Rīzs Dons Migels

Četras vienošanās

Dons Migels Rīzs

Četras vienošanās

Saturs

Tolteki

Ievads. Apkvēpušais spogulis

Pieradināšana un planētas sapnis

Pirmā vienošanās. Negrēko ar vārdiem

Otrā vienošanās. Neuztver neko personiski

Trešā vienošanās. Neveido priekšstatus

Ceturtā vienošanās. Centies darīt pēc iespējas labāk

Tolteku ceļš uz brīvību Kā lauzt vecās vienošanās

Jaunais sapnis

Debesu valstība zemes virsū

Lūgšanas

Pateicība

Es gribētu pateikties savai mātei Saritai, kas mani mācīja mīlēt bez nosacījumiem, tēvam Hosē Luisam, kas ieaudzināja manī disciplīnu, vectēvam Leonardo Maciasam, kas iepazīstināja mani ar tolteku noslēpumiem, un dēliem — Migelam, Hosē Luisam un Leonardo.

Es vēlētos apliecināt savu apbrīnu un dziļo cieņu pret Gajas Dženkinsas un Treja Dženkinsa uzticību.

Tāpat es velētos izteikt lielu pateicību izdevējai, redaktorei un Dženetai Milsai, kas man uzticējās. Vienmēr būšu pateicīgs Rejam Čambersam par to, ka viņš apgaismoja manu ceļu.

Es gribētu godināt savu ārkārtīgi gudro un dārgo draugu Džini Džentriju, kura uzticība mani dziļi aizkustināja.

Es gribētu pateikties visiem tiem daudzajiem cilvēkiem, kas no visas sirds ziedoja savu laiku un līdzekļus, lai atbalstītu šo mācību.

Tolteki

Pirms vairākiem tūkstošiem gadu Meksikas dienvidu daļā dzīvoja viedie, ko dēvēja par toltekiem. Antropologi toltekus uzskata par tautu vai pat rasi, bet patiesībā tolteki bija zinātnieku un mākslinieku sabiedrība, kas apguva un turpināja savu senču mācību un rituālus. Skolotāji (naguals) un viņu mācekļi apmetās senajā piramīdu pilsētā Teotivakana netālu no mūsdienu Mehiko — vietā, par kuru saka, ka tur "cilvēks kļūst par Dievu".

Pēdējās tūkstošgades laikā tolteku skolotāji bija spiesti slēpt savu senču mācību. Eiropiešu iebrukums un vairāki mācekļi, kas nelietīgi izmantoja savas spējas, radīja vajadzību slēpt mācību no tiem, kas nebija gatavi to pienācīgi izmantot, vai no tiem, kuri, lai panāktu savu, varēja to izmantot ļaunprātīgi.

Par laimi, vairākas skolotāju dzimtas nosargāja ezotērisko tolteku mācību un nodeva to nākamajām paaudzēm. Simtiem gadu tā slēpās zem slepenības plīvura, taču seni pravietojumi vēsta, ka reiz pienāks laiks, kad to atkal vajadzēs atdot cilvēkiem. Skolotājs no Ērgļa Bruņinieku cilts Migels Rīzs ir gatavs atklāt mums vareno tolteku mācību.

Tolteku mācība balstās uz tās pašas pamatpatiesības, kurā meklējamas arī citviet pasaulē sastopamo ezotērisko tradīciju saknes. Nebūdama reliģija, tā tomēr godina ikvienu, kas jebkad uz šīs zemes sludinājis garīgumu. Tā skar arī garu, bet visprecīzākais tās raksturojums ir — dzīvesveids, kas ved uz laimi un mīlestību.

IEVADS

Apkvēpušais spogulis

Pirms trijiem gadu tūkstošiem netālu no kalnu ieskautas pilsētas dzīvoja cilvēks, kas ne ar ko neatšķīrās no manis vai tevis. Cilvēks mācījās, lai kļūtu par dziednieku, apguva savu senču mācību, bet viņš nebija ar to pilnīgi vienisprātis. Dziļi sirdī viņš juta, ka jābūt kaut kam vairāk.

Kādu dienu, gulēdams savā alā, viņš sapnī redzēja savu guļošo ķermeni. Jauna mēness naktī viņš iznāca no alas. Debesis bija skaidras, un viņš varēja saskatīt miljoniem zvaigžņu. Tad ar viņu notika kas tāds, kas uz visiem laikiem izmainīja viņa dzīvi. Viņš paskatījās uz savām rokām, sajuta savu ķermeni un dzirdēja pats savu balsi sakām: "Es esmu radīts no gaismas. Es esmu radīts no zvaigznēm."

Viņš atkal pavērās zvaigznēs un atskārta, ka ne jau zvaigznes rada gaismu, bet gaisma rada zvaigznes. "Viss ir radīts no gaismas," viņš teica, "un starptelpa nav tukša." Un viņš saprata, ka viss, kas pastāv, ir viena dzīva būtne, un gaisma ir dzīvības ziņnesis, jo gaisma ir dzīva un ietver visu informāciju.

Tad viņš saprata, ka, lai gan ir radīts no zvaigznēm, viņš tomēr nav zvaigznes. "Es esmu starp zvaigznēm," viņš pie sevis domāja. Un viņš nosauca zvaigznes par mācekļiem (tokal), bet gaismu — par skolotāju (nagual). Viņš saprata, ka Dzīvība jeb Apņemšanās rada saskaņu starp zvaigznēm un gaismu un aizpilda telpu starp tām. Bez Dzīvības nebūtu ne skolotāja, ne viņa mācekļu. Dzīvība ir pilnīgā, augstākā visa Radītāja spēks.

Cilvēks atklāja, ka viss, kas pastāv, ir vienas dzīvas būtnes, ko mēs saucam par Dievu, izpausme. Viss ir Dievs. Un viņš secināja, ka cilvēku uztvere nav nekas cits kā gaisma, kas uztver gaismu. Viņš redzēja arī to, ka viss ir spogulis, kas atstaro gaismu un rada gaismas tēlus, un ilūziju pasaule jeb sapnis, ir kā kvēpi, kas liedz mums saskatīt savu patieso būtību. "Mūsu patiesākā būtība ir tīra mīlestība, tīra gaisma," viņš teica.

Šī atskārsme izmainīja viņa dzīvi. Sapratis, kas patiesībā ir, viņš ieskatījās cilvēkos ap sevi un dabā, un redzētais viņu pārsteidza. It visā viņš ieraudzīja pats sevi — katrā cilvēkā, katrā dzīvniekā, katrā kokā, ūdenī, lietū, mākoņos, zemē. Un viņš pamanīja, ka Dzīve sapludinājusi skolotāju ar skolnieku daudzos un dažādos veidos, radot miljardiem Dzīvības izpausmju.

Šajos nedaudzajos mirkļos viņš saprata pilnīgi visu, un viņa sirdi piepildīja miers. Viņš nevarēja nociesties stāstīt cilvēkiem par to, ko atklājis, taču nebija tādu vārdu, ar kuriem to izteikt. Viņš centās stāstīt, bet cilvēki nesaprata. Viņi redzēja, ka viņš ir mainījies, ka no viņa acīm un balss staro kaut kas skaists. Cilvēki pamanīja, ka viņš vairs neko un nevienu nevērtē. Viņš vairs nebija tāds kā citi.

Viņš saprata visus, bet viņu nesaprata neviens. Cilvēki domāja, ka viņā iemiesojies Dievs. To dzirdot, viņš smaidīja un teica: "Taisnība. Es esmu Dievs. Bet arī jūs esat Dievs. Es ne ar ko neatšķiros no jums. Mēs esam gaismas tēli. Mēs esam Dievs." Taču cilvēki viņu tik un tā nesaprata.

Viņš atskārta, ka cilvēkiem viņš ir kā spogulis, spogulis, kurā viņš redz pats sevi. "Ikviens ir spogulis," viņš teica. Viņš redzēja sevi ikvienā, bet neviens viņā neredzēja sevi. Un viņš saprata, ka pārējie sapņo un nezina, un neapzinās to, kas viņi ir patiesībā. Viņi nespēja saskatīt sevi viņā, jo starp spoguļiem bija miglas vai dūmu siena , ko bija radījusi gaismas tēlu interpretācija — cilvēku sapņi.

Tad cilvēks atskārta, ka drīz aizmirsīs visu, ko atklājis. Viņš gribēja paturēt prātā visas šīs vīzijas, un, lai neaizmirstu, ka viss ir spogulis un dūmi starp spoguļiem liedz mums apzināties, kas mēs esam, viņš nolēma saukt sevi par Apkvēpušo Spoguli. Viņš teica: "Es esmu Apkvēpis Spogulis, jo ikvienā no jums es redzu sevi, bet mēs viens otru nepazīstam, jo starp mums ir dūmi. Dūmi ir sapnis, bet spogulis — jūs, sapņotāji."

Ar aizvērtam acīm dzīvot ir viegli,

pārprotat visu, ko redzi…

(Džons Lenons)

Pieradināšana un planētas sapnis

Tas, ko tu pašlaik redzi un dzirdi, nav nekas cits kā sapnis. Šai brīdī tu sapņo. Tu sapņo nomoda sapņus.

Sapņošana ir prāta galvenā nodarbe, mēs sapņojam divdesmit četras stundas diennaktī. Mēs sapņojam gan nomodā, gan miegā. Vienīgā atšķirība ir tā, ka tad, kad esam nomodā, realitātes rāmji liek mums visu uztvert lineārā veidā. Miegā šie rāmji pazūd, un sapnis nemitīgi mainās.

Cilvēki sapņo nemitīgi. Par savu nākšanu pasaulē mēs varam pateikties lielam, ārējam sapnim, ko nosauksim par sabiedrības sapni jeb planētas sapni. Planētas sapnis sastāv no miljardiem mazu, personisku sapņu, kas veido ģimenes sapni, kopienas sapni, pilsētas sapni, valsts sapni un, visbeidzot, cilvēces sapni. Planētas sapnī ir ietverti visi sabiedrības likumi, ticības, reliģijas, kultūras un dažādie dzīvesveidi, valdības, skolas, visi notikumi un brīvdienas.

Mums ir iedzimta spēja iemācīties sapņot, un cilvēki, kas dzīvojuši pirms mums, māca mūs, kā sapņot tā, kā to dara sabiedrība. Lielajam sapnim ir daudz noteikumu, un, kad pasaulē nāk bērns, mēs piesaistām mazuļa uzmanību un iekalām šos noteikumus viņa prātā. Lielais sapnis ar mammu, tētu, skolu un reliģiju starpniecību māca mūs, kā sapņot.

Uzmanība ir spēja atsijāt un uztvert tikai to, ko gribam uztvert. Mēs varam vienlaicīgi uztvert miljoniem lietu, bet uzmanība ļauj mums prāta priekšplānā paturēt tās lietas, ko patiešām gribam uztvert. Pieaugušie, kas bija ap mums bērnībā, piesaistīja mūsu uzmanību un piepildīja mūsu prātu ar informāciju, atkārtojot to. Tā mēs apguvām to, ko tagad zinām.

Ar uzmanības palīdzību mēs apguvām realitāti - lielo sapni. Mēs iemācījāmies, kā izturēties sabiedrībā, kam ticēt un kam neticēt, kas ir labs un kas — slikts, kas ir skaists un kas — neglīts, kā ir labi un kā - slikti. Visas šīs zināšanas, noteikumi un priekšstati, kā izturēties, bija jau pirms mums.

Skolā jūs sēdējāt mazos soliņos un savu uzmanību veltījāt tam, ko jums māca skolotājs. Baznīcā savu uzmanību jūs veltījāt mācītāja teiktajam. Tāpat bija ar mammu un tēti, māsām un brāļiem — viņi visi centās piesaistīt sev jūsu uzmanību. Mēs arī mācāmies piesaistīt sev citu cilvēku uzmanību un attīstām sevī vajadzību pēc uzmanības, kas var kļūt par sāncensību. Bērni sacenšas par vecāku, skolotāju un draugu uzmanību. "Paskaties uz mani! Redzi, ko es daru? Ei, es esmu te!" Vajadzība pēc uzmanības kļūst spēcīga un saglabājas arī tad, kad esam pieauguši.

Lielais, ārējais sapnis piesaista mūsu uzmanību un māca mūs, kam ticēt un kā domāt. Un tas sākas jau ar valodu, kurā runājam. Ar valodas palīdzību cilvēki saprotas un sazinās. Katrs burts, katrs vārds ir vienošanās. Šo daļu grāmatā mēs saucam par lappusi. Vārds lappuse ir vienošanas, ko ikviens no mums saprot. Tiklīdz esam noslēguši kādu vienošanos, mūsu apziņa ir piesaistīta, un no viena cilvēka uz otru plūst enerģija.

Jūs neesat izvēlējušies savu dzimto valodu. Jūs neesat izvēlējušies savu reliģiju un ētiskās vērtības — tās pastāvēja pirms jūsu dzimšanas. Mums nekad nav bijis iespēju izvēlēties, kam ticēt un kam neticēt. Mēs nekad neesam izvēlējušies pat visniecīgākos no baušļiem. Mēs neesam izvēlējušies pat paši savu vārdu.

Bērnībā mums nebija iespēju izvēlēties, kam ticēt, mēs pieņēmām informāciju, ko planētas sapnis ar cilvēku starpniecību darīja mums pieejamu. Informāciju var saglabāt, tikai piekrītot tai. Ārējais sapnis var piesaistīt sev mūsu uzmanību, bet, ja neesam ar to vienisprātis, mēs nepaturam un nesaglabājam informāciju. Tiklīdz mēs tai piekrītam, mēs sākam tai ticēt un saucam to par ticību. Ticība ir beznosacījumu piekrišana.

Bērni mācās, piekrītot visam, ko saka pieaugušie. Mēs piekrītam, un mūsu ticība kļūst tik spēcīga, ka šī uzskatu sistēma ietekmē visu mūsu dzīves sapni. Mēs neesam izvēlējušies šo ticību un uzskatus, mēs esam varējuši pret tiem sacelties, bet mēs neesam bijuši pietiekami stipri, lai ņemtu pār tiem virsroku. Rezultātā mēs esam padevušies šai ticībai, piekrītot tai un padarot to par vienošanos.

Es šo procesu dēvēju par cilvēka pieradināšanu, kuras laikā mēs mācāmies, kā dzīvot un kā sapņot. Cilvēka pieradināšanas laikā informācija no ārējā sapņa tiek pārnesta uz iekšējo sapni, un izveidojas viņa uzskatu sistēma. Vispirms bērns apgūst lietu un parādību nosaukumus — mamma, tētis, piens, pudele. Dienu no dienas mājās, skolā, baznīcā, skatoties televīzijas pārraides, kāds mūs māca, kā jādzīvo, kā jāuzvedas un kā jāizturas. Ārējais sapnis māca mūs, kā kļūt par cilvēku. Mums ir savs priekšstats par to, kas ir "sieviete" un kas ir "vīrietis". Un mēs iemācāmies vērtēt; mēs vērtējam paši sevi, citus cilvēkus, kaimiņus.

Bērnus pieradina gluži tāpat, kā mēs pieradinām suni, kaķi vai kādu citu dzīvnieku. Lai sunim ko iemācītu, mēs sodām to un uzslavējam. Bērnus, kurus mēs tik ļoti mīlam, mēs audzinām tāpat kā mājdzīvniekus — sodot un uzslavējot. Kad darījām to, ko gribēja mamma un tētis, mums teica — "labs puisītis" vai "laba meitenīte". Ja nedarījām viņiem pa prātam, mūs sauca par "sliktu zēnu" vai "sliktu meiteni".

Ja pārkāpām noteikumus, mūs sodīja, ja rīkojāmies saskaņā ar tiem, mūs uzslavēja un apbalvoja. Neskaitāmas reizes dienā mēs izpelnījāmies kā sodu, tā uzslavas. Drīz mēs sākām baidīties gan no tā, ka mūs sodīs, gan no tā, ka izpaliks uzslava. Uzslava nozīmē to, ka vecāki, brāļi, māsas, skolotāji un draugi pievērsuši mums savu uzmanību. Un drīz mēs kļūstam atkarīgi no vajadzības piesaistīt citu cilvēku uzmanību, lai saņemtu uzslavu.

Uzslavas ir patīkamas un, lai tās saņemtu, mēs sākam darīt to, ko no mums grib citi. Baidoties no soda un tā, ka mūs nepaslavēs, mēs sākam izlikties par to, kas mēs neesam. Mēs to darām tikai tāpēc, lai kādam izpatiktu un iepatiktos. Mēs cenšamies izpatikt mammai un tētim, skolotājiem, Baznīcai. Un tā mēs iemācāmies tēlot. Mēs izliekamies par to, kas neesam, tikai tāpēc vien, ka baidāmies no tā, ka mūs atgrūdīs un nepieņems. Šīs bailes pārvēršas par bailēm no tā, ka mēs kādam nepatiksim. Galu galā mēs kļūstam par to, kas nemaz neesam. Mēs kļūstam par mammas, tēta, sabiedrības un reliģijas uzskatu kopiju.

Pieradināšanas procesa laika mēs zaudējam savas dabiskās tieksmes. Kad esam pietiekami pieauguši, lai sāktu saprast, mēs iemācāmies vārdu nē. Pieaugušie saka: "Nedari tā un nedari šitā." Mēs sadumpojamies un sakām: "Nē!" Mēs saceļamies, jo aizstāvam savu brīvību. Mēs gribam būt mēs paši, taču pieaugušie ir lieli un stipri, bet mēs neesam tikpat kā nekas. Pēc kāda laika mēs kļūstam bailīgi, jo zinām, ka ikreiz, kad izdarīsim kaut ko ne tā, mūs sodīs.

Pieradināšana ir tik iedarbīga, ka dzīvē pienāk brīdis, kad nevienam vairs nevajag mūs pieradināt. Mums nevajag, lai mamma, tētis, skola vai Baznīca mūs pieradinātu. Mēs esam tik labi mācīti, ka pieradinām paši sevi. Mēs esam pašpieradināti dzīvnieki. Mēs spējam pieradināt sevi, lai iekļautos uzskatu sistēmā, kuru esam pārmantojuši, un mēs izmantojam to pašu veco sodīšanas un slavēšanas metodi. Mēs sodām sevi, kad esam pārkāpuši pašradītās uzskatu sistēmas noteikumus, un apbalvojam sevi, kad esam bijuši "labs puisītis" vai "laba meitenīte".

Uzskatu sistēma ir kā likumu kodekss, kas valda pār mūsu prātu. Mēs pat neuzdrīkstamies šaubīties, vai viss šajā kodeksā rakstītais ir patiess. Uzskatu sistēma sakņojas visi mūsu spriedumi, pat tie, kas vērsti pret mums pašiem. Pieradināšanas rezultātā mūsu apziņā nostiprinās pat tādi ētikas likumi kā desmit baušļi. Viens pēc otra šie likumi kļūst par daļu no mūsu likumu kodeksa un valda pār mūsu sapni.

Mūsu prātā ir kas tāds, kas vērtē visu un visus — laika apstākļus, suni, kaķi, visu. Iekšējais soģis pēc likumu kodeksā rakstītā spriež tiesu pār visu, ko darām un nedarām, domājam un nedomājam, jūtam un nejūtam. Nav nekā, kas nebūtu pakļauts šī soģa tirānijai. Ikreiz, kad darām kaut ko tādu, kas ir pretrunā ar šo likumu kodeksu, soģis pasludina mūs par vainīgiem, mums jāsaņem sods, mums jākaunas. Un tā notiek neskaitāmas reizes dienā visas dzīves garumā.

Mūsos mājo arī upuris. Upuris ir tas, kas dzīvo ar vainas un kauna apziņu. Upuris ir tā mūsu personības daļa, kas mēdz teikt: "Ak, es nabadziņš. Es neesmu pietiekami labs, pietiekami gudrs, pietiekami skaists. Es neesmu mīlestības vērts. Ak, es nabadziņš." Soģis piekrīt un saka: "Jā, tu neesi pietiekami labs." Un tas viss sakņojas uzskatu sistēmā, kuru nekad neesam izvēlējušies. Šie uzskati ir tik spēcīgi, ka pēc daudziem gadiem, kad saskaramies ar jauniem jēdzieniem un cenšamies paši pieņemt lēmumus, mēs atskāršam, ka tie vēl aizvien valda pār mūsu dzīvi.

Jebkas, ko darāt, pārkāpjot likumu kodeksu, saules pinuma apvidū rada dīvainu sajūtu, ko sauc par bailēm. Kodeksa pārkāpšana uzplēš jūsu emocionālās rētas, un jūs reaģējat, ražojot emocionālu indi, jo viss, kas rakstīts likumu kodeksā, ir taisnība, un viss, kas liek jums apšaubīt savu uzskatu sistēmu, laupa jums drošības sajūtu. Pat ja likumu kodekss nemaz nav pareizs, tas tomēr rada drošības sajūtu.

Tādēļ, lai apšaubītu savu uzskatu sistēmu, mums vajadzīga drosme. Pat ja mēs neesam šos uzskatus izvēlējušies, mēs esam tiem piekrituši, esam ar tiem vienojušies. Šī vienošanās ir tik iedarbīga, ka pat tad, ja saprotam, ka kāds no tiem nav gluži pareizs, mēs tik un tā jūtamies vainīgi un kaunamies par to, ka neesam rīkojušies saskaņā ar noteikumiem.

Tāpat kā valdībai ir likumu kodekss, kas reglamentē sabiedrības sapni, tā arī mūsu uzskatu sistēma ir likumu krājums, kas reglamentē mūsu personisko sapni. Visi šie likumi ir ierakstīti mūsu apziņā, mēs tiem ticam un soģis mūsos izmanto tos, lai spriestu tiesu pār visu. Soģis pasludina spriedumu, upuris mokās vainas apziņā un izcieš sodu. Bet kas saka, ka šajā sapnī ir taisnība? Taisnība nozīmē par katru kļūdu maksāt tikai vienu reizi. Patiesa netaisnība ir likt par katru kļūdu maksāt vairākkārt.

Cik reizes mēs maksājam par vienu kļūdu, ko esam pieļāvuši? Tūkstošiem. Cilvēks ir vienīgā dzīvā būtne zemes virsū, kam par katru kļūmi jāmaksā tūkstošiem reižu. Pārējās būtnes par katru kļūdu maksā tikai vienreiz. Tikai ne mēs. Mums ir laba atmiņa. Mēs kļūdāmies, tiesājam sevi, pasludinām sevi par vainīgiem un sodām sevi. Ja zemes virsū būtu taisnība, ar to būtu gana, ar to pietiktu. Taču ikreiz, kad atceramies, mēs no jauna sākam sevi tiesāt, no jauna pasludinām par vainīgiem un sodām, un tā atkal un atkal. Ja mums ir dzīvesbiedrs, viņš vai viņa mums atgādina par pieļauto kļūdu, lai mēs no jauna sāktu sevi tiesāt, atkal atzītu par vainīgiem un sodītu. Vai tas ir taisnīgi?

Cik gan daudz reižu mēs liekam saviem laulātajiem draugiem, bērniem vai vecākiem maksāt par vienu un to pašu kļūdu? Ikreiz, kad atceramies notikušo, mēs atkal un atkal viņiem pārmetām un izšļācam pār viņiem visu savu emocionālo indi, kas rodas, saskaroties ar netaisnību, un liekam vēlreiz maksāt par tām pašām kļūdām. Vai tas ir taisnīgi? Soģis mūsos nav taisnīgs, jo mūsu uzskatu sistēma, likumu kodekss nav gluži pareizs. Sapnis sakņojas nepareizos likumos. Deviņdesmit pieci procenti no uzskatiem, ko glabājam savā prātā, nav nekas cits kā meli, un mēs ciešam, jo ticam šiem meliem.

Saskaņā ar planētas sapni, tas, ka cilvēki cieš, dzīvo bailēs un inscenē emocionālas drāmas, ir dabiski. Ārējais sapnis nav jauks un patīkams sapnis, tas ir vardarbības, baiļu, kara un netaisnības sapnis. Cilvēku personiskie sapņi ir dažādi, bet lielākoties tie ir īsti murgi. Ja paskatāmies apkārt, mēs redzam vietu, kurā dzīvot nav viegli, jo tajā valda bailes. Pasaule ir pilna cilvēku ciešanu, dusmu, atriebības, atkarības, vardarbības ielās un neizmērojamas netaisnības. To līmenis katrā valstī var būt atšķirīgs, bet kopumā pār ārējo sapni valda bailes.

Salīdzinot sabiedrības sapni ar dažādu pasaules reliģiju rakstos sastopamajiem elles aprakstiem, mēs redzam, ka sabiedrības sapnis ne ar ko neatšķiras no elles. Reliģiskajos priekšstatos elle ir soda, baiļu un sāpju vietā, kurā kuras uguns. Uguns rodas no baiļu radītajām emocijām. Kad esam dusmīgi, greizsirdīgi, skaudības vai naida pārņemti, mēs jūtam, ka mūsos kuras uguns. Mēs dzīvojam elles sapnī.

Ja var uzskatīt, ka elle ir mūsu domas, tad tā ir visapkārt mums. Citi mums var teikt, ka, ja mēs nedarīsim to, kas mums jādara, mēs nokļūsim ellē. Bet man jums ir sliktas ziņas. Mēs jau esam ellē. Arī tie, kas mums tā saka, dzīvo ellē. Cilvēks nevar otram teikt, ka viņš nokļūs ellē, jo mēs visi tajā jau esam. Tiesa, cilvēki to var padarīt briesmīgāku, taču mēs paši to pieļaujam.

Katram cilvēkam ir savs sapnis, un bieži to tāpat kā planētas sapni pārvalda bailes. Mēs iemācāmies paši savu dzīvi, savu sapni pārvērst par elli. Katram cilvēkam bailes izpaužas savādāk, bet mēs visi dusmojamies, esam greizsirdīgi, ienīstam, ļaujam vaļu skaudībai un citām negatīvām emocijām. Mūsu personiskais sapnis var pārvērsties par nebeidzamu murgu, kurā mēs dzīvojam nemitīgās bailēs un no kura paši ciešam. Nevajag sapni pārvērst par murgu, jo ir iespējams dzīvot arī skaistā sapnī.

Visi cilvēki meklē patiesību, taisnību un tiecas pēc skaistuma. Mēs nebeidzam meklēt patiesību, jo dzīvojam prātā uzkrātajos melos. Mēs meklējam taisnību, jo mūsu uzskatu sistēma tās nav. Mēs tiecamies pēc skaistuma, jo, lai cik skaists arī nebūtu kāds cilvēks, mēs nespējam to saskatīt. Mēs meklējam un meklējam, nesaprazdami, ka tas viss mums jau pieder. Patiesība nav jāmeklē, jo, ja paskatāmies sev apkārt, tā ir it visur, tikai mūsu vienošanās un uzskati laupījuši mums spēju to saskatīt.

Mēs nespējam ieraudzīt patiesību, jo mēs esam akli. Nepareizie uzskati, ko glabājam savā apziņā, ir tie, kas mūs par tādiem padarījuši. Mēs gribam, lai mums būtu taisnība, tādēļ mēs uzskatām, ka tas, ko saka citi, nav taisnība. Mēs ticam saviem uzskatiem, un tie liek mums ciest. Mēs dzīvojam tādā kā miglā, kas neļauj mums redzēt tālāk par savu degungalu. Šī migla pat nav īsta, tā ir sapnis. Tā ir tavs personiskais sapnis, tavi uzskati un priekšstati par to, kas tu esi, tā ir vienošanās, ko tu esi noslēdzis ar citiem, ar sevi un pat ar Dievu.

Tavs prāts ir migla, ko tolteki sauca par mitote. Tavs prāts ir sapnis, kurā tūkstošiem cilvēku runā vienlaicīgi un cits citu nesaprot. Tavs prāts ir bieza migla, kas neļauj tev saskatīt to, kas tu patiesībā esi. Indieši šo miglu sauc par maija, kas tulkojumā nozīmē ilūzija. Tā cilvēks sevi uztver. Visas cilvēku domas par sevi un pasauli, visi priekšstati un plāni nav nekas cits kā migla. Mēs nespējam ieraudzīt savu patieso būtību, mēs nespējam ieraudzīt, ka neesam brīvi.

Tādēļ cilvēki pretojas dzīvei. Cilvēki visvairāk baidās no dzīves. Ne jau nāve ir tā, no kuras cilvēkiem ir visvairāk bail. Visvairāk mēs baidāmies uzņemties risku un dzīvot — dzīvot un izpausties. Visvairāk mēs baidāmies būt mēs paši. Mēs esam iemācījušies dzīvot tā, lai apmierinātu citu cilvēku prasības. Mēs esam iemācījušies dzīvot saskaņā ar citu cilvēku uzskatiem, jo mums ir bail, ka mūs nepieņems, atstums, ka mēs citiem nepatiksim.

Pieradināšanas procesa laikā mums izveidojas priekšstats par to, kādiem mums jābūt, lai patiktu citiem. Mums izveidojas priekšstats par to, kādiem mums jābūt, lai citi mūs pieņemtu. Vairāk par visu mēs cenšamies izpatikt tiem, kas mūs mīl — mammai, tētim, brāļiem, māsām, mācītājam, skolotājiem. Cenzdamies viņiem patikt, mēs radām priekšstatu par to, kādiem mums jābūt, taču mēs neatbilstam šim priekšstatam. Mēs to izveidojam, bet tas nav īsts. Līdz ar to mēs nekad nebūsim perfekti. Nekad!

Sapratuši, ka neesam perfekti, mēs noliedzam sevi. Tas, cik stipri mēs sevi noliedzam, ir atkarīgs no tā, kā pieaugušajiem veicās ar mūsu personības laušanu. Kad esam pieradināti, mēs jau vairs neuztraucamies par to, vai patiksim citiem. Mēs nepatīkam paši sev, jo mēs neatbilstam pašu izveidotajam ideālam. Mēs nespējam sev piedot to, ka neesam tas, kas mēs gribētu būt, jeb, pareizāk, neatbilstam saviem priekšstatiem par to, kādiem mums jābūt.

Mēs zinām, ka neesam tādi, kādiem, pēc mūsu domām, mums vajadzētu būt, tādēļ mēs sev šķietam nepareizi, jūtamies apmulsuši un uzskatām sevi par negodīgiem. Mēs cenšamies slēpties un izliekamies par to, kas neesam. Rezultātā mēs jūtamies nepatiesi, un, lai slēptu to no citiem, valkājam sociālās maskas. Mums ir bail, ka kāds pamanīs, ka mēs neesam tie, par ko izliekamies. Mēs vērtējam citus, salīdzinot viņus ar savu ideālu, un, protams, arī viņi tam neatbilst.

Lai izpatiktu citiem, mēs noliedzam sevi. Mēs ejam pat tik tālu, ka kaitējam savam ķermenim, lai tikai izpatiktu citiem. Pusaudži lieto narkotikas tikai tāpēc vien, lai vienaudži viņus neatstumtu. Viņi nesaprot, ka vaina meklējama viņos pašos, jo viņi paši neatzīst sevi. Viņi noliedz sevi, jo nespēj būt tādi, par kādiem izliekas. Viņiem ir savs priekšstats par to, kādi viņi grib būt, bet viņi tam neatbilst un tādēļ kaunas un jūtas vainīgi. Cilvēki nemitīgi sevi soda par to, ka nav tādi, kādiem, pēc viņu domām, viņiem vajadzētu būt. Cilvēki dara sev pāri un ļauj citiem darīt sev pāri.

Mēs paši esam soģis, upuris un uzskatu sistēma, mēs paši darām sev pāri vairāk nekā jebkurš cits cilvēks. Tiesa, ir cilvēki, kas saka, ka viņu vīrs vai sieva, māte vai tēvs nodarījuši viņiem pāri, tomēr ar mums pašiem neviens šajā ziņā nav spējīgs sacensties. Šajā ziņā ar mums nespēj sacensties pat visbargākais soģis. Ja mums gadās publiski pieļaut kādu kļūdu, mēs cenšamies to noliegt un noslēpt, bet tiklīdz esam vieni, soģis kļūst bargs, vainas apziņa ir spēcīga un mēs jūtamies dumji, slikti un nevērtīgi.

Neviens nekad jums nav nodarījis pāri vairāk kā jūs paši sev. Jūs spējat paciest tieši tik daudz pāridarījumu, cik daudz jūs darāt pāri paši sev. Ja kāds šo robežu pārkāpj, jūs, visticamāk, pagriezīsieties un iesiet prom. Ja kāds jums dara pāri mazāk, nekā jūs darāt pāri paši sev, jūs droši vien saglabāsiet šīs attiecības un visu mūžu pacietīsiet šī cilvēka pārinodarījumus.

Ja jūs izturaties pret sevi ļoti slikti, iespējams, jūs pacietīsiet pat tādu cilvēku, kas jūs sit, pazemo un izturas pret jums kā pret pēdējo niecību. Kāpēc? Tāpēc, ka jūsu uzskatu sistēma liek jums teikt: "Es to esmu pelnījis. Šis cilvēks izdara man lielu pakalpojumu, būdams kopā ar mani. Es neesmu mīlestības un cieņas vērts. Es to neesmu pelnījis."

Mums ir vajadzība pēc tā, lai citi mūs atzītu un mīlētu, bet mēs nespējam pieņemt un mīlēt paši sevi. Jo vairāk mēs sevi mīlēsim, jo mazāk mēs darīsim sev pāri. Tieksme darīt sev pāri sakņojas sevis noliegšanā, kas savukārt rodas tādēļ, ka mums ir savs priekšstats par to, kādiem mums jābūt, taču mēs nespējam sasniegt šo ideālu. Šī ideāla dēļ mēs noliedzam sevi, nepieņemam sevi tādus, kādi esam, un citus tādus, kādi viņi ir.

Prelūdija jaunam sapnim

Jūs esat noslēguši tūkstošiem vienošanos ar sevi, ar citiem, ar savu dzīves sapni, ar Dievu, ar sabiedrību, ar saviem vecākiem, ar savu laulāto draugu un saviem bērniem, taču vissvarīgākās ir tās vienošanās, ko esat noslēguši paši ar sevi. Tajās jūs formulējat to, kas jūs esat, ko jūtat, ko domājat un kā jums jāizturas, un tās veido to, ko sauc par personību. Vienošanās tekstā jūs rakstāt: "Tas esmu es. Tas ir tas, ko es domāju, kam ticu. Ir lietas, ko es varu izdarīt, un ir lietas, ko es nevaru izdarīt. Tā ir realitāte, bet tā — fantāzija. Tas ir iespējams, bet tas — nav."

Viena vienošanās vēl nav nekāda problēma, bet mums to ir daudz, un tās liek mums ciest un vilties dzīvē. Ja gribat, lai jūsu dzīve būtu prieka caurstrāvota un piepildīta, jums jāspēj atrast sevī spēku lauzt šīs vienošanās, kas turas uz bailēm un valda pār jums. Baiļu radīta vienošanās prasa no mums daudz enerģijas. Mīlestības dēļ noslēgta vienošanās ne tikai neprasa no mums enerģiju, bet pat vairo to.

Katrs no mums ir piedzimis ar noteiktu spēku rezervi, ko mēs katru dienu atjaunojam atpūšoties. Diemžēl mēs patērējam visu savu enerģiju, lai noslēgtu šīs vienošanās, un tad, kad tas izdarīts, — lai tās ievērotu. Tās izsūc mūsu spēkus, un mēs sākam justies bezspēcīgi. Mums ir tieši tik daudz spēka, lai izdzīvotu, jo lielāka daļa mūsu rūpju ir ievērot noslēgtās vienošanās, kas mūs iesprosto planētas sapnī. Kā lai mainām dzīves sapni, ja mums nepietiek spēka mainīt pat vismaznozīmīgāko vienošanos?

Ja spējam pamanīt, ka vienošanās ir tās, kas valda pār mūsu dzīvi, un ka mums nepatīk šis dzīves sapnis, mums jāmaina vienošanās. Kad beidzot esam tam gatavi, četras ļoti spēcīgas vienošanās palīdzēs mums lauzt pārējās, bailēs noslēgtās vienošanās, kas noplicina mūsu spēku krājumus.

Ikreiz, kad jūs laužat kādu vienošanos, visa enerģija, ko esat patērējuši, lai to noslēgtu, atkal atgriežas pie jums. Ja pieņemsiet šīs četras spēcīgās vienošanās, tās dos jums tik daudz spēka un enerģijas, ka jūs spēsiet izmainīt savu sen noslēgto vienošanos sistēmu.

Lai pieņemtu četras vienošanās, vajadzīgs liels gribasspēks. Taču, ja spēsiet sākt dzīvot saskaņā ar tām, jūsu dzīve krasi mainīsies. Jūs redzēsiet, kā elles drāma pazūd jūsu acu priekšā. Jūs vairs nedzīvosiet elles sapnī. Tā vietā jūs radīsiet jaunu sapni — paši savu debesu valstības sapni.

PIRMĀ VIENOŠANĀS Negrēko ar vārdiem

Pirmā vienošanās ir vissvarīgākā, bet reizē arī visgrūtāk izpildāmā. Tā ir tik nozīmīga, ka tikai ar to vien jums pietiek, lai mainītu savas esības līmeni un panāktu to, ko es saucu par debesu valstību zemes virsū.

Pirmā vienošanās skan — negrēko ar vārdiem. Tā izklausās ļoti vienkārša, bet tā ir ļoti, ļoti iedarbīga.

Kādēļ ar vārdiem? Vārdi ir spēks, kas jums jārada. Jūsu teiktie vārdi ir Dieva dāvana. Bībelē, Jāņa evaņģēlijā aprakstā par pasaules radīšanu teikts: "Iesākumā bija Vārds, un Vārds bija pie Dieva, un Vārds bija Dievs." Ar vārdu palīdzību jūs izpaužat savu radošo enerģiju. Ar vārdu palīdzību jūs izsakāt visu. Nav svarīgi, kādā valodā jūs runājat, savas domas jūs formulējat vārdos. Vārdi pauž to, ko jūs jūtat, par ko sapņojat un kas jūs patiesībā esat.

Vārds nav tikai skaņa vai rakstīts simbols. Vārds ir spēks, spēks, kas jums dots, lai jūs varētu izteikties, saprasties, domāt, tādējādi veidojot savā dzīvē notiekošo. Jūs varat runāt. Kura dzīva būtne vēl uz šīs planētas spēj runāt? Vārds ir vislabākais darbarīks, kas jums kā cilvēkiem dots. Tas ir burvju rīks. Taču tāpat kā abpusgriezīgs zobens tas var gan radīt visskaistāko no sapņiem, gan iznīcināt pilnīgi visu. Viena zobena puse ir nepareiza vārda izmantošana, kas visu pārvērš ellē, otra — negrēkošana ar vārdiem, kas rada skaistumu, mīlestību un debesis zemes virsū. Atkarībā no tā, kā jūs izmantojat šo burvju rīku, tas var jūs gan atbrīvot, gan padarīt par lielākiem vergiem, nekā jūs spējat iedomāties. Vārdos slēpjas visu jūsu maģija. Vārdi ir jūsu maģija, un, ja jūs tos lietojat nepareizi, tie kļūst par melno maģiju.

Vārdi ir tik spēcīgi, ka viens vienīgs vārds spēj mainīt cilvēka dzīvi vai iznīcināt miljoniem cilvēku. Pirms daudziem gadiem viens cilvēks Vācijā ar vārdu palīdzību manipulēja ar visu valsti, kurā dzīvoja visgudrākie cilvēki. Viņam nevajadzēja neko citu kā vien vārdu spēku, lai iesaistītu cilvēkus pasaules karā. Viņš pierunāja cilvēkus uz viszvēriskāko vardarbību. Ar vārdu palīdzību viņš uzjundīja cilvēkos bailes, un kā liels sprādziens pasauli pārņēma slepkavības un karš. Cilvēki visā pasaulē iznīcināja cits citu, jo viņi baidījās cits no cita. Hitlera vārdus, kas iedvesa bailes, pasaule neaizmirsīs gadsimtu gadsimtiem.

Cilvēka prāts ir kā auglīga zeme, kurā nemitīgi sēj sēklas — viedokļus, idejas un uzskatus. Jūs iesējat domas sēklu, un tā aug. Vārds ir kā sēkla, un cilvēka prāts ir auglīga zeme. Diemžēl ļoti bieži tā ir pārlieku auglīga baiļu sēklām. Katra cilvēka prāts ir auglīgs, taču tikai tām sēklām, kurām viņš ir gatavs. Ir svarīgi saprast, kādām sēklām mēs esam gatavi, un sagatavot sevi mīlestības sēklai.

Atcerēsimies Hitlera piemēru. Viņš izplatīja baiļu sēklas, tās sazēla un noveda pie masu iznīcināšanas. Redzot vārda lielo spēku, mums jāapzinās, kāda vara ir mūsu teiktajam. Bailes vai šaubas, kas dzimušas mūsu prātā, var radīt nebeidzamu drāmu. Viens vārds ir kā burvestība, un cilvēki darbojas ar vārdiem kā ļauni burvji, nedomājot nolādēdami citus.

Ikviens cilvēks ir burvis. Ar saviem vārdiem mēs varam kādu nolādēt, un mēs varam noņemt kāda lāstu. Pauzdami savus uzskatus, mēs nemitīgi kādu noburam. Piemēram, es satieku draugu un saku viņam pirmo, kas man ienāk prātā: "Tev ir tāda ādas krāsa kā cilvēkiem, kas drīz saslims ar vēzi." Ja viņš ieklausās un piekrīt teiktajam, pēc nepilna gada viņam tiešām būs vēzis. Lūk, cik spēcīgs ir vārds.

Pieradinot mūs, vecāki, brāļi un māsas nedomādami nemitīgi pauž savas domas par mums. Mēs tām ticam, un tās iedveš mūsos bailes. Par to, ka mums nepadodas peldēšana, sports vai rakstīšana. Kāds izgāž pār mums savu viedokli, sacīdams: "Paskaties uz to meiteni, viņa ir neglīta!" Meitene ieklausās, notic teiktajam un aug ar domu, ka viņa ir neglīta. Lai cik skaista arī viņa nebūtu, tik ilgi, kamēr viņa tic šim viedoklim, viņa domā, ka ir neglīta. Pār viņu gulstas lāsts.

Piesaistot mūsu uzmanību, vārds iekļūst mūsu prātā un maina mūsu domas par labu vai sliktu kaut kam. Kāds cits piemērs: visu savu apzinīgo mūžu tu vari ticēt tam, ka esi muļķis. Šis uzskats var būt ļoti viltīgs un likt tev rīkoties tā, lai pārliecinātos, ka tāds tiešām esi. Tu vari kaut ko izdarīt un tad pie sevis domāt: "Es gribētu būt gudrs vai es gribētu, lai viss būtu noticis savādāk." Prāts šaudās simtiem dažādos virzienos, un daudzas dienas mēs varam pavadīt, pieķērušies domai, ka esam muļķi.

Tad kādā dienā kāds piesaista tavu uzmanību, uzrunā tevi, un ļauj tev saprast, ka tu nemaz neesi tāds muļķis. Tu tam notici un noslēdz jaunu vienošanos. Rezultātā tu vairs neuzskati sevi par muļķi. Un šo lāstu ir noņēmusi vārda vara. Var notikt arī pretējais: tu uzskati sevi par muļķi, kāds piesaista tavu uzmanību un saka: "Jā, tu tiešām esi dumjākais cilvēks, kādu man jebkad gadījies sastapt." Tādā gadījumā vienošanās iegūst jaunu spēku un vēl vairāk nostiprinās.

Tagad par to, ko nozīme negrēkot ar vārdiem. Reliģijās runā par grēku un grēciniekiem, bet pamēģināsim tikt skaidrībā par to, kas tad īsti ir grēks. Grēks ir viss ļaunais, ko sev nodarāt. Viss ļaunais, ko jūs jūtat pret sevi, domājat par sevi un sakāt par sevi, ir grēks. Jūs grēkojat ikreiz, kad tiesājat sevi vai vainojat sevi par kaut ko. Bezgrēcīgums nozīmē pretēju rīcību. Negrēkot nozīmē nenodarīt sev ļaunu. Ja jūs esat bez grēka, jūs uzņematies atbildību par savu rīcību, bet jūs netiesājat un nevainojat sevi.

No šāda viedokļa raugoties, grēka jēdziens vairs nav reliģiska vai ētiska kategorija, tas skar cilvēka veselo saprātu. Grēks sakņojas sevis noliegšanā. Sevis noliegšana ir ļaunākais no grēkiem. Lietojot reliģisko terminoloģiju, sevis noliegšana ir "nāves grēks", kas tuvina nāvei. Bezgrēcīgums savukārt tuvina dzīvei.

Negrēkot ar vārdiem nozīmē nevērst tos pret sevi. Ja es pamanītu tevi uz ielas un nosauktu par muļķi, varētu šķist, ka es vēršu savus vārdus pret tevi. Taču patiesībā es tos vēršu pats pret sevi, jo tu mani par to ienīdīsi, un tavs naids man par labu nenāks. Tādēļ, ja es sadusmojos un vārdiski apšļācu tevi ar savu emocionālo indi, es vēršu savus vārdus tikai un vienīgi pats pret sevi.

Ja es sevi mīlu, šī mīlestība izpaužas arī saskarsmē ar tevi. Tādā gadījumā es negrēkoju ar vārdiem, jo mana rīcība izraisa līdzīgu atbildes reakciju. Ja es mīlu tevi, tu mīli mani. Ja es tevi aizvainoju, tu aizvainosi mani. Ja esmu tev pateicīgs, tu jutīsies pateicīgs man. Ja attiecībās ar tevi es esmu savtīgs, tu tāds būsi arī pret mani. Ja es izmantoju vārdus, lai uzkrautu tev lāstu, arī es tikšu nolādēts.

Negrēkot ar vārdiem nozīmē izmantot savu enerģiju pareizi. Tas nozīmē izmantot enerģiju, lai kļūtu patiesāks pret sevi pašu un vairotu mīlestību pret sevi. Ja jūs ar sevi noslēdzat vienošanos, ka jūs negrēkosiet ar saviem vārdiem, ar to vien pietiks, lai jūsos iemājotu patiesība un neitralizētu visu emocionālo indi, kas jūsos sakrājusies. Noslēgt šādu vienošanos nav viegli, jo mēs esam mācījušies rīkoties gluži pretēji. Mēs esam paraduši melot citiem un, vistrakākais, arī paši sev. Mēs grēkojam ar vārdiem.

Piesaucot elli, vārda vara tiek izmantota pavisam nelietīgi. Mēs liekam lietā vārdus, lai lamātos, vainotu, meklētu vaininieku un iznīcinātu. Protams, daudzkārt mēs izmantojam vārdus pareizi, taču tas nenotiek nemaz tik bieži. Parasti ar vārdu palīdzību mēs izplatām savu emocionālo indi — paužam savas dusmas, greizsirdību, skaudību un naidu. Vārdiem piemīt burvju spēks, tie ir visvērtīgākā dāvana, ko cilvēki saņēmuši, un mēs tos vēršam paši pret sevi. Mēs kaļam atriebības plānus. Pārvēršam pasauli haosā. Mēs izmantojam vārdu, lai kurinātu naidu rasu, cilvēku, ģimeņu un tautu starpā. Pārāk bieži mēs vārdu izmantojam nelietīgi, radot elli un padarot to mūžīgu. Nelietīgi izmantojot vārdu, mēs graujam cits un citu un cits citam liekam dzīvot bailēs un šaubās. Vārds ir burvju spēks, kas cilvēkiem dots. Nepareiza tā lietošana ir melnā maģija. Mēs visu laiku nodarbojamies ar melno maģiju, neapzinādamies to, kāda burvju vara piemīt mūsu izteiktajiem vārdiem.

Reiz dzīvoja gudra un labsirdīga sieviete. Viņai bija meitiņa, ko viņa ļoti mīlēja un pat dievināja. Kādu vakaru pēc smagas dienas viņa atgriezās mājās nogurusi, emocionāli saspringta, un viņai stipri sāpēja galva. Viņa ilgojās pēc miera un klusuma, bet viņas meitiņa dziedāja un priecīgi lēkāja pa māju. Meitenīte nezināja, cik slikti māmiņa jūtas. Viņa dzīvoja pati savā pasaulītē, savā sapnī. Viņa jutās lieliski, lēkāja un dziedāja aizvien skaļāk un skaļāk, tā paužot savu prieku un mīlestību. Viņa dziedāja tik skaļi, ka mammas galvassāpes pieņēmās spēkā, un vienā brīdī sieviete zaudēja kontroli pār sevi. Viņa dusmīgi paskatījās uz savu skaisto meitiņu un teica: "Apklusti! Tev ir nepatīkama balss. Vai tu reiz apklusīsi!"

Patiesībā māte tikai nespēja paciest troksni, meitenītes balss nebūt nebija nepatīkama. Taču bērns noticēja mātes teiktajam un noslēdza vienošanos ar sevi. Pēc šī atgadījuma viņa vairs nedziedāja, jo domāja, ka viņai ir nepatīkama balss, kas traucē ikvienu, kam tajā jāklausās. Skolā viņa kļuva kautrīga un nedziedāja pat tad, kad kāds viņai to lūdza. Viņai bija grūti pat sarunāties ar citiem. Jaunā vienošanās meitenīti pilnībā izmainīja. Viņa domāja, ka, lai viņu pieņemtu un mīlētu, viņai jāapspiež savas emocijas.

Ikreiz, kad mēs dzirdam kādu viedokli par sevi un tam noticam, mēs noslēdzam vienošanos, kas kļūst par daļu no mūsu uzskatu sistēmas. Meitenīte izauga un, lai gan viņai bija skaista balss, viņa nekad nedziedāja. Viens vienīgs vārds radīja viņai kompleksus. Šo lāstu viņai uzlika viņas pašas māte, kas viņu mīlēja vairāk nekā jebkurš cits. Viņas māte nepamanīja, ko nodarījusi ar saviem vārdiem. Viņa neapzinājās, ka izmantojusi melno maģiju un uzlikusi lāstu savai meitai. Viņa nezināja, kāds spēks piemīt viņas teiktajiem vārdiem, tādēļ viņu nevar vainot. Viņa tikai darīja to, ko dažādos veidos viņai bija darījuši viņas vecāki un citi cilvēki. Viņi nepareizi lietoja vārdus.

Cik daudz reižu mēs to nodarām paši saviem bērniem? Mēs izsakām šādus viedokļus par viņiem, un mūsu bērni gadu gadiem dzīvo šīs melnās maģijas ietekmē. Cilvēki, kas mūs mīl, paši to nemaz neapzinādamies, vērš pret mums melno maģiju. Mums viņiem jāpiedod, jo viņi nesaprot, ko dara.

Vēl kāds piemērs: no rīta tu pamosties laimes pārņemta. Tu jūties lieliski un stundu vai divas pavadi pie spoguļa pošoties. Un tad kāda no tavām labākajām draudzenēm saka: "Kas ar tevi noticis? Tu tik slikti izskaties. Paskaties uz to kleitu, kas tev mugurā. Tu taču izskaties smieklīga." Ar to pietiek, lai tu būtu sagrauta un attaptos ellē. Varbūt draudzene tā teica tikai tāpēc, lai tevi sāpinātu, un viņai tas izdevās. Viņa uztiepa tev savu viedokli, izmantojot vārdu varu. Ja tu pieņem šo viedokli, tu noslēdz jaunu vienošanos, kura tu ieguldi visu savu enerģiju. Šis viedoklis kļūst par melno maģiju.

No šiem lāstiem ir grūti atbrīvoties. No tiem var atbrīvoties tikai, noslēdzot jaunu, patiesībā sakņotu vienošanos. Ja negrēko ar vārdiem, galvenais ieguvums ir patiesība. Viena asmens puse ir meli, melnā maģija, otra — patiesība, kuras varā ir lauzt melnās maģijas lāstu. Tikai patiesība spēj mūs atsvabināt.

***

Paraudzīsimies uz to, ka cilvēki diendienā sarunājas un padomāsim, cik daudz reižu ar saviem vārdiem mēs uzkraujam viens otram lāstus. Laika gaitā cilvēku sarunas, ko mēs dēvējam par tenkām, ir kļuvušas par visļaunāko melnās maģijas novirzienu.

Tenkošana ir visļaunākais melnās maģijas veids, jo tenkas nav nekas cits kā vistīrākā inde. Mēs esam noslēguši vienošanos un iemācījušies tenkot. Kad mēs vēl bijām bērni, mēs nemitīgi dzirdējām, kā pieaugušie mums apkārt tenko un izplata savu viedokli par citiem cilvēkiem. Viņiem bija savs viedoklis pat par tiem cilvēkiem, kurus viņi nemaz nepazīst. Kopā ar šiem viedokļiem izplatījās arī emocionālā inde, un mēs šo komunikācijas veidu sākām pieņemt kā dabisku un pašsaprotamu.

Tenkošana kļuvusi par vienu no svarīgākajiem cilvēku saziņas veidiem. Tenkojot mēs satuvināmies. Redzot, ka vēl kādam klājas tikpat slikti kā mums, mums kļūst vieglāk. Sakāmvārds vēsta: "Nelaimei patīk sabiedrotie," un cilvēkiem, kas cieš ellē, negribas būt tur vieniem. Bailes un ciešanas ir būtiska planētas sapņa daļa, ar to palīdzību planētas sapnis mūs pakļauj.

Ja salīdzinām cilvēka prātu ar datoru, tenkas var pielīdzināt datorvīrusam. Datorvīruss ir datoru valoda, kas ne ar ko neatšķiras no citiem kodiem, taču tas veidots ļaunā nolūkā. Šis kods iekļūst jūsu datorsistēmā, kad jūs to vismazāk gaidāt, un parasti jūs to pat nepamanāt. Pēc tam, kad tas iekļuvis jūsu datorsistēmā, dators sāk niķoties vai vispār vairs nav izmantojams, jo šie kodi tā sajaucas ar citiem kodiem, ka dators vairs nefunkcionē.

Tāpat izplatās tenkas. Kāds piemērs. Jūs piepildāt sen lolotu vēlmi un sākat apgūt kādu jaunu kursu pie pilnīgi nepazīstama pasniedzēja. Pirmajā nodarbību dienā jūs satiekat kādu, kurš šo kursu jau apguvis, un viņš jums saka: "Tas pasniedzējs ir iedomīgs stulbenis. Viņš pats nesaprot, ko runā. Uzmanies, viņš pie tam vēl ir arī izvirtulis!"

Tajā pašā mirklī šis cilvēks ar saviem vārdiem un emocionālo kodu ir uzspiedis jums zīmogu, taču jūs nezināt, kas viņu pamudinājis tā teikt. Varbūt viņu sadusmojušas paša neveiksmes mācībās, varbūt viņam tā domāt liek bailes un aizspriedumi, taču tā kā bērnībā jūs esat iemācījušies uztvert informāciju, jūs noticat tenkām un dodaties uz nodarbību. Pasniedzējs runā, bet jūs jūtat, ka jūsos sāk rasties inde, un jūs pat neapjaušat, ka vērojat pasniedzēju ar tā cilvēka acīm, kurš stāstīja jums šīs tenkas. Tad jūs par to sākat runāt ar citiem studentiem, un arī viņi pasniedzējā sāk saskatīt stulbeni un izvirtuli. Jums nepatīk nodarbības un drīz jūs nolemjat tās vairs neapmeklēt. Jūs vainojat pasniedzēju, kaut īstais vaininieks ir tenkas.

Un visu šo jezgu spēj radīt viens mazs datorvīrusiņš. Pavisam neliela nepareizas informācijas deva var sabojāt cilvēku saziņu un inficē ikvienu, kas tajā iesaistās, kuri savukārt izplata slimību tālāk. Iedomājieties, ka ikreiz, kad kāds stāsta jums tenkas, jūsu smadzenēs iekļūst datorvīruss, kas ar katru reizi samazina jūsu prāta spējas. Lai mazinātu savu apmulsumu, jūs pats sākat tenkot un aplipināt ar šo vīrusu arī citus.

Tagad iedomāsimies, ka šajā bezgalīgajā procesā ir iesaistīti pilnīgi visi cilvēki. Rezultātā pasaulē ir pilna ar cilvēkiem, kas informāciju spēj nolasīt tikai no vīrusu saindētām shēmām. Šis lipīgais vīruss ir tas pats, ko tolteki sauca par mitote — haoss, kad vienlaicīgi jūsu prātā skan tūkstošiem balsu.

Nav nekā ļaunāka par ļaunajiem burvjiem jeb hakeriem, kas ar nodomu izplata vīrusus. Pacentieties atcerēties situāciju, kad jūs pats vai kāds jums pazīstams cilvēks kaisa dusmās pret kādu un kala atriebības plānus. Lai atriebtos, jūs teicāt par šo cilvēku vai šim cilvēkiem pašam kaut ko tādu, kas liktu viņam justos slikti, tādējādi apzināti izplatot indi. Bērnībā mēs tā rīkojamies neapzināti, taču, kad pieaugam, mēs jau sākam apzināti likt citiem justies nepatīkami. Pēcāk mēs sev melojam un sakām, ka mūsu upuris tikai saņēmis pelnīto sodu.

Raugoties pasaulē ar datorvīrusa aizmiglotām acīm, nav īpaši jāpūlas, lai attaisnotu pat viscietsirdīgāko rīcību. Mēs nemaz nepamanām, ka šāda nelietīga vārdu lietošana iegrūž mūs vēl dziļāk ellē.

***

Gadu gadiem mēs esam klausījušies tenkas un saņēmuši lāstus, kurus rada gan citu, gan mūsu pašu teiktie vārdi. Mēs nemitīgi ar sevi sarunājamies un visbiežāk sakām apmēram tā: "Ai, es izskatos resns, neglīts. Es novecoju. Man sāk izkrist mati. Esmu galīgs muļķis, nekad neko nespēšu saprast. Nekad nebūšu labs, nekad nebūšu perfekts." Vai esat pamanījuši, kā jūs vēršat vārdus paši pret sevi? Mums jāsāk apzināties, kas ir vārdi un ko tie spēj panākt. Ja jūs spējat izprast pirmo vienošanos, kas skan negrēko ar vārdiem, jūs sākat apjaust, ko varat izmainīt savā dzīvē. Vispirms pārmaiņas attieksmē pret sevi un tad attieksmē pret līdzcilvēkiem, sevišķi tiem, kuri jums mīļi.

Paskaitiet, cik reižu esat izplatījuši tenkas par sev tuviem cilvēkiem tikai tādēļ vien, lai panāktu citu cilvēku atbalstu. Cik daudz reižu esat piesaistījuši sev uzmanību un izmantojuši savu indi pret kādu mīļu cilvēku tikai tāpēc vien, lai pierādītu, ka jums ir taisnība. Jūsu viedoklis ir tikai un vienīgi jūsu redzējums. Ne vienmēr tas ir pareizs. Tas sakņojas jūsu uzskatu sistēmā, jūsu ego un jūsu sapnī. Mēs ražojam indi un apšļācam ar to citus, lai pierādītu sev, ka mūsu domas ir tās pareizās.

Ja mēs noslēdzam ar sevi pirmo vienošanos un pārstājam grēkot ar vārdiem, emocionālā inde izzūd no mūsu prāta un mūsu saskarsmes ar līdzcilvēkiem, pat no saskarsmes ar mūsu suni vai kaķi.

Ja negrēkojat ar vārdiem, jums vairs nav kaitīga arī citu cilvēku inde. Tikai tad, ja jūsu prāts ir auglīgs negatīvai domai, tā spēj tajā iesakņoties. Ja esat pārstājis grēkot ar vārdiem, jūsu prāts vairs nav auglīgs melnās maģijas vārdiem. Tas kļūst par auglīgu augsni mīlestības vārdiem. Kā noteikt, cik daudz jūs grēkojat ar vārdiem? Izmērot pašmīlestības līmeni. Jūsu mīlestība un attieksme pret sevi ir tieši proporcionāla jūsu teikto vārdu labestīgumam un godīgumam. Negrēkojot ar vārdiem, jūs jūtaties labi — laimīgi un mierīgi.

Jūs pavisam vienkārši varat pārveidot elles sapni, jums tikai jānoslēdz vienošanās ar sevi, ka vairs negrēkosiet ar saviem vārdiem. Es tagad sēju šo sēklu jūsu prātā, un tas, vai sēkla augs, ir atkarīgs no tā, cik auglīga augsne mīlestības sēklai ir jūsu prāts. Tikai un vienīgi jūs varat noslēgt šo vienošanos, kas skan: es vairs negrēkošu ar saviem vārdiem. Kopiet šo sēklu un augot tā nesīs jaunas un jaunas mīlestības sēklas, kas sazels baiļu sēklas vietā. Šī vienošanās darīs jūsu prātu auglīgu citām sēklām.

Negrēkojiet ar vārdiem. Tā ir pirmā vienošanās, kas jums jānoslēdz ar sevi, ja vēlaties būt brīvs, laimīgs un ja vairs nevēlaties turpināt dzīvot ellē. Tā ir spēcīga vienošanās. Lietojiet vārdus pareizi. Lietojiet vārdus, lai dalītos mīlestībā. Ņemiet talkā balto maģiju un sāciet ar sevi pašu. Sakiet sev, cik brīnišķīgs jūs esat, stāstiet sev, cik lielisks jūs esat. Atzīstieties mīlestībā pret sevi. Izmantojiet vārdus, lai lauztu visas tās mazās mazītiņās vienošanās, kas liek jums ciest.

Tas ir iespējams. Tas ir iespējams, jo es to esmu izdarījis, un es ne ar ko neesmu labāks par jums. Mēs ne ar ko neatšķiramies viens no otra. Mums ir tādas pašas smadzenes, tāds pats ķermenis, mēs visi esam cilvēki. Ja es spēju lauzt vecās vienošanās un noslēgt jaunas, tad arī jūs to spējat. Ja es spēju negrēkot ar vārdiem, tad kāpēc gan lai jūs to nespētu? Tikai šī vienošanās vien spēj izmainīt visu jūsu dzīvi. Tā spēj dot jums brīvību, veiksmi un pilnskanīgumu. Tā var atbrīvot jūs no visām bailēm un atvērt priekam un mīlestībai.

Padomājiet, ko jūs varat panākt, negrēkojot ar vārdiem. Jūs varat atbrīvoties no baiļu sapņa un sākt dzīvot jaunu dzīvi. Jūs varat dzīvot debesīs, kaut tūkstošiem cilvēku jums visapkārt turpina dzīvot ellē, jo jūs esat pret to imūns. Tikai šī viena vienošanās vien var pavērt jums ceļu uz debesu valstību. Negrēkojiet ar vārdiem.

OTRĀ VIENOŠANĀS Neuztveriet neko personiski

Nākamas trīs vienošanās sakņojas pirmajā - negrēko ar vārdiem. Otrā vienošanās skan — neuztver neko personiski.

Lai kas arī notiktu, neuztveriet to personiski. Izmantošu to pašu piemēru, ko iepriekšējā nodaļā. Es satieku tevi uz ielas un saku: "Paklau, tu esi muļķis." Tā kā es tevi nepazīstu, teiktais attiecas nevis uz tevi, bet gan uz mani. Ja tu to uztver personiski, tad droši vien notici, ka esi muļķis. Varbūt pat tu pie sevis nodomā: "Kā viņš to zina? Vai viņš ir kāds gaišreģis, vai arī visi spēj redzēt, ka neesmu sevišķi gudrs?"

Jūs teikto uztverat personiski tāpēc, ka jūs tam piekrītat. Tiklīdz jūs tam piekrītat, jūsos ieplūst inde un jūs jau esat ilūziju slazdos. Ticība savas personas svarīgumam ir bijusi ēsma uz šī slazda. Ticība savas personas svarīgumam jeb visa teiktā ņemšana pie sirds ir visklajākā savtīguma izpausme, jo mums liekas, ka viss, ko vien kāds saka, ir "par mani". Mācoties un pieradināšanas procesa laikā mēs iemācāmies visu uztvert personiski. Mums liekas, ka mēs par visu esam atbildīgi. Es, es un vienmēr tikai es!

Neviens neko nedara jūsu dēļ . Lai ko arī viņi darītu, viņi to dara paši sevis dēļ . Katrs dzīvo savā sapnī, katrs savu domu pārņemts. Viņi dzīvo pavisam citā pasaulē. Tiklīdz mēs sākam kaut ko uztvert personiski, mēs pieņemam, ka cilvēki pazīst mūsu pasauli un sākam to viņiem uztiept.

Pat ja situācija šķiet personiska, pat ja liekas, ka kāds apvaino tieši tevi, tam tomēr ar tevi nav nekāda sakara. Cilvēki runā, rīkojas un domā saskaņā ar vienošanos, ko viņi noslēguši un glabā savā prātā. Viņu viedoklis ir ieprogrammēts viņu smadzenēs pieradināšanas procesa laikā.

Ja kāds tevi aplaimo ar savu viedokli un saka: "Tu taču esi resns," neuztver to personiski, jo patiesībā šis cilvēks teiktajā projicē pats savas jūtas, domas un uzskatus. Šis cilvēks mēģina tevi saindēt, un, ja tu viņa teikto uztver personiski un ņem pie sirds, šī inde ieplūst tevī un kļūst par tavu indi. Ja tu visu uztver personiski, tu kļūsti par viegli iegūstamu laupījumu plēsējiem — ļaunajiem burvjiem. Viņi var tevi noķert ar viena vienīga izteikta viedokļa palīdzību un tad indēt kā vien vēlas, uztverot šo viedokli personiski, tu ļauj indei ieplūst sevī.

Tu ļauj sevī ieplūst visiem cilvēku emocionālajiem atkritumiem un pārvērties par šo atkritumu glabātuvi. Taču ja tu neņem šos apgalvojumus pie sirds, tu esi pret tiem imūns, kaut arī visapkārt ir viena vienīga elle. Šo imunitāti tev nodrošina otrā vienošanās.

Ja tu ņem pie sirds visu, ko vien tev kāds saka, tu aizvainojies, aizsargā savus uzskatus un radi konfliktu. Tu pārvērt mušu par ziloni, jo gribi, lai tu būtu tas, kam ir taisnība. Un tu pūlies no visas sirds, lai ieskaidrotu pārējiem savas domas. Taču viss, ko tu dari un jūti, nav nekas vairāk kā tava sapņa projekcija, tevis noslēgto vienošanos atspulgs. Tavas vienošanās ietekmē tavu rīcību un uzskatus, un taviem uzskatiem nav nekāda sakara ar mani.

Nav svarīgi, ko tu par mani domā, es tavas domas neuztveru personiski. Es nesajūsminos, kad kāds man saka: "Migel, nav labāka cilvēka par tevi," un neapvainojos, kad dzirdu: "Migel, neesmu saticis sliktāku cilvēku par tevi." Es zinu, ka laimes pārņemts cilvēks man teiks: "Migel, tu esi eņģelis!", bet kāds, kas uz mani dusmojas, paziņos: "Migel, tu esi īsts sātans. Ciest tevi nevaru. Kā tu spēj tā rīkoties?" Ne viens, ne otrs mani nespēj ietekmēt, jo es zinu, kas es esmu. Es neizjūtu vajadzību pēc atzinības. Man nevajag, lai kāds man teiktu: "Migel, tu dari pareizi," vai "Migel, kā tu vari tā rīkoties?"

Nē, es neuztveru šos izteikumus personiski. Es zinu, ka tavas domas un uzskati ir tikai un vienīgi tava problēma, man tie nerūp. Tā ir tava pasaules uztvere. Man tavi uzskati nav jāuztver personiski, jo tie skar tevi, nevis mani. Cilvēku viedokļi sakņojas viņu uzskatu sistēmā, tāpēc tas, ko viņi domā par mani, patiesībā neatspoguļo viņu domas par mani, bet gan par viņiem pašiem.

Tu pat vari man teikt: "Migel, tavi vārdi mani sāpina." Ne jau mani vārdi ir tie, kas tevi sāpina. Tev jau ir rētas, kuras ar saviem vārdiem nejauši esmu uzplēsis. Tu pats sevi sāpini. Es nevaru uztvert tevis teikto personiski, un ne jau tāpēc, ka es tev neticu vai neuzticos, bet gan tāpēc, ka es apzinos, ka tu uz pasauli raugies ar citām acīm — ar savām acīm. Tu savā prātā izveido filmu, un tu esi tās režisors, scenogrāfs un tu tajā spēlē galveno lomu. Visi citi ir tikai otrā plāna aktieri, jo tā ir un paliek tava filma.

Tava filma uzņemta saskaņā ar vienošanos, ko esi noslēdzis ar dzīvi. Tas ir tavs redzējums, tava patiesība. Ja tu dusmojies uz mani, es zinu, ka vaina ir tevī pašā. Es esmu tikai iegansts. Tu dusmojies, jo tev ir bail, tevi savā varā pārņēmušas bailes. Ja tu nebaidītos, tu nesāktu dusmoties uz mani, neienīstu mani, tu nebūtu greizsirdīgs vai noskumis.

Ja tu dzīvo bez bailēm, ja tu mīli, šīm negatīvajām emocijām nav vietas tavā dzīvē. Un ja tevī nav šo emociju, tu jūties labi. Kad tu jūties labi, pasaule ap tevi ir skaista. Viss ir lieliski, un viss dara tevi laimīgu. Ja tu mīli sevi, tu mīli arī visu, kas ir ap tevi. Un tas ir tāpēc, ka tu patīc pats sev, tāpēc, ka tu esi apmierināts ar sevi un savu dzīvi. Tev patīk tevis uzņemtā filma, tu esi apmierināts ar vienošanos, ko esi noslēdzis ar dzīvi. Tu esi miera un laimes pārņemts. Tu dzīvo svētlaimē, viss ir brīnišķīgs un skaists. Un tu bez apstājas mīli visu, ko redzi, dzirdi un sajūti.

***

Lai ko arī cilvēki nedarītu, nejustu vai neteiktu, neuztver to personiski. Ja viņi saka, ka tu esi apburošs, tev ar to nav nekāda sakara. Tu pats zini, ka esi apburošs. Nebūt nav jātic citiem, kuri tev to saka. Neņem neko pie sirds, neko neuztver personiski. Pat ja kāds tvertu pēc ieroča un šautu uz tevi, šis uzbrukums nebūtu vērsts personiski pret tevi.

Tas, ko tu domā par sevi, ne vienmēr ir taisnība, tāpēc pārāk nepieķeries tam, ko saka tavs prāts. Prātam piemīt spēja sarunāties pašam ar sevi, taču tas ir spējīgs uztvert arī informāciju no ārpuses. Var gadīties, ka tu dzirdi balsi savā prātā un brīnies, no kurienes tā nāk. Tā var nākt no kādas citas realitātes, kurā mīt būtnes, kas ir līdzīgas cilvēka prātam.

Tolteki šīs būtnes sauca par draugiem. Eiropa, Āfrikā un Āzijā cilvēki tās sauc par dieviem.

Mūsu prāts mitinās arī šajā — dievu realitātē. Tas dzīvo šajā realitātē un spēj to uztvert. Gara acīm prāts saskata un uztver šo jauno realitāti. Bet dažkārt prāts redz arī bez gara acīm. Neapzināti. Mūsu prāts mīt vairākās dimensijās. Dažkārt mums prātā nāk domas, kas nerodas prātā, bet kuras mēs uztveram ar prāta starpniecību. Un mums jāizvēlas, ticēt šīm balsīm vai nē tāpat, kā mums ir tiesības piekrist vai nepiekrist planētas sapnim. Mums ir arī tiesības neuztvert balsu teikto personiski.

Prāts spēj ne vien ar sevi sarunāties, bet arī ieklausīties sevī. Prāts tāpat kā jūsu ķermenis sastāv no daudzām daļām. Tāpat kā tu vari teikt: "Varu paspiest sev otru roku," tāpat tavs prāts spēj sarunāties pats ar sevi. Viena prāta daļa runā, otra — klausās. Nepatikšanas sākas tad, kad vienlaicīgi sarunājas tūkstošiem prāta daļu. To sauc par mitote, vai atceries?

Mitote ir kā liels tirgus laukums, kurā tūkstošiem cilvēku vienlaicīgi sarunājas un kārto savus darījumus. Katram ir savas domas, jūtas un uzskati. Visas mūsu noslēgtās vienošanās ne vienmēr ir savietojamas cita ar citu. Katra vienošanās ir ka dzīva būtne, tai ir sava personība, sava balss. Vienas vienošanās ir pretrunā ar citām, un prātā izceļas īsts karš. Mitote dēļ cilvēki nesaprot, ko, kā un kad viņi grib. Viņi nespēj rast risinājumu, jo viena prāta daļa grib kaut ko vienu, bet citas — kaut ko pavisam citu. Vienai prāta daļai ir iebildumi pret konkrētām domām un rīcību, kuru savukārt aizstāv cita prāta daļa. Šis mazās dzīvās, ar balsi apveltītās būtnes rada iekšēju konfliktu. Lai to atklātu un ieviestu kārtību šajā haosā, ko tolteki dēvē par mitote, mums jāveic pamatīga inventarizācija.

***

Neuztver neko personiski, jo, uztverot teikto personiski, tu pakļauj sevi ciešanām. Cilvēki ir atkarīgi no dažāda līmeņa un dažādas intensitātes ciešanām un palīdz viens otram saglabāt šo atkarību. Cilvēki palīdz viens otram ciest. Ja tu izjūti vajadzību pēc tā, lai tev darītu pāri, citiem nebūs daudz jāpūlas, lai nodarītu tev pāri. Ja ap tevi ir cilvēki, kas izjūt vajadzību pēc ciešanām, kaut kas tev liek nodarīt viņiem ciešanas. Liekas, ka uz muguras viņiem ir uzraksts: "Iesper man, lūdzu." Viņi meklē attaisnojumu savām ciešanām. Viņu atkarība no ciešanām sakņojas līgumā, ko viņi noslēguši un uzcītīgi pilda dienu no dienas.

Lai kur tu ietu, visur būs cilvēki, kas tev melos, un drīz tu sapratīsi, ka arī tu melo. Pats sev. Negaidi, ka viņi tev teiks taisnību, jo viņi melo arī paši sev. Tev jātic sev un pašam jāizlemj, ticēt vai neticēt tam, ko tev saka.

Kad mēs spējam saskatīt cilvēkus tādus, kādi viņi ir, neuztverot neko personiski, mūs vairs nespēj sāpināt viņu rīcība vai vārdi. Nekas, ka cilvēki tev stāsta melus. Viņi melo aiz bailēm. Viņi baidās, ka tu sapratīsi, ka viņi nav perfekti. Nav viegli noņemt sociālo masku. Ja kāds saka vienu, bet dara pavisam ko citu, un tu tici viņa vārdiem, nevis darbiem, tu melo sev. Ja būsi patiess pret sevi, aiztaupīsi sev daudz sāpju. Patiesība var būt sāpīga, taču tu nedrīksti pieķerties sāpēm. Drīz tu tiksi dziedināts. Pēc kāda laika kļūs labāk.

Ja kāds tevi nemīl un neciena, labākā balva, ko tu vari saņemt, ir šī cilvēka novēršanās no tevis. Ja tā nenotiek, gadiem ilgi tu pacietīsi ciešanas, ko šis cilvēks tev sagādā. Šī šķiršanās var sāpēt, bet tava sirds sadzīs. Un tad tu spēsi saprast, ko tu patiešām vēlies. Tu sapratīsi, ka izvēloties tev jāuzticas nevis citiem, bet gan sev. Kad esi iemācījies neko neuztvert personiski un neņemt pie sirds, tu spēj izvairīties no daudziem rūgtiem brīžiem. Pazūd dusmas, greizsirdība, skaudība, noplok skumjas.

Ja tu spēj noslēgt šo otro vienošanos, nekas vairs nespēj nogādāt tevi atpakaļ ellē. Tu vairs neuztver citu vārdus un rīcību personiski un esi kļuvis brīvs. Pat visbīstamākie ļaunie burvji un lāsti vairs nespēj tev kaitēt. Par tevi var tenkot vai visa pasaule, bet, ja tu neņem to pie sirds, tā nespēj tev neko nodarīt. Kāds var apšļākt tevi ar savu emocionālo indi, bet, ja tu spēj neuztvert to personiski, tā nekļūs par tavu indi. Tādā gadījumā tā vairojas cilvēkā, kas mēģināja tevi saindēt, bet tevi skart tā nespēj.

Redzi, cik svarīga ir šī vienošanās. Ar tās palīdzību tu vari atbrīvoties no daudziem ieradumiem, kas tur tevi elles sapņa slazdā un rada nevajadzīgas ciešanas. Noslēdzot šo vienošanos, tu lauz daudzas mazas mazītiņas vienošanās, kas līdz šim sagādāja tev ciešanas. Noslēdzot abas pirmās vienošanās, tu automātiski lauz septiņdesmit piecus procentus mazo vienošanos, kas tur tevi elles slazdā. Uzraksti šo vienošanos uz līmlapiņas un pielipini to pie ledusskapja, lai tā vienmēr tev atgādinātu: neuztver neko personiski.

Kad būsi iemācījies neuztvert neko personiski, tev vairs nevajadzēs paļauties uz to, ko saka vai dara citi. Izdarot izvēli, tu varēsi paļauties pats uz sevi. Tu nekad neesi atbildīgs par citu cilvēku rīcību. Tu esi atbildīgs tikai par saviem darbiem. Kad tu beidzot to saproti, kad vairs neuztver neko personiski, tevi vairs nespēj aizskart nepārdomāti izteikumi vai rīcība.

Ar šo vienošanos tu vari doties pasaulē ar atklātu sirdi, un nekas nespēs tevi sāpināt un aizskart. Tu spēsi atzīties mīlestībā, nebaidoties, ka tevi izsmies vai noraidīs. Tu varēsi lūgt to, kas tev vajadzīgs. Tu varēsi teikt jā un varēsi arī teikt nē, un vēlāk tev nenāksies mocīties vainas apziņā un tiesāt sevi. Tu spēsi vienmēr klausīt tikai un vienīgi savai sirdij. Tad pat elles vidū tu tik un tā būsi mierīgs un laimīgs. Tu dzīvosi savā svētlaimē, un elle nespēs tikt tev klāt.

TREŠĀ VIENOŠANĀS Neveido priekšstatus

Trešā vienošanās ir — neveido priekšstatus.

Mums ir tieksme izveidot savu priekšstatu par pilnīgi visu. Nelaime ir tā, ka mēs tiem ticam. Mēs varētu pat zvērēt, ka tie ir patiesi un īsti. Mums ir savs priekšstats par visu, ko cilvēki dara vai domā, un mēs to uztveram personiski, mēs vainojam viņus un vārdiski apšļācam ar savu emocionālo indi. Tāpēc ikreiz, kad izveidojam savu priekšstatu par kaut ko, mēs paši uzprasāmies uz nepatikšanām. Mēs izveidojam savu priekšstatu, pārprotam un beigās bez jebkāda iemesla saceļam pamatīgu traci.

Tavas skumjas un dzīves drāma sakņojas tavos priekšstatos un tieksmē ņemt visu pie sirds. Padomā brīdi par to. Pasaule mūs pakļauj, jo mums par visu ir savs priekšstats un mēs visu uztveram personiski. Tas ir elles sapnis.

Ar saviem priekšstatiem un jūtīgo attieksmi pret pilnīgi visu, mēs ražojam ārkārtīgi daudz emocionālās indes, jo mūsu priekšstati mudina mūs tenkot. Atceries, ka tenkošana ir veids, kā ellē cilvēki sazinās cits ar citu un apšļāc viens otru ar savu indi. Mēs veidojam priekšstatus, jo kautrējamies noskaidrot patiesību. Mēs ticam, ka mūsu priekšstati ir pareizi, mēs tos aizstāvam un cenšamies pierādīt, ka taisnība ir tikai un vienīgi mums. Labāk pajautāt, bet neveidot pašiem savus priekšstatus, jo tie rada ciešanas.

Mitote mūsu prātā rada milzu haosu, kura dēļ mēs visu pārprotam un interpretējam

Mitote mūsu prātā rada milzu haosu, kura dēļ mēs visu pārprotam un interpretējam pēc saviem ieskatiem. Mēs redzam tikai to, ko gribam redzēt, un dzirdam to, ko gribam dzirdēt. Mēs esam paraduši sapņot, un mūsu sapņi nebalstās uz realitāti. Savā iztēlē mēs izsapņojam pilnīgi visu. Ja mēs kaut ko nespējam izprast, mēs radām savu priekšstatu par to, ko tas varētu nozīmēt, un, kad atklājas patiesība, mūsu sapņa burbulis pārplīst un mēs atskāršam, ka tas nebūt nav tas, ko bijām iedomājušies.

Kāds piemērs. Tu staigā pa lielveikalu un pamani kādu sev tīkamu cilvēku, kurš paskatās uz tevi, pasmaida un dodas pretējā virzienā. Pamatojoties uz pieredzēto, tu vari izveidot neskaitāmus priekšstatus un sākt fantazēt. Tev patīk ticēt šai fantāzijai, un tev gribas, lai tā piepildītos. Tavi pieņēmumi var radīt jaunu sapni. Tu vari nodomāt: "Es viņam iepatikos." Tu vari sākt sapņot par attiecībām. Varbūt savās fantāzijās tu pat apprecies ar šo cilvēku. Taču šis sapnis dzīvo tikai tavā prātā, tas ir tikai tavs sapnis.

Pieņēmumi un priekšstati sarežģī mūsu attiecības. Mēs bieži iedomājamies, ka mūsu partneri zina, ko mēs domājam, un ka nav nekādas vajadzības stāstīt viņiem par savām vēlmēm. Mēs iedomājamies, ka viņi tās piepildīs, jo viņi mūs pazīst. Ja viņi nerīkojas tā, kā esam iedomājušies, mēs aizvainojamies un pārmetām viņiem — "bet tev taču vajadzēja to saprast".

Kāds cits piemērs. Tu esi nolēmusi apprecēties un esi iedomājusies, ka tavs partneris no laulības sagaida to pašu, ko tu. Jūs sākat dzīvot kopā, un tu sāc saprast, ka tā nav. Sākas nesaskaņas, bet tu vēl aizvien neuzskati par vajadzīgu paust savus uzskatus par laulības dzīvi. Vīrs pārnāk no darba, un tu dusmojies, bet viņš nespēj saprast, par ko. Varbūt iemesls meklējams apstāklī, ka sievai ir spēcīgi priekšstati. Viņa grib, lai viņš pazītu savu sievu tik labi, ka spētu nolasīt visas viņas vēlmes no acīm. Viņa ir vīlusies, jo vīrs neattaisno viņas cerības. Pieņēmumi un priekšstati rada sarežģījumus un konfliktus mūsu attiecībās, mēs bieži pārprotam savus mīļos un tuvos cilvēkus.

Neatkarīgi no tā, kādas ir attiecības, mēs varam iedomāties, ka citi zina mūsu vēlmes, un mums nekas nav jāsaka. Viņi rīkosies tā, kā mēs to gribētu, jo viņi taču mūs pazīst. Ja tā nenotiek, mēs apvainojamies un mēdzam teikt: "Kā tu varēji tā rīkoties? Tu taču zini, ka man tas nepatīk." Mēs vienkārši esam iedomājušies, ka citi zina par mūsu vēlmēm. Šīs iedomas rada veselu drāmu, kurā savukārt sakņojas jauni un jauni priekšstati.

Cilvēka prāts ir ļoti interesants. Mums ir tieksme visu attaisnot, izskaidrot un mēģināt saprast, jo tas rada drošības sajūtu. Ir miljoniem jautājumu, uz kuriem mēs meklējam atbildes, jo pastāv daudz parādību, kuras mēs nespējam izskaidrot. Un nav svarīgi, vai atbilde ir pareiza, jo, lai kāda tā arī nebūtu, tā rada drošības sajūtu. Tādēļ mēs veidojam priekšstatus un pieņēmumus.

Ja cilvēki mums kaut ko stāsta, mēs no dzirdētā izveidojam paši savu priekšstatu. Tāpat mēs izveidojam savu priekšstatu arī par to, ko viņi mums nestāsta, jo mums gribas zināt un saprast, un priekšstati mums palīdz pārvarēt vēlmi jautāt. Pat ja mēs nesaprotam to, ko mums saka, mēs tik un tā veidojam savu priekšstatu par teiktā nozīmi un ticam tam. Mums pietrūkst drosmes uzdot jautājumus, tādēļ mēs veidojam priekšstatus.

Priekšstati veidojas ātri, neapzināti un nepārtraukti, jo ar to palīdzību mēs pildām noslēgtās vienošanās. Mēs esam vienojušies ar sevi, ka uzdot jautājumus nav droši, mēs esam vienojušies ar sevi, ka cilvēki, kas mūs mīl, zina, ko mēs vēlamies un kā jūtamies. Ja mēs kaut kam ticam, mēs uzskatām, ka mums šajā ziņā ir taisnība, un, aizstāvot savu viedokli, mēs nesaudzējam pat savas attiecības.

Mēs esam izveidojuši priekšstatu, ka visi cilvēki pasauli redz tādu, kādu to redzam mēs. Mēs pieņemam, ka citi domā tāpat kā mēs, uzskata tāpat kā mēs un dara pāri cits citam gluži tāpat, kā to darām mēs. Tas ir spēcīgākais cilvēku priekšstats, kura dēļ citu cilvēku sabiedrībā mums ir bail būt mums pašiem. Mums liekas, ka citi mūs tiesās, izmantos, pazemos un vainos tāpat, kā mēs to darām ar sevi. Mēs noliedzam un atraidām paši sevi, pirms to paspēj izdarīt kāds cits. Tāds, lūk, ir cilvēka domu gājiens.

Mūsu priekšstati par sevi rada iekšējus konfliktus. "Es domāju, ka spēju to paveikt," tu iedomājies un vēlāk atklāj, ka tas nav tev pa spēkam. Tu pārvērtē un nenovērtē savas spējas tikai tāpēc, ka tu nekad neesi uzdevis jautājumus pats sev un meklējis atbildes uz tiem. Iespējams, tev rūpīgāk jāpārdomā situācija, ņemot vērā visus apstākļus. Varbūt tev jābeidz melot sev par to, ko tu tiešām gribi.

Ļoti bieži, uzsākot attiecības ar sev tīkamu cilvēku, tu meklē attaisnojumu tam, kāpēc viņš vai viņa tev patīk. Tu redzi tikai to, ko gribi redzēt, un noliedz to, ka šim cilvēkam ir arī tādas īpašības, kas tev nepatīk. Tu melo sev. Tad tu izveido savu priekšstatu un iedomājies, ka tava mīlestība mainīs šo cilvēku. Bet tā nenotiks. Tava mīlestība nevienu nemainīs. Ja kāds mainās, tad tas ir tikai tāpēc, ka viņš pats to vēlas. Tad jūsu starpā atgadās kaut kas tāds, kas tevi sāpina, un pēkšņi tu pamani to, ko līdz šim negribēji redzēt, tikai tagad tam klāt piejaukusies arī tava emocionālā inde. Tu centies rast izskaidrojumu tam, kāpēc tā radusies, un vaino otru cilvēku.

Nevajag meklēt attaisnojumu tam, kāpēc mēs kādu mīlam. Mēs vai nu mīlam, vai nemīlam. Ja mīlestība ir patiesa, mēs pieņemam mīļoto tādu, kāds viņš ir, un necenšamies viņā kaut ko mainīt. Ja mēs pūlamies mainīt kaut ko šī cilvēka personībā, tas nozīmē, ka mums viņš nemaz tik ļoti nepatīk. Protams, ja esi nolēmis uzsākt kopdzīvi ar kādu, ja ar kādu noslēdz šo vienošanos, ir labāk, ja šis cilvēks ir tāds, kādu tu vēlies redzēt sev blakus. Atrodi kādu, kas tev nav jāmaina. Daudz vieglāk ir sameklēt kādu, kurš atbilst tavām vēlmēm, nekā mainīt cilvēka personību. Tāpat ir svarīgi, lai otrs cilvēks mīlētu tevi tādu, kāds tu esi, un nemēģinātu mainīt tevi. Ja kāds grib kaut ko tevī mainīt, tas nozīmē, ka viņš nemīl tevi tādu, kāds tu esi. Kādēļ uzturēt attiecības ar cilvēku, kura vēlmēm un priekšstatiem tu neatbilsti?

Mēs esam, kas mēs esam, un mums nav jāveido neīsts tēls. Ja mīli mani tādu, kāds esmu, "Labi, ņem mani." Ja nemīli mani tādu, kāds esmu, "Labi, dzīvo sveiks. Atrodi kādu citu." Tas var izklausīties skarbi, bet šāds sazināšanās veids nozīmē, ka mūsu vienošanās, ko noslēdzam ar citiem, ir skaidras un nav grēcīgas.

Iedomājies, ka kādu dienu tu vairs neveido priekšstatus nedz par savu partneri, nedz citiem cilvēkiem. Tu sāc pavisam savādāk saprasties ar cilvēkiem, un tavas attiecības vairs neposta konflikti, kuru saknes meklējamas tevis paša izveidotajos priekšstatos un pieņēmumos.

Kā atradināties no priekšstatu veidošanas? - Jautājot. Dari visu, lai saziņa būtu atklāta. Ja tu kaut ko nesaproti, jautā. Saņemies un jautā, līdz saproti, bet arī tad nesāc domāt, ka pilnībā esi izpratis konkrēto situāciju. Atbildes atbrīvos tevi no vajadzības radīt savus priekšstatus, jo tu zināsi patiesību.

Saņemies, lai izteiktu savas vēlmes. Ikvienam ir tiesības teikt tev gan jā, gan nē, bet tev vienmēr ir tiesības prasīt. Tāpat ikvienam ir tiesības kaut ko prasīt no tevis, un tev tāpat ir tiesības teikt gan jā, gan nē.

Ja tu kaut ko neizproti, labāk pajautā un noskaidro, bet nesāc veidot pieņēmumus. Kad būsi to iemācījies, tu spēsi atklāti sazināties ar citiem cilvēkiem, un jūsu attiecības vairs nebojās emocionālā inde. Ja tu neveido savus priekšstatus un pieņēmumus, tu negrēko arī ar vārdiem.

Atklāta saziņa mainīs pilnīgi visas tavas attiecības. Tev nemaz nevajadzēs veidot savus priekšstatus, jo tu tāpat visu sapratīsi. Es gribu to, bet tu – to. Ja mēs spējam šādi saprasties, mēs vairs negrēkojam ar saviem vārdiem. Ja visi cilvēki sarunātos šādi un beigtu grēkot ar vārdiem, pasaulē nebūtu karu, vardarbības un pārpratumu. Atklātas un godīgas sarunas spēj atrisināt visus konfliktus.

Trešā vienošanās aicina tevi neveidot priekšstatus. Es zinu, ka tā izklausās vienkārši, bet ir ļoti grūti noslēdzama. Mums ir grūti to pieņemt, jo pārāk bieži mēs rīkojamies gluži pretēji šim vienkāršajam likumam. Mums ir ļoti daudz ieradumu un paradumu, kurus mēs paši nemaz neapzināmies. Pirmais solis ir apzināties savus paradumus un saprast šīs vienošanās nozīmīgumu. Taču nepietiek ar to vien, ka esam sapratuši, cik šī vienošanās ir svarīga. Informācija vai doma ir tikai maza sēkliņa, kas iesēta tavā prātā. Kaut ko mainīt spēj tikai rīcība. Rīcība stiprina tavu gribasspēku, kopj jauno sēklu tavā prātā un uzlabo augsni, lai tā varētu izaugt par jaunu ieradumu. Pēc daudziem mēģinājumiem jaunā vienošanās kļūst dabiska, un brīnumainā kārtā mainās tavi vārdi un tu pats. No ļaunā burvja tu pārvērties par labo burvi.

Labais burvis ar vārdu palīdzību rada, dod un dalās mīlestībā. Noslēdzot šo vienošanos, mainās visa tava dzīve.

Kad tu esi izmainījis savu sapni, tavā dzīvē sāk notikt brīnumi. Tas, kas tev vajadzīgs, pats atnāk pie tevis, jo tavs gars brīvi plūst caur tevi. Tā ir domu, gara, mīlestības, pateicības un dzīves māksla, pēc kā tiecās tolteki. Tas ir ceļš, kas ved uz brīvību.

CETURTĀ VIENOŠANĀS Centies darīt pēc iespējas labāk

Ceturtā vienošanās ļauj pirmajām trim kļūt par spēcīgu ieradumu. Tā ir saistīta ar pirmo trīs vienošanos izpildi. Un tā skan: centies darīt pēc iespējas labāk.

Lai kādi arī būtu apstākļi, rīkojies pēc iespējas labāk, bet neaizmirsti, ka viss ir atkarīgs no situācijas. Viss plūst un mainās, tāpēc konkrēta rīcība var būt laba vienā, bet slikta pavisam citā situācijā. No rīta pamostoties laba noskaņojumā un jūtot sevi enerģiju, tu spēj izdarīt vairāk nekā vēlā nakts stundā, kad esi noguris. Tava rīcība ir atkarīga no tā, vai tu esi vesels vai sasirdzis, skaidrā vai dzēris, laimīgs un apmierināts vai noskumis, dusmīgs un greizsirdīgs.

Centieni darīt pēc iespējas labāk mainās brīžiem, stundām, dienām. Mainās arī tava izpratne par to, kāda rīcība uzskatāma par labu un pareizu. Noslēdzot četras vienošanās, tavi labie darbi kļūs vēl labāki.

Nebeidz censties darīt pēc iespējas labāk. Nesaudzē sevi pārāk, bet arī nepārpūlies. Ja tu pārcentīsies, iztērēsi visu savu enerģiju un beigās atskārtīsi, ka ar labo gribu vien ir par maz, lai tu spētu paveikt iecerēto. Tu nogursi, nodarīsi sev pāri, un tev vajadzēs vairāk laika, lai sasniegtu savu mērķi. Ja tu necenties pietiekami un pārlieku saudzē sevi, tu pakļauj sevi apjukumam, paškritikai, vainas apziņai un nožēlai.

Jebkuros apstākļos centies darīt pēc iespējas labāk. Nav svarīgi, vai tu esi vesels vai slims; ja tu jebkurā situācijā centīsies no sirds, tev nekad nenāksies šaustīt un tiesāt sevi. Ja netiesāsi sevi, tev nenāksies mocīties vainas apziņā un tu nekļūsi pats sev par soģi. Centies rīkoties, cik labi vien spēj, un tu atbrīvosies no lāsta, kas pār tevi gūlies.

Reiz dzīvoja kāds vīrs, kurš gribēja atbrīvoties no ciešanām. Viņš devās uz budistu templi, lai atrastu skolotāju, kas viņam spētu palīdzēt. Viņš piegāja pie skolotāja un vaicāja: "Ja es katru dienu meditēšu četras stundas, cik ilgs laiks vajadzīgs, lai es sasniegtu apskaidrību?"

Budistu skolotājs paskatījās uz viņu un teica: "Ja katru dienu meditēsi četras stundas, pēc desmit gadiem tu varbūt būsi sasniedzis apskaidrību."

Mazliet padomājis un sapratis, ka spēj darīt vairāk, vīrs teica: "Bet ja es meditēšu astoņas stundas dienā, cik daudz laika man vajadzēs, lai es sasniegtu apskaidrību?"

Skolotājs paskatījās uz viņu un atbildēja: "Ja meditēsi astoņas stundas dienā, varbūt tev vajadzēs divdesmit gadus, lai sasniegtu apskaidrību."

"Bet kāpēc, meditējot vairāk, vajag vairāk gadu, lai sasniegtu apskaidrību?"

"Tev nav jāziedo dzīvesprieks. Tu esi šajā pasaulē, lai dzīvotu, būtu laimīgs un mīlētu. Ja meditēsi astoņas stundas dienā, nevis divas, bet no visas sirds, tu tikai nogursi, zaudēsi spēju koncentrēties un dzīvesprieku. Centies un varbūt tu sapratīsi, ka neatkarīgi no tā, cik ilgi tu meditē, tu tik un tā spēj dzīvot, mīlēt un būt laimīgs."

***

Ja vienmēr centīsies darīt pēc iespējas labāk, tava dzīve būs aktīva. Darbojoties savas ģimenes, savas kopienas un visu cilvēku labā, tu gūsi panākumus un būsi labs pret sevi. Šāda rīcība dāvās tev laimi. Darīt pēc iespējas labāk nozīmē rīkoties tāpēc, ka tas tev sagādā prieku, nevis tāpēc, lai saņemtu par to kādu atlīdzību. Vairums cilvēku rīkojas gluži pretēji. Viņi kaut ko dara tikai tāpēc, lai par to kaut ko saņemtu, viņiem nepatīk pats process. Tāpēc viņi īpaši nepūlas.

Vairums cilvēku iet uz darbu, domājot par algas dienu un naudu, ko saņems par padarīto darbu. Viņi nespēj vien sagaidīt šīs algas dienas un brīvdienas. Viņi strādā naudas dēļ. Viņi pretojas darbam. Viņi cenšas izvairīties no darbošanās, darbs kļūst vēl grūtāks, un viņi necenšas to padarīt pēc iespējas labāk.

Visu garo darba nedēļu šie cilvēki cieš no darba, no tā, ka viņiem jāstrādā. Viņiem negribas strādāt, bet nav arī citas izejas, jo jāmaksā par īri un jāuztur ģimene. Viņi ir apjukuši, un, kad beidzot viņi saņem algu, viņi nemaz nejūtas laimīgi. Katru nedēļu viņiem ir divas brīvdienas, kurās viņi var atpūsties un darīt to, ko gribas. Un ko viņi dara? Viņi bēg. Viņi piedzeras, jo viņi nav apmierināti ar sevi, ar savu dzīvi. Ir daudz veidu, kā sāpināt sevi, un, ja mēs neesam apmierināti ar sevi, mēs to arī darām.

Ja tu kaut ko dari, negaidot samaksu, tev iepatīkas darāmais darbs. Neizpaliks jau arī samaksa, bet tev tā nešķiet tik svarīga. Ja tu negaidi samaksu, tu vari saņemt vairāk nekā biji cerējis. Ja mums patīk tas, ko mēs darām, ja mēs vienmēr cenšamies paveikt darbu pēc iespējas labāk, mums patīk arī pati dzīve. Mums ir jautri, mums nekad nav garlaicīgi, un mūs nekad nepārņem neziņa un apmulsums.

Ja tu vienmēr centies darīt pēc iespējas labāk, tavam iekšējam soģim nav iemesla tevi tiesāt un atzīt par vainīgu. Ja esi centies no sirds, bet soģis tevi tiesā pēc tava likumu kodeksa, tev ir atbilde: "Bet es centos, cik varēju." Tev nav ko nožēlot. Tāpēc vienmēr centies darīt pēc iespējas labāk. Šo vienošanos nav viegli ievērot, taču tā darīs tevi brīvu.

Ja tu iemācīsies vienmēr censties visu paveikt pēc iespējas labāk, tu iemācīsies arī pieņemt sevi. Bet tev jāprot arī atzīt savas kļūdas un jāspēj mācīties no tām. Tas nozīmē, ka ik pa brīdim tev jāatskatās uz padarīto, godīgi jāizvērtē rezultāti un jāturpina darboties. Tikai tā tu vari mācīties.

Ja tu kaut ko dari, cik labi vien vari, tu nemaz nepamani, ka strādā, jo tev patīk pats process. Cenšoties visu paveikt pēc labākās sirdsapziņas, tu saproti, ka tev patīk darbs un vēlāk tu nesaņemsi pārmetumus. Tu centies tāpēc, ka tev tā patīk, nevis tāpēc, ka tā vajag, ka tu centies izdabāt soģim sevī un citiem cilvēkiem.

Ja tu kaut ko dari tikai tāpēc, ka tā vajag, tu necentīsies to paveikt pēc iespējas labāk. Tādā gadījumā labāk nedarīt neko. Tu centies tāpēc, ka šāda darbošanās dara tevi laimīgu. Ja tu centīsies tāpēc, ka tev patīk visu paveikt pēc iespējas labāk, tev patiks tas, ko tu dari.

Darbība ļauj mums dzīvot aktīvi. Ar bezdarbību mēs noliedzam dzīvi. Bezdarbība nozīmē gadu gadiem pavadīt dienas, blenžot televizora ekrānā tikai tāpēc, ka tev ir bail riskēt un izpausties. Izpausties var tikai darbojoties. Tev var būt neskaitāmas labas idejas, bet tām nav nekādas nozīmes, ja tu nesāc rīkoties. Ja tu neko nedarīsi, neviens par tām neuzzinās, tās neko nedos un tu par tām neko nesaņemsi.

Labs piemērs tam ir stāsts par Forestu Gampu. Viņam nebija lielu ideju, bet viņš rīkojās. Viņš bija laimīgs, jo viņš vienmēr centās no visas sirds. Un viņš saņēma labu atlīdzību, jo viņš par saviem darbiem negaidīja samaksu. Rīkoties nozīmē dzīvot. Tas nozīmē riskēt un ļaut izpausties savam sapnim. Tas nenozīmē uzspiest savu sapni citiem, bet ikvienam ir tiesības ļaut tavam sapnim kļūt par īstenību.

Vienmēr censties visu izdarīt pēc iespējas labāk var kļūt par lielisku ieradumu. Es vienmēr cenšos darīt un justies cik vien labi iespējams. Tas kļuvis par manu rituālu, un es pats esmu šo rituālu izvēlējies. Tāpat kā es pats esmu izvēlējies, kam ticēt. Es it visu pārvēršu par rituālu un vienmēr rīkojos cik vien labi varu. Duša ir kļuvusi par manu rituālu. Ejot dušā es stāstu savam ķermenim, ka es to mīlu. Es jūtu ūdens pieskārienus ķermenim un izbaudu tos. Es cenšos dot pēc iespējas vairāk savam ķermenim un saņemt visu, ko tas man sniedz.

Indiešiem ir kāds rituāls, ko dēvē par puja. Rituāla laikā viņi peldina un baro dievību skulptūras un atzīstas tām savā mīlestībā. Viņi pat skaita mantras šīm skulptūrām. Skulptūras pašas par sevi nav svarīgas. Svarīgs ir rituāls un vārdi: "Dievs, es tevi mīlu."

Dievs ir dzīvība. Dievs ir darbība. Labākais veids, kā paust Dievam savu mīlestību, ir censties vienmēr visu paveikt pēc iespējas labāk. Labākais veids, kā pateikties Dievam, ir atbrīvoties no pagātnes un sākt dzīvot šeit un tagad. Ja dzīve tev kaut ko atņem, atvadies no tā. Ļaujot pagātnei aizplūst, tu ļauj sev dzīvot šim mirklim un izbaudīt notiekošā sapni.

Ja tu dzīvo pagātnes sapnī, tu nespēj priecāties par to, kas notiek tagad, jo tu vienmēr gribēsi, lai kaut kas būtu savādāk. Neskumsti ne par ko un ne par vienu, jo tu esi dzīvs. Ja tu nespēj priecāties par notiekošo, tu dzīvo pagātnē. Patiesībā tu dzīvo tikai daļēji. Un tas ved pie sevis žēlošanas, ciešanām un asarām.

Tev jau šūpulī ir ieliktas tiesības būt laimīgam, mīlēt un būt mīlētam. Tu esi dzīvs. Priecājies par savu dzīvi un baudi to. Nepretojies dzīves plūdumam, jo dzīve ir pats Dievs, kas plūst caur tevi. Tava esība ir pierādījums dzīves un enerģijas esībai.

Mums nekas nav jāzina un nekas nav jāpierāda. Mums ir tikai un vienīgi jābūt, jāriskē un jārīkojas dzīvē. Saki nē, kad tev tā gribas teikt. Saki jā, kad tev gribas teikt jā. Tev ir tiesības būt tev pašam. Un tu vari būt tu pats tikai tad, ja centies rīkoties pēc labākās sirdsapziņas. Pretējā gadījumā tu noliedz savas tiesības būt tev pašam. Tev nav vajadzīgas dziļas zināšanas vai filozofiski jēdzieni. Tev nav svarīgi, vai citi tevi pieņem, vai nē. Tu esi dievišķs, jo tu vienkārši esi, mīli sevi un citus sakot: "Paklau, es tevi mīlu," tu ļauj izpausties Dievam.

Pirmās trīs vienošanās stāsies spēkā tikai tādā gadījumā, ja tu vienmēr centīsies visu darīt pēc iespējas labāk. Tu ne vienmēr spēsi negrēkot ar vārdiem. Tavi ieradumi ir pārāk spēcīgi un pārāk dziļi iesakņojušies tavā prātā, bet tu vienmēr vari censties no tiem atbrīvoties. Ne vienmēr tu spēsi norobežoties un neuztvert notiekošo personiski, bet centies. Ne vienmēr tu spēsi neveidot priekšstatus, bet neviens neliedz tev censties to nedarīt.

Ja tu centīsies, ieradums grēkot ar vārdiem, uztvert lietas personiski un veidot priekšstatus kļūs vājāks un tu aizvien retāk pārkāpsi pirmās trīs vienošanās. Netiesā un nesodi sevi, nejūties vainīgs, ja kādreiz tev gadās pārkāpt kādu vienošanos. Ja tu centīsies no sirds un darīsi visu iespējamo, tu jutīsies labi pat tad, kad būsi izveidojis kādu priekšstatu, būsi kaut ko ņēmis pie sirds un sagrēkojis ar vārdiem.

Ja tu nemitīgi centīsies visu darīt pēc iespējās labāk, tu kļūsi par labu pārmaiņu meistaru. Darbs dara darītāju. Tikai darot tu vari kļūt par ekspertu. Visu, ko tu esi iemācījies, tu esi iemācījies mēģinot atkal un atkal. Tā tu iemācījies rakstīt, vadīt mašīnu un pat staigāt. Tu zini savu valodu, tāpēc, ka tu tajā runā. Nozīme ir tam, vai tu darbojies.

Ja tu no visa spēka centīsies sasniegt savu brīvību, centīsies iemīlēt sevi, tu atklāsi, ka mērķa sasniegšana ir tikai laika jautājums. Tas nenozīmē sapņošanu vaļā acīm un stundām ilgu meditēšanu. Tev jāceļas un jābūt cilvēkam. Tev jāgodā vīrietis vai sieviete, kas tu esi. Cieni savu ķermeni, priecājies par savu ķermeni, mīli savu ķermeni, baro, aprūpē un dziedini savu ķermeni. Vingrinies un dari to, kas tavam ķermenim liek justies labi. Tas ir kā puja rituāls tavam ķermenim un savienība starp tevi un Dievu.

Tev nav jāpielūdz Jaunavas Marijas, Kristus vai Budas tēls. Ja gribi, tu to vari darīt. Ja tev tas patīk, dari to, bet tavs ķermenis ir Dieva izpausme. Ja tu to godāsi, tava dzīve mainīsies. Mīlot katru sava ķermeņa daļu, tu sēj mīlestības sēklu savā prātā, un, kad tā izaugs, tu mīlēsi, godāsi un cienīsi savu ķermeni.

Tad katra darbība būs Dieva pielūgšanas rituāls. Nākamais solis ir katrā domā, katrās jūtās un katros uzskatos pielūgt Dievu. Tad ikviena doma kļūs par savienību ar Dievu, un tu dzīvosi sapnī, kurā nav tiesas un pazemojumu, un tev vairs negribēsies tenkot un darīt sev pāri.

***

Ievērojot visas četras vienošanās, nav iespējams dzīvot ellē. Tas vienkārši nav iespējams. Ja tu negrēko ar vārdiem, neuztver neko personiski, neveido priekšstatus un centies visu darīt pēc iespējas labāk, tava dzīve ir skaista. Tu pats kontrolē un vadi savu dzīvi.

Četras vienošanās ir tolteku dzīves pārveides mācības kopsavilkums. Ar to palīdzību tu vari elli pārvērst par debesu valstību. Tavā personiskajā sapnī mainās lielais planētas sapnis. Šī mācība gaida, lai tu to pieņemtu. Četras vienošanās gaida, lai tu tās parakstītu. Noslēdz tās un cieni to nozīmi un spēku.

Dari visu, lai turētu godā šīs vienošanās. Jau šodien tu vari noslēgt jaunu vienošanos: Es cienīšu četras vienošanās. Tas ir pavisam vienkārši, pat bērns to spēj saprast. Taču, lai ievērotu šīs vienošanās, tev vajadzīgs stiprs gribasspēks. Kāpēc? Tāpēc, ka mūsu ceļā vienmēr ir daudz šķēršļu. Ir daudz cilvēku, kas centīsies tevi pierunāt atteikties no noslēgto vienošanos izpildes. Ir daudz šķēršļu, kas mudina atmest tām ar roku, sevišķi jau dzīvās un spēcīgās vienošanās, kas ir daļa no planētas sapņa.

Lai aizstāvētu četras jaunās dzīves vienošanās, tev jākļūst par labu mednieku un labu kareivi, jo no tām ir atkarīga tava laime, brīvība un visa tava dzīve. Kareivja mērķis ir pārveidot pasauli un izkļūt no elles, lai nekad vairs tajā neatgrieztos. Tolteki māca, ka balvā tu saņemsi atbrīvošanu no ciešanām un kļūsi par Dieva iemiesojumu.

Mums jāliek lietā visi savi spēki, lai ievērotu šīs vienošanās. Sākumā man likās, ka es to nespēšu. Neskaitāmas reizes es esmu kritis un cēlies, lai ietu tālāk. Un atkal es klupu, un atkal cēlos un gāju. Man nebija sevis žēl. Es sev teicu: "Es pakritu, bet man ir dots spēks un prāts, un es varu to paveikt!" Cēlos un gāju. Kritu un cēlos, un pēc katra kritiena bija vieglāk un vieglāk piecelties. Bet sākumā gāja grūti.

Ja tev gadās paklupt un krist, netiesā sevi. Nedod soģim sevī iemeslu padarīt tevi par upuri. Nedod sev atlaides. Celies un slēdz vienošanos no jauna. "Jā, esmu lauzis vienošanos negrēkot ar vārdiem, bet es sākšu no jauna. Ievērošu četras vienošanās kaut vai tikai šodien. Šodien es negrēkošu ar vārdiem, neko neuztveršu personiski, neizveidošu nevienu priekšstatu un šodien visu darīšu, cik labi vien spēju!"

Ja tev neizdodas ievērot vienošanos, rīt sāc no jauna. Neatkāpies. Sākumā ies grūti, bet ar katru nākamo reizi kļūs vieglāk un vieglāk, līdz kādā dienā tu atklāsi, ka ar četru vienošanos palīdzību tu esi sācis valdīt pār savu dzīvi. Tevi pārsteigs izmaiņas tavā dzīvē.

Tev nav jābūt dievbijīgam, tev nav regulāri jāiet baznīcā. Vairojas tava mīlestība un cieņa pret sevi. Tu spēj to paveikt. Ja es to varēju, arī tu to vari.

Neraizējies par rītdienu, dzīvo šai dienai, šim brīdim. Priecājies par katru dienu, kas tev dota. Dari visu, kas iespējams, lai ievērotu četras vienošanās, un drīz tas tev šķitīs viegli. Šodien dzimst jauns sapnis.

TOLTEKU CEĻŠ UZ BRĪVĪBU. Kā lauzt vecās vienošanās

Visi runā par brīvību. Dažādu ādas krāsu un tautību cilvēki visā pasaulē cīnās par brīvību. Kas īsti ir brīvība? Amerikāņi bieži runā par to, ka viņi dzīvo brīvā valstī. Bet vai mēs esam brīvi? Nē, neesam. Patiesībā brīvība meklējama cilvēka dvēselē. Būt brīvam nozīmē būt tam, kas tu esi.

Kas mums liedz kļūt brīviem? Mēs vainojam valdību, vecākus, reliģiju, Dievu. Bet kas gan mums liedz būt brīviem? Tikai un vienīgi mēs paši. Ko nozīmē būt brīvam? Dažkārt pēc kāzu ceremonijas cilvēki saka, ka nu viņi ir zaudējuši savu brīvību. Tad viņi šķir savu laulību, bet tik un tā nav brīvi. Kas mūs attur būt tādiem, kādi esam?

Mēs atceramies tās senās, tālās dienas, kad bijām brīvi, bet mēs esam aizmirsuši, ko nozīmē būt brīvam.

Divus, trīs, četrus gadus vecs bērns ir brīvs. Kāpēc? Tāpēc, ka mazais cilvēks dara to, ko viņš grib. Cilvēks ir brīvs. Kā puķe, koks vai dzīvnieks, kas nav piejaucēts un pieradināts. Ja jūs pavērosiet divgadīgu bērnu, jūs pamanīsiet, ka lielāko daļu laika mazais cilvēks smaida un priecājas. Viņš atklāj sev pasauli. Viņš nebaidās rotaļāties. Viņš nobīstas tikai tad, kad savaino sevi, sajūt izsalkumu, kad nav apmierināta kāda no viņa vajadzībām, bet viņš neraizējas nedz par pagātni, nedz nākotni, viņš dzīvo šajā brīdi.

Bērni nebaidās atklāt savas jūtas. Viņi mīl visus, un, ja sastop pretmīlestību, viņi tajā izkūst. Viņi nebaidās mīlēt. Lūk, tāds ir normāls cilvēks. Bērnībā mēs neraizējāmies par nākotni un nekaunējāmies pagātnes dēļ. Cilvēka dabā ir priecāties par dzīvi, rotaļāties, atklāt, izzināt, būt laimīgam un mīlēt.

Kas gan noticis ar pieaugušajiem? Kāpēc mēs vairs neesam tādi? Kāpēc mēs vairs neesam dabiski? Upuris mūsos var teikt, ka ar mums noticis kaut kas bēdīgs, bet kareivim ir tiesības atbildēt, ka notikušais ir bijusi likumsakarība. Patiesais iemesls meklējams apstāklī, ka tagad mums ir savs likumu kodekss un mūsos mitinās soģis, kas valda pār mūsu dzīvi. Mēs vairs neesam brīvi, jo mūsu soģis, upuris un uzskatu sistēma neļauj mums būt tādiem, kādi esam. Mūsu prātā ir daudz lieka, kas liedz mums būt laimīgiem.

Pieradināšana, kas turpinās no paaudzes paaudzē, ir dabisks sabiedrības process. Nevaino vecākus, ka viņi mācīja tevi kļūt par tādiem kā viņi. Viņi tev varēja mācīt tikai to, ko zina paši. Viņi darīja, ko varēja. Ja viņi tev kādreiz nodarīja pāri, pie tā var vainot tikai viņu pieradinātību, viņu bailes un viņu uzskatus. Viņi nespēja mainīt to, kas viņos ieprogrammēts, viņi nespēja rīkoties savādāk.

Nav jēgas vainot vecākus vai kādu, kurš tev kādreiz nodarījis pāri, nav jēgas vainot pat pašam sevi. Pienācis laiks beigt ļaut darīt sev pāri. Pienācis laiks sacelties pret soģa tirāniju un slēgt citas vienošanās. Pienācis laiks beigt būt par upuri.

Patiesībā tu aizvien vēl esi bērns. Kādreiz, kad tev ir priecīgs prāts, tu kaut ko spēlē, esi laimīgs, glezno, raksti dzeju, spēlē klavieres vai kā citādi ļauj izpausties savai personībai, bērns, kas dus tevī, atkal pamostas. Un tie ir laimīgākie brīži tavā mūžā. Šajos brīžos tu esi tu pats. Tu neskumsti par pagājušo un neraizējies par to, kas notiks. Tu atkal esi bērns.

Bet ir kas tāds, kas visu izjauc. Mēs to saucam par pienākumiem. Soģis saka: "Pagaidi, tev ir pienākumi, tev jāizdara tas un jāpaveic tas, tev jāstrādā, tev jāiet uz skolu, tev jāpelna nauda." Pienākumi piepilda prātu, un tava seja satumst un atkal kļūst nopietna. Pavēro, kā bērni spēlē pieaugušos. Viņiem ir pavisam savādāka sejas izteiksme. "Es esmu advokāts." Un mazuļa sejas izteiksme mainās, viņš uzliek pieaugušā masku. Tādu, kādas var redzēt tiesas zālēs. Mēs vēl aizvien esam bērni, bet mēs esam zaudējuši brīvību.

Brīvība, pēc kuras mēs tiecamies, ir brīvība būt tiem, kas mēs esam un izpausties. Bet pavērtējot savu dzīvi, mēs pamanīsim, ka vairumā gadījumu mēs kaut ko darām tikai tāpēc, lai patiktu citiem. Mēs pat necenšamies dzīvot savu dzīvi un patikt sev. Lūk, kas noticis ar mūsu brīvību. Deviņdesmit deviņi procentu cilvēki ir pilnīgi pieradināti.

Ļaunākais ir tas, ka lielākā daļa cilvēku paši nemaz neapzinās, ka nav brīvi. Kaut kas mūsos klusi čukst: "Tu neesi brīvs," bet mēs nezinām, kas tas ir un kāpēc mēs neesam brīvi.

Cilvēku nelaime ir tā, ka viņi dzīvo, neapzinādamies, ka pār viņu dzīvi valda soģis un upuris, tāpēc viņiem nav izredžu kļūt brīviem. Pirmais solis ceļā uz brīvību ir saprast, ka tu neesi brīvs. Lai taptu brīvs, jāsaprot, ka pašreiz tu neesi brīvs. Lai problēmu varētu risināt, tā vispirms jāsaskata.

Lai kaut ko mainītu, tev vispirms jāsaprot, kas ir tas, ko tu gribi mainīt. Ja tu nesaproti, ka tavs prāts ir rētains un pilns ar emocionālo indi, tu nevari sākt to atindēt un dziedināt ievainojumus, un tu turpināsi ciest.

Ciešanām nav pamata. Ja tu apzinies, ka ciet, tu vari sacelties pret savām ciešanām un teikt: "Pietiek!" Tu vari meklēt eliksīru, ar ko dziedēt savu sapni, tu vari sākt to mainīt. Planētas sapnis ir tikai sapnis. Tas nav īsts. Ja tu ieiesi šajā sapnī un sāksi apšaubīt to, kam līdz šim esi ticējis, tu sapratīsi, ka lielākā daļa tavu līdzšinējo uzskatu, kas vadījuši tavu savainoto prātu, nemaz nav patiesi. Tu sapratīsi, ka visus šos gadus tu esi nepamatoti cietis. Kāpēc? Tāpēc, ka tava uzskatu sistēma sakņojas melos.

Tāpēc tev jāiemācās valdīt pār savu sapni, tāpēc tolteki savulaik kļuva par sapņu valdniekiem. Tava dzīve ir tava sapņa izpausme, tā ir māksla. Ja tev nepatīk tavs sapnis, tu jebkurā brīdī vari to nomainīt. Sapņu mākslinieki rada īstus dzīves mākslas darbus. Viņi kontrolē savu sapni, izdarot izvēli. Visam ir savas sekas, un sapņa mākslinieks un valdnieks to zina.

Būt par tolteku ir dzīvesveids, kurā nav nedz līderu, nedz sekotāju, tajā tev ir sava taisnība, kurā tu dzīvo. Tolteks kļūst gudrs, nepieradināts un brīvs.

Pastāv trīs gudrības, kas ļauj ikvienam kļūt par tolteku. Pirmā gudrība ir saskatīt. Saskati sevī to, kas tu esi un kas tu vari būt. Otrā gudrība ir pārveide — kā mainīties, kā nomest pieradinātības važas un atkal kļūt brīvam. Trešā gudrība ir apņemšanās. Tolteki uzskata, ka apņemšanās ļauj mainīties enerģijai, tā ir dzīva būtne, kurā saplūdusi visa enerģija jeb tas, ko mēs saucam par Dievu. Apņemšanās ir dzīve. Apņemšanās ir beznosacījumu mīlestība. Apņemšanās māksla tādēļ ir arī mīlestības māksla.

Tolteku ceļš uz brīvību ir karte, kas rāda, kā atbrīvoties no pieradināšanas sekām. Soģi, upuri un uzskatu sistēmu tolteki pielīdzina parazītam, kas iekūņojies cilvēka smadzenēs. Tolteki uzskata, ka visi pieradinātie cilvēki ir slimi, jo viņus apsēduši parazīti, kas valda pār prātu un domām. Šie parazīti barojas no negatīvajām emocijām, kas rodas baiļu rezultātā.

Ja iedziļināsimies parazīta definīcijā, mēs atklāsim, ka parazīts ir dzīva būtne, kas dzīvo uz citu būtņu rēķina, izsūcot savu upuru enerģiju, nedodot neko pretī un pamazām sagraujot būtni, kurā tas iekūņojies. Gan soģis, gan upuris, gan mūsu uzskatu sistēma lieliski atbilst šai definīcijai. Visi trīs kopā tie veido vienu dzīvu būtni ar psiholoģisku un emocionālu enerģiju. Šī enerģija ir dzīva. Protams, tā nav materiāla, tāpat kā emocijas un mūsu sapņi nav materiāli, bet mēs zinām, ka tie eksistē.

Viena no smadzeņu funkcijām ir pārveidot materiālo enerģiju emocionālajā enerģijā. Mūsu smadzenes ir emociju rūpnīca. Es jau teicu, ka vēl viena svarīga smadzeņu funkcija ir sapņošana. Tolteki uzskata, ka parazīts, kas sastāv no soģa, upura un uzskatu sistēmas, valda pār cilvēka prātu un personisko sapni. Parazīts izmanto tavu prātu, lai sapņotu, un tavu ķermeni — lai dzīvotu. Tas pārtiek no tavām bailēm, tavas dzīves drāmām un tavām ciešanām.

Mēs tiecamies pēc prāta un ķermeņa brīvības, un brīvība nozīmē dzīvot savu, nevis savas uzskatu sistēmas uzspiesto dzīvi. Kad esam sapratuši, ka soģis un upuris mūsu patieso "es" iespiedis stūrī, mums ir tikai divas iespējas: turpināt dzīvot tā, kā mēs dzīvojam, turpināt pakļauties soģa un upura tirānijai, turpināt dzīvot planētas sapnī vai rīkoties tā, kā rīkojas mazi bērni, kad vecāki cenšas viņus pieradināt — sacelties un teikt: "Nē!" Mēs varam pieteikt karu parazītam, soģim upurim, mēs varam sākt cīņu par savu neatkarību un tiesībām pašiem izmantot savu prātu un ķermeni.

Tādēļ Amerikas šamaņi no Kanādas līdz pat Argentīnai dēvē sevi par kareivjiem. Viņi karo ar parazītu, kas ieperinājies viņu smadzenēs. Lūk, ko šamaņi saprot ar vārdu "kareivis". Kareivis sadumpojas un piesaka karu. Taču ne visi kareivji atgriežas no kaujas kā uzvarētāji. Mēs varam gan uzvarēt, gan zaudēt, bet mēs vismaz cenšamies un mums ir iespēja atkal kļūt brīviem. Ja izvēlamies šo ceļu, mēs iegūstam vismaz dumpinieka slavu un garantiju, ka mēs nekļūsim par savu emociju kaprīžu un citu cilvēku emocionālās indes upuriem. Pat ja mēs neuzvaram cīņā ar parazītu, mēs nekad nepiederēsim tiem upuriem, kas nemēģina vēlreiz.

Kareivja ceļš dod mums iespēju pārveidot planētas sapni un savu personisko sapni pārvērst par debesu valstības sapni. Tāpat kā elle, debesis ir vieta, kas meklējama mūsu prātā. Tur valda prieks, visi ir laimīgi, tur mēs varam mīlēt un būt mēs paši. Mēs varam nokļūt debesu valstībā vēl savas dzīves laikā. Mums nav jāgaida, kad nomirsim, un tad nokļūsim debesīs. Dievs vienmēr ir ar mums, un debesu valstība ir visapkārt mums, mums tikai jāspēj to saredzēt un sadzirdēt. Mums jāatbrīvojas no parazīta.

Parazīts ir kā tūkstošgalvains pūķis. Ikkatra no bailēm, ko mēs jūtam, ir viena pūķa galva. Ja mēs gribam atgūt brīvību, mums jānogalina šis pūķis. Mēs varam cirst pūķa galvas pa vienai, tas nozīmē, ka mēs pakāpeniski tiekam galā ar savām bailēm. Tas prasa laiku, bet vainagojas ar labiem panākumiem. Ikreiz, kad mums izdevies atbrīvoties no kādām bailēm, mēs esam soli tuvāk brīvībai.

Mēs varam arī nomērdēt puķi badā. Tādā gadījumā mums jāsāk kontrolēt savas emocijas, mēs nedrīkstam ļaut uzliesmot bailēm. To ir viegli pateikt, bet grūti izdarīt, jo soģis un upuris vēl aizvien valda pār mūsu prātu.

Trešo paņēmienu dēvē par nāves izspēlēšanu. Šo tradīciju piekopj daudzas ezotērisko mācību skolas visā pasaulē. Nāves izspēlēšana bija pazīstama senajā Ēģiptē, Indijā, Grieķijā un Amerikā. Tā ir simboliska nāve, kas iznīcina parazītu, bet mums pašiem nenodara nekādu ļaunumu. Kad mēs simboliski "mirstam", jāmirst arī parazītam. Ar šo paņēmienu var ļoti ātri uzveikt parazītu, taču to izmantot ir nesalīdzināmi grūtāk nekā pirmos divus. Lai ieskatītos nāves eņģelim acīs, vajadzīga neizmērojama drosme un spēks.

Mazliet par katru no trim parazīta apkarošanas metodēm.

Pārveides māksla: otrās uzmanības sapnis

Tagad tu zini, ka sapnis, kurā tu dzīvo, radies no tā, ka tavu uzmanību kādreiz piesaistījis ārējais sapnis un piepildījis tavu prātu ar daudziem un dažādiem uzskatiem. Pieradināšanas procesu var saukt arī par pirmās uzmanības sapni, jo tā laikā pirmo reizi tava uzmanība tika piesaistīta, lai radītu pirmo tavas dzīves sapni.

Viens no veidiem, kā mainīt savus uzskatus, ir pievērst uzmanību visiem saviem uzskatiem un noslēgtajiem līgumiem, lai mainītu tos. Ja tu tā rīkojies, tu otro reizi saasini savu uzmanību, bet šoreiz, lai radītu jaunu sapni — otrās uzmanības sapni.

Tu vairs neesi nevainīgs. Bērnībā tev nebija citas izvēles. Bet tagad tu vairs neesi bērns. Tagad tev ir iespējams pašam izvēlēties, kam ticēt, un kam neticēt. Tu vari ticēt jebkam, arī pats sev.

Vispirms tev jāsaskata migla, kas padarījusi tavu prātu neskaidru. Tev jāapzinās, ka tu nemitīgi sapņo. Tikai tad, kad esi to sapratis, tu vari sākt mainīt savu sapni. Ja tu apzinies, ka tava dzīves drāma ir tavu nepatieso uzskatu radīta un inscenēta, tu vari sākt mainīties. Taču, lai mainītu savus uzskatus, tev vispirms jātiek skaidrībā par to, ko tieši tu gribi mainīt. Tev jātiek skaidrībā par to, kuras vienošanās tu gribi lauzt vai mainīt.

Nākamais solis ir saskatīt visus baiļu radītos uzskatus, kas tevi ierobežo un kuru dēļ tu jūties nelaimīgs. Tev jāveic savu uzskatu un vienošanos inventarizācija, un jau šī procesa laikā tu sāc mainīties. Tolteki to sauca par pārveides mākslu. Un tā patiešām ir īsta māksla. Pamazām mainot bailēs noslēgtās vienošanās, kas pakļauj tevi ciešanām, un pārprogrammējot savu prātu, tu kļūsti par pārveides mākslinieku. Viens no veidiem, kā to panākt, ir atklāt un pieņemt alternatīvu uzskatu sistēmu, piemēram, četras vienošanās.

Lēmums noslēgt četras spēcīgās vienošanās ir pieteikums karam ar parazītu, lai atgūtu zaudēto brīvību. Četras vienošanās sniedz iespēju izbeigt emocionālās sāpes. Tās atver durvis uz dzīvesprieku un jaunu sapni. Ja tevi tas ir ieinteresējis, tev pašam jāatklāj sava sapņa potences. Četras vienošanās ir uzrakstītas, lai palīdzētu tev mainīties, lauzt vienošanās, kas tevi sasaista, vairot savu enerģiju un kļūt stipram. Jo stiprāks tu kļūsti, jo vairāk vienošanos tu spēj lauzt, līdz pienāk diena, kad tu esi ticis ar tām galā.

Es to saucu par došanos tuksnesī. Tuksnesī tu satiecies ar saviem dēmoniem aci pret aci. Atgriežoties no tuksneša, tavi dēmoni ir pārvērtušies par eņģeļiem.

Četru vienošanos noslēgšana ir radikāla rīcība. Tev vajag daudz spēka un enerģijas, lai atbrīvotos no melnās maģijas lāstiem, kas gulstas pār tavu prātu. Katru reizi, kad tu lauz kādu vecu vienošanos, tevī vairojas spēks. Sāc ar tām, kuras ir mazas un kuru laušana prasa no tevis maz enerģijas. Pamazām, laužot mazās vienošanās, tu kļūsti stiprāks, līdz tu esi tik stiprs, ka vari uzsākt cīņu ar lielajiem dēmoniem, kas mīt tavā prātā.

Kāds piemērs. Atcerēsimies meitenīti, kura kautrējās dziedat. Viņai tagad ir divdesmit gadu, un viņa vēl aizvien izvairās dziedāt. Viņa var teikt sev: "Labi, pamēģināšu kaut ko nodziedāt. Nekas, ka mana balss varētu nebūt skaista." Tad viņa var iztēloties, ka kāds viņai aplaudē un saka: "Tu ļoti skaisti dziedi." Tas mazinās vienošanos, bet neiznīcinās to pavisam. Taču tagad meitenei ir vairāk spēka un drosmes mēģināt atkal un atkal, līdz beidzot viņai izdodas lauzt vienošanos pavisam.

Tas ir viens no veidiem, kā izkļūt no elles sapņa. Taču, laužot katru vienošanos, kas likusi tev ciest, tev tās vietā jānoslēdz jauna vienošanās, kas dara tevi laimīgu. Tad vecās vienošanās vairs nevarēs atgriezties pie tevis. Tām vairs nebūs vietas, jo to vietā būs jaunas vienošanās.

Mums ir daudz uzskatu, kuru dēļ mani padomi var likties neizpildāmi. Tev jāvirzās uz priekšu soli pa solim un jābūt pacietīgam, jo šis process ir lēns. Tavs pašreizējais dzīvesveids ir veidojies garu pieradināšanas gadu rezultātā. Tu nevari gribēt atbrīvoties no tā vienas dienas laikā. Nav viegli lauzt vienošanās, jo katrā no tām mēs esam ieguldījuši vārdu spēku, kas ir arī mūsu gribasspēks.

Lai mainītu vienošanās, mums vajag tieši tikpat daudz spēka, cik esam ieguldījuši, lai tās noslēgtu. Pie tam gandrīz visu mūsu enerģiju patērē noslēgto vienošanos ievērošana. Mēs esam atkarīgi no tām. Mēs esam pieķērušies savam dzīvesveidam. Mēs esam kļuvuši atkarīgi no dusmām, greizsirdības un sevis žēlošanas. Mēs esam atkarīgi no tādiem uzskatiem kā "es neesmu pietiekami labs, es neesmu pietiekami gudrs. Kāpēc vispār censties? Gan jau to paveiks citi, jo viņi ir labāki par mani".

Visas vecās vienošanās, kas valda pār mūsu dzīves sapni, ir labi iesakņojušās, jo mēs tās atkal un atkal esam rūpīgi pārlasījuši. Pārlasi četras jaunās vienošanās. Sāc pildīt tās, un tu kļūsi labāks. Atceries teicienu, ka darbs dara darītāju.

Kareivja disciplīna: kontrolē savu izturēšanos

Kādā agrā rītā tu pamosties entuziasma pārņemts. Tu jūties labi. Tu esi laimīgs. Tev ir daudz enerģijas, un tu esi gatavs sākt dienu. Bet tad pie brokastu galda tu saķīvējies ar savu laulāto draugu, un uzvirmo emocijas. Tu sadusmojies, un dusmas tev atņem spēku un enerģiju. Pēc strīda tu jūties noguris un gribi tikai vienu — nolīst kādā kaktiņā un izraudāties. Tu esi tik noguris, ka dodies atpakaļ uz savu istabu, sabrūc gultā un mēģini atgūties. Visa diena paiet emociju varā. Tev nepietiek enerģijas, lai kaut ko darītu, tāpēc tu vienkārši gribi no visa aizbēgt.

Katru rītu mēs pamostamies ar noteiktu daudzumu garīgās, fiziskās un emocionālās enerģijas, kuru dienas laikā patērējam. Ja mēs ļaujam savām emocijām noplicināt savu enerģiju, mums vairs nav spēka, lai mainītu savu dzīvi vai palīdzētu citiem.

Tavs pasaules redzējums ir atkarīgs no tava emocionālā stāvokļa. Kad tu esi dusmīgs, tev liekas, ka viss ap tevi ir slikts un nevienam nav taisnība. Tu vaino pilnīgi visu, ieskaitot laika apstākļus. Tev nepatīk, ja spīd saule, un tev nepatīk, ja līst lietus, viss tevi kaitina. Kad tu esi noskumis, viss liekas skumjš un tev gribas raudāt. Tu paskaties uz kokiem, un tevi pārņem skumjas, tu pavēro, kā līst, un tev atkal uzmācas skumjas. Varbūt tu jūties neaizsargāts, jo nezini, kurā brīdī tev atkal kāds uzbruks. Tu neuzticies nevienam un nekam. Un tā notiek tikai tādēļ, ka tu raugies pasaulē ar baiļu aizmiglotām acīm.

Pamēģini iztēloties, ka tavs prāts ir līdzīgs ādai. Pieskārieni veselai ādai ir patīkami. Tava āda spēj sajust pieskārienu, un tev tie šķiet patīkami. Bet ja tava āda ir savainota un ievainojums sācis strutot, pieskārieni nodara sāpes, un tu centies paslēpt un pasargāt to no pieskaršanās. Tev nepatīk pieskārieni, jo tev sāp, kad kāds tev pieskaras.

Tagad iedomāsimies, ka visiem cilvēkiem ir savainota āda. Cilvēki izvairās pieskarties cits citam, jo apzinās, ka tas var būt sāpīgi. Katram ir savi ievainojumi, tāpēc neviens par tiem nebrīnās. Neviens nebrīnās arī par sāpēm, jo tās šķiet pilnīgi dabiska parādība. Mēs sākam ticēt, ka tā jābūt, tā ir normāli.

Vai tu spēj iedomāties, kā mēs izturētos viens pret otru, ja tiešām pilnīgi visi cilvēki ciestu no kādām ādas vainām? Mēs nekad neapkamptos, jo tas sagādātu sāpēs. Mēs nelaistu nevienu sev tuvumā.

Cilvēka prāts šai ziņā ne ar ko neatšķiras no ādas. Ikvienam no mums ir savs emocionālais ķermenis, kas no vienas vietas noklāts ar rētām. Un visās brūcēs iekļuvusi naida, dusmu, skaudības un skumju inde, kuras dēļ mēs mokāmies ciešanās. Netaisnīga rīcība vai attieksme uzplēš šīs rētas, un mēs reaģējam, ražojot emocionālo indi, jo mums ir savs viedoklis par to, kas ir taisnīgi un kas — netaisnīgi. Pieradināšanas procesa laikā mūsu prāts ir tik ļoti savainots un saindēts, ka nevienam pat nešķiet, ka šie ievainojumi ir kaut kas pretdabisks. Mums liekas, ka tā jābūt, bet es zinu, ka tas nav normāli. Planētas sapnis ir slimīgs, un mēs sirgstam ar baiļu slimību, kuras simptomi ir visas tās negatīvās emocijas, kas pakļauj mūs ciešanām — dusmas, naids, skumjas, skaudība un nodevība. Kad bailes kļūst nesamērīgi lielas, cilvēks vairs nespēj loģiski domāt, un mēs sakām, ka viņš ir garīgi slims. Kad bailes kļūst pārlieku lielas un sāpes vairs nav panesamas, cilvēks norobežojas no pasaules un sāk izturēties neadekvāti.

Ja mēs spējam saprast, ka mūsu prāts ir slims, mēs atklājam, ka to var dziedināt, ka nevajag turpināt ciest. Vispirms mums jāļauj patiesībai vēlreiz uzplēst brūces, izskalot no tām indi. Tikai tad tās var sākt dzīt. Kā to izdarīt? Mums jāpiedod tiem, kas nodarījuši mums pāri, un ne jau tāpēc, ka viņi to būtu pelnījuši, bet gan tāpēc, ka mēs sevi tik ļoti mīlam, ka vairs negribam maksāt par netaisnību.

Piedošana ir vienīgais ceļš uz dziedināšanu. Mēs varam piedot, jo mēs jūtam līdzcietību pret sevi. Mēs varam atbrīvoties no aizvainojuma un teikt: "Pietiek! Es vairs nebūšu bargs soģis, kas tiesā pats sevi. Es vairs nesitīšu sev un nedarīšu sev pāri. Es vairs nebūšu upuris."

Vispirms piedosim saviem vecākiem, māsām un brāļiem, draugiem un Dievam. Kad esi piedevis Dievam, tu beidzot vari piedot arī pats sev. Kad esi sev piedevis, tu pārstāj sevi noliegt. Tu sāc sevi pieņemt un mīlēt tādu, kāds tu esi. Tas ir durvis uz brīvību. Un piedošana ir atslēga, ar kurām tās atslēgt.

Kā zināt, ka esi kādam piedevis? Ja tu satiec šo cilvēku, dzirdi kādu nosaucam viņa vārdu, un tas vairs neizraisa tevī emocionālu pretestību, kad kāds tev pieskaras tur, kur agrāk tev sāpēja, bet tagad pieskāriens vairs nesāp, tu esi viņam piedevis.

Patiesība ir kā skalpelis. Patiesība ir sāpīga, jo dziedināšanas nolūkā tā atver ar meliem apaugušās brūces. Es šos melus saucu par noliegumu sistēmu. Savā ziņā tie ir pat vajadzīgi, jo tie pārklāj mūsu ievainojumus un mēs varam turpināt darboties. Bet tiklīdz mūsu ievainojumi sadzijuši, mums vairs nav vajadzīga šī noliegumu sistēma, jo tāpat kā veselai ādai arī veselam prātam pieskārieni vairs nenodara sāpes. Ja prāts vairs nav ievainots, pieskārieni tam ir patīkami.

Vairums cilvēku zaudē kontroli pār savām emocijām, un emocijas sāk kontrolēt viņu izturēšanos. Kad mēs esam zaudējuši kontroli pār savām emocijām, mēs nejauši pasakām to, ko nemaz negribam teikt, un izdarām to, ko negribam darīt, tādēļ nedrīkst grēkot ar vārdiem. Mums jākļūst par garīgiem kareivjiem. Mums jāiemācās kontrolēt savas emocijas, lai mums pietiktu spēka mainīt bailēs noslēgtās vienošanās, izkļūt no elles un izveidot savu debesu valstību.

Kā kļūt par kareivi? Visā pasaulē cilvēkiem ir samērā līdzīgi uzskati par to, kādam jābūt labam kareivim. Pirmkārt, kareivim ir skaidra apziņa un viņš izprot situāciju. Šī īpašība ir ļoti svarīga. Mēs apzināmies, ka esam uz kara takas un mums jāievēro disciplīna — ne jau zaldāta, bet senā, drosmīgā kareivja disciplīna. Tā nav disciplīna, kad tev jāpaklausa tam, ko tev pavēl. Šī disciplīna paredz, ka, lai kas arī atgadītos, tev jābūt tev pašam.

Otrkārt, kareivis kontrolē situāciju. Garīgajam kareivim ir jāvalda nevis pār citiem cilvēkiem, bet gan pār savām emocijām. Viņam ir jākontrolē pašam sevi. Mēs apspiežam sevī emocijas nevis tad, kad mēs tās kontrolējam, bet gan tad, kad esam jau zaudējuši kontroli pār tām. Kareivis atšķiras no upura ar to, ka upuris apspiež savas emocijas, bet kareivis tās apvalda. Upuris baidās paust savas emocijas, baidās teikt to, kas viņam sakāms. Emociju apvaldīšana nav tas pats, kas to apspiešana. Apvaldīt emocijas nozīmē paust tās īstajā brīdī un īstajā situācijā. Kareivji negrēko pret sevi un savām emocijām. Viņi kontrolē gan savas emocijas, gan rīcību.

Nāves izspēlēšana: sastapšanās ar nāves eņģeli

Viens no radikālākajiem veidiem, kā atgūt brīvību, ir sagatavoties nāves spēlei un uzskatīt nāvi par skolotāju. Nāves eņģelis spēj mums iemācīt, ko nozīmē dzīvot. Mēs sākam apzināties, ka jau rīt varam būt miruši. Mums ir tikai šī diena. Mēs nezinām, vai rīt vēl būsim starp dzīvajiem. Neviens to nezina. Mums liekas, ka priekšā vēl garš mūžs, bet mēs nezinām, vai tā tiešām ir.

Ja ārsts saka, ka mums atlicis dzīvot vairs tikai vienu nedēļu, ko mēs iesāksim? Kā jau teicu, ir divas iespējas: ciest, jo mēs apzināmies, ka drīz mirsim, un stāstīt visiem: "Ak, es nabadziņš, es drīz miršu," pārvēršot visu par milzu traģēdiju vai arī tvert katru mirkli un būt laimīgiem, darīt to, kas sagādā prieku. Ja tev atlikusi vairs tikai viena nedēļa, izbaudi to. Dzīvo! Tu vari teikt: "Tagad es būšu es pats. Es vairs netaisos izpatikt citiem. Es vairs netaisos satraukties par to, ko citi par mani domā. Kāda jēga uztraukties par citu domām, ja man atlikusi tikai viena nedēļa? Es būšu es pats."

Nāves eņģelis var mums iemācīt, kā dzīvot katru dienu tā, it kā tā būtu pēdējā. Mēs varam sākt dienu ar vārdiem: "Es esmu pamodies. Es redzu sauli. Es pateicos saulei un ik visam, ka esmu dzīvs. Man dota vēl viena diena, kurā es varu būt es pats."

Tā skatīties uz dzīvi man iemācīja nāves eņģelis. Viņš man iemācīja būt atklātam un nebaidīties ne no kā. Un es paužu savu mīlestību tiem, kas man tuvi un dārgi, jo rīt varbūt es vairs nevarēšu teikt, ka viņus mīlu. Es nezinu, vai vēl redzēšu savus mīļos, tāpēc es negribu strīdēties un ķīvēties ar viņiem.

Iedomājies situāciju. Mēs esam sastrīdējušies. Es apšļācu tevi ar pamatīgu emocionālās indes šalti. Un nākamajā dienā tu jau esi miris. Mīļais Dievs, soģis mani par to bargi tiesās un es rūgti nožēlošu ļaunos vārdus, ko vakar tev teicu. Es nožēlošu, ka tā arī neesmu pateicis tev, cik ļoti tevi mīlu. Mīlestība dara laimīgu tikai tad, ja tajā dalās, ja tajā atzīstas. Kāpēc man noliegt, ka es tevi mīlu? Nav svarīgi, vai tu arī mani mīli. Jau rīt viens no mums var būt miris. Bet atzīšanās savā mīlestībā pret tevi darīs mani laimīgu jau šodien.

Tu vari dzīvot, apzinoties, ka rīt tevis var arī nebūt. Tā tu sagatavo sevi nāves spēlei, kuras laikā tavs vecais sapnis aizies bojā. Jā, tu atcerēsies savu parazītu, bet viņš būs miris. Nāves izspēlēšanas rituāla laikā iet bojā parazīts. Šo rituālu veikt nav viegli, jo gan soģis, gan upuris, kas mājo tevī, pretosies tam, cik spēdami. Viņi negrib mirt. Nevienam no mums negribas mirt.

Planētas sapnī mēs esam miruši. Tie, kas pārcieš nāves spēles rituālu, saņem visskaistāko dāvanu kāda vien var pasaulē būt — augšāmcelšanās dāvanu. Augšāmcelšanās nozīmē atgriešanos no mirušo valstības, atgriešanos dzīvē un atgriešanos pie sevis. Pēc tam mēs atkal esam brīvi un nepiejaucēti, bet tomēr ne vairs tādi kā bērnībā. Mēs vairs neesam brīvi un nevainīgi. Tagad mēs esam pieredzējuši un brīvi. Mēs visi spējam atbrīvoties no pieradināšanas sekām, atgūt brīvību un sadziedēt savu savainoto prātu. Mēs ļaujamies nāves eņģeļa pieskārienam, jo zinām, ka parazīts aizies bojā, bet mēs paliksim dzīvi un iegūsim skaidru apziņu un spēsim paši valdīt pār savu dzīvi.

Tā, saskaņā ar tolteku garīgiem likumiem mūs māca nāves eņģelis: "Viss, kas pastāv šai pasaulē, pieder man. Tev nekas nepieder. Tavs dzīvesbiedrs, bērni, māja, mašīna, karjera, nauda — tas viss pieder man, un es jebkurā brīdī tev varu to atņemt. Pagaidām es to visu esmu uzticējis tev."

Ja mēs nepretosimies nāves eņģelim, mēs nekad nebūsim nelaimīgi. Kāpēc? Tāpēc, ka nāves eņģelis atbrīvo mūs no pagātnes, lai dzīve varētu ritēt uz priekšu. Nāves eņģelis rūpīgi atbrīvo mūs no tā, kas kļuvis par pagātni, lai mūsu dzīve varētu turpināties. Parazīts grib, lai mēs staipām sev līdzi savu pagātni, bet tā dzīvi padara grūtu un smagu. Ja tu kavējies pagātnē, tu nevari dzīvot tagadnē. Kāpēc mums jāapkrauj sevi ar pagātnes nastu pat tad, kad mēs sapņojam par nākotni. Kad mēs beidzot sāksim dzīvot šeit un tagad? Nāves eņģelis māca mūs dzīvot tagadnē.

JAUNAIS SAPNIS

Debesu valstība zemes virsū

Aizmirsti visu, ko tu līdz šim esi mācījies. Šodien tu vari sākt raudzīties uz pasauli pavisam savādāk. Šodien var dzimt jauns sapnis.

Tu pats esi radījis sapni, kurā dzīvo. Tu jebkurā brīdī vari sākt raudzīties ar pavisam citām acīm. Tu vari radīt elli, tu vari radīt debesu valstību. Kāpēc gan nesākt sapņot citu sapni? Kāpēc neizmantot prātu, iztēli un emocijas, lai radītu debesu sapni?

Izmanto savu iztēli pareizi, un notiks brīnums. Iztēlojies, ka tu spēj redzēt pasauli savādāku, kad vien pats to vēlies. Iztēlojies, ka, ikreiz atverot acis, tu redzi pasauli savādāku.

Tagad aizver acis, atver tās un paraugies apkārt.

Tu redzēsi, kā no kokiem, debesīm un gaismas staro mīlestība. Viss, kas ir ap tevi, izstaros mīlestību. Tu būsi laimīgs. Tu spēsi pavisam savādāk uztvert mīlestību - arī to mīlestību, kas plūst no tevis un citiem cilvēkiem. Pat tad, ja kāds būs dusmīgs vai noskumis, tu pamanīsi, ka no viņa tik un tā strāvo mīlestība.

Es gribu, lai tu ar savām jaunajām gara acīm un iztēles palīdzību redzētu sevi dzīvojam citu dzīvi citā sapnī — dzīvi, kurā tev nav jātaisnojas un tu vari būt tu pats. Iztēlojies, ka tu esi saņēmis atļauju būt laimīgs un priecāties par dzīvi. Tu vairs neesi konfliktā nedz ar sevi, nedz citiem.

Iztēlojies, ka tev vairs nav bail paust savus sapņus. Tu zini, ko tu gribi un ko negribi. Tu vari veidot savu dzīvi tādu, kādu tu to vēlies. Tev vairs nav bail prasīt pēc tā, ko tu gribi, un teikt jā, kad gribi teikt jā, un nē, kad kaut kam nepiekrīti.

Iztēlojies, ka tev vairs nerūp tas, ka tevi vērtē citi. Kaut ko darot, tu vairs nedomā par to, ko teiks citi. Tu vairs neesi atbildīgs par citu cilvēku viedokļiem. Tev vairs negribas nevienu kontrolēt, un neviens vairs nekontrolē tevi.

Iztēlojies, ka tu vairs nevienu netiesā. Tu viegli piedod un esi atbrīvojies no saviem vecajiem spriedumiem. Tev vairs negribas, lai tev būtu taisnība, un tu vairs nedomā, ka citiem nav taisnība. Tu cieni sevi un pārējos, un citi cilvēki savukārt ciena tevi.

Iztēlojies, ka tev vairs nav bail mīlēt. Iztēlojies, ka tev vairs nav bail no tā, ka tevi neviens nemīlēs. Tu vairs nebaidies no tā, ka kāds varētu tevi atraidīt, jo tu neizjūti vajadzību pēc tā, lai tevi pieņemtu. Nekautrējoties un nemeklējot pamatojumu tu spēj izrunāt vārdus es tevi mīlu. Tu vari doties pasaulē ar atvērtu sirdi, un tev vairs nebūs bail, ka kāds tevi varētu ievainot.

Iztēlojies, ka tu vairs nebaidies uzņemties risku un atklāt sev dzīvi. Tev nav bail, ka varētu kaut ko zaudēt. Tev nav bail nedz dzīvot, nedz mirt.

Iztēlojies, ka tu mīli sevi tādu, kāds tu esi. Tu mīli savu ķermeni, tu mīli savas emocijas. Tu sevi uzskati par pilnību.

Es tev lieku iztēloties šādu dzīvi, lai tu saprastu, ka tas viss ir iespējams. Tu vari dzīvot žēlsirdībā, svētlaimē un debesu valstībā. Bet vispirms tev jāiepazīst šis debesu sapnis.

Tikai mīlestība var dāvāt svētlaimi. Mīlestība ir svētlaime. Kad tu esi iemīlējies, tu dzīvo svētlaimē. Tu lidinies pa mākoņiem un it visā redzi mīlestību. Bet tā var dzīvot visu mūžu. Ir cilvēki, kam izdevies tā nodzīvot visu mūžu, un viņi ne ar ko nav labāki par tevi. Viņi dzīvo svētlaimē, jo viņi ir lauzuši savās vecās vienošanās, to vietā noslēguši jaunas un sapņo jaunu sapni.

Pamēģini dzīvot svētlaimē, un tev iepatiksies. Tu sapratīsi, ka debesu valstība zemes virsū nav nekas neiespējams. Ja esi sapratis, ka debesu valstība pastāv un ka tu vari tajā dzīvot, tev atliek tikai censties tajā nokļūt un palikt. Pirms diviem gadu tūkstošiem Jēzus sludināja par debesu un mīlestības valstību, bet bija maz tādu cilvēku, kas viņam ticēja. Viņi teica: "Ko tu runā? Manā sirdī ir tukšums, es nejūtu mīlestību, par kuru tu runā. Es nepazīstu mieru, par kuru tu stāsti." Nedari tā. Iztēlojies, ka šī mīlestība ir iespējama, un drīz tev tā būs.

Pasaule ir ļoti skaista. Ja tu iesi pa mīlestības ceļu, dzīve tev vairs nešķitīs grūta. Tu spēj mīlēt bez apstājas. Tev tikai jāgrib. Ja tev nav iemesla mīlēt, tu vari mīlēt tikai tāpēc, ka mīlestība sniedz tev laimi. Mīlestība dāvā laimi un mieru. Mīlestība ļaus tev visu ieraudzīt pavisam savādāku.

Ar mīlestības acīm tu spēj saskatīt pilnīgi visu. Tu pamanīsi, ka mīlestība ir tev visapkārt. Ja tu dzīvosi mīlestībā, tavā prātā vairs nebūs miglas. Mitote būs devusies atvaļinājumā, kas nekad nebeigsies. Cilvēki pēc tā tiekušies gadsimtiem ilgi. Tūkstošiem gadu mēs esam tiekušies pēc zaudētās paradīzes, ko dēvē par laimi. Cilvēki visiem spēkiem centušies sasniegt šo prāta attīstības stāvokli. Viņiem tas viss vēl ir priekšā.

Tu vari sasniegt to, ko Mozus sauca par apsolīto zemi, Buda par nirvānu, Jēzus par debesu valstību, bet tolteki — par jauno sapni. Tev tikai jāgrib. Diemžēl tevi saista arī planētas sapnis. Šajā miglā vēl aizvien ir tavi uzskati un tavas vienošanās. Tu jūti parazītu, kas tevī iekūņojies, un domā, ka tas esi tu pats, tāpēc tev ir tik grūti atbrīvoties no šī parazīta un izbrīvēt vietu mīlestībai. Tu esi pieķēries savam soģim un savam upurim. Ciešanas tev rada drošības sajūtu, jo tu tās pazīsti.

Taču nav nekādas vajadzības ciest. Tu ciet tikai tādēļ, ka pats to gribi. Parakņājoties savā dzīvē, tu atradīsi daudz iemeslu tam, kādēļ tu ciet. Bet neviens no tiem nav īsts. Līdzīgi ir ar laimi. Vienīgais iemesls, kādēļ tu esi laimīgs, ir tas, ka tu pats gribi būt laimīgs. Tu pats izvēlies kā laimi tā ciešanas.

Iespējams, mēs nevaram aizbēgt no sava likteņa, bet mēs varam izvēlēties — ciest no tā vai mīlēt to, dzīvot ciešanās vai mīlestībā un laimē, ellē vai debesu valstībā. Es esmu izvēlējies debesu valstību. Un ko esi izvēlējies tu?

Lūgšanas

Uz brīdi aizver acis, atver savu sirdi un sajuti mīlestību, kas no tās plūst.

Pievienojies maniem vārdiem ar visu savu prātu un sirdi, un tu sajutīsi, ka mūs vieno mīlestība. Mēs kopā skaitīsim kādu īpašu lūgšanu, kas ļaus mums sazināties ar savu Radītāju.

Koncentrējies uz savu elpošanu, nedomā par neko citu. Sajūti, kā izplešas tavas plaušas, lai izpildītu cilvēka lielāko vajadzību — ieelpotu gaisu.

Dziļi ieelpo un sajūti, kā gaiss ieplūst tavās plaušās. Gaiss ir mīlestība. Līdz ar gaisu tevī ieplūst mīlestība. Ievelc plaušās vēl gaisu, līdz tavs ķermenis sajūt vajadzību no tā atbrīvoties. Izelpo un atkal sajūti baudu. Kad mēs izpildām kādu sava ķermeņa vajadzību, mēs izjūtam baudu. Elpošana ir bauda. Pietiek tikai ar elpošanu vien, lai mēs justos laimīgi un dzīvespriecīgi. Pietiek ar to, ka esam dzīvi. Izjūtu baudu, ko tev sniedz dzīvošana, mīlestība…

Lūgšana par brīvību

Visuma Radītāj, šodien mēs Tevi lūdzam nākt pie mums un dalīties ar mums mīlestībā. Mēs zinām, ka Tavs īstais vārds ir Mīlestība, mēs zinām, ka dzīvot savienībā ar Tevi nozīmē dzīvot ar Tavām vibrācijām un Tavā frekvencē, jo Tu esi vienīgais Visuma iemītnieks.

Palīdzi mums šodien būt tādiem kā Tu, palīdzi mums mīlēt dzīvi, palīdzi mums kļūt par dzīvi, palīdzi mums kļūt par mīlestību. Palīdzi mums mīlēt tā, kā mīli Tu — bez nosacījumiem, bez cerībām, bez pienākumiem un bez vērtēšanas. Palīdzi mums mīlēt un pieņemt sevi un netiesāt sevi, jo, ja mēs sākam sevi tiesāt, mēs atzīstam sevi par vainīgiem un uzskatām, ka esam pelnījuši sodu.

Palīdzi mums bez jebkādiem nosacījumiem mīlēt visu, ko Tu esi radījis, sevišķi cilvēkus un jo īpaši tos, kas ir ap mums — mūsu radiniekus un visus tos cilvēkus, kurus mēs tik ļoti cenšamies mīlēt. Jo noliedzot viņus, mēs noliedzam arī sevi un, noliedzot sevi, mēs noliedzam Tevi.

Palīdzi mums mīlēt cilvēkus tādus, kādi viņi ir, neizvirzot viņiem nekādas prasības. Palīdzi mums pieņemt viņus tādus, kādi viņi ir, palīdzi mums netiesāt viņus, jo, ja mēs sākam kādu tiesāt, mēs atzīstam viņu par vainīgu un uzskatām, ka viņš ir pelnījis sodu.

Attīri šodien mūsu sirdis no emocionālās indes, atbrīvo mūsu prātus no spriedumiem, lai mēs varētu dzīvot bezgalīgā mierā un mīlestībā.

Šodien ir īpaša diena. Šodien mēs atkal atveram savas sirdis mīlestībai, lai mēs atkal bez bailēm un no sirds varētu teikt: "Es tevi mīlu." Šodien mēs ziedojam sevi Tev. Nāc pie mums, runā ar mūsu balsi, skaties ar mūsu acīm, dari ar mūsu rokām un ņem mūsu sirdi, lai dāvātu mīlestību ikvienam. Radītāj, palīdzi mums šodien būt tādiem, kāds esi Tu. Paldies par visu, ko šodien esam saņēmuši, sevišķi par iespēju būt mums pašiem. Āmen.

Lūgšana par mīlestību

Mēs dalīsimies skaistā sapnī, kuru tu nekad nebeigsi mīlēt. Šajā sapnī tu dzīvo skaistu, siltu, saulainu dienu. Tu dzirdi putnu balsis, vēju un mazas upītes čalas. Tu ej uz upi. Upes malā sēž sirmgalvis un meditē, no viņa galvas strāvo skaista, daudzkrāsaina gaisma. Tu centies viņu neiztraucēt, bet viņš pamana tevi un atver acis. Viņa acis ir pilnas mīlestības un smaida. Tu jautā viņam, kā viņš spēj izstarot šo skaisto gaismu, un viņš atbild, ka reiz pirms daudziem, daudziem gadiem viņš šo pašu jautājumu uzdeva savam skolotājam.

Vecais vīrs stāsta sev savu dzīvesstāstu: "Mans skolotājs atvēra savas krūtis, izņēma no tām sirdi, bet no sirds — skaistu liesmu. Tad viņš atvēra manas krūtis, manu sirdi un ielika tajā šo liesmu. Viņš ielika manu sirdi atpakaļ krūtīs, un pēkšņi es sajutu mīlestību, jo liesmiņa, ko viņš iedēstīja manā sirdī, bija viņa mīlestība.

Liesmiņa kļuva lielāka un lielāka līdz pārauga ugunī, kas neapdedzina, bet attīra visu, kam pieskaras. Šī uguns pieskārās ikvienai manai šūnai, un katra šūna sāka mīlēt mani. Es saplūdu ar savu ķermeni, bet mīlestība auga augumā. Uguns attīrīja manas emocijas, un tās visas pārauga spēcīgā mīlestībā. Es mīlēju sevi no visas sirds, par to neko no sevis neprasot.

Uguns kūrās un man gribējās dalīties ar kādu savā mīlestībā. Es nolēmu ielikt daļiņu savas mīlestības katrā kokā, un koki sāka mani mīlēt. Es saplūdu ar kokiem, bet mana mīlestība nebeidza augt un pieņemties spēkā. Es ieliku daļiņu savas mīlestības katrā ziedā, katrā zāles stiebrā, katrā smilšu graudā, viņi sāka mani mīlēt un mēs saplūdām vienā veselumā. Mana mīlestība auga. Es mīlēju ikvienu dzīvnieku, viņi man atbildēja ar savu mīlestību, un mēs saplūdām vienā veselumā. Bet mana mīlestība nebeidza pieņemties spēkā.

Es ieliku daļiņu sevis katrā kristālā, katrā akmenī, katrā dubļu piciņā, katrā metālā, un viņi sāka mīlēt mani. Es saplūdu ar zemi un mēs kļuvām par vienu veselumu. Un tad es nolēmu ielikt daļiņu savas mīlestības ūdenī, okeānā, upēs, lietū un sniegā. Viņi man atbildēja a

Es ieliku daļiņu sevis katrā kristālā, katrā akmenī, katrā dubļu piciņā, katrā metālā, un viņi sāka mīlēt mani. Es saplūdu ar zemi un mēs kļuvām par vienu veselumu. Un tad es nolēmu ielikt daļiņu savas mīlestības ūdenī, okeānā, upēs, lietū un sniegā. Viņi man atbildēja ar savu mīlestību un mēs tapām par vienu. Bet mana mīlestība nebeidza pieņemties spēkā. Es nolēmu dot savu mīlestību gaisam un vējam. Es kļuvu vienots ar zemi, ar vēju, ar okeānu, ar dabu, un mana mīlestība auga un vairojās.

Es paskatījos uz debesīm, uz sauli, uz zvaigznēm un ieliku daļiņu savas mīlestības mēnesī, saulē un katrā zvaigznē. Mana mīlestība auga augumā, es ieliku mazu daļiņu no tās arī katrā cilvēkā un saplūdu ar cilvēci. Lai kur es ietu, lai ko satiktu, ikvienās acīs es redzu sevi, jo es esmu daļiņa no visa, jo es mīlu."

Un tad vecais vīrs atver savas krūtis, izņem savu sirdi, izņem no tās skaistu liesmu un ieliek arī tavā sirdī. Un tagad arī tevī aug mīlestība. Tagad arī tu esi saplūdis ar vēju, ar ūdeni, ar zvaigznēm, ar dabu, ar visiem dzīvniekiem un visiem cilvēkiem. Tu jūti, kā no liesmiņas, kas plīvo tavā sirdī, staro siltums un gaisma. No tavas galvas strāvo skaista, daudzkrāsaina gaisma. Tu staro mīlestībā un skaiti lūgsnu:

Paldies Tev, Visuma Radītāj, ka Tu man esi dāvājis dzīvību. Paldies, ka Tu man vienmēr esi devis to, kas man visvairāk bijis vajadzīgs.

Paldies Tev, ka man ir dots šis skaistais ķermenis un gudrais prāts. Paldies Tev par to, ka manī ir Tava mīlestība, Tavs tīrais un nebeidzamais gars, Tavs siltums un Tava gaisma.

Paldies, ka Tu lieto manus vārdus, manas acis un manu sirdi, lai vairotu mīlestību visur, kur es eju. Es Tevi mīlu tādu, kāds Tu esi, un es mīlu sevi tādu, kāds es esmu, jo Tu mani esi radījis. Palīdzi man saglabāt savā sirdī mīlestību un mieru, palīdzi šai mīlestībai pārtapt par jaunu dzīvi, lai visu atlikušo mūžu es varētu dzīvot mīlestībā. Āmen.

Content

Rīzs Dons Migels Četras vienošanās

Saturs

Tolteki

IEVADS

Pieradināšana un planētas sapnis

PIRMĀ VIENOŠANĀS Negrēko ar vārdiem

OTRĀ VIENOŠANĀS Neuztveriet neko personiski

TREŠĀ VIENOŠANĀS Neveido priekšstatus

CETURTĀ VIENOŠANĀS Centies darīt pēc iespējas labāk

TOLTEKU CEĻŠ UZ BRĪVĪBU. Kā lauzt vecās vienošanās

Kareivja disciplīna: kontrolē savu izturēšanos

JAUNAIS SAPNIS

Lūgšanas

Lūgšana par brīvību

Lūgšana par mīlestību