis un nejauši saplēstu vāzi, kā jūs reaģētu?

Katrā no šiem piemēriem jūsu reakcija uz vāzes saplēšanu, iespējams, būtu piedodoša. Varbūt jūs mazliet sarūgtinātu vāzes zaudējums vai arī nekārtība, taču ilgstoši jūs par to nedomātu. Jūs saprotat, ja tā mēdz gadīties. Jums svarīgākas būtu bērna izjūtas, jūsu ciemiņš un priekšnieks, nevis šī vāze. Jūs noteiktu negribētu, lai kāds jūtas nelāgi. Šī pozitīvā, piedodošā izturēšanās ir pareizā attieksme arī tad, ja apstākļi ir citādi.

Mēģiniet izmantot šo jauno skatījumu, pārdomājot dažādas kaitinošas bērna pieļautās kļūdas. Izvēlieties kādu un iztēlojieties to katrā no iepriekšminētajām situācijām, un iedomājieties savu izturēšanos.

Piemēram, ja bērns nesen radījis lielu nekārtību un nav to novācis; jautājiet sev, kā jūs reaģētu, ja tā būtu brīnišķīga diena, jūs būtu labi atpūties un apzinātos spožas nākotnes izredzes. Apskatiet katru no šiem septiņiem nosacījumiem, lai gūtu plašāku ieskatu, kā rīkoties atbilstoši savai mīlošajai sirdij. Ja jūsu bērni ir kļūdījušies, viņi ir pelnījuši piedodošu attieksmi neatkarīgi no apstākļiem.

Kad jusu bērns saplēš vāzi, viņš ir pelnījis piedodošu attieksmi neatkarīgi no apstākļiem

Tagad izmainīsim situāciju un papētīsim, kā jūs negribētu reaģēt, kad bērns saplēš vāzi. Veltījiet dažas minūtes, lai padomātu, kā jūs reaģētu šādos apstākļos, atzīstot, ka tā jūs negribētu rīkoties.

Ja jums būtu ļoti neveiksmīga diena, jūs būtu pārguris un nomākts no darbu gūzmas, kuru izpildei nepietiek laika, jūsu nākotnes izredzes būtu visai neskaidras, kā jūs reaģētu, ja bērns nogāztu vāzi?

Ja jūsu bērns mūžīgi kaut ko saplēstu un nekad jūs neklausītu, kā jūs reaģētu, ja viņš nogāztu vāzi?

Ja jūs lūgtu bērnu nespēlēties dzīvojamā istabā vai arī nepieskarties vāzei, bet viņš nebūtu paklausījis, — kā tad jūs reaģētu, ja viņš nogāztu vāzi?

Ja algotai mājkalpotājai gadītos nogāzt vāzi un viņa jau būtu nejauši saplēsusi arī citus priekšmetus, kā jūs reaģētu?

Ja jūs būtu bērnam īpaši pieteicis nespēlēties dzīvojamā istabā vai arī nepieskarties vāzei, bet tā būtu nogāzta, — kā jūs reaģētu?

Ja šī vāze būtu ļoti vērtīga vai arī jums īpaši dārga, kā jūs reaģētu, ja bērns to saplēstu?

Ja jūs būtu lūdzis (lūgusi) dzīvesbiedrei (-am) nolikt vāzi, bet viņa (-š) to aizmirsusi (-is) un vēlāk tā nejauši tiek saplēsta — kā jūs izturētos pret viņu?

Ja vien jūs neapvaldītos, jūs droši vien izturētos nosodoši. Ja jums ir gadījusies nelāga diena, jūs, iespējams, izgāztu savu spriedzi uz bērnu. Šī saplēstā vāze var izrādīties pēdējā ķibele, un vadzis lūst. Diemžēl bērniem jūsu pārspīlētā reakcija liktu justies pilnībā atbildīgiem un viņus nomāktu nepelnīti liela vainas apziņa.

Bērni uzņemas pārāk daudz vainas, ja neviens cits sevi neuzskata par līdzatbildīgu

Ja bērns regulāri neieklausās norādījumos, jūs varbūt tiešām jutīsieties ļoti sarūgtināts un izmantosiet šo gadījumu ilustrācijai, kas notiek tad, kad neklausa. Jūsu sarūgtinājums būtu ne jau tikai par vāzi, bet gan par tām daudzajām reizēm, kad bērns nav jūs uzklausījis, kā arī par iedomātajiem neklausīšanas gadījumiem nākotnē. Šāds mājiens rada bērnā apjukumu un nav iedarbīgs; tas neder arī dzīvesbiedram.

Kad bērns ir kļūdījies, nekādā ziņā nevajag atgādināt citas viņa pieļautās kļūdas

Ja bērns nav ņēmis vērā jūsu lūgumu neaiztikt vāzi, jums varbūt liekas, ka viņš ir jāsoda, lai saņemtu mācību. Mēs jau apskatījām iepriekšējās nodaļās, ka sodīšana un kaunināšana vairs nelīdz, ir citi veidi, kā panākt, lai bērns rīkotos pareizi. Ja bērns ar nolūku izturas izaicinoši, vecākiem ir nevis jāsoda, bet gan jālieto piecas pozitīvās audzināšanas metodes. Sodīšana padarīs bērnu vēl izaicinošāku.

Sodīšana vai negatīvu emociju izrādīšana ir novecojuši saskarsmes veidi. Nepievērsiet lielu uzmanību kļūdām, padomājiet, ko citu varētu lūgt bērnam padarīt. Šajā piemērā jūs varētu uzaicināt palīdzēt savākt lauskas.

Nepievērsiet lielu uzmanību bērna kļūdām

Ja vāzi saplēš algota mājkalpotāja, viņai tas kaut kā ir jākompensē. Ja šādi gadījumi atkārtojas, viņa jāatlaiž. Viņa nav jūsu bērns, un jums nav viņai it nekas jāmāca. Saviem bērniem ir jāiemāca atbildības sajūta, tāpēc jums jāizturas piedodoši.

Ja vāze ir ļoti vērtīga, daudzi vecāki būs vēl vairāk satriekti. Vecākiem jāpatur prātā, ka bērns neparedz kļūdīties. Ja kaut kas tiešām ir vērtīgs, vecākiem tas ir jāaizsargā, nevis jāvaino bērns. Ja vāzi gadītos saplēst pusaudzim, saprāta robežās viņam būtu jāliek atlīdzināt to. Būtu netaisnīgi likt tīnim kompensēt vāzes vērtību — viņam nav tādu ienākumu kā jums. Piemērotāk būtu likt savākt lauskas un palīdzēt izvēlēties jaunu vāzi, neliekot par to maksāt.

Ja jūsu pusaudzis ielūdz pie sevis biedrus un tie sabojā jūsu datoru, jums kopīgi jārod veids, kā bērns to varētu atlīdzināt. Ja jūs nolemjat, ka vēlaties nelielu kompensāciju naudas izteiksmē, jāņem vērā savu un pusaudža ienākumu attiecība. Atlīdzība būs taisnīga, ja salīdzināsiet šos ienākumus. Ja sabojātais dators maksā 2000 dolāru, viņam būtu jāziedo 200 dolāru. Ja viņam ir vairāk naudas uzkrājumu rēķinā, pie tā var ķerties tikai tad, ja jūs salīdzināt savus un viņa ienākumus.

Atlīdzība būs taisnīga, ja salīdzināsiet savus ienākumus

Vecāki var kļūdīties ne tikai sodot vai pieprasot netaisnīgu atlīdzību, bet arī iedomājoties, ka bērns apzinās visu labāk, nekā tas ir patiesībā.

Ja esat lūgusi dzīvesbiedram nolikt vāzi un viņš to ir aizmirsis, jūs varat justies sapīkusi, jo apzināties, ka viņš ir ticis brīdināts un nav to ņēmis vērā. Vecāki mēdz piktoties, kad bērni kaut ko aizmirst, viņi neapzinās, ka tas ir pilnīgi normāli. Dažiem bērniem nepieciešami vairākkārtēji atgādinājumi, lai viņi atcerētos, taču spriedzes apstākļos viņi atkal var aizmirst.

TAVS LABĀKAIS VARĒJUMS IR GANA LABS

Bērniem jāliek manīt — ja viņi cenšas pēc labākās sirdsapziņas, ir labi tā, kā viņi var, un kļūdas ir neatņemama mācīšanās un izaugsmes sastāvdaļa. Kļūdoties mēs iemācāmies, kas mums ir pareizākais vai labākais. Tas ir pilnīgi normāli, taču nereti bērni tiek par to kaunināti.

Vecāki bieži vien piekrīt atzinumam, ka, strādājot pēc labākās sirdsapziņas, viņu darba rezultāts ir pietiekami labs. Ja bērniem kaut kas neizdodas vai arī ja viņi kļūdās, vecāki nepareizi iedomājas, ka bērni nav pietiekami centušies. Bērns tāda gadījumā secina, ka viņa labākais varējums nav gana labs. Ja bērnu kritizē par kļūdām vai nepietiekamu centību, viņš sāk justies mazvērtīgs.

Vecāki nereti kļūdaini secina — ja jau viņu pusaudži ir nobrieduši, viņiem vajadzētu būt labākai atmiņai. Kad tīņi kaut ko aizmirst, vecāki nepareizi iedomājas, ka bērni vienkārši pietiekami necenšas. Taču tam nav nekāda sakara ar atmiņu. Vai nu jūs atceraties vai ne. Aizmāršība jāuztver kā jebkura cita kļūda.

Viens no labākajiem veidiem, kā tikt galā ar bērnu aizmāršību, ir palūgt viņiem tā, it kā jūs to teiktu pirmo reizi. Kad jūs tā turpināsiet, bērns aptvers, ka ir aizmirsis. Ja viņš to pats atskārš, spēja atcerēties nostiprinās. Kad jūs vairs neatgādināt bērniem, viņi paši to atsauc atmiņā un sāk atcerēties vairāk no jūsu teiktā.

Vairums bērnu kļūst aizmāršīgāki, ja ir pastiprināti uztraukušies. Nelīdz nemitīga aizrādīšana vai savas neapmierinātības demonstrēšana — tas rada vēl lielāku spriedzi un bloķē atmiņu. Vislabāk atmiņu var uzlabot ar atlīdzināšanu. Ja jūsu bērns regulāri kaut ko aizmirst, katras nedēļas beigās apbalvojiet viņu par atcerēšanos.

Ja bērniem kaut kas neizdodas vai arī viņi kļūdās, vecāki nepareizi iedomājas, ka bērni nav pietiekami centušies

Kad bērni kļūdās, vīlušies vecāki neapzinoties izsaka pārmetošas piezīmes, kas liek viņiem justies sliktiem, nepareiziem, nepilnīgiem un mazvērtīgiem. Lūk, dažas no parastākajām piezīmēm.

Tu zini labāk.

Tu vari izdarīt labāk.

Tev būtu vajadzējis zināt vairāk.

Kā gan tu varēji aizmirst?

Es tev biju teikusi.

Es tevi brīdināju.

Ja vien tu mani būtu klausījis...

Kas tev kaiš?

Es esmu redzējusi, ka tu vari labāk.

Kas ar tevi noticis?

Tu vienkārši neklausies!

Sacīt bērnam, ka viņš, jūsuprāt, nav centies pēc labākās sirdsapziņas, ir tas pats, kas kaunināt. Ar pārmetumu palīdzību tiek mēģināts rosināt bērnu papūlēties. Taču mēs jau esam apskatījuši, ka kaunināšana ir ne tikai nevajadzīga, bet mūsdienās vienkārši neder.

Pozitīvā audzināšana atzīst, ka bērni vienmēr dara iespējami labi. Viņu kļūdas ir mācīšanās procesa sastāvdaļa. Kad bērni nepakļaujas, viņi nedabū to, kas viņiem vajadzīgs, lai ļautos vecāku vadībai. Lai arī ko bērni būtu darījuši nepareizi, attiecīgajā brīdi viņi cenšas pēc labākās sirdsapziņas.

Pozitīva audzināšana atzīst, ka bērni vienmēr dara cik vien labi var

Bērni nesāk dienu ar jautājumu sev: «Kā es varētu uzrādīt savu sliktāko sniegumu? Ko es varētu darīt, lai pa īstam izgāztos? Kā es varētu sabojāt vecākiem dzīvi, lai viņi mani sāktu ienīst?» Neviens tā nedomā, ja vien nav dziļi sāpināts un ievainots. Pat tad bērns censtos, varbūt kļūmīgā veidā, lai viņa vajadzības tiktu apmierinātas.

Darīt iespējami labi — tas nebūt nenozīmē ļaut izpausties visām spējām pilnībā. Tas nozīmē to, ka jūs izdarāt tik labi, cik tobrīd varat. Apskatīsim vienkāršu piemēru, lai šī atziņa kļūtu skaidra.

Vakar es uzrakstīju, cik labi varēju, — trīsdesmit lappušu vienā dienā. Daudziem rakstniekiem tas tiešām ir lielisks sasniegums. Kad sāku rakstīt šo grāmatu, es darīju, cik spēju, bet man izdevās uzrakstīt vidēji trīs lapas dienā. Šodien es jutos noguris, bet centos, cik varēju, un izrakstīju piecas lappuses. Vienu dienu uzrakstīju trīs lappuses, kādā citā dienā — trīsdesmit, bet dienu vēlāk tikai piecas lappuses. Tomēr katru dienu es centos, cik varēju!

Pārdomājot šo piemēru, jūs redzat, ka rezultāts jeb iznākums precīzi nenosaka, kāds tad ir mans labākais varējums. Līdzīgā kārtā ir aplam mērīt bērna labāko varējumu pēc viņa snieguma. Lai bērni apzinātos, ka kļūdas var gadīties katram, jums jāatzīst, ka viņi vienmēr dara pēc labākās sirdsapziņas.

JA KĻŪDĪTIES NAV ĻAUTS

Ja bērni tiek sodīti par kļūdām, viņi reaģē dažādos nelabvēlīgos veidos. Ja kļūdīšanās bērniem nav atļauta, parasti var novērot kādu no šādām izpausmēm.

Kļūdu slēpšana un melošana.

Samierināšanās ar zemāku mērķi un bailes riskēt.

Pašaizstāvība, attaisnojot savu kļūdīšanos vai arī vainojot citus.

Zema pašcieņa un sevis nosodīšana.

No šīm četrām reakcijām var izvairīties, ja bērni skaidri apzinās, ka kļūdas var gadīties katram. Bērniem piemīt iedzimta spēja mīlēt vecākus, taču viņi nespēj mīlēt sevi un piedot sev. Bērni mācās iemīlēt sevi, izjūtot vecāku attieksmi pret viņiem un reakciju uz bērnu kļūdām. Ja bērni netiek kaunināti vai sodīti par kļūdām, viņi saprot, ka nav jābūt ideālam, lai kļūtu mīlēts. Pamazām viņi apgūst vissvarīgāko prasmi: spēju mīlēt sevi pašu un samierināties ar savām nepilnībām.

Bērni mācās iemīlēt sevi, izjūtot vecāku attieksmi pret viņiem un reakciju uz bērnu kļūdām

Kad vecāki atvainojas par savām kļūdām, bērni nedomājot piedod — viņi ir ieprogrammēti piedot vecākiem. Ja vecāki nekļūdās un neatvainojas, bērni nekad neiemācīsies piedot. Ja vecāki kļūdās un neatvainojas, bērni vaino sevi. Ja bērniem nav pietiekami liela pieredze piedošanā vecākiem, viņi nevar iemācīties piedot paši sev.

Piedošana sev izkliedē vainas apziņas tumsu. To var iemācīties, atkārtoti redzot, ka vecāki kļūdās un tomēr ir tikpat mīļi. Kad bērni saprot, ka vecāki nav nevainojami, tomēr mīlami, desmit gadu vecumā viņos pēkšņi mostas sevis apzināšanās; izprotot savas nepilnības, bērni vairs nav tik bargi pret sevi.

Aptuveni deviņu gadu vecumā bērni sāk justies neveikli, ja vecāki dara kaut ko tādu, kas, pēc viņu domām, ir dīvains, piemēram, ja māte pārtikas veikalā dzied. Sākot sevi labāk apzināties, viņi pēkšņi labāk izprot arī citu cilvēku domas. Ja bērni ir audzināti piedodošā atmosfērā, viņiem labāk izdodas piedot pašiem savas nepilnības. Papētīsim sīkāk četrus bērnu uzvedības veidus, kādi novērojami, ja bērniem ir bail atzīt savas kļūdas.

KĻŪDU SLĒPŠANA UN MELOŠANA

Ja kļūdoties bērni baidās tikt sodīti vai mazāk mīlēti, viņi iemanās slēpt savas kļūdas. Viņi negrib tikt sodīti, tāpēc labāk slēpj savu nodarījumu cerībā, ka netiks pieķerti. Tas noved pie meliem. Šī tieksme slēpt kļūdas pamazām rada iekšēju šķelšanos — bērnam jādzīvo divās pasaulēs. Vienā viņš saņem vecāku mīlestību, bet otrā ir pārliecināts — ja kļūda tiktu atklāta, viņš šo mīlestību zaudētu. Šādi tiek noliegta mīlestība, ko bērns saņem.

Kad bērni izdara kaut ko aplam un slēpj to, viņi daļēji jūtas vecāku mīlestības necienīgi. Pat ja vecāki mīl bērnus, atbalsta, uzslavē un izsaka atzinību, kāda sīka balstiņa viņos saka: «Jā, jūs tā neteiktu, ja zinātu, ko esmu izdarījis!» Nevērtīguma sajūta pašā turpina atstumt

viņiem dāvātu mīlestību un atbalstu. Lai arī šiem bērniem netrūkst atbalstošas mīlestības, viņi nespēj tai rast vietu savā sirdī. Jo biežāk bērniem nākas slēpt savas kļūdas, jo izteiktāk viņi noraida sev dāvātu īstu mīlestību un atbalstu.

Ja bērniem nākas slēpt savas kļūdas, viņi nespēj rast sirdī vietu vecāku mīlestībai

Bērni var justies spēcīgi un pašpārliecināti tikai ar vecāku atbalstu. Ja šis atbalsts tiek atrauts, bērns kļūst aizvien nedrošāks. Ir ļoti kaitīgi teikt bērnam: «Nesaki mammai (tētim). Tas būs mūsu mazais noslēpums.» Ja bērns nejūtas drošs izstāstīt visu par savām vai citu kļūdām, starp viņu un vecāku atbalstu uzaug siena.

Vēl ļaunāk, ja viens no vecākiem pieprasa bērnam nestāstīt otram. Tā var būt arī nevērīga piezīme: «Labs ir, es tev iedošu saldējumu, bet nesaki tēvam.» Tas bērnu tuvina mātei un atstumj no tēva.

Mēdz būt arī tik greizi, ka prasība saglabāt noslēpumu tiek spēcināta ar soda draudiem. Piemēram, ja tēvs ir neaudzinoši apgājies ar bērnu, viņš var pateikt: «Dabūsi vēl no manis, ja pateiksi mammai!» Ja bērns to nepastāsta mātei, šī noklusēšana ir vēl ļaunāka nekā pāridarījums no tēva puses. Kļūdas gadās katram, un tās ir labojamas, taču, ja bērns jūt, ka nevar būt atklāts ar vecākiem, šis labošanas process apstājas.

ŠĶIRTO VECĀKU BĒRNI

Šķirto vecāku bērni bieži vien nespēj atklāt vecākiem savas izjūtas un pārdzīvojumus. Dzīvojot dažādās mājās, bērniem jāliek manīt, ka viņi drīkst runāt par to, kas notiek otrā mājā. Ja šāda atklātība netiek atļauta, bērnā notiek šķelšanās: daļu no saviem pārdzīvojumiem viņš var atklāt mātei, daļu — tēvam.

Bērni saprot, ka labāk mammai nestāstīt par tēti, jo mammu tas sarūgtina vai arī dara greizsirdīgu; tas pats ir ar tēvu. Kad bērns stāsta, cik jautri viņam gājis ar tēti gadatirgū, māte iekšēji dusmojas, ka viņš nav licis bērnam izpildīt mājas uzdevumus. Bērni jūt šos pārmetošos mājienus un vairs neko nestāsta. Māmiņas šo situāciju mēdz pasliktināt, piezvanot un žēlojoties savam bijušajam vīram. Nākamo reizi, kad bērns izklaidēsies ar tēvu, viņš, iespējams, palūgs nestāstīt par to mātei.

Ir grūti panākt to, ka bērni bez bažām visos sīkumos atstāstītu savus piedzīvojumus. Ia vecāki izrāda negatīvas emocijas, izsaka kritiskas piezīmes vai pārmetumus, bērns vairs nestāsta. Šajā brīdī bērni kļūst nedroši, turklāt vecāki zaudē daļu no savām līderpozīcijām.

Jo drošāks bērns jūtas, stāstot visu un apzinoties, ka netiks sāpināts un nenodarīs pāri citiem, jo vairāk viņš gribēs sadarboties ar jums. Atcerieties — ja bērni jūt, ka var būt tādi, kādi ir, viņi līdz ar to tiek rosināti sadarbībai. Lai spēcinātu savas autoritātes ietekmi uz tīņiem, vecākiem jāatsakās no spriedumu un risinājumu izteikšanas, lai bērni turpinātu griezties pie viņiem un dalītos savos iekšējos pārdzīvojumos.

SAMIERINĀŠANĀS AR ZEMĀKU MĒRĶI UN BAILES RISKĒT

Ja bērni tiek kaunināti, viņi bieži vien baidās kļūdīties. Lai pasargātu sevi no nepatīkamajām sekām, ko izraisa kļūda vai neveiksme un nesagādātu vilšanos vecākiem, viņi rīkojas apdomīgi. Viņi neuzstāda sev augstus mērķus, bet dara to, kas ir iepriekš zināms un droši paveicams. Dzīvojot šādā «komforta zonā», viņi ne tikai noplicina paši sevi, bet arī jūtas garlaikoti, jo viņiem trūkst rosinoša izaicinājuma.

Dzīvojot «komforta zonā», bērni ne tikai noplicina paši sevi, bet arī jūtas garlaikoti

Citi bērni, reaģējot uz kauninošām piezīmēm, kļūst par īstiem cīnītājiem. Viņi nespēj izturēt sāpes, ko sagādā uz viņiem likto cerību neattaisnošana un vecāku vilšanās. Viņu darbs var vainagoties panākumiem, tomēr viņi nekad nav laimīgi. Viņi nekad nav apmierināti ar paveikto, arī vecākiem viņi nešķiet uzdevumu augstumos. Nereti gadās, ka šiem bērniem visas atzīmes ir teicamas un viena «labi», bet, pārnākot mājās, viņš dzird aizskarošu piezīmi: «Par ko tu dabūji «labi»?»

Gadās, ka tēvs pasaka savam centīgajam dēlam, kurš nav uztvēris piespēli futbola mačā: «Ja tu būtu uztvēris to pēdējo piespēli, tava komanda būt vinnējusi!» Vecāki bieži vien neņem vērā pozitīvo un koncentrējas uz negatīvo. Par šādiem negatīviem mājieniem no bērnības dienām parasti gadās dzirdēt psihoterapeita kabinetā, palīdzot pieaugušajiem tikt galā ar nemieru un depresiju. Vairumā gadījumu nevarētu teikt, ka vecāki nav mīlējuši savus bērnus, viņi vienkārši nav zinājuši labāku veidu, kā to izrādīt. Viņi nav sapratuši, ka nodara pāri saviem bērniem, daudzi kļūdaini iedomājas, ka veselīgi rosina savus bērnus pacensties vairāk.

Vecāki kļūdaini iedomājās, ka, izsakot kauninošas piezīmes, viņi palīdz saviem bērniem

Ja bērni nejūtas droši kļūdīties, viņi atturēsies no dabiska un saprātīga riska. Bērniem, lai attīstītu savu personību, ir jāriskē. Baidoties kļūdīties, viņi kļūst bikli un bieži vien nesaprot, kāpēc. Viņiem nepieciešams «drošības tīkls». Pat mērķtiecīgie censoņi citās savas dzīves jomās baidīsies riskēt.

Ja viņiem nav iekšējās drošības sajūtas, viņi mēdz teikt «man nepatīk ballītes», taču aiz šīs nepatikas slēpjas bailes no atraidījuma. Viņi baidās riskēt, lai nenāktos ciest no mazvērtības, tāpēc viņi labāk neiet vispār un noslēdzas sevī.

Ne vienmēr pretošanās cēlonis ir bailes un nedrošība. Daži bērni pēc dabas ir kautrīgi, un viņiem nepieciešams ilgāks laiks, lai iedraudzētos, viņi nelabprāt riskē. Receptīvie bērni mēdz būt kautrīgi un pretoties pārmaiņām; sensitīvajiem bērniem ir lielākas bailes no atraidījuma, viņiem nepieciešams ilgāks laiks, lai kļūtu atklātāki pret iespējamiem draugiem. Protams, atturība pastiprinās, ja bērns saprot, ka kļūdīties ir slikti.

Dabiskā atturība pastiprinās, ja bērniem netiek piedota kļūdīšanās

Lai izvairītos no sāpīgiem pārmetumiem, daži bērni pārstāj rēķināties ar vecāku domām. Nereti tieši tāpēc pusaudzis vairs it neko neuztic vecākiem. Viņš ir pieradis pie nemitīgajiem aizrādījumiem un pārmetumiem, un, jūtoties brīvāk un iegūstot zināmu neatkarību no vecākiem, viņš griežas pie draugiem pēc atbalsta. Pusaudzis dumpojas un cenšas pierādīt, ka viņam vairs nav vajadzīgs vecāku vērtējums. Šāda tendence attīstās tad, kad bērnam, lai gūtu atsaucību, nācies slēpt savu dabu vai arī izturēties atturīgi.

Lai cik aizskaroši vecāki būtu izturējušies pagātnē, viņi to var atlīdzināt ar piecu pozitīvās audzināšanas iemaņu palīdzību un izmantojot piecos pozitīvos principus. Vecākiem jāpatur prātā, ka arī viņiem ir ļauts kļūdīties. Visi vecāki cenšas izdarīt vislabāko savu iespēju robežās.

KĻŪDU ATTAISNOŠANA VAI CITU VAINOŠANA

Ja bērniem augot netiek piedotas kļūdas, viņi ieņem aizsardzības pozīcijas. Viņi vai nu aktīvi aizstāvas, attaisnojot kļūdas, vai arī vaino kādu citu. Ja bērnu lūdz pārtraukt sist savu brāli vai māsu, viņš, baidoties no iespējamā soda, vaino šo brāli vai māsu un saka: «Viņš pirmais iesita!» Šāda aizstāvēšanās ir dabiska, taču bailes no soda to krietni pastiprina. Ja bērns nebaidās no soda un vecāki lūdz izbeigt sist, viņš uzklausa un atsaucas labprātāk. Viņš nejūt īpašu vajadzību vainot citus vai arī taisnoties.

Mēs, pieaugušie, varam labot savu darbību vienīgi tad, ja uzņemamies atbildību par savām kļūdām. Kamēr vien mēģinām attaisnot savu kļūdīšanos, uzveļot vainu kādam citam, mēs nevaram laboties. Būdami pieauguši, mēs tomēr uzvedamies kā bērni, kas auguši nedrošībā.

Kamēr vien mēģinām attaisnot savu kļūdīšanos, uzveļot vainu kādam citam, mēs nevaram laboties

Pie manis uz konsultāciju atnāca Kerola. Viņa bija neziņā, vai palikt kopā ar savu jauno vīru Džeku vai atstāt viņu. Dažos gadījumos viņš bija kļuvis dusmīgs un pat agresīvs. Tad, kad vīrs bija izmetis no mājas visas viņas personiskās mantas, Kerola neizturēja un nāca pēc padoma. Vēlāk Džeks bija nožēlojis savu rīcību un lūdzis sievu atgriezties. Būdams labā omā, viņš bija ļoti mīļš pret sievu, tomēr, iespējams, nebija gatavs nopietnām attiecībām.

Kerola gribēja zināt manas domas. Es teicu, ka man vajadzētu aprunāties ar Džeku. Kad viņi ieradas abi kopā, es jautāju Džekam, vai viņš tā darītu vēlreiz. Džeka atbilde bija ļoti skaidra: «Tas, ko es izdarīju, bija nepareizi, taču arī Kerola bija vainīga. Ja viņa vairs neteiks ko tādu, ko viņa man pateica, es vairs nekad nesākšu trakot.» Viņš palika nelokāms arī pēc ilgām pārrunām. Es pūlējos ieskaidrot, ka tas, ko viņš izdarīja, bija slikti, lai kāda būtu bijusi sievas rīcība, kas uz to pamudināja. Džeks nespēja ar to samierināties, un Kerola skaidri saprata, ka viņš ir pārāk nenobriedis laulībai. Pēc Džeka domām, Kerolas noraidošās piezīmes spēja attaisnot viņa agresīvo rīcību. Kamēr vien Džeks attaisnoja sevi ar Kerolas izteikumiem, viņš nespēja patiesi laboties. Bija skaidri redzams, ka bērnībā Džekam nekad netika piedota kļūdīšanās. Viņš nekad neiemācījās uzņemties atbildību un laboties, tā vietā viņš bija iemanījies aizstāvēties un uzvelt vainu citiem.

Ja bērni baidās kļūdīties, pārāk daudz laika, enerģijas un pārrunu tiek veltīts, lai attaisnotu notikušo un paskaidrotu, kāpēc tā ir gadījies un kam jānotiek tā rezultātā. No visas šīs nepatīkamās izskaidrošanās var izvairīties, pieļaujot kļūdīšanos. Ja bērni saprot, ka kļūdas gadās visiem, viņi neaizstāvas, bet gan labprāt uzklausa, ko vecāki no viņiem vēlas. Raugoties atpakaļ un cenšoties iemācīt bērniem, ko viņi ir izdarījuši nepareizi, vecāki nonāk strupceļā.

Ja bērni saprot, ka kļūdas gadās visiem, viņi neaizstāvas, bet gan labprāt uzklausa vecākus

Attaisnojot savas kļūdas un vainojot citus savās ķibelēs, mēs stiprinām kļūdaino atskārsmi, ka nespējam paši atrisināt savas problēmas. Uzveļot citiem atbildību par savām likstām, mēs zaudējam spēju sadziedēt savas brūces, mācīties no kļūdām un virzīties uz priekšu, lai iegūtu dzīvē iecerēto.

RISKAM PAKĻAUTIE PUSAUDŽI

Reiz man Losandželosā palūdza izstrādāt nodarbību programmu riskam pakļautiem pusaudžiem, kuri nopietni cietuši no uzmācības vai vardarbības. Nežēlīgas apiešanās dēļ visiem bērniem bija dažādas uzvedības problēmas un zema pašcieņa. Pirms nedēļu ilgā nodarbību ievad- cikla es uzstāju, lai tajās piedalītos visdažādākie bērni. Lai realizētos manas ieceres, bija ieteicams grupā apvienot nelabvēlīgo ģimeņu bērnus ar pusaudžiem, kuri ģimenē izjuta vairāk mīlestības un atbalsta.

Neviens netika īpaši izcelts, ka aug nelabvēlīgā ģimenē vai arī cietis no varmācības. Pamazām bērni kļuva atklātāki un spēja runāt par negatīvajiem aizrādījumiem, kurus saņēmuši dzīves laikā. Viņi atklāja, ka visiem ir vieni un tie paši pārdzīvojumi. īpaši neizceļot varmācību, no kuras daži bija cietuši, bērni pārliecinājās, ka aptuveni 90% problēmu viņiem ir vienādas — visi jutās nesaprasti, nenozīmīgi, nenovērtēti un reizēm cieta no netaisnīgas apiešanās.

Visai bieži psihoterapeiti un vecāki, labu vēlēdami, pārāk lielu vērību pievērš vienam aizskarošam pārdzīvojumam, tāpēc šis cilvēks izdara secinājumu, ka visas viņa problēmas radušās no šī notikuma. Nav pareizi visās savās nedienās vainot vienu vienīgu gadījumu. Šie maldi tika izklīdināti, uzturoties kopā ar veiksmīgākiem pusaudžiem, kas pamazām arvien labprātāk atklāja savas iekšējās izjūtas: bailes, dusmas, vilšanos, sāpes, pāridarījumu, noraidījumu, netaisnību, vainas apziņu, bēdas, zaudējumu, aizvainojumu un apjukumu. Lai arī «riska» bērniem bija gadījušies nelabvēlīgi apstākļi, viņu sāpēs lielā mērā bija vainojamas kļūmīgas audzināšanas metodes.

Tā kā pusaudži neapzinās, ka arī citi jūtas tāpat, viņi turpina savās negatīvajās izjūtās vainot pagātni. Arī daudzi pieaugušie savos pārdzīvojumos un neveiksmēs vaino pagātni. Šāds vainu meklējošs domāšanas veids traucē viņiem rast spēku kaut ko mainīt savā dzīvē.

Nodarbības, psihologa konsultācijas un dalība atbalsta grupās spēj palīdzēt sadziedēt pagātnes brūces, taču, lai pēc iespējas izvairītos no šāda veida pāridarījumiem, vecāki var pacensties radīt bērniem drošu vidi, lai viņi nebaidītos kļūdīties.

Ja bērnam ir parādījusies tieksme aizstāvēties, vainojot kādu citu, vecāki var palīdzēt, lietojot aizsardzības paņēmienus un rādot priekšzīmi, un uzņemoties atbildību par pieļautajām kļūdām. Ja vecāki pret savām kļūdām izturas ar lielāku atbildības sajūtu un necenšas vainot citus, bērni sāk mazāk aizstāvēties un uzvelt vainu citiem.

ZEMA PAŠAPZIŅA UN SEVIS SODĪŠANA

Bērnu pašapziņa veidojas no tā, kā pret viņiem izturas. Bērnu pamešana novārtā spēcīgi ievaino viņu pašapziņu. Ja bērni nesaņem to, kas viņiem vajadzīgs, viņi sāk justies mazvērtīgi. Viņi var sākt justies mazvērtīgi un nepilnīgi arī tad, ja nav pamesti novārtā. Kad vecāki jūtas vīlušies, dusmīgi, sāpināti vai noraizējušies par bērnu uzvedību vai kļūdām, bērni jūtas viņu mīlestības necienīgi vai zināmā mērā nepilnīgi.

Šiem bērniem nav veselīgas pašcieņas, viņi jūt, ka neattaisno cerības. Mēģinot to labot, bērni izmisīgi cenšas kļūt ideāli, lai izpatiktu saviem vecākiem. Viņu pūliņi ir lemti neveiksmei, jo neviens nav ideāls. Viņi spēj uzvesties ļoti labi, taču maksā par to ar savu pašcieņu. Ja neizdodas vecākus iepriecināt, viņi jūtas mazāk vērtīgi vai nepilnīgi.

Bērni spēj uzvesties ļoti labi, taču maksā ar savu pašcieņu

Ja bērni neattaisno uz viņiem liktās cerības, vecākos rodas negatīvas emocijas. Lai kā arī vecāki apliecinātu savu mīlestību, bērns uztver vecāku sarūgtinājumu par viņa kļūdām vai trūkumiem. Bērns var novērtēt sevi vienīgi pēc vecāku reakcijas. Ja vecāki grib, lai bērnam attīstītos veselīga pašapziņa, viņiem pastāvīgi jāpielāgo uz bērnu liktās cerības, lai negatīvās emocijas nebūtu uzkrītošā pārsvarā.

Bērni jutas labi tad, ja viņu vecāki apzinās, ka viss ir kārtībā

Kad vecāki ir laimīgi, piedodoši, godbijīgi, izprotoši, gādīgi un paļāvīgi, bērni skaidri saprot, ka ir pietiekami labi, līdz ar to viņi ir apmierināti ar sevi. Bērni nebaidās eksperimentēt un neiegrožo savas personības attīstību. Viņi tic savām spējām, iegūst lielāku pašapziņu un nav tik saspringti, jo apzinās, ka ne vienmēr jācenšas izpildīt pārmērīgi augstas prasības. Viņi no tīras sirds jūt, ka ir tādi, kādi ir un kādiem viņiem jābūt, un dara to, kas no viņiem tiek prasīts. Pirmajos deviņos dzīves gados viņiem ir bijis ļauts kļūdīties, neizjūtot nekādas sekas, un tas ir radījis mierinošu drošības sajūtu.

Iedomājieties uzreiz, kā jūs justos, ja varētu darīt itin visu, neieku- ļoties nepatikšanās, vai arī viss, ko jūs uzsāktu, būtu gana labs. Vai jūsu dzīve nebūtu pavisam citāda, ja jums nebūtu iegrožojošu baiļu vai nomācošas vainas apziņas? Jūs izjustu brīvību un mieru, būdams tāds, kāds esat, un priekā un paļāvībā ķertos pie jauniem darbiem.

Šādu dāvanu jūs varat pasniegt bērniem viņu nevainīguma vecumā. Ja šīm izjūtām ļauj deviņus gadus attīstīties, tās nekad neizzūd. Lai arī bērni pieaugot mācās būt atbildīgi par savām kļūdām, tomēr pamatā paliek šīs nevainīguma izjūtas. Būdami pieauguši, viņi pēc kļūdīšanās spēj sev piedot un laboties. Viņiem ir izteikta līdzjūtības un cieņas pilna attieksme pret citiem, jo viņi nav aizņemti ar aizstāvēšanos.

Ja nevainīgums tiek izjusts pirmos deviņus gadus, tas nekad neizzūd

Ja vecāki uzņemas atbildību par maza bērna kļūdām, viņš iemācās būt nevainīgs; savukārt, ja tiek sodīts vai kaunināts par kļūdām, viņš sāk justies mīlestības necienīgs vai nepilnīgs. Ja bērns ir ticis sodīts par kļūdām, viņš pamazām gūst mācību — lai pēc kļūdīšanās kļūtu mīlestības cienīgs, viņam jāsaņem sods.

Daudzi pieaugušie atturas no riska, jo bargi soda sevi par kļūdām.

Viņi ir nemierīgi, jo baidās izjust ciešanas, ko sagādātu kļūdīšanās. Parasti viņiem uzglūn neizteiktas bailes, nonākot situācijā, kur iespējams kļūdīties. Šie pieaugušie bērnībā ir bieži sodīti par savām kļūdām un tāpēc joprojām izjūt bailes no soda. Šīs sajūtas neatstāj viņus pat tad, kad vecāku vairs nav klāt. Kad viņiem tiešām gadās kļūdīties, viņi ir daudz prasīgāki pret sevi nekā citi.

Ja bērni tiek sodīti par kļūdām, baiļu sajūta viņus nepamet visā dzīves laikā

Dažkārt, lai nebūtu tik stingri pret sevi, viņi kļūst bargi pret citiem. Lai pasargātu sevi no sodīšanas, viņi vaino un soda citus. Šī tendence var būt arī pretēja — cilvēks var labprāt ļauties pārestībām, jo jūtas mīlestības un laipnas izturēšanās necienīgs. Gadās, ka citi izturas slikti pret šādu cilvēku, bet viņš uzskata, ka zināmā mērā to ir pelnījis. Šādi cilvēki mēdz būt ļoti piedodoši pret citiem, jo viņiem ir zema pašcieņa un viņi jūtas pelnījuši sodu.

Lai kāds sods tiktu uzlikts, agri vai vēlu tā ietekme izlaužas ārā vai nu pret citiem, vai pret sevi. Meitenes parasti mēdz sodīt sevi, bet zēni rod attaisnojumu sodīt citus. Meitene var sodīt sevi, iesaistoties attiecībās ar kādu, kas viņai dara pāri, vai arī pēc kļūdīšanās šaustīt sevi ar negatīvām domām vai paškritiku. Zēniem ir izteiktāka tieksne vainot citus savās kļūdās un sodu vērst uz āru. Jebkurš bērns — zēns vai meitene — var izrādīt vienu vai otru no šīm tendencēm.

JĀĻAUJ KĻŪDĪTIES

Kad vecāki neizprata piecus pozitīvās audzināšanas paņēmienus un to, cik svarīgi ir atļaut kļūdīties, viņi spēja savaldīt un pasargāt bērnus vienīgi ar kaunināšanu un sodīšanu. Vecāki uzskatīja, ka pārmērīga bērnu slavināšana vājina viņu pašcieņu un padara egoistiskus.

Viņi bija pārliecināti, ka, nesodot bērnus par kļūdām, viņi neiemācīsies atšķirt pareizo no nepareizā. Tagad šādi uzskati šķiet vecmodīgi un agresīvi, taču bija laiks, kad tās bija vienīgās metodes, kas līdzēja.

Izmantojot jaunās pozitīvās audzināšanas iemaņas praksē, noteikti jāpatur prātā, ka arī vecāki kļūdās. Mūsu bērniem ir neticamas piemērošanās spējas, viņi var attīstīt savu personību neatkarīgi no vecāku kļūdām. Dzīvē nākas kļūdīties un tikt galā ar citu kļūdām. Tieši šis process palīdz mūsu bērniem realizēt savas spējas.

Ja jūs saprotat, ka esat darījis pāri bērniem, nemocieties vainas apziņā — piedodiet sev, kā jūs gribētu, lai bērni piedod sev savas kļūdas. Paturiet prātā, ka jūs vienmēr cenšaties darīt visu labāko savu iespēju robežās. Raugieties, lai jūs nesāktu sevi pārmērīgi šaustīt — priecājieties, ka tagad jūsu rīcībā ir jaunas un labākas metodes nekā agrākās.

Netērējiet spēkus, vainojot savus vecākus par viņu kļūdām, piedodiet viņiem, jo jūs taču gribētu, lai jūsu bērni piedod jums; izmantojiet šo enerģiju, lai nodotos saviem meklējumiem un kļūtu par labākiem vecākiem. Izmantojiet šo grāmatu kā padomdevēju, pie kura var griezties vienmēr. Piedalieties pedagoģiskajās nodarbībās un radiet vecāku atbalsta grupas, lai kopā ar citiem vecākiem liktu lietā pozitīvās audzināšanas metodes. Nesteidzīgi virzoties savā mācīšanās procesā, jūs vieglāk sapratīsiet arī bērnu unikālo mācīšanās līkni.

Tu vari paust negatīvas emocijas

Jebkurš bērns, sastopoties ar dzīves grūtībām un ierobežojumiem, izjūt negatīvas emocijas. Tā ir neatņemama bērna attīstības sastāvdaļa. Negatīvās emocijas palīdz bērniem veikt nepieciešamos grozījumus savos plānos un samierināties ar ierobežojumiem. Pozitīvās audzināšanas metodes, piemēram, uzklausīšana ar izpratni un izolēšana sniedz bērniem izdevību ar laiku iemācīties piemērotāko veidu savu negatīvo emociju paušanai.

Veco audzināšanas metožu mērķis bija pakļaut bērnus, apspiežot viņu jūtas. Bērnu kaunināšana un sodīšana par neapmierinātības izrādīšanu apspiež viņu alkas un salauž gribu. Ļaujot bērniem skaidri saprast, ka viņi drīkst izpaust savas negatīvās emocijas, tiek modināta un spēcināta viņu griba, attīstās mērķa izjūta. Ja vecāki nezina pozitīvās audzināšanas paņēmienus sadarbības rosināšanai, šī papildu vara spēj darboties kaitējoši.

Bērnu kaunināšana un sodīšana par neapmierinātības izrādīšanu apspiež viņu alkas un salauž gribu

Ja bērna jutas tiek respektētas, var attīstīties spēcīgākā personības izjūta, taču var rasties arī maldīga varas apziņa. Ja bērns ļaujas dusmu lēkmei un viss notiek pēc viņa prāta, atļauja paust negatīvās emocijas ne tikai izlutina bērnu, bet arī rada iekšēju nedrošību. Vecākiem jābūt gana stingriem, lai nepakļautos šādiem dusmu izvirdumiem un nesāktu nevietā bērnu mierināt. Kad vecāki, lietojot piecus pozitīvās audzināšanas paņēmienus, iemācās apvaldīt bērna dusmu uzplūdus, atļauja paust izjūtas kļūst par lielisku dāvanu.

Vecākiem jābūt gana stingriem, lai nepakļautos bērna dusmu izvirdumiem un nesāktu nevietā viņu mierināt

Kad bērni niķojas, vairums vecāku kļūdaini secina, ka viņu bērni ir slikti vai arī ka viņi paši nav labi vecāki. Prasme izpaust, izjust negatīvās emocijas un atbrīvoties no tām ir ļoti būtiska, tā jāapgūst katram bērnam. Mācoties valdīt pār savām negatīvajām izjūtām, atraisās iekšējais radošais potenciāls un bērni tiek sagatavoti veiksmīgi tikt galā ar dzīves grūtībām.

JĀPROT VALDĪT PĀR JŪTĀM

Lai iemācītos valdīt pār negatīvajām emocijām, vispirms nepieciešams ar tām samierināties. Kaut gan negatīvās emocijas ne vienmēr ir patīkamas, tās tomēr ir augšanas procesa sastāvdaļa. Vispirms iemācoties tās izpaust, izjust un aizdzīt, bērni ar laiku gūst iekšēju apjausmu par savam jūtām un spēj vieglāk tikt galā ar negatīvām emocijām un atbrīvoties no tām.

Lai iemācītos valdīt par negatīvajam emocijām, vispirms ar tām nepieciešams samierināties

Mācoties izjust un izpaust negatīvās emocijas, bērni attīsta spēcīgu, atšķirīgu no vecākiem «ego» izjūtu un pamazām atklāj savas iek- sējās bagātības — radošo garu, intuīciju, mīlestību, virzītājspēku, pašpaļāvību, prieku, līdzjūtību, sirdsapziņu un spēju laboties pēc kļūdīšanās.

Dzīves māksla, kas liek iemirdzēties personībai, gūt panākumus un gandarījumu, attīstās, pateicoties saskarsmei ar jūtām un spējai atbrīvoties no negatīvām emocijām. Veiksmīgi cilvēki pilnībā izjūt savus zaudējumus, taču viņi saņemas, jo spēj atbrīvoties no negatīvajām izjūtām. Viņi prot valdīt pār savām negatīvajām emocijām, neapspiežot tās un arī neļaujoties nomāktībai.

Vairums cilvēku, kas negūst panākumus, vai nu galīgi neapzinās savas iekšējās izjūtas, pieņemot lēmumus, kas balstīti uz negatīvām emocijām, vai arī nespēj izrauties no negatīvām izjūtām un domāšanas veida. Jebkurā gadījumā viņi tiek kavēti savu sapņu īstenošanā. Lai nezaudētu saikni ar iekšējām alkām un savu spēku dabūt to, ko gribat un kas ir vajadzīgs, būtiski nepieciešams ļauties visām izjūtām. Pozitīvās audzināšanas paņēmieni pamazām mācīs jūsu bērniem valdīt pār savām iekšējām negatīvajām izjūtām un radīt pozitīvās emocijas.

Neveiksmīgi cilvēki vai nu galīgi neapzinās savas iekšējās izjūtas, vai arī nespēj izrauties no negatīvām emocijām un domāšanas veida

Kaisle — tās ir spēcīgas jūtas. Kaisli var saglabāt, ja mums izdodas sekmīgi valdīt pār savām negatīvajām emocijām. Ja mēs iemācāmies tās apspiest, mums pamazām zūd spēja izjust arī pozitīvās emocijas un mēs zaudējam spēju baudīt mīlestību, prieku, pašpaļāvību un iekšēju mieru.

Ja pieaugušie pieņem lēmumu vai rīkojas negatīvu emociju vadīti, neveiksme ir neizbēgama. Lai gūtu panākumus, pieaugušajiem jāiemācās izjust negatīvās emocijas un atbrīvoties no tām; atgriežoties pozitīvajām emocijām, viņi ir gatavi pieņemt saprātīgākus un sekmīgākus lēmumus.

MĀCĀMIES SAVALDĪT EMOCIJAS

Negatīvās emocijas vienmēr ir pieņemamas, taču tās drīkst izpaust tikai piemērotā laikā un vietā. Nedrīkst pieļaut, ka bērns ar savām pa- ģērošajām niķošanās lēkmēm uzkundzējas ģimenei. Vecākiem jābūt stingriem, taču tajā pašā laikā jārada bērnam izdevība izlādēties pēc sirds patikas.

Maziem bērniem nepieciešams paust savas emocijas, arī negatīvās. Izturoties saprotoši un izmantojot izolēšanu, gudri vecāki regulāri sniedz bērniem iespēju izjust un pilnībā izpaust savu sašutumu. Lai gan nav ieteicams rīkoties negatīvu emociju vadītam, vecāku uzdevums ir kontrolēt bērna uzvedību, tajā pašā laikā nodrošinot viņam iespēju izrādīt dusmas. Kad vecāki lieto pozitīvās audzināšanas iemaņas — uzklausīšanu un izolēšanu, bērni pamazām iemācās regulēt un vadīt emocijas — kad, kā un kur tās tiek izpaustas.

Lai arī ieteicams izpaust negatīvās emocijas, tomēr nav pieņemami tās izrādīt jebkurā vietā un situācijā. Piemērots brīdis ir tad, kad vecāki var un vēlas uzklausīt vai arī izolēšanas laikā. Pamazām bērni iemācās pie-skaņot savu vajadzību brīdim, kad vecāki var uzklausīt.

Regulāri esot piespiedu vienatnē, 2-9 gadus veci bērni pamazām iemācās, kad un kā paust savas dusmas. Lai arī var likties, ka jāgaida ilgs laiks, tas tā nav. Daudzi pieaugušie, kas ierodas uz konsultāciju (un vēl vairāk tādi, kas nenāk), joprojām nav iemācījušies sekmīgi valdīt pār savām emocijām.

Lai kontrolētu bērnu dusmu izvirdumus, vecākiem regulāri bērni jāizolē. Ja tas netiek darīts pietiekami bieži, bērni noteikti izlādēsies tad, kad ir grūti viņus atstāt vienatnē. Apzinoties to, cik svarīgi ir izrādīt sašutumu, lai spētu no tā atbrīvoties, vecāki labprātāk uzklausa bērnu negatīvās izjūtas un regulāri ļauj viņiem vienatnē «izlādēties».

Ja tiek lietotas pozitīvās iemaņas, bērni uzzina, ka ir ļauts paust negatīvās emocijas, bet mammai un tētim ir noteicošais vārds. Kad māte vai tēvs nospriež, ka laiks beigt pierunāšanu, jābeidz arī emociju izrādīšana. Ja bērns to nespēj, viņam tiek dota izdevība atbrīvoties no savām izjūtām vienatnē, aiz durvīm. Kā jau apskatījām 8. nodaļā, dažu minūšu laikā bērns izjutīs un izpaudīs nepieciešamās emocijas: dusmas, apbēdinājumu un bailes un jutīsies daudz savaldīgāks un atsaucīgāks.

SAMIERINĀTIES AR ZAUDĒJUMU

Bērniem parasti ir spēcīgāk izteiktas emocijas nekā pieaugušajiem, jo viņiem līdz deviņu gadu vecumam nav izstrādājusies spriešanas spēja. Viņi nespēj ar prātu apvaldīt savas emocijas. Ia kāds ir izturējies pret viņiem zemiski, viņiem kādu laiku šķiet, ka tā rīkosies visi un vienmēr vai arī ka viņi kaut kā ir izpelnījušies šādu attieksmi uz visiem laikiem.

Viņi spriešanas spējas nav tiktāl attīstītas, lai aptvertu — ja kāds ir rīkojies zemiski, tas nenozīmē, ka tāds būs ikviens; viņi nespēj saprast, ka tam lielākoties nav vispār nekāda sakara ar viņiem pašiem. Iespējams, šim cilvēkam gadījusies ļoti nelāga diena. Tā kā bērni nespēj spriest, viņiem zaudējuma sāpes ir daudz lielākas.

Nereti vecāki neapzinoties nodara pāri bērniem, noniecinot viņu zaudējuma izjūtas. Viens no labākajiem veidiem, kā izrādīt izpratni, ir vienkārši atzīt — ja bērni ir sarūgtināti, tam acīmredzot ir pamatots iemesls. Nav vajadzīgs ar runāšanu atvirzīt viņu domas no šīm izjūtām. Ja bērniem ļauj izpaust savas emocijas, viņi jūtas labāk un spēj uztvert saprātīgu mierināšanu.

Kad bērni jutas sarūgtināti, tam viņu skatījumā vienmēr ir pamatots iemesls

Vairums pieaugušo mūsdienās saprot, ka tikt galā ar smagu zaudējumu, dusmām, skumjām, bailēm un bēdām ir ne tikai dabiski, bet arī lietderīgi, jo tas palīdz atgūt labāku pašsajūtu. Kad mēs nedabūjam to, ko gribam, zaudējam kādu cilvēku vai arī kaut ko īpašu, dažkārt mums nepieciešams vienkārši kārtīgi izraudāties. Izjūtot negatīvās emocijas un tad atbrīvojoties no tām, mēs spējam samierināties ar dzīves ierobežojumiem. Tāpat arī bērniem, lai samierinātos ar vecāku noteiktajiem ierobežojumiem, nepieciešams kārtīgi paniķoties. Regulāri dusmu izvirdumi ir veids, kā mazi bērni izjūt un izpauž negatīvas emocijas. Ar laiku viņi iemācās savas negatīvās izjūtas apjaust iekšēji, neizrādot tās uz āru.

Regulāri dusmu izvirdumi līdz deviņu gadu vecumam ir normāli un dabiski. Ja bērniem nav iespējas ļauties tiem pietiekami bieži, viņiem šis attīstības posms nebeidzas pats no sevis, tas turpinās visu mūžu. Bērni mūsdienās ir jūtīgāki nekā jebkad agrāk, viņiem ir izteiktāka vajadzība paust izjūtas. Daudzas no jaunajām problēmām, kuras mēs novērojam bērnos, sākot no hiperaktivitātes un varmācības līdz zemai pašapziņai un pašnāvībai, var tikt atrisinātas, ja bērniem tiek sniegts atbalsts un viņi iemācās sekmīgi valdīt pār savām jūtām.

KĀPĒC EMOCIJU IZPAUŠANA PALĪDZ

Negatīvo emociju paušanas process palīdz bērniem just — viņi sāk apzināties savas izjūtas. lūšana ir spēja apjaust sevī notiekošo. Nonākot saskarē ar jūtām, mēs labāk apzināmies, kas esam, kas mums vajadzīgs, ko vēlamies. Spēja just palīdz mums saprast un respektēt arī citu vajadzības un vēlmes. Uzklausot bērnu negatīvo emociju izpausmes, mēs viņiem palīdzam attīstīt savu iekšējo izjūtu apjausmu.

Nonākot saskarē ar jūtām, mēs labāk apzināmies, kas esam, kas mums vajadzīgs, ko vēlamies

Ja bērniem tiek radīta iespēja droši izrādīt un izjust dusmas, skumjas un bailes, viņi no jauna atskārš, cik ļoti alkst vecāku mīlestības, saņemt to viņiem liekas svarīgāk nekā tas, kas izraisījis viņu ciešanas.

Ja bērns ļaujas trakotam dusmu izvirdumam tāpēc, ka nav dabūjis cepumu, viņš tobrīd ir piemirsis, kurš ir noteicējs un ka justies mīlētam ir svarīgāk nekā dabūt cepumu. Ja bērns gūst atbalstu, paužot negatīvas emocijas, viņā vienmēr atgriežas alkas pēc vecāku mīlestības un vēlme sadarboties ar viņiem un iepriecināt.

Ja bērns ļaujas dusmu izvirdumam tāpēc, ka nav dabūjis cepumu, viņš tobrīd ir piemirsis, kurš ir noteicējs un cik svarīgi ir justies mīlētam

Pastiprināti apzinoties nepieciešamību justies mīlētam, iegriba pēc cepuma pēkšņi mazinās, dusmas noplok un bērns kļūst atsaucīgāks. Šādā veidā bērni atkal atgūst savu īsto būtību, viņi ir laimīgi, mīloši, paļāvīgi un mierīgi. Viņi atkal apzinās savu vajadzību pēc vecāku mīlestības un savu iekšējo vēlmi sadarboties ar vecākiem un iepriecināt viņus. Tas viss notiek tad, ja vecāki parūpējas, lai netiktu izpildītas bērna iegribas un lai viņš varētu kārtīgi paniķoties, neriskējot saņemt sodu vai zaudēt vecāku mīlestību.

Uzklausot bērnu un dodot iespēju viņam vienatnē izlādēties, vecāki visiedarbīgākajā veidā var likt saprast, ka ir ļauts izpaust negatīvās emocijas. Un tas arī nekas, ja bērni pretojas doties atsevišķā istabā. Viņi mēdz sadusmoties un nelabi izrunāties, tas nekas. Izolējot bērnu, viņam tiek dota iespēja pretoties no visa spēka un galu galā ļauties vecāku vadībai. Bērniem ir svarīgi apzināties, ka viņi nav slikti, ja pretojas izolēšanai vai arī ja viņiem tā ir nepieciešama. Tā tiek uzskatīta par augšanas neatņemamu sastāvdaļu.

Raugieties, lai jūs nesāktu izdabājoši nomierināt bērnu, lai izvairītos no scēnas, — var gadīties, ka viņš sāk niķoties tad, kad jums nav iespēju ļaut bērnam izlādēties un tikt galā ar šīm jūtām. Bērniem jāapzinās, ka viņi ir vecāku uzraudzībā. Ja bērni pārstāj izjust vecāku vadību vai arī apzinās, ka vecāki nespēj viņus savaldīt, viņi vai nu kļūst paģēroši, vai arī niķojas.

IZPRATNES SPĒKS

Lai palīdzētu bērniem paust negatīvās emocijas, vecākiem jāmācās attīstīt sapratni. Ar to nepietiek, ka mēs mīlam bērnus, — mums jāiemācās nepārprotami izrādīt šo mīlestību. Lai arī mīlestība ir pati galvenā, tomēr ir svarīgi, kā tā tiek atklāta. Sapratnes apliecināšana ir viena no lielākajām dāvanām, ko spēj sniegt vecāki.

Morāls atbalsts atraisa bērnu negatīvās izjūtas un palīdz tās aizdziedēt. Izrādot sapratni, mēs liekam bērniem manīt, ka viņu izjūtas ir pamatotas. Vecāki parasti steidz mierināt bērnus, taču, lai spētu šo mierinājumu uztvert, viņiem ir jājūtas uzklausītiem. Bērniem kaut vai dažus mirkļus jāapzinās, ka spējat izprast viņu viedokli, tikai tad viņi ir gatavi uztvert nomierinošos vārdus.

Izpratne ir tas maģiskais slēdzis, kas atver bērna sirdi mierinājumam un vadībai

Kad bērns ir sarūgtināts par to, ka nav dabūjis kaut ko kārotu, daudzi vecāki aši steidz viņu garastāvokli uzlabot. Šāds paņēmiens neļauj bērnam izjust zaudējumu. Ja bērns apjauš zaudējumu, viņš daudz labāk uztver morālo atbalstu. Atcerieties — tam var būt nepieciešamas tikai dažas sekundes! Kad bērns ir saņēmis morālu atbalstu, emocijas mainās — viņš vai nu iegrimst dziļāk negatīvajās emocijās — no dusmām uz skumjām vai bailēm, vai arī jūtas labāk. Bērns ne tikai gūst to, kas viņam nepieciešams, lai justos labāk, bet arī apjauš, ka, atbrīvojoties no negatīvajām emocijām, viņš spēj uzlabot savu noskaņojumu.

Lai sniegtu morālu atbalstu, dažkārt vajadzīgi daži mirkļi klusa mīļuma un sapratnes

Ja vecāki, gribēdami palīdzēt bērnam, vienmēr steidz rast risinājumu, viņam nekad netiek dota iespēja iemācīties atbrīvoties no nega- tīvajām emocijām un rast pozitīvas izjūtas dziļi sevī. Ja vecāki visu nokārto, bērnu noskaņojums kļūst atkarīgs no šiem risinājumiem un viņi neiemācās optimistiski uztvert dzīves ēnas puses. Mūsu bērni kļūst pārāk atkarīgi no tā, vai dabūs kāroto, lai justos laimīgi, nevis mācās būt laimīgi, izjūtot mīlestību un nepievēršot uzmanību ārējiem apstākļiem.

Ja vecāki sniedz morālu atbalstu, nevis gatavu risinājumu, bērniem attīstās spēja piemēroties jebkuriem negatīviem apstākļiem vai samierināties ar vilšanos. Ja bērniem pirms palīdzības sniegšanas problēmu risināšanā tiek sniegts morāls atbalsts, viņos attīstās spēja atbrīvoties no negatīvajām emocijām; jūtoties labāk, viņi var pāriet pie problēmas risinājuma. Daudziem pieaugušajiem šīs spējas joprojām nav attīstītas, jo bērnībā viņi nav uzklausīti ar vajadzīgo izpratni. Ja bērni saņem vienīgi risinājumu savām problēmām, viņi pārstāj griezties pie vecākiem pēc palīdzības.

Mūsu bērniem visvairāk vajadzīga bezvārdu sapratne, mīļums un īsi izteikts apstiprinājums

PIECU SEKUNŽU PAUZE

Dažkārt ir nepieciešams vienīgi pierimt un nesteigties risināt bērnu problēmas. Ja bērni ir dusmīgi, skumīgi, vīlušies vai noraizējušies, nevajag viņus mācīt, kas būtu jādara, lai justos labāk; pozitīvās audzināšanas metodes iesaka nedarīt neko, vienīgi piecas sekundes mēģināt iztēloties, ko jūt bērni. Kad bērns ir vīlies, ieteicams viņu nevis uzmundrināt, bet gan ļaut izjust šo vilšanos. Paklusējiet piecas sekundes un pakavējieties pie savām domām, jūtām; mēģiniet iztēloties, ko jūt bērns.

Nesteidzieties ar risinājuma piedāvāšanu; izjūtiet šo vilšanos kopā ar bērnu un pēc piecām sekundēm pasakiet kaut ko vienkāršu, piemēram: «Es zinu, tas tiešām sagādā vilšanos.» Tas liek bērnam saprast, ka bez vilšanās dzīvē neiztikt, nekas ārkārtējs nav noticis. Bērna garastāvoklis ātri sāk mainīties.

Ja jūs aši visu atrisināt, tas ne vien mazina bērnu izjūtas, bet arī pastiprina viņu nekompetences apziņu. Protams, risinājums tiek dots mīlestības vārdā, taču, ja to sniedz pārāk ātri, rezultāts var izrādīties pretējs cerētajam. Risinājums ir vietā tad, kad bērns jau jūtas labāk vai arī lūdz padomu, kā vēl varētu rīkoties.

Kad bērns pārstāj klausīties, ir pilnīgi skaidrs, ka jūs esat devis pārāk daudz padomu

Dažkārt gadās, ka bērns, lai arī lūdz padomu, nav gatavs to uztvert. Viņš lūdz padomu, taču patiesībā viņam vēl nepieciešams morāls atbalsts. Bērns, iespējams, sarūgtināts saka: «Es nezinu, ko darīt.» Šajā brīdī vairums tēvu iejaucas un piedāvā risinājumu. Taču ļoti bieži viņš iekļūst spēku sadursmē. Bērns neizbēgami pretosies šim «risinājumam» ar daudziem «bet», «bet tas neder», «bet tas nelīdz» vai arī «bet tu nesaproti».

Kad bērns saka «tu nesaproti», vairums tēvu sāk aizstāvēties un iznāk tā, ka nevis tēvs palīdz bērnam, bet gan bērnam jāsāk palīdzēt tēvam. Tēvs sāk pieprasīt, lai bērns saprastu, kāpēc tēvam ir taisnība. Tas nav pareizi. Vecāki ir atbildīgi par bērnu, nevis otrādi.

Kad bērns saka «tu nesaproti», apklustiet uzreiz. Samierinieties un piekrītiet bērnam. Viņam ir taisnība. Šajā brīdī jūs nesaprotat un nejūtat to, ko viņš. Nepūlieties atsaukt atmiņā savu rīcību un necentieties iestāstīt, ka jūs tiešām saprotat viņa teikto vai viņas stāvokli. Labāk būs, ja piekritīsiet. Pasakiet, piemēram, tā: «Tev taisnība, es nesaprotu. Pastāsti man vēlreiz.» Šoreiz atturieties no padoma došanas un vairāk domājiet par morāla atbalsta sniegšanu.

Lūk, daži piemēri no parastākajām mammas un tēta piezīmēm un alternatīva atbalsta izpausme.

Mierinoša piezīme

Neraudi. Neuztraucies. Rīt viss būs kārtībā. Tas nav nekas sevišķs. Ei, tu taču nevari visus uzvarēt! Nu, ko tu... tāda ir dzīve... Varēja būt daudz sliktāk. Gan tu to paveiksi... Viss būs labi. Lai nu kā, tas nav tik svarīgi. Tev būs vēl cita iespēja.

Morāls atbalsts

Paklusējiet piecas sekundes, tad sakiet: «Es zinu... Tas sagādā vilšanos.» Paklusējiet piecas sekundes, tad sakiet: «Nav viegli. Es zinu, ka tu uztraucies.»

Paklusējiet piecas sekundes, tad sakiet: «Tas ir smagi. Es saprotu, ka tu esi vīlies.»

Paklusējiet piecas sekundes, tad sakiet: «Es zinu, tev ir sāpīgi. Ļauj, es tevi pamīlošu.»

Paklusējiet piecas sekundes, tad sakiet: «Es zinu, ka tu esi bēdīgs. Es arī bēdātos.»

Paklusējiet piecas sekundes, tad sakiet: «Tu pamatoti dusmojies. Es arī dusmotos.»

Paklusējiet piecas sekundes, tad sakiet: «Es redzu, ka tu jūties nedrošs. Es arī baidītos.»

Paklusējiet piecas sekundes, tad sakiet: «Es zinu, ka tu esi nobijies. Tas ir biedējoši.»

Paklusējiet piecas sekundes, tad sakiet: «Greizsirdība nav nekas slikts. Es arī būtu greizsirdīgs.» Paklusējiet piecas sekundes, tad sakiet: «Ja man tā būtu gadījies, es arī justos vīlies.»

KAD BĒRNI PRETOJAS ATBALSTAM

Kad bērniem tiek izteiktas izpratni apliecinošas piezīmes, gadās, ka viņi pretojas un iebilst vecākiem: «Nē, tā es nejūtos,» un turpina stāstīt par savām izjūtām. Pat ja jūs esat pārliecināts, ka jums taisnība, nekādā ziņā nepārtrauciet bērnu, lai aizstāvētu savu viedokli. Svarīgākais ir nevis pierādīt taisnību, bet gan palīdzēt bērnam paust savas izjūtas.

Kad bērns ir sarūgtināts, viņu ir pārņēmušas dažādas izjūtas. Ja tiek norādīta viena no iespējamām emocijām, bērns ātri pāries uz kādu citu, sakot: «Nē, es neesmu dusmīgs, es esmu bēdīgs.» Lai arī var likties, ka viņš neuzklausa jūs, mēģiniet atcerēties, ka šoreiz bērnam nepieciešams, lai uzklausītu viņu. Ia bērna izjūtas mainās, tā ir laba zīme.

Kad bērni pretojas, mēģiniet atcerēties, ka šoreiz viņiem nepieciešams, lai jūs uzklausītu viņus

Labāk apzinoties savas dažādās izjūtas, bērni var no tām ātrāk atbrīvoties. Ia bērns atraida jūsu izpratnes apliecinājumu vai arī izlabo jūsu atzinumu ar piezīmi «nē, tā es nejūtos», raugieties, lai jūs nesāktu strīdēties. Pieņemiet šo iebildi un klausieties. Ia bērns turpina stāstīt par savām izjūtām, jūsu palīdzība ir bijusi veiksmīga.

Ja bērnam nesenā pagātnē nav bijis pietiekami daudz izdevību izpaust savas izjūtas, izpratnes apliecinājums pašreizējām izjūtām var atraut vaļā emociju slūžas. No jauna var parādīties viss, kas bērnu ir uztraucis pēdējo mēnešu vai pat gadu laikā. Tas ir labi, ļaujiet tam notikt.

Uzklausiet bērnu. Izkratījis sirdi, viņš jutīsies labāk. Vecāki nereti pieļauj kļūdu, cenšoties pārtraukt bērnu, aizrādot, ka viņam nav taisnība vai arī ka viņš novirzās no temata. Nevajag tā teikt. Ļaujiet bērnam runāt, beigās viņš spēs aizmirst pagātnes pāridarījumus un atzinīgi novērtēs jūsu klausīšanos.

KAD VECĀKI PAUŽ NEGATĪVAS EMOCIJAS

Negatīvām emocijām ir tieksme rosināt citos emocionālu reakciju. Ja kāds ir bēdīgs, ari mēs jūtamies bēdīgi. Ja kāds uz mums dusmojas, mēs bieži vien arī izjūtam dusmas. Ja kāds ir patiešām nobijies, mēs varam pēkšņi justies nedroši vai noraizējušies. Ja mēs jau esam izsisti no emocionālā līdzsvara, cita cilvēka emocijas pastiprina mūsu pašu izjūtas.

Tas palīdz izskaidrot, kāpēc ir tik grūti klausīties bērnu raudam vai arī kāpēc dažkārt ir viegli apliecināt savu sapratni, citkārt — grūti. Ja jums ir bijusi smaga diena un jūtaties emocionāli nelīdzsvarots, uzklausīt bērnu var izrādīties pagrūti. Pietiek tikai bērnam izrādīt savu sarūgtinājumu un, reaģējot uz bērna noskaņojumu, piepeši uzpeld jūsu pašu nenokārtotās izjūtas.

Piemēram, ja jūs nomāc tas, ka ir tik daudz ko darīt, bet laika par maz, jūs saasināti reaģēsiet uz bērniem. Ja bērns ir nomocījies ar mājas uzdevumiem un jūs cenšaties palīdzēt, tas atraisīs jūsu pašu sarūgtinājuma izjūtas, un pēkšņi jūs attapsieties, ka izgāžat savas negatīvās emocijas uz bērnu. Mīļi domātā palīdzības sniegšana izvēršas par sāpīgu strīdu.

Ja vecāki reaģē uz bērnu negatīvajām emocijām ar dusmām, bērni nejūtas droši ļaut tām vaļu. Ja vecāki izrāda savas negatīvās emocijas, viņi ir lielāki, skaļāki un varenāki. Spēcīgas pieaugušo emocijas atbaida bērnus no savu negatīvo emociju izrādīšanas un, nejūtoties droši izpaust savas izjūtas, viņi ar laiku notrulinās pret tām.

Ja vecāki izrāda savas negatīvās emocijas, viņi ir lielāki, skaļāki un varenāki un atbaida bērnus

Dažas mātes atgūst kontroli pār bērniem, izgrūžot skaļu, spalgu un emocionāli izteiksmīgu kliedzienu. Bērni uzreiz uzvedas kā nākas. Tas ir tāpēc, ka viņi vairs nejūtas droši izrādīt savas negatīvas emocijas un kļūst paklausīgi aiz bailēm. Lai arī šis paņēmiens iedarbojas īsā laika sprīdī, tas notrulina bērna iekšējo izjūtu apjausmu un apspiež viņa gribasspēku.

Spēcīgas pieaugušo emocijas liek bērniem justies nedrošiem savās izjūtās

Tēvi savalda un pakļauj bērnus, dusmīgi uzkliedzot. Bērni nekavējoties paklausa. Taču tas atkal ir tikai tāpēc, ka viņi baidās izpaust savas negatīvās emocijas. Bailes uz laiku ir padarījušas viņus paklausīgus. Bērni bieži vien apspiež savu sašutumu, lai neizraisītu dusmu reakciju vecākos. Kādreiz šī savaldīšana ar iebiedēšanu izdevās, taču mūsdienās tā vairs neder. Bērni, kas tiek audzināti iebiedējot, vai nu vēlāk kļūst dumpīgi un pretojas sadarbībai, vai arī ir padevīgi un neuzņēmīgi.

Ja mēs gribam palīdzēt bērniem valdīt pār savām jūtām, mums pašiem jātiek galā ar savējām. Lai pārvarētu tieksmi izgāzt savas sakāpinātās emocijas uz bērniem, mums jāatvēl sev laiks, lai tiktu galā ar spriedzi un pārdomātu paša emocionālos samezglojumus, citādi mēs traucējam bērniem iemācīties valdīt pār savām jūtām.

Lai palīdzētu bērniem valdīt pār savām jūtām, mums jātiek galā pašiem ar savējām

Bērni nespēj gūt vajadzīgo atbalstu, ja vecāki atsakās tos uzklausīt. Ja bērni saprot, ka viņu emocijas un tieksme pēc mīļuma sagādā neērtības, viņi sāk apspiest savas jūtas un attālinās no savas patiesās būtības, atstājot novārtā dotumus, kas parādās, izkopjot savu individualitāti.

Kamēr vecāki nav tikuši skaidrībā paši ar savām izjūtām, viņi nespēj tik sekmīgi palīdzēt bērniem. Taču, ja viņi atvēl laiku stresa pārvarēšanai un parūpējas par savām pieauguša cilvēka vajadzībām pēc aprunāšanās, romantikas un patstāvības, viņi spēj ļoti daudz dot bērniem.

IZJŪTU ATKLĀŠANA NEVIETĀ

20. gadsimta 70. gados pieaugušie sāka apzināties nepieciešamību iedziļināties savās izjūtās. Izrādījās, ka arī bērniem ir svarīgi iepazīties ar savām jūtām. Cenšoties iemācīt bērniem iedziļināties savās izjūtās, «progresīvi» vecāki sāka uzticēt bērniem savus pārdzīvojumus. Lai arī mērķis bija pareizs, virzība uz to nebija visai veiksmīga.

Savās izjūtās jādalās ar vienaudžiem, bet bērni nav vecāku vienaudži. Ja kāds atklāj savas negatīvās emocijas, viņš vēlas tikt saprasts. Cilvēks, kas uzklausa, atsaucas ar sapratni, līdzjūtību un palīdzību. Ja negatīvās emocijas tiek uzticētas bērniem, viņi nespēj atsaukties, neizjūtot pārmērīgu atbildību par vecākiem. Ir ļoti labi, ja bērni uztic savus pārdzīvojumus cits citam vai vecākiem, tomēr nav pareizi, ja vecāki savās negatīvajās emocijās dalās ar bērniem.

Bērni ir ieprogrammēti iepriecināt vecākus. Ja vecāki uztic savas negatīvās emocijas, bērni jūtas atbildīgi par vecāku nomierināšanu, bērns vistiešākajā nozīmē sāk apzināties, ka viņam jāgādā par vecākiem. Bērns, kuram pašam nepieciešama gādība, uzņemas gādību par vecākiem! Šī apgrieztā kārtība nekādi nenāk par labu bērnam. Meitenes zaudē saikni ar pašas izjūtām un vajadzībām un nododas gādībai par vecākiem. Zēni mēdz atteikties no šīs atbildības un pārstāj uzklausīt vai rūpēties.

Atbildība par vecāku izjūtām nekādi nenāk par labu bērnam

Ja kāds no vecākiem jūtas satriekts pēc strīda un pēc tam viņu sarūgtina arī bērni, tie, protams, jūtas vainīgi par tēva vai mātes izjūtām. Ja māte uztic savas izjūtas dzīvesbiedram, bērni jūtas vēl vairāk atbildīgi par sarežģījuma atrisināšanu. Pat pieaugušajiem nav viegli uzklausīt dzīvesbiedru, nejūtoties vainīgam vai atbildīgam, un bērni nekādi nespēj uzklausīt vecāku emocijas, neuzņemoties pārlieku lielu atbildību. Galu galā šī pastiprinātā apjausma par vecāku emocijām notrulina

pašu bērnu izjūtas. Sasniedzot pusaudžu vecumu, viņi ar laiku ieraujas sevi un pārtrauc runāt ar vecākiem.

Ja bērnam saka: «Es uztraucos, ka tu vari savainoties,» vai arī: «Man ir skumji, ka tu nepiezvanīji,» viņš pamazām jūtas manipulēts un vadīts ar negatīvām izjūtām. Labāk vajadzētu teikt: «Es gribu, lai tu būtu piesardzīgāks,» vai arī: «Nākamreiz gan piezvani.»

Tas ne tikai ir iedarbīgāk, bet arī māca bērniem nepieņemt lēmumu, balstoties uz negatīvām emocijām. Bērns atsaucas ne tāpēc, lai pasargātu māti vai tēvu no diskomforta vai raizēm, bet gan tāpēc, ka viņam ir lūgts kaut ko izdarīt.

Bērniem nekad nevajag likt saprast, ka viņi ir atbildīgi par vecāku izjūtām

Vecāki vislabāk var palīdzēt bērniem apzināties savas jūtas, nevis uzticot paši savus pārdzīvojumus, bet gan sniedzot morālu atbalstu un atzinību un uzklausot bērnus. Lietojot piecas pozitīvās audzināšanas iemaņas, bērnu izjūtas raisīsies pašas no sevis.

APJAUTĀJIETIES BĒRNIEM PAR IZJŪTĀM

Bērniem nav jājūtas atbildīgiem par vecāku pārdzīvojumiem, tāpat arī bērniem nav jādomā, ka viņu emocijas un vēlmes padara tos par situācijas noteicējiem. Nav nepareizi apjautāties bērnam par viņa izjūtām vai vēlmēm, tomēr tas jādara apdomīgi. Ja jūs domājat kaut ko uzsākt un jautājat bērnam viņa viedokli, bērns var saprast, ka viņa domas ietekmēs jūsu lēmumu. Šādi tiek pievērsta pārāk liela uzmanība viņa vēlmēm un bērns kļūdaini iedomājas, ka ir situācijas noteicējs.

Bērniem jāapzinās, ka noteicēji ir vecāki, tomēr tiks uzklausīta un apsvērta viņu paustā pretošanās, jūtas un vēlmes.

Nevajadzētu teikt: «Kā tu domā, vai mums nevajadzētu apciemot tēvoci Robertu?» Labāk sakiet: «Posīsimies apciemot tēvoci Robertu!»

Ja bērni labprātāk ietu peldēties, viņi jums pateiktu savas domas.

Pajautājot bērnu viedokli, jūs varat iegūt gluži pretēju rezultātu. Šāds jautājums piespiež bērnu izprast savas izjūtas, taču viņam vēl nav attīstījusies sevis apzināšanās. Ja šādu jautājumu ir pārāk daudz, sevis apzināšanās var tikt atmodināta par agru.

Aptuveni deviņu gadu vecumā bērni sāk izrādīt kautrību, viņus mulsina arī pašu ķermenis. Sevis apzināšanās ir palielinājusies, un viņi ir gatavi atbildēt uz tiešākiem jautājumiem par izjūtām. Vecākiem labāk vajadzētu nevis jautāt, kā bērns jūtas, bet gan izteikt saprotošu piezīmi: «Es redzu, ka tu esi sarūgtināts.» Šādi tiek rosinātas bērna izjūtas un vēlme runāt par tām.

Labākais veids, kā mācīt apzināties izjūtas, ir uzklausīšana un palīdzība emociju identificēšanā, apliecinot sapratni. Vecāki var radīt izprotošu gaisotni, stāstot atgadījumus no savas bērnības un jaunības, kā viņi tikuši galā ar sarežģījumiem. Atsaucot atmiņā savus pārdzīvojumus, vecāki nepārprotami atklāj bērniem, ka arī viņiem ir jūtas. Šādos gadījumos bērni nekādi nejūtas atbildīgi par to, lai vecāki justos labāk.

Atsaucot atmiņā savus pārdzīvojumus, vecāki nepārprotami atklāj bērniem, ka arī viņiem ir jūtas

Kad bērns stāsta par to, cik ļoti ir nobijies no kontroldarba, vecāki var pastāstīt kādu jauku gadījumu no saviem skolas gadiem, kad viņiem bija jāraksta kontroldarbi un arī bija bail. Šādu gadījumu atstāstīšana ne tikai apstiprina bērna izjūtas, bet arī nomierina viņu.

KO JŪS APSLĀPĒJAT, JŪSU BĒRNS IZPAUŽ

Ja arī jūs neizpaužat savas izjūtas, tās tomēr var ietekmēt bērnus. Daži vecāki saprot, ka nav īsti pareizi uzticēt savas izjūtas bērniem, taču viņi neprot no tām atbrīvoties, kā nākas. Līdz ar to šīs neizpaustās emocijas uzkrājas, it īpaši spriedzes situācijās. Lai arī vecāki tās cenšas apvaldīt, tomēr tās var ietekmēt bērnus.

Ja vecāki apspiež savas negatīvās emocijas, tās mēdz pastiprināt bērnu izjūtas. Bērni tiecas izteikt to, ko vecāki apslāpē. Bieži vien gadās, ka tieši visjūtīgākais bērns uzņem visas ģimenes nenokārtotos emocionālos sarežģījumus. Psihoterapeitiem tagad nereti nākas secināt—ja bērniem ir kāda problēma, tā lielākoties ir saistīta ar vecāku problēmu.

Visjutīgākais bērns uzņem visas ģimenes nenokārtotos emocionālos sarežģījumus

Ja jūs raizējaties par kāda darba nodošanas termiņu, ļoti iespējams, ka arī jūsu bērni mēdz žēloties par to, ka ir tik daudz darāmā un tik maz laika. Ja jūs jūtaties emocionāli atstumts un neatbalstīts, kāds no jūsu bērniem vienmēr sūdzas par to, ka jūtas vientuļš. Šajos piemēros redzams, ka to, ko jūs apslāpējat, izjūt un pārņem kāds no jūsu bērniem.

Šajā ziņā bērni ir gluži kā sūkļi. Ja jūsu sirds ir mīlestības un izpratnes pilna, bērni to pārņem un dziedē savas brūces un problēmas. Ja jūsos mājo bažas, depresija, dusmas, bēdas, bailes, nemiers, aizvainojums vai vilšanās, tieši to arī uzsūc bērnu sirdis. Viņi pārņem jūsu negatīvās emocijas un vēlāk izrāda tās.

Bērni pārņem negatīvās emocijas un vēlāk izrāda tās

Tagad jūs saprotat, kāpēc tieši tad, kad esat ārkārtīgi sarūgtināts vai nomākts, jūsu bērni ir emocionāli ļoti nemierīgi vai ari kļūst pārmērīgi prasīgi. Ja vecāki neparūpējas par sevi, bērni uzņem šīs neapmierinātās vajadzības un izpauž no savas puses. Bērni ļaujas emociju izvirdumam visnepiemērotākajos brīžos, tas ir tieši tad, kad jūs sev nevarat atlicināt pietiekami daudz laika.

Protams, bērniem ir viņu pašu sarežģījumi un izjūtas, taču, ja viņiem jāuzņem arī vecāku emocijas, viņi tiek pārslogoti un eksplodē dusmu lēkmē. Paturiet prātā, ka bērni ļaujas dusmu uzliesmojumam ari tad, ja vecāki veiksmīgi tiek galā ar savām emocijām.

Viens no veidiem, kā noteikt, vai bērns izspēlē jūsu izjūtas vai ari pats savējās, ir pretestības tests. Ja jūs pretojaties viņa izjūtām, ir skaidrs, ka viņš izpauž kaut ko tādu, kam jūs pats iekšēji pretojaties. Ja jūs spējat bērnu uzklausīt pacietīgi un ar izpratni — tas, ko viņš pauž, noteikti nav jūsu nenokārtotās izjūtas.

Ja jūs pretojaties bērna izjūtām, ir skaidrs, ka viņš izpauž kaut ko tādu, kam jūs pats iekšēji pretojaties

Ja jūs tiešām jūtat pretestību pret viņa jūtām, tas nenozīmē, ka jūs esat slikti vecāki. Tas ir nepārprotams norādījums, ka jums jāatvēl vairāk laika paša vajadzībām. Jūs vienmēr nevarat būt klāt pie bērna, kad viņam vajadzīgs, bet, par laimi, jums ir atkāpšanās ceļš — piespiedu vienatne. Lai ko jūs apslāpētu un bērns izpaustu, izolēšana palīdzēs jūsu bērnam tikt galā ar to, kas ir jāizsaka.

Visai bieži ari vecāki jūtas labāk pēc izolēšanas izmantošanas, jo bērns ir izpaudis ari viņu negatīvās emocijas. Tieši šī iemesla dēļ iepļaukāšana un nopēršana kādreiz tik labi spēja ģimenē radīt īslaicīgu miera stāvokli. Bērns izjuta un izpauda ne tikai savas sāpes, bet arī vecāku apspiestās emocijas. Šādā veidā visi juta īslaicīgu atvieglojumu.

ĢIMENES MELNĀ AVS

Ja vecāki nav iemācījušies atbrīvoties no savām negatīvajām emocijām un apslāpē tās, vismaz viens no bērniem, parasti tas ir visjūtīgākais, mēdz tās pārņemt sevī. Šo bērnu nereti uzskata par ģimenes «melno avi». Ja netiek radīta vide šo negatīvo emociju izvērtēšanai un atzīšanai, šie bērni vai nu demonstrē šīs izjūtas un kļūst ļoti neuzvedīgi, vai arī uzņem tās iekšēji un cieš no zemas pašcieņas. Visai bieži novērojamas abas reakcijas.

«Melnā avs» nespēj rast sev nepieciešamo audzināšanu un atbalstu, un problēmas saasinās. Šie bērni pauž tieši tās izjūtas, kurām vecāki iekšēji pretojas; viņi jūtas nevis mīlēti un saprasti, bet gan atstumti un aizvainoti. Viņi nevar saņemt vajadzīgo mīlestību un atbalstu, lai tiktu galā ar spēcīgajām emocijām, ko izjūt.

Bērni — «melnās avis» — nespēj rast sev nepieciešamo audzināšanu un iedomājas, ka ir nepareizi

Bieži vien viņi nesaprot, kāpēc jūtas tik sarūgtināti un beigās nolemj, ka ir nepareizi. Patiesībā viņi ir nākuši pasaulē tādi paši kā visi citi, bet, nesaņemot vajadzīgo audzināšanu, netiek vaļā no negatīvām izjūtām un neuzvedas kā nākas. Šie bērni nereti saņem nepieciešamo atbalstu ārpus ģimenes, atrodot saprotošākus cilvēkus.

Ja kāds no jūsu bērniem veidojas par ģimenes «melno avi», atvēliet vairāk laika, lai uzklausītu šā bērna izjūtas. Atcerieties, ka katrs bērns ir atšķirīgs, un nekad nemēģiniet salīdzināt savus bērnus! Šādam bērnam vajadzīgs atbalsts dažādu ārpus mājas nodarbību veidā — tur viņš nejūt vajadzību uzņemt un izpaust citu cilvēku neatrisinātās problēmas un izjūtas.

NEGATĪVO EMOCIJU ATZĪŠANA

Negatīvo emociju atzīšana ir pilnīgi jauns audzināšanas veids. Nekad agrāk pieaugušajiem un bērniem nav bijis tik daudz emociju. Nekad mēs neesam bijuši tik jūtīgi. Tas ir lieliski, ka mēs cenšamies atzīt savas emocijas. Nevarētu teikt, ka mūs audzinājuši vecāki, kas zināja, kā rīkoties un kā veicināt emociju brīvu izpausmi, un tomēr jums veiksies, ja raudzīsieties no pozitīvās audzināšanas skatu punkta un lietosiet jaunos paņēmienus.

Līdz ar to jūsu bērni neizjutīs dzīves ierobežojumus, viņi būs radoši un spēs veidot savu dzīvi tādu, kādu vēlas. Pateicoties savu izjūtu apjausmai, viņi ar laiku apzināsies, kas viņi ir un kāda ir viņu sūtība pasaulē. Viņiem nāksies sastapties ar grūtībām, dažkārt lielākām, nekā tas gadījies vecākiem, taču viņu rīcībā būs jauni un vareni līdzekļi savu mērķu sasniegšanai un sapņu piepildījumam.

Tu vari gribēt vēl

Kad bērni nezina, ko viņi īsti grib, viņi kļūst neaizsargāti pret citu iegribām un vēlmēm, zaudē iespēju atklāt un attīstīt savu personību un kļūst tādi, kādus viņus vēlas redzēt citi. Nezinot, ko paši grib, viņi uzņem citu vēlmes un distancējas no savas varas, kaisles un virzītājspēka. Skaidri neapzinoties savas vēlmes un vajadzības, viņi nespēj saprast, kas ir galvenais dzivē.

Nezinot, ko paši grib, bērni uzņem citu vēlmes

Pārāk bieži bērni saņem aizrādījumus, ka ir slikti, egoistiski vai izlutināti, ja vēlas vēl vai arī izrāda sarūgtinājumu, nesaņemot kāroto. Agrāk bērniem vajadzēja priecāties par druskām, un tieši to viņi arī dabūja savā dzīvē. Viņiem bija jābūt redzamiem, nevis saklausītiem; savā vēlākajā dzīvē viņus ignorēja un neievēroja. Viņiem nebija ļauts palūgt vēl vai pat tikai gribēt vēl.

Vēlmes apspiešana bija svarīga audzināšanas prasme, jo vecāki nezināja, kā tikt galā ar negatīvajām emocijām, kas parādītos, ja vēlme netiktu izpildīta. Atļauja gribēt vēl dod bērnam tādu varu, kādu agrāko laiku vecāki nespētu vadīt.

Mūsdienās, kad ar pozitīvās audzināšanas metodēm ir iespējams valdīt pār negatīvām emocijām, bērniem var atļaut gribēt vēl, tādējādi viņiem attīstās spēcīgāka personības izjūta un izpratne par savu sūtību šai pasaulē.

BAILES NO VĒLMĒM

Bieži vien tiek uzskatīts, ka, ļaujot bērniem gribēt vēl, viņi kļūst pārāk paģēroši vai nevaldāmi. Protams, daudz vieglāk ir audzināt bērnu, kurš piemērojas ikvienai jūsu vēlmei, taču šādam bērnam nav iespējams izpētīt un attīstīt savu personību, unikālo stilu un virzītājspēku dzīvē. Ja bērni saņem jūtu savaldīšanai nepieciešamo mīlestību un atbalstu, atļauja gribēt vēl nepadara viņus untumainus vai nevaldāmus. Gribot vēl un nedabūjot, bērni iemācās svarīgo prasmi pacietīgi gaidīt gandarījumu un apgūst pašdisciplīnu.

Daži vecāki raizējas, ka bērni varētu izaugt par egoistiem. Tā tas tiešām notiek, ja vecāki vienmēr pakļaujas bērna iegribām. Bērnu izlutina nevis tas, ka viņš dabū to, ko grib, bet gan vara manipulēt ar apkārtējiem, izsakot savu iegribu un ļaujoties dusmu lēkmei, lai to dabūtu. Bērni kļūst izlutināti un egoistiski, ja vecāki, izdabājot viņiem, atsakās no savām vajadzībām.

Bērni kļūst izlutināti nevis tādēļ, ka grib vēl, bet gan tādēļ, ka vecāki pārstāj gribēt kaut ko paši sev

Kad vecāki, cenšoties izvairīties no bērna niķošanās, nomierina viņu, izpildot jebkuru vēlmi, bērni kļūst izlutināti. Lai ļautu bērniem gribēt vēl, vecākiem jābūt stingriem tajās reizēs, kad bērns ļaujas dusmu izvirdumam, un tad jālieto piemērots izolēšanas paņēmiens. Ja bērniem tiek dota iespēja pielāgot savas vēlmes un atzīt dzīves ierobežojumus, viņi labāk spēj novērtēt to, kas viņiem ir attiecīgajā brīdī.

Regulāri lietojot izolēšanu un labas saskarsmes iemaņas, kas palīdz bērniem tikt galā ar dažkārt uzplaiksnījušām spēcīgām emocijām, vecāki, nenomācot bērnu vēlmi domāt plaši un gribēt vēl, izaudzinās pašapzinīgus, atsaucīgus un līdzjūtīgus bērnus.

Cenšoties panākt nevis aklu paklausību, bet gan atsaucību, pozitīvā audzināšana spēcina bērna gribu, tai pašā laikā saglabājot vecāku vadību. Lai radītu sadarbību, nebūt nav jālauž bērna griba. Pat ja bērni grib palikt augšā, viņi ies gultā tad, kad vecāki to gribēs. Lietojot piecas pozitīvās audzināšanas iemaņas, vecāki ļauj izteikt bērniem savas vajadzības un vēlmes, paturot sev noteicošo vārdu.

Tomēr ir kāda problēma — atļauja gribēt vēl dažkārt visu ievelk garumā. Bērni ne vienmēr uzreiz piekāpjas. Viņi var izdomāt darīt kaut ko citu un paziņot jums par to. Izmantojot šo laiku, lai uzklausītu bērnu un apsvērtu visu «par» un «pret», vecāki lolo bērna dvēseli. Ja bērns lielākoties jūtas uzklausīts, viņš būs piekāpīgs arī tad, kad vecākiem nav laika.

Mūsu dvēsele spēj izpausties ar gribas palīdzību. Ja bērna griba nav salauzta vai ignorēta, tai ir spēja pieņemties spēkā. Griba ir mūsu virzošais spēks. Atvēlot laiku gribas spēcināšanai, pastiprinās bērna saikne ar vecākiem un rodas vēlēšanās sadarboties.

Visiem bērniem ir iedzimts milzu entuziasms. Tas ir viņu gribasspēks. Ja vēlēties vairāk ir atļauts, bērna griba tiek spēcināta un var attīstīties saskaņā ar vecākiem un pārējiem. Turpretī, ja tai nav ļauts augt, pamazām apdziest tā dzirksts, ko mēs novērojam mazos bērnos, un viņi zaudē degsmi dzīvot, mīlēt, mācīties un attīstīties.

Bērna gribas spēcināšana saglabā viņa degsmi dzīvot, mīlēt, mācīties un attīstīties

Mācoties izjust savas vajadzības un respektēt to, kas vajadzīgs, bērni izkopj nozīmīgas iemaņas: cieņu, atklātību un uzticēšanos, sadarbību, kompromisa un vienošanās mākslu. Ja bērniem netiek ļauts palūgt vēl, viņi iemācās upurēties citu labā. Ja bērniem ir atļauts gribēt vēl, viņiem nav vajadzības dumpoties pusaudžu vecumā, lai apliecinātu sevi.

PATEICĪBAS TIKUMS

Vecāki pārāk aši steidz iemācīt bērniem pateicības tikumus, lai gan vajadzētu ļaut bērniem gribēt vēl. «Saki paldies par to, kas tev ir,» — tā parasti tiek atteikts uz bērna lūgumu. Arī daudzi pieaugušie neatļaujas vēlēties kaut ko vairāk no dzīves, jo baidās izrādīties nepateicīgi par to, kas viņiem ir.

Senāk upurēšana bija garīguma sastāvdaļa. Lai būtu labs, svēts vai garīgs, nācās ziedot dieva vārdā. Upurēšana bija atzīts līdzeklis, kas ļauj izjust saikni ar dievu, tas bija veids, kā cilvēki sāka just. Atsakoties no kaut kā par labu dievam, cilvēks bija spiests izjust dziļāk. Mūsdienās mums nav nepieciešams upurēt, lai justu; mums ir vajadzīga atļauja gribēt vēl, tad mūs pārņems jūtu pārpilnība.

Senāk šķita pareizi upurēties dievam, mūsdienās mūsu stimuls ir dzīvot Dievam

Mūsu stimuls ir radīt pārpilnību. Mūsu rīcībā ir tik daudz resursu, kādi agrāk nav bijuši pieejami. Jūsu bērni var realizēt savus sapņus. Šo panākumu pamatā ir atļauja gribēt vēl. Ja bērnam šādas atļaujas nav, viņš pārstās sapņot, bet bez sapņiem nav attīstības, viss paliek, kā bijis.

Panākumu noslēpums ir spēja atzinīgi novērtēt to, kas ir, un gribēt vēl. Sirds, kas pilna pateicības un mīlestības par to, kas ir, un spēcīgas alkas sasniegt un iegūt vairāk — lūk, slepenā recepte bērnu panākumiem. Ja bērni spēj valdīt negatīvās emocijas, kas rodas tāpēc, ka ne vienmēr viņi dabū to, ko grib, — viņi pastāvīgi atgriezīsies, lai pateiktos par saņemto mīlestību un atbalstu. Pateicība par vecāku mīlestību un atbalstu bērniem ir kā pamats, kas ļauj izjust savas īstās alkas, neļau- joties nelāgi ietekmēties no kāda cita alkām.

ATĻAUJA PĀRLIECINĀT

Kad bērniem tiek atļauts gribēt vēl, reizēm tas sagādā vairāk darba vecākiem, savukārt bērni iemācās pārrunu ceļā panākt vēlamo dzīvē. Lai arī šādas pārrunas aizņem vairāk laika, dažkārt mani pārsteidz tas, kā maniem bērniem izdodas mani pārliecināt. Es lepojos ar viņu apņēmību, mērķtiecību un nevēlēšanos akli pakļauties.

Kad manai meitai ir ļauts palūgt to, ko viņa vēlas, atraisās viņas iekšējie dotumi dabūt kāroto. Viņa ne vienmēr samierinās ar noraidošu atbildi — viņa veikli uzsāk sarunas un visai bieži pārliecina mani iedot to, ko viņa vēlas. Tas nav nekas slikts, ja bērns jūs pierunā mainīt savas domas. Tas nenozīmē piekāpšanos bailēs no neizbēgamā dusmu izvirduma; ir liela starpība, vai ar jums manipulē kaprīzs bērns vai ari pārliecina izcils «diplomāts». Šādu sarunu laikā vecākiem jāsaglabā kontrole un skaidri jānosprauž robežas, cik tālu iespējams piekāpties.

Ir liela starpība, vai ar jums manipulē kaprīzs bērns vai arī pārliecina izcils «diplomāts»

Ļoti daudzi pieaugušie neprot palūgt to, ko viņi vēlas, jo bērnībā viņiem nav gadījies pietiekami pavingrināties. Kad viņi beidzot sadūšojas palūgt, viņi tomēr nemāk pierunāt. Saņemot noraidošu atbildi, viņi vai nu atkāpjas, vai arī jūtas aizvainoti. Daudzas pieaugušo problēmas izgaistu, ja cilvēki būtu iemācījušies ar runāšanu panākt to, kas viņiem vajadzīgs. Mums ir tik daudz advokātu vienkārši tāpēc, ka cilvēki ir tik nemākulīgi savu domstarpību nokārtošanā sarunu ceļā.

Bērni, kas ir pieraduši ar pārliecināšanu dabūt vairāk, neatkāpjas un arī nejūtas aizvainoti. Viņi zina, ka «nē» nozīmē «nē» vienīgi tad, ja viņi nerod savam lūgumam citu piemērotu pamatojumu. Viņi zina arī to, ka «nē» šodien vēl nenozīmē «nē» arī rīt. Pārliecināšanai nepieciešama izdoma un neatlaidība, kas rodas pati no sevis, ja bērniem ir ļauts gribēt vēl.

Bērniem nepieciešama atļauja palūgt vēl, citādi viņi nekad nezinās, cik daudz var dabūt. Pat mums, pieaugušajiem, joprojām ir grūti izprātot, ko un cik daudz mēs drīkstam prasīt, lai neaizvainotu vai neliktos pārāk paģēroši vai nepateicīgi. Ja jau pieaugušajiem ir grūtības, mēs nekādā ziņā nevaram gaidīt, lai to aptvertu bērni!

Bērniem nepieciešama atļauja dabūt vēl, citādi viņi nekad nezinās, cik daudz var dabūt

Ļaujot bērnam prasīt vēl, vecākiem jāsaprot un jāsamierinās ar to, ka dažkārt bērns var gribēt pārāk daudz vai arī likties ļoti egoistisks. Šādās reizēs vajag nevis nosodīt vai pārmest, bet gan censties saprast. Nevar prasīt no bērna, lai viņš vienmēr apjaustu, ko pieklātos prasīt, tas nāk ar laiku, mēģinot un kļūdoties.

MĀCĪTIES TEIKT «NĒ»

Tas, ka bērniem ir ļauts palūgt vēl, nebūt nenozīmē, ka jūs vienmēr piekāpsieties. Bērni mācās palūgt vēl, bet jums jāvingrinās pateikt «nē», nejūtoties neērti. Ja vecāki nespēj pateikt «nē», bērni ļoti ātri kļūst nepiepildāmi savās prasībās. Viņi grib arvien vairāk un vairāk, līdz sasniedz robežu.

Ja vecāki nespēj nospraust saprātīgu robežu, bērni gribēs neiespējamo. Viņi neatkāpsies un pieprasīs, līdz tiks norādīta skaidra robeža. Kad šie griesti ir sasniegti, bērnam bieži vien nepieciešams pabūt vienatnē, lai tiktu galā ar spēcīgajām emocijām — vilšanos, dusmām, skumjām un bailēm. Jo vairāk bērni dabū, ko grib, jo vairāk viņi piktojas, ja galu galā nedabū kāroto.

Ja vecāki nespēj nospraust saprātīgu robežu, bērni gribēs neiespējamo

Ja bērni cenšas pārliecināt par sava lūguma pamatotību, vecākiem skaidri jānosaka, cik ilgi šīs pārrunas var vilkties. Vecākiem nav ne tik daudz laika, ne arī vēlēšanās tās paildzināt. Kad esat dzirdējis pietiekami daudz un negrasāties piekāpties, ir laiks pateikt: «Es saprotu, ka tu esi vīlies, tomēr vairs par to nerunāsim.» Ja bērns turpina, jums jāatkārto šī frāze un jādod komanda pārtraukt pierunāšanu. Sakiet: «Vairs par to ne vārda. Es gribu, lai tu beidz man prasīt.»

Ja bērns joprojām neapklust, viņš acīmredzot ir zaudējis kontroli un tāpēc jānorīko piespiedu vienatnē. Kad tas būs noticis vairākas reizes, bērns sāks respektēt jūsu lūgumu pārtraukt pārliecināšanu. Atcerieties — kad esat pārslēdzies uz komandēšanu un atkārtojat komandu, «nē» drīkst nozīmēt tikai un vienīgi «nē»!

Kad esat pārslēdzies uz komandēšanu un atkārtojat komandu, «nē» drīkst nozīmēt tikai un vienīgi «nē»!

Vairumā gadījumu, lai izbeigtu sarunas, it īpaši ar mazu bērnu, vecāki var pievērst viņa uzmanību kaut kam citam. Māte var teikt: «Es saprotu, ka tu esi vīlies. Es labprāt pavicinātu nūjiņu kā burvis un sagādātu, ko tu gribi, taču es to nevaru. Labāk darīsim...»

Ir divas atšķirīgas situācijas, kad vecākiem būtu jāsaka bērnam «nē». Pirmā situācija ir bērna pretošanās jūsu lūgumam. Piemēram, jūs gribat, lai bērns sagatavojas promiešanai, taču viņš grib vēl spēlēties. Šajā piemērā jums skaidri un nepārprotami jāprot pateikt «nē» un jāatkārto sava prasība. Otrā situācija ir atteikums bērna lūgumam. Bērns grib spēlēties ar jums, taču jums ir citi plāni. Abos gadījumos ieteicams atbildēt pašpārliecināti un īsi. Neizklāstiet gari un plaši iemeslus, lai attaisnotu savu «nē», vienkārši pasakiet «nē». Ja bērns neliek mieru, atkārtojiet to pašu atbildi stingrāk. Lūk, daži vienkārši piemēri.

DESMIT ATTEIKUMA VEIDI

Nē, es pašlaik esmu aizņemts.

Nē, man ir citi plāni.

Nē, bet varbūt kādu citu reizi.

Nē, pašlaik man ir cits darāmais.

Nē, tagad mēs darīsim...

Nē, tagad es gribu, lai tu...

Nē, labāk sāksim...

Nē, tagad ir laiks...

Nē, mums ir paredzēts...

10. Nē, pašlaik man nepieciešams pabūt vienam.

Bērniem, saņemot atteikumu, ir iespēja ne tikai izkopt savas pārliecinātāja dāvanas, bet arī iemācīties pašiem pateikt «nē». Bērna lūgums nedrīkst izsist vecākus no līdzsvara. Atļauja gribēt vēl nenozīmē iespēju palūgt. Ja vecāki patur prātā, ka viņiem nav jāpiekrīt bērna lūgumam, viņi spēj pateikt «nē» bez jebkādas vainas apziņas. Turklāt, parūpējoties par savām vajadzībām, vecāki, kas droši var pateikt «nē», rāda priekšzīmi bērniem. Ja bērni turpina apstrīdēt atteikumu, vienīgais, ko vecāki var darīt, ir pateikt: «Viss, vairs nekādas runas!»

LŪGT VĒL

Kādu dienu mana meita Lorīna, viņai toreiz bija kādi seši gadi, palūdza mani aiziet kopā ar viņu uz pilsētu pēc kūciņas. Tas bija viens no mūsu mazajiem kopīgajiem rituāliem. Reiz es meitai atteicu un viņa sāka mani lūgties un pierunāt. Pie mums bija atnākusi kaimiņiene, un viņa uzreiz pārtrauca Lorīnu ar kauninošu piezīmi: «Lorīna, nelūdzies, vai tad tu neredzi, ka tētis ir aizņemts? Viņš nevarēs tev atteikt, ja tu turpināsi lūgties.»

Manas meitas — Šenona, Džuljeta un Lorīna nekavējoties attrauca korī: «Un kā vēl varēs!» To es nespēju aizmirst. Es biju tik lepns! Meitas bija pareizi sapratušas, ka viņām ir tiesības palūgt, savukārt man — tiesības un vara pateikt «nē».

Ja vecāki atrauj sev, lai tikai izpildītu jebkuru bērna iegribu, bērnam kļūst arvien grūtāk aptvert, kāds lūgums būtu saprātīgs. Un tas nav labi. Ar laiku bērns jūtas nedrošs vispār kaut ko palūgt. Vecākiem jāļauj bērniem palūgt, pašiem paturot sev tiesības pateikt «nē». Mūsu mājā mēs mēdzām teikt: «Ja tu neprasīsi, nedabūsi, bet, ja prasīsi, ne vienmēr dabūsi.»

Ja tu neprasīsi, nedabūsi, bet, ja prasīsi, ne vienmer dabūsi

Vecākiem ir ne tikai jāļauj bērniem prasīt vēl, bet arī jāiemāca, kā to darīt. Vislabāk tas ir darāms, rādot personīgu piemēru. Kad vecāki godbijīgi izsaka savus lūgumus, arī bērni pamazām iemācās to darīt.

RĀDĪSIM PRIEKŠZĪMI

Mācot bērniem nepieciešamās uzvedības normas, vissvarīgākais ir personiskais piemērs. Kā jau esam apskatījuši 3. nodaļā, raugieties, lai pavēļu un komandu vietā jūs izteiktu lūgumu, neaizmirstot vārdiņus «lūdzu» un «paldies». Ja bērns izsaka savu prasību pavēles veidā, demonstrējiet, kā labāk izteikt lūgumu, — tas būs iedarbīgāk nekā aizrādījums par necienīgu izturēšanos.

Kad četrgadīgs bērns saka: «Tēti, iedod man to!», atbildiet: «Tēti, vai tu man neiedotu to? Protams, es tev labprāt to iedošu.» Iedodiet prasīto, it kā viņš pats būtu izteicis šos vārdus.

Šis paņēmiens man ļoti palīdzēja audzināšanas darbā. Kad mani bērni kļuva pārlieku prasīgi un izsacījās necienīgi, es necentos pierādīt savu pārākumu, labojot pateikto un nemēģināju piespiest bērnus atkārtot to, ko es gribētu dzirdēt, es vienkārši pateicu to pats un tad atsaucos, it kā viņas to būtu teikušas.»

Vienīgais iemesls bērnu necienīgam izturēšanās veidam ir tas, ka viņi vēl nav apguvuši pareizās normas. Mums nav jālabo bērnu teiktais, vienkārši jādemonstrē, kā būtu pareizi. Mūsu darbs ir bērnus apmācīt. Redzot, ka šādā veidā palūgt nav grūti un ka ir vērts to darīt, bērni seko vecāku priekšzīmei. Ja mana meita dusmās izmeta: «Tēti, ej no manas istabas ārā!», es atkārtoju: Tēti, vai tu, lūdzu, neizietu no manas istabas? Protams, es labprāt to darīšu.» Un tad es izgāju.

Šādā veidā bērniem nepārprotami tiek demonstrēts, kā labāk izteikties, lai lūgums tiktu uzklausīts. Strīdēšanās ar bērnu būtu laika un enerģijas šķiešana. Ja es teiktu: «Nemāci mani, ko darīt, — palūdz pieklājīgi, vai arī es nekur neiešu,» tas izraisītu nevajadzīgu pretestību.

Bērniem jāļauj brīvi palūgt to, ko viņi vēlas, apzinoties, ka netiks kaunināti. Pat ja lūgums nav izteikts, kā nākas, tas ir jāņem vērā. Bērniem jāapzinās arī tas, ka prasīt vēl nenozīmē dabūt. Lūguma izteikšanas veids nedrīkst būt par cēloni atteikumam. Kad bērns prasa, viņš cenšas, cik viņa spēkos. Ja viņam tas neizdodas, viņš nav vainojams, viņam vairāk jārāda priekšzīme, iejūtīgāk jāaudzina vai arī jādod iespēja «izlādēties» vienatnē.

LŪGUMA SPĒKS

Dodot bērniem atļauju prasīt vairāk, jūs dāvājat viņiem virzītājspēku, mērķa izjūtu un sparu turpmākajai dzīvei. Mūsdienās tik daudz sieviešu jūtas bezspēcīgas, jo viņām nekad nav bijis ļauts prasīt vairāk. Viņas tika mācītas gādāt vairāk par citiem un kauninātas, izrādot sarūgtinājumu, ka nedabūja kāroto vai nepieciešamo.

Viena no svarīgākajām prasmēm, ko tēvs vai māte var iemācīt meitai, ir māksla palūgt vēl. Vairums sieviešu to nav iemācījušās bērnībā. Viņas nevis izsaka savu lūgumu tieši, bet gan cenšas pašas dot vairāk cerībā, ka saņems pretī bez prasīšanas. Šī nespēja palūgt bez aplinkiem neļauj viņām saņemt to, ko viņas vēlas dzīvē un savās attiecībās.

Vairumam sieviešu ir sarežģījumi attiecības tāpēc, ka viņas bērnībā nav iemācījušās prasīt vairāk

Meitenēm jāļauj palūgt vēl, savukārt zēniem nepieciešams īpašs atbalsts, kad viņi nedabū prasīto. Visai bieži zēni uzstāda augstus mērķus, un vecāki cenšas atrunāt, jo vēlas pasargāt bērnu no vilšanās. Viņi nesaprot, ka svarīgāka par mērķu sasniegšanu ir spēja tikt galā ar vilšanos, saņemties un atkal virzīties pretī mērķim.

Meitenēm nepieciešams krietns atbalsts, lai iemācītu prasīt vēl, bet zēniem vajadzīga papildu palīdzība, lai iemācītu izprast savas izjūtas un izdzīvotu tās. Zēniem visieteicamāk ir apvaicāties par notikušo, īpaši uzmanoties nedot nekādu padomu un nepiedāvāt palīdzību. Zēna nevēlēšanos runāt var izraisīt arī pārmērīga izpratnes apliecināšana.

Mātes nereti kļūdās, uzdodot pārāk daudz jautājumu. Izjūtot spiedienu runāt, daudzi zēni pieklust. Ja tiek doti ieteikumi, kā tikt galā ar sarūgtinājumu, zēni parasti noslēdzas. Situācijā, kad zēns jau jūtas zaudētājs, viņam negribas, lai kāds vēl pasliktinātu viņa pašsajūtu, mācot, kā risināt problēmu, vai arī norādot, kur ir viņa paša vaina.

JA DOD PĀRĀK DAUDZ

Bērni vienmēr liek vecākiem manīt, kad tiek dots pārāk daudz, — viņi kļūst pārāk paģēroši un nenovērtē to, kas viņiem ir. Kad jūs dodat kaut ko un viņi grib vēl, jo viņiem liekas par maz, parasti tas liecina, ka dodat par daudz!

Kad vecāki dod pārāk daudz, viņiem jābeidz ziedoties bērna labā

Apskatīsim šo piemēru. Kādu dienu mana meita Lorīna man palūdza saldējuma tāfelīti. Man bija jāpaveic daudz un dažādi uzdevumi, taču viņa ļoti gribēja saldējumu. Es darīju nevis to, kas man jādara, bet aizgāju pēc saldējuma. Lai arī es to neapjautu, es biju devis pārāk daudz. Mani aizkavēja šī atraušanās, tomēr es to izdarīju.

Veikalā, stāvot garā rindā, meita pārdomāja, ka vēlas nevis šo tāfelīti, bet kaut ko citu. Viņa gribēja, lai es eju to dabūt. Ja es to darītu, zaudētu vietu rindā, un veltīgi izniekotu laiku. Tajā brīdī es aptvēru, ka mani šīs kaprīzes ir aizvainojušas. Viņa bija pavisam apjukusi un jautāja, vai es dusmojoties uz viņu. Es teicu, ka dusmojos tikai tāpēc, ka tas aizņem tik daudz laika.

Un tomēr es daļēji biju dusmīgs arī uz meitu, taču viņa bija vienīgi pārbaudījusi, cik tālu var iet savās prasībās! Galu galā, tas bija mans, pieaugušā, pienākums pateikt, ko es varu un ko nevaru dot. Todien es ļoti skaidri sapratu, ka manā ziņā ir noteikt, kad es varu sacīt «jā» un kad — «nē». Viņai atlika vienīgi prasīt, līdz tiek sasniegti griesti. Man nevajadzēja pieļaut, ka meita mani pārgrūž pāri šai robežai, un pēc tam vainot viņu pārmērīgā prasīgumā. Turpmāk es raudzījos, lai nekļūtu pārāk devīgs, un, uzstādot piemērotus «griestus», man nenācās nožēlot viņas labā padarīto.

Kad dažkārt mani bērni sabiedrībā uzstājīgi pauda savas iegribas, es skaidri zināju, ka esmu devis pārāk daudz. Ja vecāki, cenšoties iepriecināt bērnu, dod viņam pārāk daudz, viņš neizbēgami kļūst pārāk prasīgs. Dažkārt vecāki nezina, ka pārāk daudz mierina bērnus un pārmērīgi viņiem izdabā, viņi priecājas, ka var aplaimot savas atvases un nesaprot, ka pārāk bieži padodas viņu iegribām un padara par daudz varenus.

BĒRNI VIENMĒR GRIBĒS VAIRĀK

Kad bērniem ir ļauts gribēt vairāk, viņi vienmēr gribēs vairāk. Reizēm liekas, ka nekādi nav iespējams viņus aplaimot. Tā ir augšanas normāla izpausme. Lai apzinātos savas iekšējās spējas būt laimīgiem, bērniem dažkārt nepieciešams just, ka viņi nevar dabūt visu, ko grib.

Nedabūjuši visu kāroto, bērni iedziļinās sevī un sāk apjaust, kas viņiem tiešām vajadzīgs. Izjūtot savu tieksmi pēc mīlestības, viņi pēkšņi atskārš, ka var būt laimīgi, arī nesaņemot visu kāroto. Viņiem vairs nav vajadzīgs dabūt visu uzreiz. Šādā veidā bērni iemācās pacietīgi gaidīt gandarījumu.

Bērni vēlas arī vairāk laika un uzmanības, nekā iespējams viņiem veltīt. Vecākiem jāsaprot, ka, ļaujot bērniem gribēt vairāk, viņi vienmēr gribēs vairāk. Bērniem jāapgūst svarīga dzīves skola — kā būt laimīgiem arī tad, ja uzreiz nedabū kāroto.

Gandarījumam kavējoties, bērni iemācās būt laimīgi arī tad, ja uzreiz nedabū kāroto

Tieši tāpēc ļoti svarīgi ir iemācīties valdīt pār savām negatīvajām emocijām. Ja bērns grib vēl un ne vienmēr to dabū, viņš jūtas ļoti nelaimīgs. Vecākiem nevajag uzreiz censties bērnu uzmundrināt vai arī novērst šo sarūgtinājumu. Bērns ir kā mazs taurenītis, kas pūlas izkļūt no kūniņas; šī cīņa ir nepieciešama, lai spēcinātu viņa spārnus brīvam lidojumam.

Lai bērni būtu laimīgi, viņiem jāapgūst viena no lielākajām dzīves mākslām — pacietība gaidīt gandarījumu. Mācīties palūgt vēl un tomēr priecāties par to, kas ir, — tam vajadzīga milzu griba. Šis līdzsvars tiek spēcināts ik reizi, kad bērns nedabū gribēto un ļaujas negatīvām emocijām. Palīdzot bērnam izjust šīs emocijas un atbrīvoties no tām, jūs dodat viņam iespēju atkārtoti pārliecināties par to, ka var justies mierīgs un laimīgs arī tad, ja dzīve nav ideāla un viss nenotiek tā, kā viņi gribētu.

ŠĶIRTO VECĀKU BĒRNI

Vecākiem šķiroties, bērniem nepieciešams laiks, lai samierinātos ar vecāku laulības izjukšanu. Sirds dziļumos visi bērni grib, lai māmiņa un tētis mīlētu viens otru. Bērniem, tāpat kā vecākiem, šķiršanās ir skumjš pārdzīvojums, taču viņi bieži vien sāk bēdāties tikai tad, kad mamma vai tētis jau satiekas ar citu.

Bērni bieži vien sāk bēdāties tikai tad, kad saprot, ka mamma vai tētis jau satiekas ar citu

Dažkārt vientuļie vecāki negrib uzsākt jaunas iepazīšanās, jo to nevēlas bērni. Viņi kļūst tik kaprīzi un sarūgtināti, ka vientuļie vecāki mīļā miera labad sēž mājās. Šādi bērna nomierināšanas centieni ne tikai izlutina bērnu, bet arī nedod iespēju bērniem tikt pāri vecāku laulības izjukšanas pārdzīvojumiem.

Citkārt vientuļie vecāki neuzsāk jaunu iepazīšanos tāpēc, ka grib notikušo kaut kā atlīdzināt, pievēršoties vairāk bērniem. Doma ir skaidra: tā kā manam bērnam ir tikai viens no vecākiem, bet vajadzīgi divi, man jādod vairāk. Loģika ir pareiza, taču priekšnoteikums nepareizs. Bērni vienmēr gribēs vairāk, nekā jūs spējat dot. Jūs varat dot tikai tik, cik ir jūsu spēkos.

Ja jūs centīsieties dot vairāk, tas būs pārāk liels upuris bērnu labā. Atcerieties, ka bērni ir no debesīm. Ja jūs pacentīsieties savu spēju robežās, Dievs paveiks pārējo. Jūs varat izdarīt tikai to, kas ir jūsu spēkos. Galvenais ir būt līdzās bērniem, kad viņi pretojas tam, ko jūs darāt savā labā. Nepūlieties bērnus pasargāt no negatīvām izjūtām, kas rodas, nedabūjot kāroto, — labāk palīdziet viņiem tikt ar tām galā.

Atcerieties, ka bērni ir no debesīm: ja jūs pacentīsieties savu spēju robežās, Dievs paveiks pārējo

Kad vientuļa māmiņa dodas uz satikšanos, bērns var sākt žēloties tik ļoti, ka viņa pārdomā. Šī māmiņa neaptver, ka arī precētu pāru bērni mēdz izrādīt nepatiku, kad vecāki dodas ārpus mājas. Ja bērni jūt, ka drīkst gribēt vēl, viņi to arī dara, un no vecākiem ir atkarīgs, cik daudz viņi var dot, neziedojot savu personīgo dzīvi. Atveļot laiku sev, māte labāk spēs veltīt bērnam vajadzīgo laiku un uzmanību.

CILVĒCISKĀS DVĒSELES ILGAS

Cilvēka dvēselei piemīt tieksme ilgoties pēc kaut kā. Ja bērni spēj tiekties pēc kaut kā vairāk, tai pašā laikā pacietīgi atzīstot un novērtējot to, kas viņiem ir, viņi ir gatavi tikt galā ar dzīves lielākajiem izaicinājumiem. Panākumus gūst tikai tie, kas neatkāpjas no sava mērķa; tie, kas padodas un pārstāj censties, sapņot un vēlēties, kļūst par neveiksminiekiem. Ja bērnu prāts un sirdis ir atklātas, bet griba spēcīga, nekas nespēj viņus apturēt.

Bērni, kuros ieaudzināta stipra griba, nepakļausies tirāna varai un arī necentīsies valdīt pār citiem, iznīcinot viņu gribu. Viņi demonstrēs pasaulei jaunu savstarpējo attiecību modeli. Ikdienā viņi vienmēr būs atsaucīgi un pratīs atraisīt izpalīdzīgumu arī citos.

Bērni, kam augot ir ļauts gribēt vēl, domā plaši un kaļ lielus plānus. Viņi ir pārliecināti par savām spējām sasniegt vairāk. Viņu apslēptākajās alkās mīt paļāvība un intuitīva apjausma, kā dabūt to, ko vēlas.

Ļaujot bērnam vēlēties vairāk, šī radošā un intuitīvā apjausma tiek atmodināta, ļaujot viņiem sasniegt robežas, ko agrāk tikai dažiem bija lemts piedzīvot. Pateicoties šai iekšējai paļāvībai un virzītājspēkam, jūsu bērni spēs mērķtiecīgi un kaismīgi doties uz priekšu. Viņi sasniegs un krietni pārsniegs tās virsotnes, kurās iepriekšējo paaudžu vecāki varēja vienīgi cerēt ieraudzīt savus bērnus.

Tu vari teikt «nē», tomēr noteicošais vārds ir mammai un tētim

Pozitīvās audzināšanas pamats ir brīvība. Katrs no pieciem pozitīvās audzināšanas principiem dod bērniem lielāku brīvību sava iekšējā potenciāla pilnvērtīgai attīstībai. Jaunā audzināšanas metode dod bērniem spēku virzīties dzīvē uz priekšu, neatsakoties no savas personības. Izjūtot šo atbalstu, bērni var augt ar apziņu, ka var būt citādi, var kļūdīties, var izpaust negatīvās emocijas, var vēlēties vairāk un — vissvarīgākais — var teikt «nē».

Spēja pretoties autoritātei ir pamatā patiesas un pozitīvas «ego» izjūtas noteikšanai

Neiedziļinoties pozitīvā audzināšana var likties visatļaujoša, taču patiesībā tā ir vairāk iegrožojoša. Šie paņēmieni panāk vadību bez iebiedēšanas un kaunināšanas. Ja bērniem tiek ļauts teikt «nē», tas nenozīmē, ka vecāki padodas bērnu pretestībai, — viņi uzklausa to un pārdomā. No bērniem netiek prasīta bezdomu paklausība, viņiem tiek dota izdevība izvēlēties sadarbību.

Ļaujot bērniem teikt «nē», viņiem paveras iespēja izpaust izjūtas, apjaust, ko viņi vēlas, un tad censties pārliecināt. Tas ne vienmēr nozīmē, ka jūs darīsiet tā, kā bērni grib. Ja bērni saka «nē», nav teikts, ka viss notiks pēc viņu prāta. Tiek uzklausīts tas, ko bērni jūt un ko vēlas, un jau tas vien nereti padara bērnus atsaucīgākus. Vēl jo svarīgāk ir tas, ka bērni var būt atsaucīgāki, neapspiežot savu individualitāti.

Ja bērniem ir ļauts teikt «nē», tas nenozīmē, ka vecāki darīs to, ko bērni grib

Ir liela starpība, vai bērns pielāgo savas vēlmes vai arī atsakās no tām. Vēlmju pielāgošana nozīmē pārslēgšanos no savām vēlmēm uz vecāku vēlmēm; atteikšanās nozīmē savu vēlmju un jūtu apspiešanu un pakļaušanos vecāku gribai. Pakļaušanās beidzas ar bērnu gribas salaušanu.

Ja bērnam nav stingras gribas, viņš viegli ļaujas sabiedrības negatīvām ietekmēm vai to vienaudžu spiedienam, kas nepakļaujas vecāku vadībai. Cilvēks, kuram nav spēcīgas sava «ego» izjūtas, kļūst viegli pieejams citu manipulācijām un pāri darījumiem, viņu pat pievelk aizskarošas attiecības un situācijas, jo viņš jūtas tik mazvērtīgs, ka baidās pastāvēt uz savu. Ja pusaudžiem nav stingras gribas, viņiem ir grūti aizstāvēt savus uzskatus, viņi itin viegli ļaujas vienaudžu ietekmei.

Savu gribu pielāgojot, cilvēks izrāda atsaucību, bet atsakoties no tās un apspiežot, viņš kļūst paklausīgs. Pozitīvās audzināšanas paņēmieni cenšas ieaudzināt bērnos atsaucību, nevis paklausību. Nav labi, ja bērni izpilda vecāku gribu un vēlmes nedomājot vai arī nelabprāt.

Ja bērniem ir ļauts izjust un izrādīt savu varbūtējo pretošanos, tas viņiem palīdz ne tikai attīstīt savu personību, bet arī padara viņus atsaucīgākus. Paklausīgi bērni vienkārši izpilda pavēles, viņi nedomā, nejūt un nedod savu ieguldījumu procesā. Atsaucīgie bērni ar sirdi un dvēseli piedalās visos kopdarbos, viņiem ir visas iespējas attīstīties.

Kad bērniem ir ļauts pretoties, vecāki patiesībā iegūst lielāku varu. Ik reizi, kad bērns pretojas un tad pakļauj savu gribu vecāku gribai, viņš spēj apzināties un izjust, ka noteicēji ir mamma un tētis. Spēja izjust saikni ar vecāku virsvadību veido pamatu pozitīvai audzināšanai.

Kad bērniem ir ļauts pretoties, vecāki patiesībā iegūst lielāku varu

Šī saiknes izjūta saglabā bērnos izteiktu vēlmi atdarināt vecāku uzvedību un atsaukties viņu gribai, tai pašā laikā ļaujot brīvi apjaust savu individualitāti, kļūdīties un laboties, izjust negatīvas emocijas un atbrīvoties no tām, gribēt vairāk un ielāgot savas vēlmes iespējām vai arī pārrunu ceļā censties dabūt kāroto. Atļauja teikt «nē» jeb pretošanās autoritātei patiesībā ir tas, kas liek bērniem visu laiku apzināties, ka viņi nav savā vaļā. Tas rada tik nepieciešamo drošības tīklu jebkurai bērna attīstības stadijai.

KĀ VECĀKI IETEKMĒ BĒRNUS

Lai gūtu panākumus, pieaugušie liek lietā visdažādākos iekšējos resursus. Minēsim kaut vai dažus: mīlestību, gudrību, spēku, pašpaļāvību, tikumību, radošo garu, prāta spējas, pacietību un cieņu. Visu šo resursu kopums veido cilvēka unikālo uzskatu sistēmu vai apziņu. Pieaugušā lēmums vai reakcija uz kādu situāciju ir balstīta uz viņa apziņu. Ja bērni jūtas iekšēji saistīti ar vecākiem, viņi spēj gūt labumu no vecāku apziņas. Kad bērni jūt šo saikni, viņi ir it kā pieslēgti pie vecāku apziņas gaismas avota un tas ietekmē it visu, ko bērns saka vai dara.

Ar vecākiem saistītie bērni gūst labumu no vecāku apziņas

Vecāku apziņa dod bērniem drošību un paļāvību būt tādiem, kādi viņi ir, un spēju laboties pēc kļūdīšanās. Kamēr vien bērni izjūt šo saikni, viņi labo kļūdas bez morāles lasīšanas vai soda draudiem. Gūstot labumu no vecāku apziņas, bērni spēj labot savas kļūdas, izmantojot mēģinājumu un kļūdīšanās pieredzi.

Pieaugušo klātbūtne pati par sevi jau dod bērniem papildu apzinīgumu uzvesties saticīgi un radoši. Bērni allaž visvairāk iemācās vecāku vai skolotāju klātbūtnē vai uzraudzībā. Jo stiprāka ir saikne ar vecākiem, jo vairāk bērni spēj gūt no šīs uzraudzības.

PĀRVARĒT NEGATĪVĀS EMOCIJAS

Bērni var paust negatīvās emocijas un atbrīvoties no tām, pateicoties vecāku apziņas nomierinošajai klātbūtnei. Bērni līdz deviņu gadu vecumam nespēj loģiski spriest, bet, jūtot izprotošu vecāku atbalstu, viņi spēj gūt labumu no vecāku spriestspējas un tad atbrīvoties no negatīvajām emocijām. Izraudāšanās mīlošu vecāku rokās dziedē izbiedētā bērna sāpes.

Raudāšana vienatnē, kad neviens neklausās vai nesamīļo, pastiprina pamestības sajūtu un bērns nevar atbrīvoties no bailēm. Bērni uztver tagadni kā kaut ko mūžīgu, viņi nespēj spriest, tāpēc pastāvīgi pārprot realitāti.

Bērni spēj atdarināt un sazināties, un tikai tāpēc vecāki iedomājas, ka viņi ir arī spriest spējīgi

Ja kāds izturas neģēlīgi, bērni iedomājas, ka šis cilvēks būs vienmēr tāds. Izjūtot vairāk mīlestības, bērns ir pārliecināts, ka tā būs vienmēr. Ja bērns ziņu pārraidē redz, ka kāds ir aplaupīts, viņš baidās, ka varētu būt nākamais upuris. Viņš nespēj saprast, ka ir drošībā, jo mājai ir aizslēgtas durvis, — šādam secinājumam nepieciešama loģiskā domāšana. Bērns jūtas drošāk, ja māmiņa vai tētis viņu uzklausa un nomierina.

Meklējot labu skolu saviem bērniem, man gadījās dzirdēt kādu tēvu sakām: «Patiesībā nav jau īpašas nozīmes, kādi skolotāji vai bērni ir skolā. Bērnam agri vai vēlu jāsaprot, ka dzīvē valda džungļu likumi. Un labāk, ja viņi apgūst ātrāk, ar ko viņiem nāksies tikt galā.» Varbūt tas izklausās pārspīlēti un asi, taču tā tas nav.

Bērni cik vien iespējams jāsargā no ārpasaules negatīvās ietekmes, kamēr viņu smadzenēs nav attīstījusies spēja pareizi izprast realitāti. Kad ķermenis attīstās mātes miesās, nepieciešamo aizsardzību un atbalstu tam nodrošina mātes organisms. Tāpat arī nākamajos deviņos gados bērni jāsargā no pasaules negatīvajiem iespaidiem. Bērnus nesagatavo sliktai pieredzei, liekot viņiem izjust slikto.

Bērns ir kā maza, asnus dzenoša sēkliņa, ko nepieciešams pasargāt no bargiem laika apstākļiem, līdz tā kļūst spēcīgāka. Bērni jāsargā no sliktiem skolotājiem, rupjiem skolas biedriem, vakara ziņām utt. Mīloši vecāki un ģimene, atbalstoši draugi un skolotāji rada bērnu attīstībai ideālu vidi.

SPRIEŠANAS SPĒJU ATTĪSTĪBA

Spriešanas spējas bērniem attīstās daudz vēlāk. Lai bērna smadzenēs attīstītos spējas loģiski interpretēt realitāti, nepieciešami deviņi gadi. Būtu labi, ja bērnu līdz deviņu gadu vecumam izdotos pasargāt no ārpasaules skarbās realitātes un negācijām. Līdz četrpadsmit gadu vecumam bērni nespēj domāt abstrakti, saprast vai ierosināt hipotētiskas situācijas, patstāvīgi domāt loģiski un uzlūkot problēmas no kāda cita redzes viedokļa. Bērniem aptuveni divpadsmit gadu vecumā var parādīties spriešanas spēju aizmetņi, taču tie nav pilnībā attīstījušies. Ja kognitīvo spēju nav, bērni uztver pasauli pavisam citādi.

Mēs, pieaugušie, esam aizmirsuši, kāds ir skats uz pasauli, ja nav šo prāta spēju. No bērna skatu punkta pasaule ir milzu telpa, kas spēj sarūgtināt, apmulsināt un izraisīt nemieru. Mūsdienu ārpasaule ir pat vēl negatīvāka un agresīvāka nekā iepriekšējās paaudzēs. Līdz ar straujo saziņas līdzekļu attīstību bērni nemitīgi saņem negatīvās informācijas triecienus un kairinājumu.

Bērni saņem negatīvās informācijas triecienus un kairinājumu vairāk nekā jebkad agrāk

Ja kāds bērns citā valstī ir nolaupīts, izvarots vai noslepkavots, jums visnotaļ iznāk saskarties ar informāciju par šo atgadījumu — tā ir televīzijā, žurnālos, radio, laikrakstos un internetā. Šīm ziņām sasniedzot jūsu māju, bērni iztēlojas, ka šī traģēdija notikusi kaimiņos un var notikt arī ar viņiem. Ja bērniem pārāk bieži ļauts skatīties ziņas ar varmācības un nelaimes gadījumu izklāstu, notrulinās viņu dabiskais jūtīgums un vājinās saiknes izjūta ar vecāku virsvadību.

Atkārtota saskare ar varmācību un noziedzību bērniem liek iztēloties par normālu to, kas nav normāls un dabisks

Senāk bērniem nekad nenācās saskarties un tikt galā ar tik daudzām sāpīgām un negatīvām dzīves realitātēm. Arī pieaugušajiem nav viegli uztvert tik daudz informācijas, tomēr viņu smadzenes spēj ārpasaules notikumus interpretēt pareizāk, bērni to nespēj. Lai ko arī vecāki darītu savu bērnu aizsardzībai no šīm uzmācīgajām negācijām, tas palīdzēs viņiem justies drošiem, pašpārliecinātiem un pasargātiem.

BĒRNA TIEKSME PĒC MIERINĀJUMA

Kamēr nav attīstījusies loģiskā domāšana, bērniem nepieciešami daudzi mierinoši apliecinājumi, ka viss ir kārtībā. Ja nav spēju spriest vai domāt loģiski, bērni veido nepareizus priekšstatus un slēdzienus. Ieskatieties šajos piemēros.

Ja bērni nejūtas mīlēti, viņi secina, ka nekad nebūs mīlēti.

Ja kaut kas ir pazudis, bērns uzskata, ka tas nekad netiks atrasts vai aizstāts.

Ja bērns nedabū cepumu uzreiz, viņš domā, ka nekad to nedabūs.

Šis ieskats palīdz vecākiem saprast, kādēļ bērniem ir tik izteiktas emocionālas reakcijas.

Bērni ir ietiepīgas, jutīgas būtnes, kam jāiztiek bez loģiskās domāšanas

Kad vecāki dodas prom, bērni mēdz iedomāties, ka tie nekad neatgriezīsies. Pamatojumi nepārliecina bērnu, to spēj vienīgi uzklausīšana. Morāls atbalsts bērna trauslajām izjūtām sniedz mierinājumu, lai arī viņš nespēj spriest patstāvīgi.

Pamatojumi nepārliecina bērnu, to spēj vienīgi uzklausīšana

Vecāki zina, ka viņi atgriezīsies un viss ir kārtībā. Kad māte mierīgi un mīļi uzklausa bērnu, nomierinot, ka viss ir kārtībā, šī pārliecība no viņas apziņas pāriet tieši uz bērnu. Jūtoties saistīts ar vecākiem, bērns gūst labumu no vecāku dzīves pieredzes un apziņas.

BĒRNU ATMIŅA IR ATŠĶIRĪGA

Apmēram līdz deviņu gadu vecumam bērnu atmiņa ir atšķirīga. Viņi spēj atcerēties vārdus, domas un konkrētas darbības. Tā kā viņiem nav attīstījusies loģiskā domāšana, viņi dzīvi uztver kā pašreizējo brīdi. Ir nereāli gribēt, lai bērns, kuram nav deviņi gadi, atcerētos paņemt savu pusdienu sainīti vai kaut ko nolikt vietā. Viņš var iemācīties to darīt, ja kāds atkārtoti to atgādina, kā arī vairākkārtējos mēģinājumos, tomēr nevar cerēt, ka viņš to atcerēsies loģisko apsvērumu vadīts.

Māte kļūdaini skaidro: «Ja tu aizmirsīsi savu pusdienu sainīti, skolā jutīsies izsalcis.» Bērns nespēj izprast šo pamatojumu vai domāt saprātīgi par turpmāko. Labākais, ko vecāki var darīt, ir vienkārši pateikt: «Paņem, lūdzu, savu pusdienu sainīti,» vai arī: «Lūdzu, noliec to vietā.»

Ja no bērna tiek gaidīts pārāk daudz, tas pastiprina izjūtu, ka vecāki nespēj vadīt un ka bērns ir slikts, jo pretojas vai arī ir kaut kādā ziņā nepilnvērtīgs. Neviens no šiem slēdzieniem nav pareizs. Bērns vienkārši nav gatavs atcerēties to, kas ir loģiski saprotams vai pamatojams.

Bērnu aizskar tas, ka vecāki sarūgtināti saka: «Kā tu varēji aizmirst?» Patiesībā bērns nav aizmirsis, jo viņš vispār nav varējis to iegaumēt! Ja kāds ir aizmirsis, tad tas ir kāds no vecākiem, kas nav sapratis, ko var gaidīt no bērna, kam vēl nav deviņi gadi.

KAD GRIBA IR PĀRĀK SPĒCĪGA

Vēloties vairāk, bērni ar stipru gribu pamazām spēj atzīt, kas ir iespējams un kas ne, jo to ir iemācījušies viņu vecāki. Bērni gūst labumu no vecāku pieredzes, proti, ka ne vienmēr var uzreiz dabūt visu, ko grib, taču, ja nepadodas, vēlāk dabū to, kas vajadzīgs. Kad bērni izjūt zaudējuma sāpes, gandarījuma kavēšanos vai arī vilšanos, viņi jūtas saprasti, apzinoties saikni ar vecākiem, kas viņus uzklausa, viņu brieduma pieredzi un paplašināto apziņu.

Kad bērni jūtas saprasti, viņi savienojas ar vecāku brieduma pieredzi

Spēcīga rakstura bērni ļausies dusmu uzplūdiem, taču pamazām kļūs atsaucīgāki. Bērni, kas mēdz pretoties, no jauna izjūt savu iekšējo tieksmi sadarboties ar vecākiem, jo pretestība rada berzi, kas nepieciešama, lai spēcinātu saiknes izjūtu. Bērniem nepieciešams laiku pa laikam pretoties vecākiem, lai izjustu šo saikni. Izjūtot savu saistību ar vecākiem, viņi kļūst atvērti un ļaujas vecāku virsvadībai.

Šis jaunais skatījums maina mūsu izpratni par bērnu negatīvo uzvedību vai attieksmi.

Kad bērni ir nevaldāmi vai neatsaucīgi, viņi nav slikti — viņi vien- kārsi nepakļaujas vadībai. Viņi nav nedz jāsoda, nedz arī jāliek justies vainīgiem, lai labotos vai kļūtu disciplinētāki. Viņiem vienkārši ir jāatgriežas atpakaļ uzraudzībā. Kā uzraudzībā? Vecāku uzraudzībā. Kad vecāki lieto piecus pozitīvās audzināšanas paņēmienus, bērni atkal ļaujas vecāku vadībai un labprāt pielāgojas un sadarbojas.

Bērni nekad nav slikti, viņi vienkārši nepakļaujas vadībai

Ar pozitīvās audzināšanas palīdzību bērni netiek vienkārši uzraudzīti — viņiem tiek dota iespēja izjust šo uzraudzību. Tieši tāpēc pozitīvā audzināšana netika atklāta agrāk. Iepriekšējo paaudžu bērni nebija nākuši pasaulē tik jūtīgi, lai apjaustu vecāku vadību. Ja bērniem nebūtu spēju just, viņi nereaģētu uz pozitīvo audzināšanu. Mūsdienās, kad sabiedrības apziņā ir notikušas pārmaiņas, šie paņēmieni iedarbojas uz visiem bērniem pat tad, ja viņi nav audzināti ar šīm metodēm. Visu vecumu bērni kļūs atsaucīgi.

Pozitīvās audzināšanas paņēmieni iedarbojas tāpēc, ka bērni mūsdienās kļuvuši jūtīgāki

Daudzas pazīstamas audzināšanas metodes ir cietušas neveiksmi, jo nav pilnīgas. Ar to nepietiek, ja bērniem ir ļauts darīt visu, ko vien viņi grib. Dodot bērniem lielāku brīvību, vecākiem jānodrošina stingra vadība. Iemācoties līdzsvarot pieaugušo brīvību ar palielināto uzraudzību, pozitīvās audzināšanas metožu izmantošana ir sekmīga.

LĪDZSVAROT BRĪVĪBU UN UZRAUDZĪBU

Spēcinot saikni starp vecākiem un bērniem, pozitīvā audzināšana nodrošina līdzsvaru starp brīvību un uzraudzību. Bērni ne tikai izbauda brīvību būt neatkārtojamiem un atšķirīgiem, bet arī jūt stingru nepieciešamību atdarināt vecākus un mācīties no viņiem. Brīvība pretoties būtībā spēcina bērnu personību, vienlaikus savienojot ar vecāku gribu un apziņu.

Atļauja teikt «nē» palīdz bērniem izprast pašiem savas alkas, tomēr galu galā tā spēcina bērnu dziļāko tieksmi sadarboties ar vecākiem un baudīt mīlestību un atbalstu. Neapzinoties saikni ar vecākiem, bērni ātri vien aizmirst savu galveno sliecību — sadarboties ar viņiem. Ar piecu pozitīvās audzināšanas paņēmienu palīdzību saikne ar vecākiem tiek atjaunota un bērns atkal kļūst atsaucīgs.

Kad bērni uzvedas nevaldāmi, viņiem ir vajadzīgi nevis soda draudi, bet gan saiknes atgūšana ar vecākiem

Atļauja teikt «nē» un gribēt vēl rada spēcīgas negatīvas emocijas, kad vēlamais netiek dabūts. Šo spēcīgo emociju izpaušana ne tikai palīdz bērnam iemācīties apvaldīt negatīvās izjūtas, bet arī vairo viņa spējas iedziļināties savos pārdzīvojumos. Ja bērnam ir ļauts izpaust negatīvās emocijas, attīstās izjūtu saskarsme, kas nepieciešama, lai viņš spēcinātu saikni ar vecākiem.

Izjūtu atskārsme palīdz bērniem izprast savas iekšējās vajadzības. Pastiprinoties jūtīgumam, bērni vairāk apjauš savu vajadzību pēc vecāku mīlestības un vadības. Līdz ar to tiek rosināta viņu vēlme atsaukties vecāku lūgumam un mācīties no viņiem. Šie bērni mācās labot kļūdas nevis tāpēc, ka ir kaunināti vai sodīti, bet drīzāk gan tāpēc, ka ietekmējas no vecāku iedzimtās apziņas par pareizo un nepareizo, labo un slikto, gudro un muļķīgo. Lai ari bērni nezina to, ko zina vecāki, viņi spēj gūt labumu no vecāku zināšanām vai citiem avotiem, izlabot kļūdas un veikt nepieciešamo koriģēšanu.

Katram no pieciem brīvības principiem jābūt līdzsvarotiem ar cieņas pilnu attieksmi. Pretoties var, tomēr noteicēji ir mamma un tētis. Pieci brīvības principi nedarbojas, ja vecāki nesaglabā stingru vadību.

Ja bērnam tiek dota neierobežota brīvība, tas ir sava veida visatļautības pāridarījums. Bērniem nepieciešams just, ka viņi ir vecāku uzraudzībā. Tas ir iespējams, lietojot mīlestības pilnos pozitīvās audzināšanas paņēmienus.

KONTROLES ZUDUMA DIVAS PROBLĒMAS

Kad bērni zaudē savu iekšējo tieksmi atsaukties vecāku vadībai, rodas divas ievērojamas problēmas. Viņi, izslīdot no vecāku kontroles, emocionāli izrāda sāpes un apjukumu vai arī uzkrāj šīs izjūtas sevī. Lai arī dažiem bērniem raksturīgas šīs abas reakcijas vai arī tās parādās pārmaiņus, parasti zēni izrāda emocijas uz āru, bet meitenes uzkrāj sevī. Ja bērni nesaņem nepieciešamo atbalstu, ko sniedz vecāku uzraudzība, viņi turpina izrādīt dažus nesavaldības simptomus.

Zēni parasti izrāda savas iekšējās sāpes un apjukumu, bet meitenes to uzkrāj sevī

Zēni kļūst īpaši nesavaldīgi, pretojas pieaugušajiem un slikti uzvedas. Nesaņemot ģimenes un vecāku atbalstu, viņi pārāk viegli ļaujas vienaudžu vadībai. Viens bojāts ābols spēj iznīcināt visu kravu; labu bērnu it viegli ietekmē citi, kas nav tik labi. Ja tīņi pazaudē savu saikni ar vecākiem, jārēķinās ar risku, ka viņus var sabojāt vienaudži, kas ir vēl nepakļāvīgāki.

Izslīdot no vecāku kontroles, zēni mēdz zaudēt savu koncentrēšanās spēju. Viņi kļūst pārmērīgi aktīvi un tas noved pie individuālas vai bara agresivitātes, varmācības, narkotiku lietošanas, gadījuma rakstura seksa, zemiskuma un cietsirdības. Vecāku uzraudzībai vājinoties, pasliktinās bērna sekmes, mazinās viņa līdzdalība skolas un ģimenes pasākumos. Ja nav vecāku kontroles, zēni nespēj attīstīt savas īstās spējas.

Vecāku uzraudzībai vājinoties, pasliktinās bērna sekmes, mazinās viņa līdzdalība skolas un ģimenes pasākumos

Lai arī meitenes mēdz pārdzīvot dažas no šīm problēmām, parasti viņas uzkrāj sevī neizbēgamo apjukumu un sāpes, ko izraisa vecāku atbalsta zaudējums. Meitenes parasti zaudē pašpaļāvību, cieš viņu pašapziņa. Dažas meklē atbalstu nevis pie vecākiem, bet gan pie zēniem un nevietā izmanto savu seksualitāti, lai izpelnītos uzmanību un justos īpašas.

Zēni tātad kļūst hiperaktīvi un nespēj koncentrēties vai disciplinēt sevi, savukārt meitenes mēdz pievērst pastiprinātu uzmanību savām nepilnībām un trūkumiem. Tas izraisa negatīvas izjūtas, tenkošanu, sakāpinātas svara problēmas, mazisku attieksmi pret citām meitenēm, vāju pašapziņu, tīņu grūtniecību, pašnāvnieciskas tieksmes, ļaušanos varmācīgiem partneriem, tieksmi pēc narkotikām un depresiju. Ja nav vecāku atbalsta, meitenes nespēj attīstīt savas īstās spējas.

BRIEDUMA DEVIŅGADES

Lai bērni kļūtu par veselīgiem un veiksmīgiem pieaugušajiem, viņiem jāizdzīvo trīs brieduma deviņgades. Pirmos deviņus gadus bērni attīstās paļāvībā un pilnīgā atkarībā no vecākiem. Nākamajā deviņgadē (no 9 līdz 18 gadiem) bērni un pusaudži attīstās, mācoties paļauties paši uz sevi, un kļūst arvien patstāvīgāki. Trešajā posmā no 18 līdz 27 gadiem) jaunieši kļūst pilnīgi neatkarīgi.

Pirmajā posmā vecāki ir pilnīgi atbildīgi par bērnu. Otrajā posmā vecāku uzdevums ir saglabāt vadības izjūtu, tomēr dot bērnam vai pusaudzim arvien lielāku brīvību un neatkarību. Kontroles mazināšanas process ir pakāpenisks. Bērni nevar iemācīties paļauties uz saviem spēkiem, ja viņiem nav dota iespēja uzņemties atbildību. Bērniem vajadzīga arvien lielāka brīvība, lai attīstītu veselīgu atbildības sajūtu.

Tāpat ka dzīves pirmajā posma, vecākiem nevajag gaidīt, ka bērni bus ideāli — viņi kļūdās visos vecumos.

Bērniem vajadzīga arvien lielāka brīvība, lai attīstītu atbildības sajūtu

Trešajā posmā (no 18 līdz 27 gadiem) vecākiem jāsāk atteikties no atbildības par bērniem. Tomēr vecāki saglabā svarīgu lomu un, cik vien spēj, atbalsta bērnus. Šis atbalsts vērsts galvenokārt uz to, ko bērns lūdz vai arī uzskata par vajadzīgu, nevis uz to, kas viņam nepieciešams pēc vecāku domām. Piemēram, vecāki varētu dot padomu, dzīvesvietu vai naudu, ja bērnam tas vajadzīgs vai arī, ja viņš to lūdz.

Mīlošiem vecākiem jāpārstāj raizēties par savu pieaugušo bērnu — labāk vajadzētu apbrīnot viņa pūliņus gūt panākumus. Raizējoties par pieaugušo bērnu, jūs liekat viņam manīt, ka, jūsuprāt, kaut kas nav kārtībā ar viņu vai arī ka jūs neuzticaties viņam. Vecāki, labu gribēdami, cenšas labot savas agrāk pieļautās kļūdas un, piedāvājot nelūgtu palīdzību, izdara lāča pakalpojumu bērnam, kam jau pāri astoņpadsmit.

ATBILDĪBAS SAJŪTAS ATTĪSTĪBA

Pirmajā dzīves posmā bērnu attīstība ir lielā mērā atkarīga no vecāku atbalsta. Ja nav pilnīgas vecāku uzraudzības, viņi ir spiesti izaugt pārāk ātri un neiziet visus attīstības aspektus. Mācoties uzticēties citiem un paļauties uz viņiem, bērni pamazām spēj paļauties paši uz sevi.

Jūs nemūžam nevarētu iemācīties staigāt pa virvi, ja būtu jāvingrinās augstu gaisā bez drošības tīkla. Sākumā jūs mācāties staigāt tuvu pie zemes. Tad virvi paceļ augstāk, taču zem jums ir drošības tīkls. Būtu neiespējami apgūt jauno prasmi, neapzinoties, ka var droši krist. Drošā paļāvība uz citiem un apziņa, ka šis atbalsts ir pelnīts, veido stipru pamatu turpmākai patstāvības attīstībai.

Pirmajā posmā vecākiem jāliek skaidri saprast, ka viņi ir noteicēji, pretējā gadījumā bērni uzņemas pārāk daudz atbildības. Bērniem smadzenes nav pietiekami attīstījušās, lai spriestu vai uzlūkotu notiekošo no kāda cita viedokļa. Kad viņus mīl, viņi iedomājas, ka tas ir tāpēc, ka ir mīlami. Bērni uzņemas atbildību — viņi domā, ka liek citiem sevi mīlēt. Ja viņus nemīl, viņi saprot, ka nav mīlami, un liek citiem nemīlēt sevi.

Bērni uzņemas atbildību par visu, kas notiek ar viņiem vai ap viņiem

Bērni ir egocentriski. Zeme griežas ap viņiem. Ja notiek kas labs, viņi uzskata, ka tas ir viņu nopelns; ja gadās kas slikts, viņi iedomājas, ka ir atbildīgi arī par to. Nespēdami spriest vai uzlūkot notiekošo no cita viedokļa, viņi kļūdaini uzņemas pārāk lielu atbildību.

Piemēram, ja māte vai tēvs ir sliktā omā, viņi nevar iedomāties, ka cēlonis var būt pilnīgi nesaistīts ar viņiem; bērns uzreiz iedomājas, ka tā ir viņa vaina. Šī tieksme uzņemties pārāk daudz atbildības ir labojama, ja māte vai tēvs pats uzņemas atbildību par savu slikto omu.

Pat ja vecāki izturas jauki pret bērnu, viņiem ir jācenšas uzlabot savu garastāvokli, citādi bērns vienalga jutīsies vainīgs. Ja māte vai tēvs izrāda sarūgtinājumu par bērnu, stāvoklis pasliktinās vēl vairāk — bērns jūtas vēl vainīgāks un secina, ka viņš ir slikts vai mazvērtīgs. Ja vecāki nesavaldīgi uzturas pret bērniem, viņiem pēc laika jāatvainojas, citādi bērni sāk domāt, ka viņi ir vainojami ikreiz, kad vecāki uzkliedz vai strīdas.

Bērni jūtas vainīgi ikreiz, kad vecāki strīdas

Kad vecāki strīdas, viņiem vajadzētu ieiet citā istabā, citādi bērni jūtas pārāk vainīgi. Ideāli būtu, ka vecāki spētu domstarpības nokārtot mierīgi un viņiem nebūtu jāuzsāk niknas kaujas. Ja tomēr tā gadās, jāizvairās no trokšņa un jāiet citā telpā. Bērni, kļūstot par lieciniekiem nepievilcīgai attiecību skaidrošanai, jūtas par to atbildīgi; viņiem ir vajadzīga ne tikai vecāku vadība, bet arī viņu spēja pašiem savaldīties.

JĀSAPROT ROBEŽLĪNIJA STARP PAAUDZĒM

Vecākus un bērnus šķir paaudze. Šī robežlīnija vienmēr jāņem vērā. Vecāki ir virs tās, bērni — zem. Atrasties virs robežlīnijas nozīmē uzņemties atbildību un vadību; zem līnijas esošie ir atkarīgi no vecākiem, kas atrodas virs līnijas, un pakļaujas viņu vadībai.

Kad vecāki ir rāmi, līdzsvaroti, mīloši, mierpilni, izprotoši, godbijīgi, līdzjūtīgi un atsaucīgi, viņi valda paši pār sevi un atrodas virs līnijas. Kad bērni ir atkarīgi no vecāku vadības, viņi atrodas zem līnijas. Bērniem jājūtas kā bērniem, viņiem ir iespējams gūt labumu no vecāku spējām un apziņas.

Ja vecāki ir vadībā, bērni spēj attīstīt visas vajadzīgās iemaņas augšanai. Bērniem ir iedzimtas spējas cienīt citus, sadarboties, piedot, laboties, dalīties ar citiem, mīlēt, neatkāpties un piemēroties, taču viņiem vajadzīga to cilvēku vadība un atbalsts, kas jau ir apguvuši šīs mācības. Kad vecāki ir virs robežlīnijas un bērni zem tās, bērni smeļ savai attīstībai nepieciešamo no vecāku apziņas avota.

Ja vecāki izturas bezatbildīgi viens pret otru, apkārtējo sabiedrību vai pret bērniem, bērni nevar rēķināties ar viņu atbalstu. Kad vecāki vairs nespēj savaldīties un uzvedas kā bērni, viņi noslīd zem robežlīnijas. Ja tā notiek, bērni pāriet virs šīs robežlīnijas un kļūst daudz atbildīgāki.

Kad vecāki noslīd zem robežlīnijas, bērni var pārāk ātri kļūt pieauguši

Šī iemesla dēļ kliegšana un spiegšana uz bērniem spēj viņus ātri savaldīt. Kad vecāki kliedz, spiedz, iepļaukā, sit vai soda bērnus, viņi bieži ir zaudējuši savaldīšanos un uzvedas kā bērni, kas izslīdējuši no kontroles. Ja kāds no vecākiem, uzvedoties kā bērns, pārvietojas zem līnijas, bērni pāriet virs līnijas un īslaicīgi uzvedas gluži kā pieaugušie. Lai arī bērns pārtrauc to, ko viņš ir darījis, viņš tagad ir pats sev noteicējs, bez vecāku atbalsta un vadības.

Ja mamma vai tētis zaudē pašsavaldīšanos, bērns ir savā vaļā un pēkšņi «pārslēdzas» uz ekstremālo režīmu. Tas nav tik vienkārši — bērns ir spiests pārāk agri kļūt par pieaugušo. Neizjūtot vecāku vadību, viņam šī loma jāuzņemas pašam. Ja bērni pārāk strauji kļūst pieauguši, viņi apspiež savas personības attīstību. Kad vecāki zaudē savaldīšanos, bērni drīz vien kļūst uzvedīgāki, taču tas viņiem nenāk par labu — viņi tiek galā ar savām negatīvajām izjūtām, tās apspiežot, nevis mācoties pārvaldīt.

Apmēram tas pats notiek, ja bērni ir atstāti novārtā vai pamesti. Piemēram, ja bērns divpadsmit gadu vecumā aiziet no mājām, dažām viņa personības šķautnēm nekad nav lemts pilnveidoties. Iespējams, viņš funkcionē gluži kā pieaugušais, tomēr viņam nav izkoptas noteiktas prasmes — veselīga emociju pārvaldīšana, spēja būt atkarīgam no citiem un lūgt palīdzību. Viņš var likties ļoti mīlošs, tomēr cieša tuvība vai ilgstošu attiecību veidošana viņam sagādā lielas grūtības. Taču tas nenozīmē, ka viņš lemts neveiksmei—vienkārši viņam kaut kā pietrūks.

Lai bērniem būtu iespējams pilnvērtīgi attīstīties, viņiem jāaizvada astoņpadsmit gadi zem paaudžu robežlīnijas. Viņiem nepieciešams apzināties, ka vecāki vada viņus, ka var paļauties uz viņu palīdzību un ka vecāki negaida atbalstu no bērniem.

ŠĶIRŠANĀS UN PAAUDŽU ROBEŽLĪNIJA

Ja vecāki šķiras, tas iespaido arī paaudžu robežlīniju. Kad viena no vecākiem nav, bērns nereti paceļas pāri robežlīnijai, lai mierinātu un atbalstītu sāpināto māti vai tēvu. Lai bērni ģimenē augtu zem līnijas, pāri līnijai jābūt abiem vecākiem. Kad viena no vecākiem nav klāt, jo viņš ir vai nu šķīries, vai vienkārši pametis ģimeni, bērni tiecas pacelties pāri līnijai, cenšoties aizvietot trūkstošo māti vai tēvu.

Turklāt, ja kāds no vecākiem kļūdaini meklē bērnā emocionālu at- balstu, šis bērns paceļas pāri paaudžu līnijai. Kad vecākiem nepieciešams emocionāls atbalsts, viņiem jāgriežas pie cita pieaugušā, kas ir virs robežlīnijas. Nav labi censties gūt atbalstu no bērniem, nevis no pieaugušajiem draugiem.

Kad vecākiem nepieciešams emocionāls atbalsts, tas ir jāmeklē pie cita pieaugušā, kas ir virs robežlīnijas

Šī iemesla dēļ vientuļie vecāki tiek mudināti pēc šķiršanās atsākt pilnvērtīgu dzīvi. Nav pareizi meklēt bērnos savas dzīves piepildījumu. Varbūt vecākiem tas šķiet patīkami, taču bērniem nav iespējams normāli attīstīties, viņi pārāk ātri kļūst pieauguši, mēdz uzņemties pārāk lielu atbildību un pēc tam cieš no dažāda veida vainas apziņas un mazvērtības kompleksa.

Lūk, daži simptomi, kas norāda uz pārmērīgu atbildības uzņemšanos.

Sensitīvie bērni mēdz justies kā upuri un bezspēcīgi dabūt to, ko grib.

Komunikatīvie bērni bieži vien izdabā citiem, noliedzot paši savas vēlmes.

Receptīvie bērni kļūst padevīgi, pasīvi un zaudē radošo dzirksti.

Aktīvie bērni gūst lielus panākumus, taču nereti ir negodbijīgi, pārāk pavēlnieciski vai aizskaroši pret pārējiem.

Kad vecāki izturas ar atbildības sajūtu un atrodas virs paaudžu robežlīnijas, bērniem tiek dota iespēja veselīgai attīstībai. Viņi gan kļūdās, gan ari ļaujas niķošanās lēkmēm, tomēr attīsta visas nepieciešamās prasmes, lai pamazām kļūtu par pieaugušajiem. Ja vecāki grib, lai viņu bērni attīstītos zem robežlīnijas, viņiem nepieciešamības gadījumā jāmeklē palīdzība pie citiem pieaugušajiem.

Šis skatījums atbrīvo vientuļos vecākus no vainas apziņas, kas

reizēm viņus attur no jaunas iepazīšanās un romantiskas mīlestības. Lai arī jūsu bērni varbūt tam pretosies, jums noteikti vajag iet ļaudīs. Jūsu bērniem skaidri jāsaprot, ka jums ir pašiem sava personīgā dzīve, kas neskar viņus, un ka jums nepieciešami citi, kuru klātbūtnē jūs jūtaties labi un kas apmierina jūsu vajadzības pēc sabiedrības, draudzības, parunāšanās, romantikas un izpriecām. Ja jūs nerīkosieties, lai dabūtu sev vajadzīgo citur, jūsu bērni jutīsies pārmērīgi atbildīgi.

PUSAUDŽU UZRAUDZĪŠANA

Daži vecāki par daudz cenšas kontrolēt savu tīņu gaitas, savukārt citi ļauj pārāk lielu brīvību. Nav reglamentējošu noteikumu katram vecumam; lai noteiktu, cik lielu brīvību un kad tīnim var dot, jāvadās pēc veselā saprāta un mēģinājumu un kļūdu principa.

Konkrētu uzvedības normu uzstādīšana ir tikai vecāku ziņā; tas attiecas uz televizora skatīšanos, telefona sarunām, ārpusskolas pasākumiem, ēšanas režīmu, mājas uzdevumu sagatavošanu, laiku, kad jāierodas mājās, satikšanos ar draugiem, seksuālo uzvedību, kabatas naudu, izskatu un manierēm.

Bērna brīvības palielināšana ir dabisks process, kam pamatā ir ilgstošas pārrunas starp vecākiem un bērniem un ar citiem vecākiem un skolotājiem attiecībā pret to, ko viņi uzskata par pieņemamu. Lai arī pusaudžiem tiek dota daudz lielāka brīvība izlemt savu dzīvi, tomēr joprojām ir vajadzīgi pieci pozitīvās audzināšanas paņēmieni, lai saglabātu kontroli.

Ja sešpadsmit gadu vecumā pusaudzis nepakļaujas vadībai un necienīgi ar jums strīdas, viņam tomēr vajadzīga piespiedu izolēšana. Kad tīnis atkal sāk runāt normāli, viņam jāliek skaidri saprast, ka viņa uzvedībai nav attaisnojuma un ka jūs gribat, lai viņš izturētos ar cieņu. Kad bērni sāk skaidrāk izteikt savu domu, vecākiem jāpatur prātā, ka nav ieteicams savu lūgumu pastiprināt ar soda draudiem vai gariem paskaidrojumiem.

Ja jūsu tīņi pretojas lūgumiem, ļoti vietā ir atlīdzības piesolīšana vai komandēšana. Pasakiet savu sakāmo un ļaujiet bērnam to kārtīgi apdomāt. Kamēr bērni vēl nav atstājuši mājas, viņiem joprojām vajadzīgs jūsu noteicošais vārds, bet ne sods. Bērni ar katru gadu arvien vairāk nobriest un viņiem noteikti jādod lielāka brīvība.

Kamēr bērni vēl nav atstājuši mājas, viņiem joprojām vajadzīgs jūsu noteicošais vārds

Pusaudžiem, tāpat kā maziem bērniem, nepieciešama kontrole. Pat ja jūs fiziski neesat klāt, tas, ka jūs zināt, kur viņi ir un ko dara, palīdz bērniem justies uzraudzītiem. Ši kontrole bieži vien tiek zaudēta, kad bērni kļūst patstāvīgāki skolā. Bērni pārnāk mājās, vecāki jautā, kā gāja, taču bērniem nav nekā liela ko teikt. Dažkārt, lai spētu stāstīt par dienas notikumiem, viņiem nepieciešams kādu laiku atslēgties no tiem vai arī pārrunāt par to ar draugu pa telefonu. Lai jūsu tīņi dalītos notikušajā ar jums, būtiski svarīgi ir nezaudēt savu klātbūtni

viņu dzīvē.

Vecāki nereti ir tik aizņemti, ka piedalīšanās skolas pasākumos un saiknes saglabāšana ar bērnu var būt ļoti apgrūtināta. Vairumam vecāku tiešā saikne ar skolu ir viņu bērni, taču bērni ir nerunīgi. Bērniem nepieciešams, lai vecāki būtu iesaistīti skolas pasākumos, tad būtu iespējams daudz brīvāk par to aprunāties. Par laimi, jaunās tehnoloģijas šo saiknes veidošanu atvieglo.

INTERNETA IZMANTOŠANA SASKARSMES UZLABOŠANAI

Lai saglabātu labāku saikni ar bērna skolas dzīvi un pasākumiem, mūsdienu vecākiem iespējams izmantot internetu. Arvien vairāk skolu Amerikā izmanto brīvās programmas, lai sazinātos ar skolēnu vecākiem.

Tagad vecāki ar interneta palīdzību var uzzināt bērnu sekmes, ikdienas mācāmo vielu, projektus, mājas darbus un progresa ziņojumus, kā arī raidīt e-pasta ziņojumus skolotājiem un citiem vecākiem. Internetā ir pieejams arī kalendārs ar bērna Skolas un ārpusklases pasākumiem, ģimenes kalendārs, kurā atzīmēti visi bērna pasākumi. Ja skola šo iespēju vēl neizmanto, vecāki var ierosināt skolas vadībai to uzsākt. Šī jaunā sistēma ir brīva un pieejama vecākiem un skolām.

Internetā vecākiem ir pieejama tieša informācija par bērnu skolas pasākumiem

Veltījot dažas minūtes, lai iekļūtu internetā, vecāki var uzreiz gūt informāciju par bērna skolas gaitām; ar dažiem «peles» klikšķiem aizsūtīt ziņojumu vai jautājumu citu bērnu vecākiem. Lai uzzinātu vairāk par šo programmatūru, ko par brīvu piedāvā Achieve Communications, izejiet tīklā uz viņu adresi www.achieve.com.

Uzlabotais informācijas līmenis atvieglo bērna un vecāku sazināšanos. Kad vecāki jautā «kā gāja», viņi nevar īpaši cerēt uz izsmeļošu atbildi. Taču, ja viņi uzdod konkrētu jautājumu, veidojas labāka saskarsme. Vecākiem vispārīgo jautājumu vietā vajadzētu uzdot detalizētākus.

Kā tev veicas ar zinātnisko projektu izstrādi?

Kā gāja beisbola treniņā?

Kā Džesika šodien izturējās pret tevi?

Ko skolotājs teica par tavu referātu?

Bērni spēj runāt un arī runās par savām skolas gaitām, ja vecākiem ir informācija par skolā notiekošo. Jo aktīvāk vecāki piedalās skolas pasākumos un jo labāk informēti par bērnu mācībām un draugiem, jo atklātāk bērni par to runā. Lai saglabātu kontroli pār bērniem un ietekmi, būtiski svarīgi ir regulāri pārrunāt ar viņiem notiekošo skolā un ikdienas gaitās. Ja zūd vecāku ietekme, bērni kļūst uzņēmīgi pret vienaudžu ietekmi.

Lai saglabātu ietekmi uz bērniem, vecākiem ir būtiski svarīgi regulāri pārrunāt ar viņiem skolas gaitas

Izmantojot www.achieve.com, jūs spējat sazināties ar citiem vecākiem un gūt informāciju, kā viņi audzina savus bērnus. Kad es audzināju savējos, bija gandrīz vai neiespējami noorganizēt regulāras vecāku tikšanās, lai parunātos par to, ko viņu bērni dara un kas viņiem tiek atļauts.

CITU VECĀKU ATBALSTS

Ja vecāki savā starpā nesazinās, bērni gūst pārāk lielu varu, piemēram, bērns var teikt, ka viņš ir vienīgais, kam līdz pulksten vienpadsmitiem vakarā jau jābūt mājās, un jūs jūtaties spiesti mainīt šo «komandantstundu». Taču patiesībā tikai viens no vecākiem ir atļāvis nākt mājās vienpadsmitos, pārējie noteikuši laiku līdz desmitiem. Vecāki to neuzzina, ja neapmainās ar informāciju. Pārrunas ar citiem vecākiem jums atvieglo noteikt atbilstošos «griestus» un palīdz saglabāt kontroli.

Iedibiniet atbalsta grupas, kas tiekas reizi mēnesī, lasiet šo grāmatu un apspriediet pašreizējos sarežģījumus attiecībās ar saviem bērniem. Runājot par savām problēmām un klausoties citos, jūs gūstat lielāku skaidrību, turklāt audzināšanas darbs kļūst vieglāks. Ja jūs jūtaties viens, šis process ir nevajadzīgi smags. Vecākiem nepieciešams atbalsts, tāpat kā bērniem. Ja gūsiet atbalstu no citiem vecākiem, ieguvēji būs arī jūsu bērni.

Kad jūs jūtat šo atbalstu, jums ir daudz vieglāk saglabāt stingru kontroli un vadību, tajā pašā laikā ļaujot bērniem pretoties. Piepalīdzot citiem, kam ir tādi paši pienākumi un uzskati, jūs varēsiet visefektīvāk lietot praksē piecus pozitīvos principus.

Piecu principu izmantošana praksē

Visos bērnos ir kāds apslēpts slēdzis. To nospiežot, bērnam tiek atgādināts, ka viņš vēlas sadarboties un iepriecēt savus vecākus. Pieci principi un pieci pozitīvās audzināšanas paņēmieni galvenokārt koncentrējas uz šo slēdzi. Mācoties to iedarbināt vēl un vēlreiz, vecāki gūst nepieciešamo kontroli, lai spētu bērnu vadīt. Visu vecumu bērni mācās galvenokārt sadarbojoties un atdarinot. Ja vecāki šo maģisko slēdzi nedarbina, bērnu spējas mācīties un attīstīties tiek ierobežotas.

Visu vecumu bērni mācās galvenokārt sadarbojoties un atdarinot

Pozitīvā audzināšana iedarbojas arī uz bērniem, kas nav audzināti ar šiem pieciem principiem. Nekad nav par vēlu kļūt par lieliskiem vecākiem un iedvesmot savus bērnus uz sadarbību. Lai cik vēlu jūs sāktu, šie pieci principi jums palīdzēs uzlabot saprašanos, radīt sadarbību un atraisīt bērnos iespējami labākās īpašības.

MĀTES UN MEITAS

Vissaspīlētākās un sarežģītākās attiecības rodas starp mātēm un augošajām meitām, jo mātes nereti cenšas joprojām visu vadīt bērna

dzīvē. Eļļu strīda ugunī pielej tas, ka meitas mēdz pretoties mātēm jo vairāk tāpēc, ka, mazākas būdamas, pārāk daudz piekāpušās.

Lai attīstītu savu personības apziņu, meitas jūt nepieciešamību cīnīties, ignorēt vai sacelties pret mātes vadību. Ja tā gadās, pozitīvās audzināšanas piecu paņēmienu lietošana mācīs mātei saglabāt kontroli veselīgākā veidā, nepaceļot balsi, nepavēlot un neizrādot emocijas, arī nedraudot ar sodu. Mātes neapzinoties rada bērnos jaunu pretestību, jo, cenšoties panākt citādu uzvešanos, pārmērīgi apkrauj tos ar paskaidrojumiem.

TĒVI UN MEITAS

Tēvi nereti atsvešina savas meitas, jo, nejautājot pietiekami daudz jautājumu, steidz piedāvāt risinājumu. Vīrieši parasti nesaprot sieviešu tieksmi parunāties un dalīties pārdzīvojumos, lai arī viņu meitas neprasa padomu vai palīdzību. Vīrieši kļūdaini iedomājas, ka viņu pienākums allaž ir visu nokārtot, turpretī mazai meitenītei, pusaudzei vai sievietei parasti vajadzīgs vienkārši parunāties un justies uzklausītai.

Tā kā tēvi parasti ir vairāk aizņemti ar ģimenes apgādāšanu, viņi bieži vien mazāk iesaistās bērna audzināšanas ikdienā. Nereti mazās meitas to uztver kā tēva uzmanības trūkumu.

Taču patiesībā tēvs ir ļoti norūpējies par meitas labklājību, un tieši tas ir viens no iemesliem, kādēļ viņš tik cītīgi strādā. Tajā pašā laikā, nebūdams iesaistīts ikdienas sīkumos, viņš neizrāda lielu interesi par tiem. Viņu nodarbina vispārējā labklājība, viņam neliekas tik svarīgi, vai meita staigā džinsos, matus saņēmusi «zirgastē», vai arī svārkos ar pieskaņotu bereti.

Tas ir skumji, jo, ja tēvu neinteresē meitas dzīves sīkumi, viņa to iztulko kā vienaldzību. Lai nezustu saikne ar meitu, tēvam jāatvēl laiks, lai uzdotu kompetentus jautājumus un iemācītos uzklausīt, nesteidzot dot padomu.

MĀTES UN DĒLI

Mātes bieži vien zaudē cieņu savu dēlu acīs, jo mēdz nemitīgi izrīkot un, sastopoties ar dēla neatsaucību, vēlāk padoties. Mātes mēdz sūdzēties, ka dēli viņas neuzklausa. Tas notiek tāpēc, ka viņas dod pārāk daudz padomu un pamācību.

Zēniem parasti ir vajadzīga lielāka rīcības brīvība un vieta eksperimentiem nekā meitenēm. Viņiem ir izteiktāka prasība pierādīt, ko spēj izdarīt patstāvīgi. Ja zēniem pārāk daudz palīdz, viņi to uztver kā neuzticēšanos; ar laiku zēns noslēdzas un pārstāj klausīties.

Zēniem parasti ir vajadzīga lielāka rīcības brīvība un vieta eksperimentiem nekā meitenēm

Mātes nereti cenšas zēnus savaldīt, izpaužot savu sarūgtinājumu vai arī lasot garas pamācības. Tā ir parasta kļūda un izraisa zēnu strauju atsvešināšanos, līdz ar to mātes uzraudzība kļūst vēl vājāka. Kad zēns pretojas vai arī neatsaucas uz mātes lūgumu vai komandu, viņai jābūt gatavai uz dēla dusmu izvirdumu un nepieciešamo izolēšanu. Ja māte vienkārši padodas vai arī gaida tēti pārnākam, viņa galīgi zaudē kontroli.

Liela nozīme ir arī tam, kā tēvs izturas pret māti. Piemēram, kad māte ir pagatavojusi pusdienas, bet tēvs nereaģē uz mātes lūgumu nākt tūlīt pie galda, arī bērni uzskata, ka viņiem tas nav jādara.

Bērni vienmēr vēro un atdarina. Kad tēvs neatsaucas uz mātes lūgumu, tas ir skaidrs mājiens zēniem, ka arī viņi var neklausīt. Tas ir viens no pamatotiem iemesliem, kāpēc laulātajiem jāatturas no savstarpējiem pārmetumiem bērnu klātbūtnē. Ja mamma, bērniem dzirdot, žēlojas par tēva necienīgu izturēšanos, viņa neapzinoties māca bērniem, ka arī viņi var darīt tāpat.

TĒVI UN DĒLI

Tēvi vislabāk ar dēliem tuvinās darbā. Kopīgi strādājot, dēlam ir iespēja izjust tēva atzinību, apbrīnu un palīdzību. Dēliem un tēviem nav tik izteikta vajadzība parunāties, tomēr viņiem nepieciešama tuvības izjūta. Tēviem jāuzmanās, lai viņi nesāktu pārāk kritizēt savus dēlus un neizrādītu sarūgtinājumu par viņu trūkumiem. Dēlam nepieciešams skaidrs apliecinājums no tēva, ka viņš ir labs tēvam tāds, kāds ir.

Tēviem jāuzmanās, lai viņi nekļūtu pārāk prasīgi pret saviem dēliem

Zēni pēc dabas ir godkārīgāki. Kad dēlam neveicas, viņam jāzina, ka tēvs viņu sapratīs, nomierinās un atzīs, ka dēls ir centies, cik varējis. Tēviem jācenšas atturēties no aizrādījumiem, kā bērni būtu varējuši darīt labāk. Tēviem jāpatur prātā, ka katrs bērns ir atšķirīgs un mācīšanās ātrums ir citāds. Viņu pienākums ir pamanīt bērna stiprās puses un neskopoties ar uzslavām, lepnuma un apbrīnas izrādīšanu.

Kad tēvi iemācās vadīt savus dēlus bez sodiem, paveras pilnīgi jaunas iespējas dēlu un tēvu tuvībai. Dēlam vairs nav jābaidās kļūdīties, riskējot saņemt sodu, viņš var brīvi griezties pie tēva pēc padoma un ļauties viņa vadībai visu laiku, kamēr dzīvo kopā ar vecākiem.

KLUSĪBĀ TĪŅI ATZĪST IEROBEŽOJUMUS

Ir liela starpība, vai jūs esat noteicējs vai labākais draugs. Tīņiem ne vienmēr ir pa prātam jūsu galīgais lēmums, taču viņi to respektē un akceptē, turklāt klusībā izsaka jums par to atzinību. Tīņi izjūt spēcīgu spiedienu no vienaudžu puses un viņiem ir vieglāk pretoties kārdinājumam, aizbildinoties ar vecāku noteiktajiem ierobežojumiem. Lai arī pusaudži, kas tiek audzināti ar pozitīvās audzināšanas metodēm, nevar nemelojot apgalvot, ka tiks sodīti, tomēr viņi var teikt, ka iekļūs lielās nepatikšanās.

Tīņiem ir vieglāk pretoties vienaudžu spiedienam, aizbildinoties ar vecāku noteiktajiem ierobežojumiem

Pozitīvā audzināšana neatzīst bērnu sodīšanu, taču tas nebūt nenozīmē, ka viņiem ir ļauts palaidņoties bez jebkādām sekām. Ja izrādās, ka bērni nespēj respektēt savas neatkarības ierobežojumus, viņiem tiek dota mazāka brīvība. Vecāki var uz laiku ierobežot šo brīvību, un tas nav sods, bet gan koriģēšana.

Vecāki var uz laiku ierobežot bērna brīvību, un tas nav sods, bet gan koriģēšana

Lūk, piemērs. Sešpadsmitgadīgajam Tomam bija ļauts nedēļas nogalēs palikt ārpus mājas līdz pulksten vieniem naktī, tomēr viņš mēdza pastāvīgi ierasties mājās ap diviem. Puisis taisnojās, ka vienkārši esot aizmirsis un nesaprotot, kas tur tik sevišķs. Viņa māte Sāra paskaidroja, ka naktī ir mazāka uzraudzība un tas prasa no cilvēka lielāku briedumu un atbildības sajūtu. Ja viņš nevar atcerēties atgriezties mājās līdz vieniem, viņš nav pietiekami nobriedis un atbildīgs, lai paliktu tik ilgi augšā.

Sāra piebilda — ja viņš grib palikt ārpus mājas līdz pulksten vieniem, viņam būtu vajadzējis ap pusnakti piezvanīt uz mājām. Šis atbildības apliecinājums būtu palīdzējis viņam atcerēties, kad jādodas mājas. Toms turpināja aizmirst. Pēc vairākkārtējiem mēģinājumiem atrisināt šo problēmu māte atskārta, ka kļūdījusies, dodama dēlam pārāk lielu brīvību.

Sāra vēlāk teica Tomam: «Es saprotu, ka esmu kļūdījusies, ļaujot tev atgriezties mājās vienos. Es zinu, ka tu centies, cik vari, taču acīmredzot tu neesi tam gatavs. Tagad tev būs ļauts palikt ārpus mājas tikai līdz pusnaktij, bet, ja tu kādu laiku ieradīsies mājās kā norunāts, es, iespējams, noteikšu agrāko laiku.»

Šādā veidā Tomam uz laiku tika ierobežota brīvība un viņam bija jācenšas to atgūt, izpelnoties nepieciešamo uzticēšanos. Privilēģiju samazināšana jāizmanto kā pēdējais līdzeklis. Tīņiem skaidri jāsaprot, ka jūs esat visādi izmēģinājušies rast kopēju valodu un beidzot nākuši pie secinājuma, ka viņi vēl nav gatavi tādai brīvībai vai privilēģijām.

Vecākiem nav jācenšas izmantot ierobežojumu pielāgošanu sodīšanai, draudēšanai vai arī lai piespiestu tīni izturēties atsaucīgi

Šāda pielāgošana ir attaisnojama vienīgi tad, ja vecāki saprot, ka ir devuši pārāk lielu brīvību un bērns savā izaugsmē netiek līdzi. Vēlāk tīnis var pamazām izpelnīties uzticēšanos un iegūt vairāk privilēģiju. Paturiet prātā, ka tīņa privilēģijas var ierobežot tikai tad, kad izmēģināti citi līdzekļi. Atcerieties — ja jūs sodāt savus pusaudžus, viņi nenāks ar atvērtu sirdi pie jums pēc atbalsta.

Pozitīvā audzināšana nesoda, tomēr ierobežo privilēģijas, kad tas izrādās nepieciešams

Lai saglabātu vadību, vecākiem jāzina, kur bērni ir un ar ko kopā pavada laiku, ko dara un kā klātbūtnē. Taču tīņi bieži vien nemaz nezina, uz kurieni dodas. Viņi grib kaut kur aiziet, pabūt ar draugiem un darīt vienalga ko. Ja viņi ir pietiekami veci, lai varētu vadīt auto, viņi jūtas laimīgi, vienkārši tāpat pabraukājot. Vecāki grib zināt, kur atradīsies bērni, taču tīņiem dažkārt tiešām nav ne jausmas. Šajā gadījumā var tikt rasts radošs risinājums jaunu noteikumu veidā.

Ja pusaudzim tiek atļauts kaut kur doties ar draugiem, viņam varētu tikt izvirzīts noteikums piezvanīt uz mājām pulksten desmitos vai arī nēsāt peidžeri. Ja tīnis aizmirst piezvanīt vai paņemt peidžeri, viņam tiks liegts doties kaut kur, kamēr viņš nebūs iemācījies nēsāt peidžeri vai piezvanīt noteiktā laikā uz mājām.

Lai arī tīņi pretojas šādiem noteikumiem, daļēji viņi jūtas pateicīgi, ka jūs joprojām esat noteicējs un atbildīgais

Nākamajā mēnesī pusaudzim tiek palūgts skaidri zināt, uz kurieni viņš dodas, turklāt viņam ir iespēja pieradināties pulksten desmitos piezvanīt uz mājām vai arī nēsāt peidžeri. Kad viņš ir pierādījis, ka var to paturēt prātā, viņam atkal tiek ļauts doties «kaut kur».

Kad tīņi izpelnās uzticēšanos, viņiem jādod lielāka brīvība

Kad mājās nākšanas laiks tiek pabīdīts uz priekšu, daži vecāki vēlas, lai bērni noteiktos laikos piezvana, tas dod iespēju parunāties ar viņu un pārliecināties, ka viss ir kārtībā. Tīņiem ir ļoti derīgi apzināties, ka vecāki var piezvanīt un runāt ar viņiem jebkurā laikā, un tas kavē nodoties narkotikām vai iekļūt nepatikšanās.

KO DARĪT, JA BĒRNS LIETO NARKOTIKAS

Ja bērni tiek pieķerti lietojam narkotikas vai arī ja jums ir pamats tā domāt, iespējams, ka jāizdara attiecīgas analīzes. Negaidīta pārbaude ir ļoti efektīva, tā ļauj pārliecināties, vai bērns lieto narkotikas. Jebkurš skolas ārsts jums pamācīs, kā šī pārbaude veicama. Vienaudžu spiediens ir milzīgs, tāpēc iespēja tikt pieķertam ar analīzi ir papildu kavēklis izmēģināt kādu no narkotikām. Ja pusaudzim ir iemesls pateikt vienaudžiem, ka vecāki mēdz viņu pārbaudīt, viņš izjūt lielāku atbalstu atteikties no apreibināšanās.

Nekad nevajag bērnu sodīt ar dienām, nedēļām vai mēnešiem ilgu mājas arestu. Jo ilgāk jūs viņus iespundēsiet mājās, jo vairāk viņi novērsīsies no sadarbības ar jums, un jūs no vecākiem būsiet pārtapuši par ienaidniekiem. Kad jātiek galā ar smagām uzvedības problēmām, vecākiem uzmanīgi jāuzklausa bērns un jācenšas atraisīt viņa atklātību. Nevajag mācīt bērnu, ka viņš ir kļūdījies, labāk uzdot uzvedinošus jautājumus.

Kāpēc es, tavuprāt, gribu, lai tu neapreibinies?

Ko tu pats par to domā?

Ko tu esi izmēģinājis un vai sen jau lieto?

Vai esi dzirdējis par narkotiku iedarbību?

Un ko tu par to domā?

Kā tev liekas, ko es varētu darīt, lai palīdzētu tev atteikties no tām?

Ko tu vēl gribētu, lai es daru?

Ja pusaudzi izdodas atraisīt uz sarunām, tas palīdz viņam tikt skaidrībā pašam ar savām domām. Kad bērniem tiek dota iespēja paust savu viedokli, viņi ar lielāku cieņu izturas pret vecākiem. Vecākiem jārēķinās ar bērna uzskatiem arī tad, ja tie atšķiras no viņu domām, tomēr jāraugās, lai tīnis izdarītu to, ko viņam liek. Katrā vecumā bērniem ir atšķirīgas vēlmes, un, ja jūs tās uzklausāt, viņi ļaujas jūsu vadībai. Varbūt tīņiem tas nepatīk, tomēr viņi atsaucas jūsu lūgumiem.

NECIENĪGA IZRUNĀŠANĀS

Kāda māte jautāja, cik ilgi vajadzētu turēt mājās savu sešpadsmitgadīgo meitu par to, ka viņa teikusi aizskarošus vārdus mātei. Viņa gribēja zināt, vai divu nedēļu sods būtu taisnīgs. Es ieteicu izolēšanas brīdi, ja kaut kas tāds vēl gadītos. Viņa meitas audzināšanā līdz tam vēl nebija lietojusi šo piespiedu vienatnes paņēmienu. Meita pakļāvās vienīgi sodiem, tādēļ māte domāja, ka pusaudze par to vienkārši pasmietos.

Tā kā šis bērns it nemaz nebija radis pie pozitīvās audzināšanas metodēm, es ieteicu pirmos izolēšanas brīžus noteikt ilgākus — sešpadsmit minūšu vietā divas stundas. Tomēr šī sieviete bija pārliecināta, ka meitai tas liktos uzjautrinoši. Viņa teica: «Divas stundas ir tīrais nieks, salīdzinot ar to, ko viņa ir pelnījusi!»

Es atgādināju sievietei, ka meita nekādi nav pelnījusi sodu. Māte bija pretējās domās, jo pati bija audzināta ar sodīšanu un nemaz nezināja citu veidu, kā iemācīt meitai uzvesties pareizi un pieklājīgi. Beigās viņa tomēr bija ar mieru pamēģināt, lai arī bija pārliecināta, ka meita viņu apsmies.

Es paskaidroju, ka meita izturas tik necienīgi tāpēc, ka ir zaudējusi vecāku vadību. Lai iemācītos uzvesties ar cieņu, bērnam bija no jauna jānonāk vecāku uzraudzībā. Ar izolēšanas palīdzību tīnim tiek ļauts apzināties, ka viņš ir vecāku uzraudzībā.

Lai iemācītos uzvesties ar cieņu, pusaudzim no jauna jānonāk vecāku uzraudzībā

Nākamreiz, kad mātei ar meitu izcēlās asa vārdu pārmaiņa, māte negaidīja, kamēr šis strīds kļūst vēl nejaukāks, viņa gudri paklusēja un tad vienkārši pateica: «Nav labi, ka tu ar mani tā runā. Es esmu tava māte un gribu, lai tu mani cienītu. Tagad tev būs jāpakavējas vienatnē. Es gribu, lai tu ej uz savu istabu un divas stundas nenāc ārā. Šajā laikā tu nedrīksti runāt ar draugiem pa telefonu.»

Māte bija pārsteigta par meitas niknumu. Meita iesaucās: «Kā tu drīksti man pavēlēt?! Tu mani neieslodzīsi. Tu nevari man likt darīt to, ko es negribu. Es tevi ienīstu! Tu esi...»

Māte nevarēja paņemt meitu rokās un ienest istabā, tāpēc turpināja izteikt meitai šo pavēli vairākas reizes. Beigās meita aizgāja uz savu istabu, kur dauzīja sienas un izkliedza lamas. Viņa centās izaicināt māti uz asumiem, taču māte tikai atkārtoja: «Es gribu, lai tu divas stundas paliec savā istabā. Šajā laikā tu nedrīksti izmantot telefonu.»

Māte nespēja noticēt, ka šīs divas stundas var izraisīt tādu pretestību. Kad tās bija pagājušas, meita iznāca no istabas un atvainojās, ka bijusi tik rupja un zemiska pret māti. Izolēšana bija iedarbojusies jau pirmajā reizē!

Šis paņēmiens iedarbojas tik labi tāpēc, ka vecākiem vajadzīgs vienīgi atjaunot vadību, lai bērns atkal justu kopējo saikni. Nemaz nav vajadzīgs sodīt bērnu ar nedēļām ilgu mājas arestu, lai atgūtu vadību. Patiesībā notiek pretējais — vecāki zaudē jebkādu ietekmi. Mūsdienu bērniem sodi iedarbojas pilnīgi pretēji — vecāku vara un ietekme pār bērniem un tīņiem mazinās.

ATĻAUJA RUNĀT BRĪVI

Apmēram divpadsmit gadu vecumā mana meita Lorīna reizēm mēdza nolamāties. Es ik reizi palūdzu viņai lietot pieklājīgākus izteicienus. Kādu dienu viņa man sāka pretoties. Viņa izteicās, ka es pats kādreiz izsperot lamuvārdus, un kāpēc gan viņa to nedrīkstētu. Es paskaidroju, ka, būdams pieaugušais, es apzinos, kad un kur drīkst izteikt šādus vārdus, bet viņa, bērns, to nesaprot. Viņa nezina arī to, kad šāda valoda ir pieņemama un kad ne. Lai meitai būtu ļauts lietot lamuvārdus, vispirms viņai jāiemācās savaldīties un atturēties no tiem, kamēr nav rasts piemērots laiks un vieta.

Sākumā Lorīna tam ļoti pretojās. Viņa teica, ka skolā visi lamājoties un arī viņai jāatļauj to darīt. Izgaršojot tuvojošos pusaudža gadu brīvību, viņa mani apstrīdēja.

Lorīna teica: «Es negribu to izbeigt.»

Es atkārtoju savu lūgumu vēlreiz. Es teicu: «Es saprotu, ka visi citi lamājas, taču tas nav pieklājīgi.»

Lorīna: «Es nebeigšu, un tu nekā nevari man padarīt.»

Es: «Es zinu, ka nevaru kontrolēt, ko tu saki, kad manis nav klāt. Es nevaru apturēt tavu lamāšanos, kad tu esi kopā ar draugiem, bet manā klātbūtnē es gribu, lai tu runātu pieklājīgi.»

Lorīna: «Un ja tā nebūs? Ko tad tu darīsi?»

Es: «Es lūgšu tevi izbeigt un atgādināšu, ka es negribu, lai tu lamātos. Es gribu, lai tu runā pieklājīgi.»

Lorīna: «Un ja es neklausīšu?»

Es: «Ja tu turpināsi lamāties, tev nāksies pasēdēt vienatnē.»

Tās bija sarunas beigas. Visu vakaru mēs nejutāmies draudzīgi, tomēr vēlāk tas tika aizmirsts. Meita neapšaubāmi gribēja pārbaudīt jaunās varas un brīvības griestus — viņa vairs neskaitījās bērns un sāka sevi apzināties, tāpēc arī gribēja mani izaicināt.

Pēc dažām dienām Lorīna atkal nolamājās. Pirms tam mums abiem bija dots laiks pārdomāt šo problēmu. Iekāpjot mašīnā, meita sāka lādēties uz kādu, kas viņu bija sarūgtinājis. Es atkal aizrādīju: «Lorīna, es negribu, ka tu lieto tādus vārdus manā klātbūtnē.»

Viņa atbildēja: «Tēti, ir grūti nelamāties. To dara visi bērni! Es jutu, ka tas manī sakrājas un jāsper ārā! Es nezinu, ko iesākt.»

Es teicu: «Esmu par to domājis un man liekas, ka atradu labu izeju. Es gribu tikai to, lai tu pacenstos būt pieklājīgāka. Ja tu jūti, ka reizēm vajag izlādēties, es tev ļaušu to darīt, bet, lai es redzētu, ka tu mācies savaldīties, tev vajadzēs prasīt atļauju. Zini, kā tanī filmā Star Track apkalpe prasa kapteinim atļauju runāt brīvi? Ja tu man vispirms pajautāsi, es izlemšu, vai ir piemērots laiks tādai valodai.»

Kopš tā laika šis radošais risinājums ir darbojies brīnišķīgi. Kad meita juta, ka viņai jāsaka kaut kas nelabs, viņa uzreiz man iečukstēja ausī, viegli uzsmaidot: «Vai drīkstu runāt brīvi?» Ja es piekritu, viņa ar atvieglojumu izgrūda lamuvārdu vai nelabas piezīmes. Šādi viņa mācījās kontrolēt savas iekšējās izjūtas un runāt pieklājīgi, kad vajadzīgs.

LĒMUMU PIEŅEMŠANA

Ir vēl kāda joma, kurā vecāki paši atdod vadības grožus, proti, viņi ļauj bērniem pieņemt pārāk daudz lēmumu. Ja bērniem vecumā līdz deviņiem gadiem tiek dota pārāk liela patstāvība, viņi, kļūdoties izvēlē vai pieņemot nepareizus lēmumus, nodara sev pāri. Kad vecāki ļauj viņiem pašiem izlemt un ja iznākums nav tāds, kā cerēts, bērni sāk apšaubīt savas spējas pieņemt lēmumu un kļūst nedroši. Šī nedrošība var ievilkties visa mūža garumā — pieaugušais ir neizlēmīgs vai arī nespēj veidot ilglaicīgas attiecības.

Kad vecāki vada bērnus, viņiem jāraugās, lai bērni līdz deviņu gadu vecumam nekad nebūtu atbildīgi par savu izvēli vai kāda lēmuma pieņemšanu. Protams, bērni var izteikt savas vēlmes, vajadzības un izjūtas, tomēr lēmums jāpieņem vecākiem. Viņiem būtu jāpieņem vairākums lēmumu līdz bērna pubertātes vecumam. Kad bērns saka: «Vai man jāiet?», atbildei parasti jābūt «jā».

Līdz deviņu gadu vecumam bērni nedrīkst būt atbildīgi par savu izvēli vai kāda lēmuma pieņemšanu

Kad vecāki tieši jautā bērnam, ko viņš vēlēties vai arī kādas ir viņa domas par kaut ko, bērns var iedomāties, ka viņš ir noteicējs, nevis vecāki, lai arī vecāki pieņem galīgo lēmumu. Pozitīvās audzināšanas metodes rosina uzklausīt un ņemt vērā bērna izjūtas un vēlmes, tomēr nemudina vecākus īpaši par to apjautāties.

Protams, var pavaicāt, tomēr labāk tad, kad bērni paši izpauž savas izjūtas vai arī pretojas jūsu uzraudzībai. Tālredzīgāk būtu nevis tieši jautāt: «Ko tu saki par to, ja mēs neietu uz parku,» bet gan: «Tu izskaties tik satriekts, ka nevari iet uz parku.» Ja bērnam netiek tieši jautāts, viņš neiedomājas, ka viņa izjūtas kontrolē situāciju, bērnam netiek pievērsta pārspīlēta uzmanība. Bērni līdz deviņu gadu vecumam nav gatavi šāda veida atbildībai.

SEPTIŅU GADU CIKLI

Pirmo septiņu dzīves gadu laikā bērni savas personības apziņas attīstībā galvenokārt ir atkarīgi no vecākiem vai aukles. Nākamo septiņu gadu laikā (no 7 līdz 14 gadiem) bērni joprojām ir atkarīgi no vecākiem, tomēr notiek arī zināmas pārmaiņas — viņu pozitīvo «ego» izjūtu ietekmē arī brāļi, māsas, radinieki un draugi. Trešajā septiņgadē (no 14 līdz 21 gadam) pusaudži un jaunieši, lai labāk izprastu un attīstītu savu personību, meklē vienaudžu vai citu cilvēku palīdzību, kam ir līdzīgi mērķi vai zināšanas šo mērķu sasniegšanai.

Pirmajā posmā bērni gūst vajadzīgo no vecākiem un aprūpētājiem. Otrajā posmā viņi attīsta savu «ego» saskarsmē ar citiem drošā vidē. Bērnu galvenā vajadzība ir spēlēties un priecāties. Šajā laikā vecākiem jācenšas izmantot rotaļu elementus, rūpēties, lai bērns ir drošībā un nesastopas ar grūtībām. Kad bērni pirmajā septiņgadē ir iemācījušies dabūt to, kas viņiem vajadzīgs, bet otrajā posmā — kā jauki pavadīt laiku, viņi ir gatavi cītīgi strādāt un disciplinēt sevi trešajā posmā.

Bērnu galvenā vajadzība ir spēlēties un priecāties

Nav labi, ja bērnu pirmajos četrpadsmit gados pārāk noslogo. Tas ir laiks, kad viņam jāmācās būt laimīgam. Spēja būt laimīgam ir viena no dzīves nozīmīgākajām mākslām. Laime nenāk no ārpuses, tā rodas cilvēkā iekšēji. Tā ir māksla. Laimīgi cilvēki ir laimīgi, lai kādi arī būtu ārējie apstākļi.

Daudzi vecāki steidzina savus bērnus izaugt pārāk ātri, jo grib, lai viņi būtu laimīgi. Viņi nesaprot, ka laime ir māksla, ko apgūst otrajā septiņgadē. Lai kādi būtu bērna sasniegumi, viņš nebūs laimīgs, ja nebūs to iemācījies bērnībā.

Laimes izjūtu apgūst rotaļājoties. Vecumā no septiņiem līdz četrpadsmit gadiem bērns jāmudina spēlēties un jauki pavadīt laiku, tas palīdz bērnam cītīgi mācīties skolā un sagatavoties intensīvam darbam pieaugušo pasaulē. Ja bērns tiek pārmērīgi kontrolēts, lai gūtu labas atzīmes skolā, vai arī pārslogots mājas apkopšanas darbos, tiek kavēta viņa laimes izjūtas attīstība un spēja priecāties par dzīvi. Ja bērniem ļauts izjust, ka mācīšanās un darbs mājās var sagādāt prieku, viņi ne tikai ir laimīgāki dzīvē, bet arī strādā aizrautīgi un turpina mācīties visu mūžu.

Ja bērns tiek pārmērīgi kontrolēts, lai gūtu labas atzīmes skolā, vai arī pārslogots mājas apkopšanas darbos, var tikt traucēta viņa laimes izjūtas attīstība

Trešajā posmā, no 14 līdz 21 gadam, tīņiem ir daudz lielāka nepieciešamība gūt atbalstu no vienaudžiem. Tas ir laiks, kad apkārtējo pusaudžu spiediens ievērojami palielinās. Ja vecāki nav lietojuši pareizas saskarsmes iemaņas un nav spēcinājuši saikni ar bērnu, tīnis griežas pēc atbalsta pie saviem vienaudžiem un riskē nonākt sliktā sabiedrībā.

KĀPĒC TĪŅI DUMPOJAS

Trešajā posmā ir pilnīgi dabiski, ka tīņi meklē atbalstu pie saviem vienaudžiem, tomēr tas nenozīmē, ka viņi vairs nejūt vajadzību arī pēc vecāku un ģimenes atbalsta. Kad bērni ir audzināti ar pozitīvās audzināšanas metodēm, pusaudžu gados viņi nejūt vajadzību dumpoties, lai attīstītu savu personības izjūtu. Katrā attīstības posmā viņi ir izjutuši brīvību būt tādiem, kādi ir, tāpēc nav vajadzības pretoties.

Tīņi dumpojas, ja viņiem mazotnē nav tikusi dota brīvība un atbalsts būt tādiem, kādi viņi ir

Lai spētu pretoties vienaudžu neveselīgajam spiedienam, jūsu tīnim jājūtas saistītam ar vecākiem. To var panākt, nevis pastiprinot kontroli, bet gan lietojot piecus pozitīvās audzināšanas paņēmienus. Tīņiem nepieciešams kāds, pie kā var vērsties pēc sapratnes, atzīšanas, padoma un norādījuma. Ja vecāki zinātu, kā tīņiem dot to, kas viņiem vajadzīgs, viņu bērni tiektos tikai pēc vecāku atbalsta.

Tīņi tiecas pēc vecāku atbalsta, ja vecāki zina, kā sniegt viņiem nepieciešamo

Daudzi pusaudži dumpojas tāpēc, ka vecāki lietojuši iebiedēšanas metodes. Tiklīdz vecāki beidz izmantot sodus un citus iebiedēšanas paņēmienus un uzsāk pozitīvās audzināšanas metodes, tieksme dumpoties pazūd. Ja vecāki pārāk uzbāzīgi kontrolē tīņus, nelīdz arī pozitīvās audzināšanas metodes. Vecākiem jādod tīņiem vairāk un vairāk brīvības. Ja pusaudži nejūtas pietiekami neatkarīgi, viņi var sacelties. Lai mazinātu pretestību, jācenšas līdzsvarot brīvību un uzraudzību.

SASKARSMES UZLABOŠANA AR TĪŅIEM

Vecākiem jāpiesargājas dot nelūgtus padomus. Tīņiem jau ir attīstījusies spēja domāt abstrakti un veidot savu viedokli. Viņi spēj apsvērt citu domas, taču vispirms viņiem nepieciešams, lai kāds uzklausītu un apdomātu viņu nostāju. Pat ja viņi jautā jūsu viedokli, vispirms apjautājieties, ko viņi paši par to domā.

Ja nesteidzīgi parunāsieties arī par ko citu, ne tikai par to, ko jūs gribat, lai viņi izdara, mazināsies viņu pretestība jūsu vadībai. Šajā posmā pusaudžiem nepieciešams visu apstrīdēt un paust savu atšķirīgo viedokli. Apjautājieties, ko viņi mācās vēsturē un sabiedriskajās zinībās, uzklausiet viņu domas.

Tīņiem nepieciešams gūt atzinību par savu atšķirīgo viedokli. Pat ja jūs tam nepiekrītat, varat vismaz uzteikt viņa domu gājienu, piemēram: «Es par to nu gan nebūtu iedomājies!» vai arī: «Nu, es nepiekrītu, bet tevis teiktajam noteikti ir jēga,» vai arī: «Tas ir lieliski, ka Amerikā katram ir tiesības izteikt savu viedokli.»

Pat ja jūs neesat vienisprātis ar viņiem, varat uzslavēt bērnu par loģiku.

Dodiet tīņiem iespēju pārliecināties par savu progresivitāti citās jomās, ne tikai attiecībā uz to, cik vēlu drīkst palikt ārpus mājas. Viņi iemācīsies, ka ir ļauts nepiekrist un būt citās domās, pateicoties labvēlīgai attieksmei pret viņu domu gājumu. Tā ir svarīga pieredze. Ja jūs esat atvērti pret bērnu domām, viņi neprasīs lielāku brīvību par to, kādai ir gatavi. Ja viņiem nav dota iespēja nepiekrist notiekošajam, viņi izjutīs nepieciešamību nepiekrist jums personīgi.

Dodiet tīņiem iespēju pārliecināties par savu progresivitāti citās jomās, ne tikai attiecībā uz to, cik vēlu drīkst palikt ārpus mājas

Tīņiem, kas pretojas, nepatīk, ka viņiem tiek norādīts, kas jādara. Pirms dot komandu, kas apliecina vecāku vadību, vecākiem vajag ieklausīties tīņa iebildumos. Tad vecāki var teikt: «Es saprotu, tu domā, ka tev vajadzētu būt iespējai tikt pie tetovējuma. Es dzirdēju, ka tādi esot visiem. Es padomāšu par to, ko tu man saki, bet tagad es gribu, lai tu pagaidi līdz astoņpadsmit gadiem, — tad tu varēsi izlemt par tetovējumu.»

Pusaudžiem ir daudz izteiktāka taisnīguma izjūta nekā mazākiem bērniem. Ja vecāki rīkojas kā diktatori, tīņi noteikti sacelsies. Uzklausot un kopīgi izlemjot, cik liela brīvība tīnim ir pieļaujama, tiek spēcināta saikne starp vecākiem un bērniem.

Pirms sākt komandēt, vecākiem vispirms vajag aicināt bērnu sadarboties, uzklausīt viņa pretošanos un respektēt izteikto viedokli. Pēc tam vecāki var pateikt, ko viņi grib; tas būtu apmēram tā: «Es saprotu, tu domā, ka tas nav taisnīgi, bet es gribu, lai tu būtu šeit un tiktos ar saviem brālēniem un māsīcām. Es zinu, ka tu to negribi, bet man tas ir svarīgi. Es gribu, lai tu arī būtu kopā ar mani; es gribu, lai tu būtu draudzīgs un pieklājīgs pret viņiem pāris stundu, pēc tam tu varēsi iet.»

RESPEKTĒJIET SAVA PUSAUDŽA VIEDOKLI

Vienmēr labāk ir virzīt pusaudzi formulēt un paust savu viedokli attiecībā uz to, kāpēc jūs kaut ko gribat, nevis kāpēc jūs tā jūtaties. Nav labi teikt: «Vai tu zini, kā es tagad jūtos?»

Ja izpaudīsiet savas izjūtas, bērns vienkārši var pārstāt klausīties vai arī sākt justies vainīgs. Vairums bērnu saklausa šo vainas piesitienu un novēršas. Atcerieties — līdz astoņpadsmit gadiem bērni ir atkarīgi no vecākiem; viņi nav atbildīgi par vecāku izjūtām, lai arī viņos ir attīstīta izpratne par to, kāpēc jūs gribat to, ko gribat. Kad pusaudzis pretojas jūsu lūgumam, nelasiet morāli, bet gan mēģiniet uzsākt sarunu. Pajautājiet: «Kā tu domā, kāpēc es gribu, lai tu to darītu?»

Lai saglabātu vadību, vecākiem jāraugās, lai viņi negaidītu piekrišanu no bērniem. Pusaudžiem ir ļoti nepieciešama brīvība domāt savādāk un veidot savu viedokli. Tas ir svarīgs viņu attīstības posms. Ja jūs nepieprasīsiet paklausību vai piekrišanu, viņiem nevajadzēs dumpoties. Pozitīvā audzināšana pieļauj pretošanos, tomēr vienmēr jāpatur prātā, ka mamma un tētis joprojām ir noteicēji.

Pusaudžiem ir ļoti nepieciešama brīvība domāt savādāk un veidot savu viedokli

Vecākiem jāatceras, ka daudz svarīgāk ir uzturēt sarunas ar bērniem nekā atgrūst viņus, izsakot pārāk daudz padomu vai kritisku piezīmju. Vecākiem jājūt, kad bērni patiešām līdz padomu un kad vienīgi pārbauda, vai joprojām var runāt ar jums.

Ja jūsu tīnis, atnākot no skolas, stāsta atgadījumus par mazgadīgiem likumpārkāpējiem, bērniem, kas uzvedas necienīgi vai stājušies vieglprātīgās dzimumattiecībās, — vecākiem jāizrāda savaldība; nevajag mesties lasīt morāli, mācīt, labot vai draudēt. Ielūkojieties šajos piemēros un padomājiet, kāda būs jūsu pirmā reakcija; tad padomājiet, kā vēl jūs varētu atbildēt, lai pusaudzis turpinātu ar jums runāt.

Harijs matemātikas kontroldarbā šodien špikoja.

Tīna citu klātbūtnē sabļāva uz savu draugu.

Kriss nobastoja stundu un pa to laiku darbojās audiovizuālajā kabinetā.

Es šodien iesitu Rodžeram, jo viņš visu laiku mani raustīja aiz matiem.

Es domāju, ka misters Ričards tiešām ir stulbs un garlaicīgs. Viņš pārāk daudz gaida no mums.

Sūzena šodien bija šausmīgi pārgurusi — viņa visu pagājušo nakti bija augšā un kaifoja.

Kad tīņi izsaka šādas vai līdzīgas frāzes, viņi pārbauda, vai varēs ar jums parunāties, vai arī jūs uzreiz lasīsiet lekciju un sāksiet mācīt, kontrolēt vai labot viņus vai draugus. Jums nevajadzētu reaģēt nekavējoties, bet gan vispirms pajautāt tīnim, ko viņš pats par to domā. Tad jūs varētu piemetināt: «Un kā tev šķiet, ko es par to domāju?» Atcerieties — tīņi runās ar jums tikmēr, kamēr jūs turpināsiet uzklausīt viņu domas.

Vecākiem nevajadzētu atbildēt tieši, bet gan vispirms pajautāt tīņiem, ko viņi paši domā

Ja vecāki nekavējoties sāk labot tīņa viedokli un uzvedību vai arī zvana citiem vecākiem un skolotājiem, lai tie pievērstos šai problēmai, pusaudzis noslēgsies. Vecākiem nevajag steigšus risināt problēmu, bet gan paklusēt un atturēties no padoma došanas. Turpiniet klausīties un mēģiniet atcerēties savus pusaudža gadus.

Daudz svarīgāk ir uzturēt saziņas pavedienu, nekā jebko pasākt problēmas risināšanai. Lai saglabātu ietekmi uz pusaudžiem, viņiem ir jāizjūt saikne ar vecākiem, un tas notiek galvenokārt tad, kad viņi jūtas uzklausīti.

Pēc tam, kad dienas notikumi ir izrunāti, dažkārt var gadīties, ka kaut kas ir jādara, — varbūt kāds bērns ir ielaidies apšaubāmās seksuālās attiecībās vai arī neglīti izrunājas, un vecāki būtu jābrīdina. Vecākiem nevajadzētu uzreiz mesties kaut ko darīt, vispirms jāpajautā savam bērnam, ko viņš domā, kas būtu jādara. Ja jūs uzklausīsiet tīņa domas, viņš vairāk ieklausīsies jūsējās. Ja kaut kas ir jādara, jūs kopā izdomāsiet piemērotāko rīcību.

Kad saziņas pavedieni ir sarauti, jūsu tīnis tiek pakļauts riskantai to vienaudžu ietekmei, kas acīmredzami ir izslīdējuši no kontroles. Ja kāds pusaudzis ir izturējies zemiski pret jūsu bērnu, tomēr jūsējais negrib, ka par to ziņojat šā tīņa vecākiem, vairumā gadījumu labāk respektēt sava pusaudža vēlmi. Tīnis uzskata — un jums tas jāzina —, ja jūs ļaunprātīgi izmantosiet viņa uzticēšanos un informāciju, ko viņš jums atklājis, tas nebūs godīgi un nenāks par labu viņam; jūsu bērns jums vienkārši pārstās uzticēties.

SŪTOT PUSAUDZI PROM NO MĀJĀM

Dažkārt izlutinātam pusaudzim nepietiek ar piespiedu uzturēšanos savā istabā; laiks, ko viņš pavada kāda uzraudzībā mazāk civilizētā valstī, mežos vai kopā ar mīļoto tanti, onkuli vai vecvecākiem, palīdz viņam atgūt savu īsto seju un nepieciešamību ļauties kāda vadībai. Prombūtnē no ģimenes, iesaistoties kādās aizraujošās organizētās nodarbībās, iespējama ievērojama pusaudža attieksmes uzlabošanās.

Jūtoties ārpus kontroles, tomēr atkarībā no kāda cita, pusaudzī atjaunojas vajadzība pēc vadības un atbalsta. Atkal tiek nospiests kāds slēdzis, kas atmodina bērnā tieksmi pēc vecāku mīlestības un vēlmi sadarboties un iepriecināt viņus.

Brīvajā laikā pastrādājot kādu darbu ārpus mājas, apmeklējot privātstundas vai sportojot komandā, pusaudzim ir lieliska iespēja izjust nepieciešamību tikt mācītam, vadītam un uzraudzītam. Tīņiem nepieciešamas autoritātes ārpus mājas; tas var būt priekšnieks darbā, skolo- tājs vai treneris. Ja šādas autoritātes nav, viņš viegli var nonākt kāda cita pusaudža negatīvajā ietekmē. Lai saglabātu kontroli pār pusaudzi mājās, raugieties, lai viņš tiek uzraudzīts un vadīts arī ārpus mājas.

NOLIEGUMU AIZSTĀJIET AR SAVAS VĒLMES FORMULĒJUMU

Kamēr bērni nav sasnieguši deviņu gadu vecumu un attīstījuši loģisko domāšanu, ir pilnīgi nevietā teikt viņiem «nedari». Kad jūs sakāt «neskrien», bērns iztēlojas sevi skrienam, un viņš nevis piebremzē, bet gan jūt lielāku dziņu skriet! Bērni mācās ar attēlu palīdzību. Kad bērni iztēlojas kaut ko gara acīm, drīz vien seko darbība, un liekas, viņi nemaz nav dzirdējuši noliedzošo «ne-» vārda sākumā.

Sakot «nedari», jūs patiesībā radāt bērnā lielāku dziņu darīt tieši to, ko jūs lūdzat nedarīt

Centieties šajā brīdī nedomāt par zilu krāsu. Piepūloties par to nedomāt, jūs neviļus esat spiesti par to domāt! Kad jūs sakāt bērnam «nesit brālim», viņš sevi iztēlojas sitam brāli. Negatīvā formā izteikta prasība apgrūtina bērna atsaucību.

Ja bērnam saka «nespēlējies ar ēdienu», viņš gara acīm iztēlojas sevi spēlējamies ar ēdienu, un tas pastiprina viņa tieksmi to darīt. Tiklīdz rodas iespēja, šī dziņa atkal uzrodas un viņš sāk ķēpāties ap savu šķīvi.

Visai bieži vecāki jautā bērnam apmēram tā: «Es tev teicu nemētāt bumbu istabā. Kāpēc tu tomēr to darīji? Šādā gadījumā bērns godīgi atbild: «Es nezinu.» Dažreiz viņi tiešām nezina, kāpēc mētājuši bumbu.

Bieži vien bērni nedomā, viņi tikai izspēlē to, ko iztēlojušies gara acīm

To saprotot, vecāki var izvairīties no negatīvu prasību formulēšanas. Ja viņi to aizmirst un atkal pasprūk «nedari», to var ātri izlabot, pārfrāzējot pozitīvā izteiksmē, līdz ar to radot vēlamo ainu. Ja jūs nejauši pasakāt «neskrien», pielabojiet to ar piebildi «es gribu, lai tu piebremzē un ej soļiem».

JAUTĀJIET BĒRNA DOMAS

Apmēram deviņu gadu vecumā bērniem attīstās loģiskā domāšana un vecāki var sākt jautāt viņu viedokli. Ja bērns lūdz pēcpusdienai saldējumu, vecāki var pārjautāt: «Kā tev liekas, vai tā būtu laba doma?»

Vecāki var jautāt ne tikai to, kas, pēc bērnu domām, būtu jādara, bet arī sākt izskaidrot iemeslus, kāpēc viņi grib, lai bērni to darītu. Pirms deviņu gadu vecuma bērni patiešām nespēj uztvert loģisku domu, un vispareizāk ir teikt: «Es gribu, lai tu tagad ej gulēt.» Vēlāk var teikt: «Es gribu, lai tu pulksten deviņos esi gultā, tad tu no rīta jutīsies labi izgulējies.»

Te būs daži piemēri, kā izteikt lūgumu bērniem, kuru vecums ir deviņi un vairāk gadu.

Vai tu neapklustu? Tagad es gribu, lai tu paklusētu. Es paskaidrošu, ko mēs darīsim.

Lūdzu, beidz sist māsai! Es gribu, lai tu iztiec ar vārdiem. Viņai sāp, kad tu sit, un viņa negribēs ar tevi spēlēties.

Vai tu, lūdzu, palīdzētu man? Es gribu, lai tu aiznes savu šķīvi uz izlietni. Trauku mazgāšana ir liels darbs, un ir daudz vieglāk, ja tu palīdzi.

Vai tu, lūdzu, savāktu šo nekārtību? Es gribu, lai tu noliec savas rotaļlietas, jo kāds var paklupt, ja tu atstāj tās izmētātas. Istaba izskatās daudz jaukāka, kad tu noliec visu vietā.

Vai tu, lūdzu, sakārtotu savu istabu? Es gribu, lai tu noliec visu savā vietā. Kad viss ir tur, kur jābūt, tu pats zini, kā to atrast.

Ja bērns, kam vēl nav deviņi gadi, jautā, kāpēc viņam tas jādara, varat minēt dažādus iemeslus, tomēr ne tad, kad viņš pretojas. Vecākiem jāpatur prātā, ka tik mazi bērni nespēj saprast vai lietot praksē loģiku un cēloņsakarības.

Lai pastiprinātu savu lūgumu, vecākiem jācenšas motivēt mazu bērnu rīcību bez pamatojuma. Ja bērns pretojas vadībai, vienīgais iemesls, kāpēc bērnam būtu jāsadarbojas, ir tas, ka viņš ir bērns un jūs, būdami noteicēji, gribat, lai viņš atsauktos. Atcerieties — sirds dziļumos katra bērna galvenais virzītājspēks ir tieksme atsaukties vecāku lūgumam.

AUDZINĀŠANAS IZAICINĀJUMS

Audzināšana allaž ir bijusi izaicinājums, bet pozitīvā audzināšana ir vēl lielāks izaicinājums. Lai arī sākumā nepieciešams vairāk laika un pūļu, lai to apgūtu, tas ir tā vērts! Ilgākā laika ritumā audzināšana kļūst vieglāka un, pats galvenais — ieguvēji ir bērni. Jūsu bērniem virzoties pa dažādajiem attīstības posmiem, jūs būsiet sagatavoti katram pagriezienam.

Lietojot pozitīvās audzināšanas iemaņas, jūs reizēm paklupsiet un pakritīsiet — tā gadās visiem. Drīz vien jūs jutīsieties pašpārliecināti un mierīgi, jo apzināsieties, ka dodat bērniem to, kas viņiem nepieciešams. Jūs nespējat mainīt viņu iekšējo sūtību un nevarat likvidēt viņu īpašās problēmas, tomēr varat sniegt vajadzīgo atbalstu, kas viņiem palīdz pretoties grūtībām un gūt arvien jaunus panākumus.

Kā jau tas mēdz būt ar katru jaunu amatu, mācīšanās ir līkņveida. Pirms tā kļūst vieglāka, tā sarežģās vēl vairāk. Tiklīdz jūs nodomāsiet, ka prasme jau ir rokā, nāks kritiens atpakaļ un jūs būsiet neziņā, ko darīt. Kad šķiet, ka jūsu pieeja nelīdz, vai arī nezināt, ko iesākt, palasiet vēlreiz šo grāmatu. Drīz vien jūs sapratīsiet, ko esat piemirsis, un, atkal lietojot piecos pozitīvās audzināšanas paņēmienus, būsiet pareizajās sliedēs.

Pat ja visu izdarāt pareizi, atcerieties, ka bērni nav ideāli. Viņiem ir nepieciešams kļūdīties un piedzīvot kritumus, viņiem vajadzīgas problēmas un izaicinājumi, lai rūdītu savu īpašu raksturu un dotumus. Lai arī jūsu atbalsts ir ļoti nepieciešams, bērni ierodas pasaulē ar savu sūtību apgūt to, kas jāapgūst, un darīt to, kas viņiem lemts.

Jūs nevarat cerēt, ka bērni būs ideāli, un negaidiet to arī no sevis. Kļūdīšanās ir gan augšanas, gan arī veiksmīgas audzināšanas sastāvdaļa. Bērni nevar attīstīties, ja viss notiek pārāk viegli. Bērni nevar samierināties ar savām nepilnībām, ja viņiem nav bijušas iespējas piedot vecākiem viņu kļūdas un nepilnības.

DIŽENUMA POTENCIĀLS

Ļaujot saviem bērniem brīvi atklāt un izpaust savu patieso būtību, jūs dāvājat viņiem diženumu. Visas pagātnes izcilās personības — domātāji, mākslinieki, zinātnieki un līderi spēja pateikt «nē» vecajiem ieradumiem un domāt radoši. Viņiem bija sapņi, un viņi tiecās tos īstenot. Kad citi pretojās vai arī neticēja, viņi rada sevī spēku saglabāt ticību sev. Diženums vienmēr norūdās cīņā ar opozīciju. Katrs panākumu apraksts ir pilns ar piemēriem par nepieciešamību virzīties uz priekšu cīņā ar citiem. Radošais gars un diženums var uzplaukt, ja ir dota iespēja pateikt «nē» pārējiem vai arī pretoties ierastajam domāšanas veidam.

Katrs no pieciem pozitīvās audzināšanas principiem veicina spēcīgas personības attīstību un satur īpašu diženuma potenciālu.

Atļauja būt savādākam; tā dod iespēju bērnam atklāt, novērtēt un attīstīt savus unikālos iekšējos dotumus un sūtību.

Atļauja kļūdīties; tā dod iespēju bērnam laboties, mācīties no kļūdām un sasniegt lielākus panākumus.

Atļauja paust negatīvās emocijas; tā māca bērniem valdīt pār savām emocijām un attīstīt izjūtu apjausmu, kas padara viņus pārliecinātākus, līdzjūtīgākus un atsaucīgākus.

Atļauja gribēt vēl; tā palīdz bērniem attīstīt veselīgu apziņu par to, ko viņi ir pelnījuši, un prasmi gaidīt gandarījumu. Viņi spēj gribēt vēl un tomēr ir laimīgi ar to, kas viņiem ir.

Atļauja teikt «nē»; tā dod iespēju bērniem pārbaudīt savu gribu un apjaust patieso un pozitīvo sava «ego» izjūtu. Šī brīvība spēcina bērnu prātu, sirdi un gribu un ļauj skaidrāk apzināties, ko viņi grib, jūt un domā. Atļauja pretoties vadībai ir pamatā visām pozitīvās audzināšanas iemaņām.

Es ceru, ka šī praktiskā audzināšanas grāmata palīdzēs jums kļūt par labāko līderi saviem bērniem. Būt par vecākiem nav viegli, taču mēs visi zinām, ka tas ir darbs, kas sniedz vislielāko gandarījumu. Lai šis darbs būtu vieglāks, meklējiet atbalstu pie citiem vecākiem, kas arī lieto pozitīvās audzināšanas metodes.

Lai šī grāmata kļūst par ceļvedi jūsu gaitās!

Lai jūsu bērni aug pārliecināti, atsaucīgi un līdzjūtīgi un gūst panākumus gan ārējā, gan savā iekšējā pasaulē.

Lai īstenojas viņu materiālie sapņi un lai viņi allaž bauda nezūdošu mīlestību ģimenē un attiecībās ar draugiem!

Content

Grejs Džons Bērni ir no debesīm

Džons Grejs Bērni ir no debesīm

AR MĪLESTĪBU IR PAR MAZ

LABĀKA RISINĀJUMA MEKLĒJUMOS

JAUNĀ KRĪZE

AUDZINĀŠANA MĪLESTĪBĀ PRETSTATĀ IEBAIDĪŠANAS METODEI

MŪSDIENĀS BĒRNI IR CITĀDI

ATSAKOTIES NO SODĪŠANAS

IEBIEDĒJOŠĀS AUDZINĀŠANAS REZULTĀTI

VECĀKI LAIKA TRŪKUMĀ

MODERNIZĒJOT AUDZINĀŠANAS PAŅĒMIENUS

KATRAM BĒRNAM IR VIŅA ĪPAŠĀS PROBLĒMAS

PIECI POZITĪVĀS AUDZINĀŠANAS PAMATPRINCIPI

IESPĒJU SASKATĪŠANA

ATBILDĪBAS SMAGUMS

ĪSS ATSKATS PEDAGOĢIJAS VĒSTURĒ

VARDARBĪBA IZRAISA VARDARBĪBU

KĀPĒC BĒRNI KĻŪST NEVALDĀMI UN AGRESĪVI

GLOBĀLĀS PĀRVĒRTĪBAS APZIŅĀ

NEPAVĒLIET UN NEPIEPRASIET — PALŪDZIET!

SAKIET «VAI TU TO IZDARĪSI», NEVIS ,«VAI TU VARĒTU TO IZDARĪT»

ATSAKIETIES NO RETORISKIEM JAUTĀJUMIEM

BEZ APLINKIEM

IZTIECIET BEZ PASKAIDROJUMIEM

ATSAKIETIES NO MORĀLES LASĪŠANAS

NEMANIPULĒJIET AR JŪTĀM

MAĢISKAIS VĀRDS ATSAUCĪBAS VEICINĀŠANAI

ĪSS PĀRSKATS UN PRAKTISKS LIETOJUMS

ČETRI TEMPERAMENTA VEIDI

SENSITĪVIEM BĒRNIEM NEPIECIEŠAMA UZKLAUSĪŠANA UN IZPRATNE

AKTĪVIEM BĒRNIEM NEPIECIEŠAMA SAGATAVOŠANĀS UN SISTĒMA

KOMUNIKATĪVIEM BĒRNIEM NEPIECIEŠAMAS PĀRMAIŅAS UN VADĪBA

LAI MĀJAS SOLIS PĀRVĒRŠAS PAR IZKLAIDI

UZMANĪBAS MAIŅA

RECEPTĪVIEM BĒRNIEM NEPIECIEŠAMS RITUĀLS UN RITMS

MĪĻIE RITUĀLI

PRAKTISKIE RITUĀLI

UZKLAUSIET NESTEIDZOTIES

DIVI NOSACĪJUMI

STINGRĀ AUDZINĀŠANA

MAIGĀ AUDZINĀŠANA

GANDARĪJUMS NAV GŪSTAMS UZREIZ

KĀPĒC UN KAD SODĪŠANA BIJA EFEKTĪVA

SODĪŠANAS POZITĪVĀ PUSE

VIENKĀRŠAIS PIERĀDĪJUMS

BĒRNA NEUZVEDĪBAS DIVI IEMESLI

ATLĪDZINĀŠANAS BURVĪBA

KĀPĒC BĒRNI PRETOJAS MŪSU NORĀDĪJUMIEM

KAS IR ATLĪDZĪBA

ATLĪDZĪBA SASKAŅĀ AR TEMPERAMENTA TIPU

ATKĀRTOTA PRETOŠANĀS

PUSAUDŽU ATLĪDZINĀŠANA

BĒRNA KAPRĪZES SABIEDRISKĀS VIETĀS

ATLĪDZĪBA IR KĀ SALDĒDIENS

MĀCOTIES NO DABISKAM SEKĀM

MĀCĪSIMIES KOMANDĒT

UZKLIEGŠANA NAV IEDARBĪGA

KOMANDĒJIET BEZ PASKAIDROJUMIEM

PUSAUDŽU IZRĪKOŠANA

LABĀKAIS KOMANDĒŠANAS VEIDS

SADARBĪBAS VEICINĀŠANA

IZVĒLIETIES TAKTIKU

PIESPIEDU VIENATNES NEPIECIEŠAMĪBA

KĀ ATBRĪVOTIES NO NEGATĪVAJĀM EMOCIJĀM

TĒVA APSKĀVIENS

PIELĀGOTIES VAI PADOTIES

AR DZIMUMU SAISTĪTĀS ATŠĶIRĪBAS

TURPINOT UZTICĒTIES UN RŪPĒTIES

DIŽAIS NOKĀRTOTĀJS

LAI TIKAI BŪTU LABĀK

PAAUDŽU ATŠĶIRĪBAS

AUGSNE VARDARBĪBAI

ATŠĶIRĪGIE TEMPERAMENTI

TEMPERAMENTU PĀRVEIDOŠANĀS

PĒCPUSDIENAS NODARBĪBAS

AKADĒMISKAIS INTELEKTS

INTUĪCIJA

ATŠĶIRĪBAS MĀCĪŠANĀS ĀTRUMĀ

VISU NEVAR GRIBĒT

Tu vari kļūdīties

NO NEVAINĪGUMA LĪDZ ATBILDĪBAI

ATKĀRTOŠANAS NOZĪME

MĀCĪTIES NO KĻŪDĀM

KĀ IZTURĒTIES, KAD BĒRNI KĻŪDĪJUŠIES

TAVS LABĀKAIS VARĒJUMS IR GANA LABS

KĻŪDU SLĒPŠANA UN MELOŠANA

ŠĶIRTO VECĀKU BĒRNI

RISKAM PAKĻAUTIE PUSAUDŽI

JĀĻAUJ KĻŪDĪTIES

JĀPROT VALDĪT PĀR JŪTĀM

MĀCĀMIES SAVALDĪT EMOCIJAS

SAMIERINĀTIES AR ZAUDĒJUMU

KĀPĒC EMOCIJU IZPAUŠANA PALĪDZ

IZPRATNES SPĒKS

APJAUTĀJIETIES BĒRNIEM PAR IZJŪTĀM

KO JŪS APSLĀPĒJAT, JŪSU BĒRNS IZPAUŽ

DESMIT ATTEIKUMA VEIDI

LŪGT VĒL

LŪGUMA SPĒKS

JA DOD PĀRĀK DAUDZ

BĒRNI VIENMĒR GRIBĒS VAIRĀK

CILVĒCISKĀS DVĒSELES ILGAS

KĀ VECĀKI IETEKMĒ BĒRNUS

ŠĶIRŠANĀS UN PAAUDŽU ROBEŽLĪNIJA

PUSAUDŽU UZRAUDZĪŠANA

CITU VECĀKU ATBALSTS

TĒVI UN MEITAS

TĒVI UN DĒLI

KLUSĪBĀ TĪŅI ATZĪST IEROBEŽOJUMUS

KO DARĪT, JA BĒRNS LIETO NARKOTIKAS

NECIENĪGA IZRUNĀŠANĀS

ATĻAUJA RUNĀT BRĪVI

LĒMUMU PIEŅEMŠANA

SEPTIŅU GADU CIKLI

SŪTOT PUSAUDZI PROM NO MĀJĀM

JAUTĀJIET BĒRNA DOMAS

AUDZINĀŠANAS IZAICINĀJUMS

DIŽENUMA POTENCIĀLS