Omarova Silva

Cilvēks runa ar cilvēku

Silva Omarova

Cilvēks runa ar cilvēku

SATURS

Priekšvārds.daži vārdi par šo grāmatu………………………………………………………. 7

I.Saskarsmes loma sabiedrībā

♦saskarsmes jēdziens ♦ Saskarsmes ārējā un iekšējā izpausme ♦ Sa

skarsmes veidi ♦ Saskarsmes funkcijas 4- Saskarsmes struktūra………….. 9

II.Sociālā percepcija

♦sociālās percepcijas jēdziens ♦ Cilvēku savstarpējās uztveres un sa

pratnes mehānismi: identifikācija, refleksija, empātija, stereotipizācija…. 16

III.Pirmais iespaids par cilvēku

♦pirmā iespaida veidošanās shēmas un faktori ♦ Oreola efekts ♦ Efek

tīva pašpadeve………………………………………………………………………………. 21

• IV. Psiholoģiskās barjeras otra cilvēka uztverē

♦   Identifikācija 4 Oreola efekts 4- Implicītā personības teorija

♦   Stereotipizācija ♦ Tieksme pēc nepretrunīguma 4- Inerces efekts

• 4 Secības efekts 4 Idealizācija 4 Patības stereotips……………………………… 25

• V.Komunikācija. Prasme sniegt informāciju

4komunikācijas definīcija 4 Komunikācijas struktūra 4 Komunikā

cijas funkcijas 4 Prasme sniegt informāciju 4 Komunikācijas psiholo

ģiskās barjeras 4 Komunikatīvo barjeru pārvarēšana 4 Komunikācijas

"sabotieri"…………………………………………………………………………………….. 28

VI.Prasme klausīties. Prasme uzdot jautājumus

4sliktas klausīšanās iemesli 4 Nerefleksīvā un refleksīvā klausīšanās

4 Aktīvās klausīšanās paņēmieni 4 Atgriezeniskā saite sarunā 4 Prasme

uzdot jautājumus……………………………………………………………………………. 41

VII.Neverbālā komunikācija

4

neverbālās komunikācijas jēdziens 4 Neverbālās komunikācijas

zīmju sistēmas 4 Neverbālo izteiksmes līdzekļu funkcijas saskarsmē

4 Žesti 4 Pozas 4 Mīmika 4 Intonācija 4 Vizuālais kontakts 4 Saskar

smes distance……………………………………………………………………………….. 54

VIII.Interakcija — cilvēku mijiedarbība saskarsmē

♦lomas un pozīcijas saskarsmē ♦ E. Berna "Trīs ego stāvokļu" koncep

cija ♦ Transakcij as saskarsmē ♦ Dzīves pozīcij as un saskarsme…………… 68

IX.Partnera ietekmēšanas veidi saskarsmē

♦piespiešana ♦ Emocionālā iespaidošana ♦ Ieinteresēšana (pārlieci

nāšana) ♦ Uzslava un kritika kā ietekmēšanas līdzekļi…………………………. 78

/ X.Konfliktregulējošā saskarsme

♦konfliktu veidi un konfliktu atrisināšanas vērtība 4- Uzvedības tak

tikas konfliktu situācijās ♦ Starppersonu konfliktu atrisināšanas "četru

soļu" metode 4- Dialoga specifika konfliktrisinošajā komunikācijā 4 Ne

kaitīga emociju "izlādēšana" konfliktu gadījumos ………………………………. 86

XI.Partneru tipi un komunikācijas īpatnības ar tiem…………………………..100

Nobeigums.cilvēka vajadzības un saskarsme………………………………………………. 113

Testu rezultātu interpretācijas………………………………………………………………………. 116

Literatūras saraksts……………………………………………………………………………………. 120

PRIEKŠVĀRDS

Daži vārdi par šo grāmatu

Latviešu valodā ir izdots ļoti maz grāmatu par saskarsmespsiholoģiju. Plašam lasītāju lokam pieejamas gandrīz vai vienīgi D.Kārnegī interesantās grāmatas. Nenoliedzot šo grāmatu vērtību, tomērjāatzīst, ka sociālā psiholoģija kopš D. Kārnegī laikiem ir uzkrājusijaunas atziņas par komplicēto saskarsmes sfēru. Šīs atziņas kuplinājušidaudzu valstu zinātnieki, arī Latvijas speciālisti.

Grāmatas tapšanu ietekmēja lielais Latvijas valsts ierēdņuapmācības pasākums. Radās vēlēšanās sagatavot šiem "cilvēks- — cilvēks " tipa profesijas pārstāvjiem palīgmateriālu, kas varbūt izrādītosnoderīgs gan gatavojoties eksāmeniem, gan reālās saskarsmessituācijās.

Bija doma, ka grāmatu par saskarsmes psiholoģiju ar interesi izlasīsarī sabiedrisko zinātņu un humanitāro specialitāšu studenti, kā arī jaunie biznesmeņi.

Grāmatas pamatā ir lekciju kurss kontaktoloģijā, kuru autorevairākus gadus lasa L Upsiholoģijas specialitātes studentiem. Grāmatāizmantotas arī docenta V. Reņģes lekcijas sociālās psiholoģijaspasniedzējiem, kā arī dažu ASV psihologu lekcijas, kuras autoreklausījās Rīgā un Maskavā.

Šī grāmata bija iecerēta plašam lasītāju lokam ar visai atšķirīgu

psiholoģijas priekšzināšanu līmeni, tāpēc autore centās rakstīt zinātniskipopulārā stilā, tomēr neatkāpjoties no sociālās psiholoģijas teorētiskajām atziņām.

Grāmatai, kā jau mācību līdzeklim, ir sintētisks, pat eklektisksraksturs. Liela uzmanība pievērsta praktiskajām rekomendācijām, kuruizmantošana varētu sekmēt saskarsmes efektivitāti. Šīs rekomendācijasbūtu vēlams izmantot radoši, ņemot vērā saskarsmes situācijas unpartnera personības īpatnības'. Nav atslēgu, kas slēgtu visas durvis,tāpat nav arī rekomendāciju,, kuras būtu derīgas jebkuros dzīvesgadījumos. Saskarsmē bez teorētiskām zināšanām tikpat nozīmīgas irmūsu novērošanas un līdzdomāšanas spējas, mūsu intuīcija un aktuālādzīves pieredze. Daži grāmatā ievietotie populārie psiholoģiskie testi un vingrinājumi, iespējams, .sekmēs lasītāju pašizziņu vai vismaz izklaidēs.

Saskarsmes prasmju un ieimaņu pilnveidošanai robežu nav. Šajāsfērā mācīties nekad nav par vēlu, jo līdz pēdējai dienai katrs no mums ir iesaistīts cilvēcisko kontaktu, tīklā un sniedz prieku vai nodara sāpesapkārtējiem.

Autore būs pateicīga lasītājiem par kritiskām atsauksmēm.

SILVA OMĀROVA,

L U Pedagoģijas fakultātes

psiholoģijas katedras docente

I. SASKARSMES LOMA SABIEDRĪBA

♦ SASKARSMES JĒDZIENS ♦ SASKARSMES ĀRĒJĀUN IEKŠĒJĀ IZPAUSME ♦ SASKARSMES FUNKCIJAS♦ SASKARSMES VEIDI ♦ SASKARSMES STRUKTŪRA

Saskarsme — galvenā cilvēka esamības forma. Saskarsme — neatņemams cilvēka raksturojums. Saskarsmes kultūra — neatņemama cilvēces un katras tautas garīgās kultūras sastāvdaļa. Visi cilvēka darbošanās veidi notiek saskarsmes kontekstā. Saskarsme ir reālā, aktuālā garīgās dzīves pastāvēšanas forma. Kompetenta, labvēlīga saskarsme patiesi ir vienīgā, īstenā cilvēku dzīves greznība, teicis A. de Sent-Ekziperi. Lielākā daļa zinātnieku domā, ka cilvēkam ir iedzimta, instinktīva tieksme un spēja uz labvēlīgu saskarsmi. A. Diprē to sauc par "simpātiju jūtām", E. Fromms par "vajadzību pēc cilvēciskiem sakariem", E. Bērns par "vajadzību pēc glāstiem". [18]1 Cilvēks ir izaudzis no pirmatnējā bara, tāpēc cilvēks jau pēc savas dabas ir sabiedriska, kolektīviska būtne, kam ir nepieciešami kontakti ar sev līdzīgiem. Izolēšanās, mizantropija — tā ir slimīga anomālija cilvēku kopībā. Tas ir tāpēc, ka galvenās savas sociālās vajadzības cilvēks var apmierināt, tikai kontaktējoties ar citiem cilvēkiem. Vācu izcelsmes amerikāņu filozofs un psihologs E. Fromms speciāli akcentē, ka normālam cilvēkam izolācija no citiem ir nepanesama, vientulības izjūta ir viena no visvairāk psihi traumējošajām cilvēka izjūtām. Fromms uzsver, ka katram cilvēkam ir vismaz piecas sociālās vajadzības un,

1

Cipars kvadrātiekavas norāda grāmatu, kas literatūras sarakstā apzīmēta ar attiecīgo kārtas numuru.

tikai visas tās apmierinot, cilvēks var pilnvērtīgi dzīvot. Katram cilvēkam ir:

—  vajadzība pēc cilvēciskiem sakariem, vajadzība būt elementam

kādā lielākā "Mēs". Tā ir cilvēkam aktuālā piederības vajadzība;

—  vajadzība pēc pieķeršanās, simpātijām. Cilvēks grib just siltas

jūtas pret kādu un vēlas, lai arī viņam citi dāvātu simpātijas. Ja tā nav,

sāk rasties apātija un dzīves apnikums;

—  vajadzība pēc pašapziņas — cilvēkam nepieciešams apzināt sevi

kā neatkārtojamu personību, tādu, kādas nekad nav bijis, nav un arī

nebūs. Cilvēks dzīvo pēc principa "Ar citiem, lūdzu, mani nejaukt". Ja

šī vajadzība netiek apmierināta, cilvēks sāk justies kā skrūvīte, smilšu

graudiņš, mehānisks robotiņš;

—  vajadzība pēc pašapliecināšanās. Psiholoģiskam komfortam

cilvēkam nepieciešams just savu nozīmīgumu citiem, kaut vai

nedaudziem, savai ģimenei;

—  vajadzība pēc informācijas un vērtību orientāciju sistēmas.

Cilvēkam nepieciešams sevi apzināties saistībā ar kādu noteiktu kultūru,

etnosu, reliģiju. Cilvēkam kaut kam jātic, kaut kas jāatzīst par svētu un

aizstāvamu, kaut kas cits — jāatgrūž un jānicina. Ja tā nav, cilvēks

apjūk, pazaudē dzīves orientierus, pārvēršas marginālī (cilvēkā bez

noteiktas kultūras piederības).

Visas šīs vajadzības cilvēks var apmierināt tikai saskarsmē ar citiem cilvēkiem, cita ceļa nav. Savukārt saskarsmes kvalitāte un attiecības, kas veidojas saskarsmes procesā, būtiski ietekmē cilvēku dzīvi, pašsajūtu un darba spējas. Konflikti, deformēta saskarsme traumē cilvēku psihi, izraisa spēcīgas negatīvas emocijas, aizvaino, cērt grūti dzīstošas brūces cilvēku dvēselēs. Un tomēr cilvēks ir iekārtots tā, ka pat nelabvēlīga saskarsme viņam ir veļamāka par pilnīgu izolētību. Emocionālo saišu trūkums draud cilvēkam ar fatālu iznākumu, uzsver E. Bērns.

SASKARSMES JĒDZIENS

Saskarsme tātad ir cilvēka sociālās dabas izpausme un realizācija. Ir divas pieejas saskarsmes interpretācijā: socioloģiskāun sociāl-

10

psiholoģiskā.plašāka — socioloģiskā — pieeja traktē saskarsmi kā vienu no cilvēka pastāvīgām darbības formām ar specifiskiem mērķiem un uzdevumiem līdztekus darbam, izziņai un vērtēšanai kā to obligāto komponentu. Saskarsmes process ir reālais, aktuālais konteksts, kurā notiek cilvēku mijiedarbība un nodibinās cilvēciskie sakari.

Sociālpsiholoģiskajā pieejā (ari šajā grāmatā) saskarsme tiek definēta šaurāk. Saskarsme ir tiešs vai netiešs kontaktēšanās process, kura mērķis ir ietekmāt partnera (partneru) uzvedību, emocijas, dispozīcijas (nostādnes un attieksmes), aktivitātes pakāpi un darbību.

Saskarsmei ir divas izpausmes: ārējāun iekšējā.saskarsmes ārējā izpausme ir partneru reālā komunikatīvā uzvedība, kuru var redzēt un dzirdēt un kura izpaužas kā vārdiska vai nevārdiska vēršanās pie partnera.

Saskarsmes iekšējo izpausmi mēs neredzam, bet varam spriest par to, balstoties uz novērojumiem.

Saskarsmes iekšējā izpausme ietver:

1)     partneru saskarsmes situācijas subjektīvās uztveres īpatnības.

Vienu un to pašu situāciju (piemēram, satikšanos uz ielas vēlā nakts

stundā) dažs cilvēks uztvers kā neitrālu, cits — kā apdraudošu un

attiecīgi uzvedīsies;

2)  emocionālos pārdzīvojumus, kas ir saistīti ar reālajiem vai gaidā

majiem kontaktiem;

3)     kontaktu motīvus un mērķus;

4)  saskarsmes psiholoģisko efektu jeb rezultātu—partneru motīvu,

nostādņu, attiecību, emocionālo stāvokļu, uzvedības izmaiņas vai

saglabāšanu esošajā līmenī.

SASKARSMES FUNKCIJAS

Galvenā, globālā saskarsmes funkcija ir cilvēku sociālo vajadzību apmierināšana. Šī maģistrālā funkcija realizējas ar virkni šaurāku funkciju starpniecību. Regulatīvā funkcija— saskarsmes procesā realizējas partneru savstarpējā iedarbība, ietekme. Izziņas funkcija— sistemātisku kontaktu ietekme cilvēki iegūst zināšanas paši par sevi, viens par otru, kopīgo uzdevumu risināšanas ceļiem. Ekspresīvāfunkcija— saskarsme ļauj mums izpaust savas emocijas un pārdzīvojumus, izteikt savu attieksmi pret notiekošo, faktiem, partneri. Gadās, ka emocionālo reaģēšanas veidu nesakritība noved pie partneru atsvešināšanās, slēptiem konfliktiem un attiecību izjukšanas. Sociālāskontroles funkcija— saskarsme nereti realizējas kā pozitīvu (uzslava, cildinājums) vai negatīvu (nopēlums, kritika) sankciju komplekss attiecībā pret partneri, lai koriģētu viņa uzvedību. Arī nekontaktēšanos (saskarsmes boikotu) var uzskatīt par nopietnu sankciju. Socializācijasfunkcija— tikai saskarsmē ar citiem cilvēkiem mēs kļūstam par personībām, iegūstam kontaktēšanās pieredzi, zināšanas, prasmi ātri orientēties saskarsmes partneri un situācijā, iemācāmies klausīties un runāt, uzvesties un darboties.

SASKARSMES VEIDI

Vienotas klasifikācijas nav. Pēc mērķiemvar izdalīt sociāli rituālokomunikāciju,kuras nolūks ir uzturēt partneru attiecības, parādīt uzmanību, apliecināt cieņu. Izzinās komunikācijāmūsu galvenais mērķis ir jaunas informācijas iegūšana. Ekspresīvajā komunikācijāgalvenais ir emociju un jūtu izpausmes. Pamudinošās komunikācijasnolūks ir kaut ko panākt no partnera, piemēram, izpildīt mūsu lūgumu, mainīt viņa attieksmi, uzvedību. Pārliecinošās komunikācijasmērķis parasti ir mainīt partnera viedokli, novirzīt viņa domas uz mūsējām. Konfliktregulējošajā komunikācijā,kā rāda nosaukums, svarīgākais ir konfliktu atrisināšana un partneru attiecību noregulēšana.

Pēc normativitātes pakāpessaskarsmi var iedalīt oficiālajā un neoficiālajā. Oficiālajājeb lietišķajāsaskarsmē cilvēki kontaktējas, rēķinoties ar iepriekšnoteiktām normām, kā lomu un statusu pārstāvji. Neoficiālāsaskarsme ir brīvāka, to regulē vispārcilvēciskās normas. Mēs kontaktējamies kā personības un pārstāvam paši sevi.

Komunikāciju var iedalīt vertikālajāun horizontālajāatkarībā no tā, kādu statusu cilvēki sarunājas — dažādu vai vienādu.

Pec kontaktu vēlamības — nevēlamībaspakāpes tos var iedalīt: nepieciešamajosjeb obligātajos,bez kuriem jebkura kopīga darbība kļūst praktiski neiespējama; vēlamajos—tādos personīgajos kontaktos, kuri veicina kopīgo darbību, sekmē darbības rezultātus; neitrālajos— personīgos kontaktos, kuri ne sekmē, ne kavē kopīgo darbību; beidzot, nevēlamoskontaktos — tādos, kuri traucē kopīgās darbības mērķu sasniegšanu.

Katram saskarsmes veidam ir sava specifika un psiholoģiskās īpatnības, taču var izdalīt arī tādas, kuras raksturo jebkurus cilvēku kontaktus. Tieši pēdējo aplūkošanai veltīta šī grāmata.

SASKARSMES STRUKTŪRA

Jebkurā cilvēku saskarsmē vienmēr var izšķirt trīs sastāvdaļas: sociālo percepciju— cilvēku savstarpējo uztveri, komunikāciju—

apmaiņu ar informāciju un interakciju— partneru mijiedarbību un ietekmēšanos. Šie trīs saskarsmes komponenti veido veselumu, reālo kontaktu sistēmu, tie determinē cits citu, mij ietekmējas un nav atdalāmi cits no cita. Vienīgi teorētiskās analīzes nolūkos tālāk mēs runāsim par katru no tiem atsevišķi.

Ievadnodaļas nobeigumā piedāvājam jums Rjahovska testu "Vai jūs esat komunikabls?". Šī testa pamatā ir ideja par to, ka katram cilvēkam ir sava — augstāka vai zemāka — saskarsmes vajadzība un individuāls kontaktēšanās stils.

Nodarbošanās un profesijas, kas ir saistītas ar biežiem un ilgstošiem kontaktiem ar cilvēkiem (ārsts, skolotājs, ierēdnis u. c), labāk ir izvēlēties cilvēkiem ar augstu vajadzību pēc saskarsmes. Cilvēkiem ar izteiktu vajadzību pēc kontaktiem raksturīga: [20]

— tieksme uzturēt un atjaunot labas attiecības ar cilvēkiem;

; —jūtīgs pārdzīvojums par labu attiecību pārtraukšanu vai sairšanu;

— spēja piedot labu attiecību saglabāšanas dēļ;

„- —cenšanās izpalīdzēt citiem;

— spēja atteikties no personīgām ērtībām citu cilvēku dēļ;

i — augsta iejūtības pakāpe;

—   vēlme nodibināt labas attiecības ar daudziem cilvēkiem un

paplašināt kontaktu sfēru;

—   centieni aktīvi piedalīties kopīgos pasākumos, kuru mērķis ir

labs garastāvoklis un siltu attiecību izveidošana.

Kā ir ar jums? Vai varat sacīt, ka esat pareizi izvēlējušies profesiju?

TESTS VAI JŪS ESAT KOMUNIKABLS?

Uz piedāvātajiem 16 jautājumiem atbildiet ar "jā", "reizēm", "nē", vadoties pēc tā, kā jūs parasti rīkojaties, kā ar jums parasti notiek.

1.     Jums paredzēta ordināra lietišķa tikšanās. Vai tās gaidīšana var

jūs "izsist no sliedēm"?

2.     Vai jūs atliekat vizīti pie ārsta līdz tam laikam, kad tālāk ciest

vairs nav spēka?

3.     Vai jūsos izraisa nervozitāti un nepatīkamas izjūtas uzdevums

uzstāties ar priekšlasījumu, paziņojumu, informāciju kādā apspriedē,

sapulcē vai tamlīdzīgā pasākumā?

4.     Jums piedāvā braukt komandējumā uz pilsētu, kurā nekad agrāk

neesat bijis. Vai jūs pieliksiet maksimumu pūļu, lai komandējumā

nevajadzētu braukt?

5.     Vai jūs labprāt dalāties savos pārdzīvojumos ar citiem cilvēkiem?

6.     Vai jūs kaitināja nepazīstams cilvēks uz ielas vēršas pie jums ar

lūgumu (parādīt ceļu, pateikt laiku, atbildēt vēl uz kādu jautājumu)?

7.     Vai jūs ticat, ka eksistē "tēvu un dēlu" problēma un ka dažādu

paaudžu cilvēkiem grūti saprast vienam otru?

8.     Vai jums būs neērti atgādināt paziņam, ka viņš ir aizmirsis atdot

jums 10 latus, kurus aizņēmās pirms pāris mēnešiem?

9.     Restorānā vai ēdnīcā jums ir pasniegts slikti pagatavots ēdiens.

Vai to noklusēsiet, tikai dusmīgi atbīdot šķīvi?

10.    Vai ir tā, ka, palicis viens ar nepazīstamu cilvēku, jūs nesāksiet

ar viņu sarunu un jums būs nepatīkami, ja pirmais ierunāsies viņš?

11.    Jūsos izraisa šausmas jebkura gara rinda (veikalā, bibliotēkā,

14

kinoteātra kase). Vai labāk atteiksieties no sava nodoma, nekā stāsieties rindas galā un mocīsieties gaidot?

12.  Vai baidāties piedalīties kādā komisijā, kura izskata konflikta

situācijas?

13.  Vai ir tā, ka jums ir savi individuālie kritēriji mākslas, literatūras,

kultūras darbu novērtēšanai un nekādi sveši viedokli šajā ziņā jums

nav pieņemami?

14.  Vai, izdzirdis kaur kur "kuluāros" pilnīgi kļūdainu viedokli par

jums labi zināmu jautājumu, labāk klusēsiet un neiejauksieties sarunā?

15.  Vai jūsos izraisa nepatiku lūgums palīdzēt izprast kādu darba

jautājumu vai mācību tematu?

16.  Vai labprātāk izsakāt savu viedokli (domu, vērtējumu) rakstiskā

veidā nekā mutiski?

Un tagad novērtējiet ballēs savas atbildes: par katru atbildi "jā" — 2 balles, "reizēm" — 1 balle, "nē" — 0. Saskaitiet kopējo ballu summu. Rezultātu interpretācijas atradīsiet grāmatas beigās (118. lpp.).

15

II. SOCIĀLĀ PERCEPCIJA L

♦ SOCIĀLĀS PERCEPCIJAS JĒDZIENS"t

♦ CILVĒKU SAVSTARPĒJĀS UZTVERES

UN SAPRATNES MEHĀNISMI:IDENTIFIKĀCIJA, REFLEKSIJA, EMPATIJA,STEREOTIPIZĀCIJA

Saskarsme sākas ar partneru savstarpēju uztveri. Kontaktu norisi determinē tas priekšstats par partneri, kurš veidojas uztverē — sociālās percepcijas procesā. Šis priekšstats ir lielā mērā atkarīgs no uztverošā cilvēka dzīves pieredzes, personības īpatnībām, motivācijas. Vēl uz priekšstatu par otru cilvēku atstāj iespaidu partnera pašpadeve — viņa ārējais izskats, apģērbs, runas maniere, kā ari reālā situācija, kurā notiek saskarsme. Uztveres aktā vienmēr tiek iekļauta uztvertā interpretācija gan jūtu, gan domāšanas līmenī.

G. Andrejeva uzskata, ka uztvert otru cilvēku nozīmē uztvert viņa ārējās pazīmes, salīdzināt tās ar indivīda personības īpašībām un uz tā pamata interpretēt viņa uzvedību. [9]

Sociālā percepcija—cilvēku savstarpējās uztveres un sapratnes processrealizējas visā kontaktu laikā. Uztveres rezultāti var mainīties, ja mainās partneru uzvedība vai saskarsmes situācija. Uztveres procesā ir iesaistīta visa personība. Galvenie sociālpsiholoģiskie mehānismi, kurus cilvēks izmanto priekšstata par partneri veidošanā, ir identifikācija, refleksija, empātija un stereotipizācija.

Identifikācija— cita cilvēka izpratne, viņu apzināti vai neapzināti pielīdzinot sev. Identifikācija ir visai plaši izplatīts mehānisms — pēc

16

sevis cilvēks spriež par citiem. Ja partnera vērtību orientācijas, mērķi un normas ir līdzīgi mūsējiem, tad uztverē lielu kļūdu nebūs, taču tomēr ar identifikāciju ir jābūt uzmanīgam — cilvēki stipri atšķiras cits no cita.

Empātijair percepcijas mehānisms, kuru parasti izmantojam, kontaktējoties ar mums pazīstamiem, tuviem cilvēkiem, taču, ja gribam, mēs varam kļūt empātiski pret jebkuru cilvēku. Empātija balstās uz cilvēku prasmi, ko aktualizē vajadzība vai vēlēšanās nostādīt sevi otra cilvēka vietā, izjust viņa stāvokli, pozīciju, paskatīties uz notiekošo ar partnera acīm.

Empātija ir intuitīvs izpratnes veids bez apdomāšanas, kademocionālā iejušanās otrā cilvēkā uzreiz izraisa attiecīgu savurīcību.empātija mums visiem piemīt jau no bērnības. Bērni ir lieliski psihologi. Kļūstot vecāki, mēs arvien retāk iedarbinām šo percepcijas mehānismu. Mums nav laika un vēlēšanās, ari iespēju empātiski saprast katru, ar ko mēs kontaktējamies, mums ir daudz savu problēmu. Tādējādi mēs zaudējam savu unikālo jūtīgumu. Cilvēki var būt empātiski dažādā līmenī. N. Obozovs [30] iedala kognitīvās, emocionālās un darbīgās empātijas līmeņus. Kognitīvā empātija— vienkāršākā empātijas forma. Cilvēks saprot partnera situāciju un emocionālo stāvokli, bet nemaina savējo, viņa dvēselē nesaviļņojas neviena stīga. Emocionālaiempātijai raksturīgs tas, ka ar partneri notiekošais ne tikai tiek saprasts, bet izraisa mūsos ari emocionālu atbalsi. Pastāv divas emocionālās empātijas formas: egoistiskā — līdzpārdzīvojums un altruistiskā — līdzjūtība. Līdzpārdzīvojumsir vienkāršākā emocionālās empātijas forma. Tās pamatā — egoistiska vajadzība pēc savas labklājības: "Žēl tevis, bet labi, ka ar mani tas nav noticis." Līdzjūtībair augstākā emocionālās empātijas forma. Tās pamatā ir altruistiskas rūpes par otra cilvēka labklājību. Līdzjūtība jau ir pārejas forma uz darbīgo empātiju: "Žēl tevis, varbūt varu kaut kā palīdzēt?"

Darbīgā empātijair augstākā empātijas forma, kas ietver kognitīvo, emocionālo un uzvedības komponentu. Šī empātija realizējas pēc shēmas: "Es saprotu, kas ar tevi notiek, es jūtu tev līdzi un es darīšu

kaut ko tavā labā."

Empatija uzlabo cilvēku attiecības, sekmē sadarbību, jo balstās uz dziļu partnera izpratni.

Identifikācija un empatija prasa vēl viena jautājuma iztirzāšanu: kā mans partneris sapratīs mani, jo no tā būs atkarīga mūsu mijiedarbība saskarsmē. Tas ir jautājums par refleksiju.

Refleksijanozīmē, ka katrs no partneriem apzinās, kādu iespaidu atstāj uz citiem, kā viņi tiek uztverti, saprasti un novērtēti. Refleksijā var saskaitīt vismaz astoņas pozīcijas, kuras raksturo sarežģīto cilvēku savstarpējās atspoguļošanās un uztveres procesu: pats subjekts, kāds viņš ir īstenībā, subjekts, kādu viņš redz pats sevi; subjekts, kādu viņu redz partneris; subjekta priekšstats par to, kādu viņu redz partneris, un tās pašas četras pozīcijas no partnera puses. Reālajā saskarsmē cilvēks, vadoties pēc sava priekšstata par sevi, runā ar partneri, balstoties uz savu priekšstatu par viņu, ņemot vērā savu priekšstatu par to, kādu viņu redz partneris. Refleksija kā partneru savstarpējā atspoguļošanās realizējas kā process ar atgriezenisko saiti — adresāts, saņemot informāciju par to, kādu iespaidu viņš ir atstājis uz partneri, izvēlas un koriģē savu turpmāko saskarsmes stratēģiju.

Stereotipizācija[32] — vēl viens no cilvēku savstarpējās uztveres mehānismiem. Parasti to izmanto, kontaktējoties ar nepazīstamiem vai mazpazīstamiem cilvēkiem. Stereotipizācijas būtība ir partnera uzvedības formu klasifikācija un to cēloņu interpretācija, salīdzinot tos ar zināmām parādībām, kategorijām un sociālajiem stereotipiem. Stereotipizācijas gadījumā cilvēks netiek uztverts kā individualitāte, bet gan kā kādas noteiktas grupas (tautas, dzimuma, profesijas, reliģiskās konfesijas, politiskās partijas u. c.) pārstāvis un uz šo cilvēku tiek attiecināts mūsu dzīves laikā par konkrēto grupu izveidojies priekšstats. Visiem dotās grupas locekļiem mēs piešķiram vienas un tās pašas īpašības bez pietiekamas iespējamo atšķirību apzināšanās. Stereotipizācijas rezultāts ir tādi spriedumi kā: "Visas sievietes ir vienādas!", "Viņš taču ir krišnaīts!" vai "Ko gan citu var gaidīt no izbijuša komunista!"

Sociālie stereotipiir vecāku un sabiedrības iemācītas uztveres shēmas, relatīvi stabili un parasti vienkāršoti priekšstati par sociālajiem objektiem — cilvēkiem, grupām, notikumiem. Cilvēks ķeras pie

sociālajiem stereotipiem informācijas deficīta apstākļos, kad ir noguris, kad viņam nepieciešams apliecināt savu uzticību kādai grupai vai ari izskaidrot savas negatīvās nostādnes.

Stereotipos ir akumulēta zināma dzīves pieredze, tāpēc tie, lai arī attiecībā uz konkrēto indivīdu vai notikumu var izrādīties neprecīzi, tomēr aktīvi tiek izmantoti gan sabiedrības izziņā, gan cilvēku saskarsmē. Stereotipi kā gatavas klišejas ļauj samazināt laiku partnera izziņā, nodrošina elastīgāku reakciju uz situācijas maiņām, samazina indivīda trauksmi, jo, atestējis partneri kā kādas konkrētas grupas pārstāvi, cilvēks aktualizē savus priekšstatus par attiecīgo grupu un, kaut arī aptuveni, tomēr zina, kā rīkoties un uzvesties.

Tālāk daži vingrinājumi jūsu empātisko spēju pašizziņai. [27] Jums tiek piedāvātas piecas situācijas no prakses. Pacentieties tās izprast un dodiet atbildes uz jautājumiem, izvēloties "A" vai "B" variantu. Padomājiet, kāpēc jūs izdarījāt attiecīgo izvēli. Vai jūs mainītu savu izvēli, ja pārdomātu situāciju vēlreiz? Kādus gadījumus no savas pieredzes jūs atcerējāties, kad atbildējāt uz jautājumiem? Ja neviens no atbilžu variantiem jūs neapmierina, kādu jūs dotu savu atbildi?

Situācija Nr. 1.

Ja pirmajā tikšanās reizē pret cilvēku ir radušās antipātijas, kas būs nākamajās tikšanās reizēs?

A. Attiecības uzlabosies.

B. Nekas nemainīsies.

Situācija Nr. 2.

Divas cilvēku grupas klausījās lekciju. Vienā grupā pasniedzēju pieteica kā profesoru, otrā — kā vienkāršu lektoru. Kura no grupām labāk apguva lekcijas materiālu?

A. Grupā, kur pasniedzēju pieteica kā profesoru.

B. Grupā, kur pasniedzēju pieteica kā lektoru.

Situācija Nr. 3.

Vienā brigādē ilgstoši tika realizēts autoritārais vadības stils. Strādnieki bez iebildumiem izpildīja brigadiera gribu. Citā brigādē bija

19

demokrātiskais vadības stils: pirms lēmuma pieņemšanas brigadieris vienmēr apspriedās ar padotajiem. Abās brigādēs tika iekļauti jauni darbinieki. Kurā no brigādēm strādnieki ar lielāku nevēlēšanos sagaidīja jaunos darbiniekus?

A. Brigādē ar autoritāro vadības stilu.

B. Brigādē ar demokrātisko vadības stilu.

Situācija Nr. 4.

Vienu bērnu grupu ieveda istabā, kurā bija ļoti daudz rotaļlietu, un tūlīt pat atļāva ar tām spēlēties. Otru bērnu grupu vispirms pieveda pie stikla durvīm uz istabu un ļāva kādu laiku aplūkot rotaļlietas caur stiklu. Pēc tam bērnus ielaida istabā un atļāva spēlēties.

Kuras grupas bērni salauza vairāk rotaļlietu?

A. Pirmās grupas bērni.

B. Otrās grupas bērni.

Situācija Nr. 5.

Vienā cilvēku grupā parādīja īsfilmu par bokseru sacensībām. Otrā — īsfilmu par dabu. Abās grupās pēc filmas noskatīšanās dalībniekus intervēja, lai noteiktu agresivitātes līmeni.

Kurā grupā bija augstāks agresivitātes līmenis?

A. Pirmajā grupā.

B. Otrajā grupā.

20

III. PIRMklS IESPAIDS PAR CILVĒKU

♦ PIRMĀ IESPAIDA VEIDOŠANĀS SHĒMAS

UN FAKTORI ♦ OREOLA EFEKTS ♦ EFEKTĪVA

PAŠPADEVE

Pirmais iespaids par cilvēku, kā noskaidrojuši psihologi, veidojas kontaktu pirmajās 90 sekundēs. Pēc kādiem likumiem un uztveres shēmām veidojas šis priekšstats? [25]

Izrādās, ka visbiežāk tiek izmantota uztveres shēma,kuru cilvēks iedarbina partneru nevienlīdzības gadījumā.Šī nevienlīdzība var būt visdažādākā, tā var būt sociālajā sfērā — dažādi sociālie statusi, intelektuālajā sfērā, ekonomiskajā utt. Šī shēma nesāk darboties jebkurā situācijā, bet tikai tad, kad viens no partneriem ir pārāks par otru kādā otrajam nozīmīgā parametrā. Raksturīgi, ka cilvēki sistemātiski pārvērtē daudzas partnera personības iezīmes, ja tas ir pārāks kādā vienā ļoti nozīmīgā parametrā. Piemēram, slims un vājš cilvēks, kurš vairāk par visu pasaulē gribētu būt vesels un stiprs, satiekot Švarcenegera vai Stallones tipa partneri, visdrīzāk to pārvērtēs. Ideāls būs ne tikai spēcīgs un stiprs, bet arī labs, gudrs un skaists. Taču, ja miesās vājajam cilvēkam pats galvenais ir erudīcija, tad satikšanās gadījumā ar stipro un veselo nekas nenotiks, bet intelektuāļa gadījumā viņš droši vien to pārvērtēs.

Nevienlīdzībaskļūda parādās tāpēc, ka mēs, satikuši cilvēku, kurš ir pārāks par mums kādā mums svarīgā parametrā, parasti pārvērtējam šo cilvēku, attiecinot šo pārākumu arī uz citām viņa iezīmēm. Toties, ja konstatējam savu pārākumu mums nozīmīgajā parametrā, tad parasti

21

partneri pienācīgi nenovērtējam ari citos. Uztveres kļūdas būtība ir tāda — kļūda rodas no tā, ka pārākums tiek konstatēts tikai vienā parametrā, bet pārvērtējums vai nenovērtējums — daudzos.

Otrā tipiskā shēma — cilvēka ārējais estētiskais pievilcīgums.

Bieži vien uztveres kļūdas rodas no tā, vai mums ārēji patīk vai nepatīk saskarsmes partneris. Kļūda rodas tāpēc, ka partneri, kurš mums ir estētiski pievilcīgs, mēs pārvērtējam daudzos parametros. Ārēji pievilcīgs cilvēks mums šķiet arī labāks, gudrāks, interesantāks par ārēji nepievilcīgo.

Trešā pirmā iespaidapar cilvēku veidošanās shēma ir attieksmepret mums.Šī shēma noteikti ir pazīstama lielākajai daļai cilvēku. Droši vien visi piekritīs, ka tie cilvēki, kuri mūs mīl, labi pret mums izturas, mums liekas labāki par tiem, kuri pret mums izturas slikti vai pat ienīst.

"Attieksmes pret mums" faktors maina cilvēka īpašību novērtējumu atkarībā no tā, kā pret mums izturas, — pozitīvi vai negatīvi. Pozitīva attieksme pret mums izraisa stipru tendenci piedēvēt partnerim labās īpašības un neievērot (piedot) viņa sliktās īpašības. Un otrādi — izteikta negatīva attieksme pret mums izraisa stabilu tendenci neievērot partnera pozitīvās īpašības un pārvērtēt negatīvās.

Psiholoģijā šīs trīs veidu kļūdas parasti sauc par oreola efektu. Oreola efekts parādās tajā apstāklī, ka pirmā iespaida veidošanās procesā vispārējais pozitīvais iespaids noved pie partnera pārvērtēšanas, negatīvais iespaids — pie nepazīstama cilvēka nenovērtēšanas.

Ja saskarsmē darbojas kaut vai viens no šiem faktoriem—pārākums, pievilcīgums, attieksme pret mums (grūti iedomāties situāciju, kurā kaut vai viens no šiem faktoriem nedarbotos), cilvēks izmantos vienu no trim tipiskajām uztveres shēmām un, iespējams, kļūdīsies. Bet vai kļūda ir neizbēgama? Vai pirmais iespaids par cilvēku vienmēr ir maldīgs? Nebūt ne. Neitrālās situācijās gandrīz katrs pieaudzis cilvēks, kam ir zināma saskarsmes pieredze, diezgan precīzi nosaka partnera sociālpsiholoģiskās īpašības, vecumu, dzimumu, sociālo statusu utt. Diemžēl dzīvē reālās saskarsmes situācijas reti kad ir neitrālas, tāpēc kļūdu iespēja pastāv. Jo mazāk emocionāli neitrāla ir situācija, jo lielāka kļūdu iespēja. Ekstraordinārās situācijās mēs reizēm uzticamies

22

cilvēkiem, kuriem ar skaidru galvu nekad neticētu. Piemēram, vēža slimnieks vēršas pie pūšļotājiem un ekstrasensiem, kaut ari, kamēr bija vesels, ar skepsi un nepatiku izturējās pret šiem cilvēkiem.

Pirmais iespaids saskarsmē nekad nav pašmērķis. Priekšstats par partneri ir tālāko attiecību, komunikatīvās uzvedības regulators. Pirmais iespaids ir vajadzīgs, lai izvēlētos optimālo saskarsmes taktiku kontaktiem ar konkrēto partneri. Ar bērnu mēs kontaktējamies savādāk nekā ar vecu cilvēku, ar studentu savādāk nekā ar pasniedzēju. Kontaktu tehnikas izvēle ir atkarīga no cilvēka statusa parametriem — vienam var uzkliegt, otru tikai pazemīgi lūgt. Tāpēc ir svarīgi atestēt partneri kā piederošu kaut kādai kategorijai. Tāpēc saskarsmes situācijā fokusāparasti ir tās partnera īpašības, kuras mums ļauj pieskaitīt cilvēku kaut kādai grupai. Pārējās partnera īpašības, kuras nav fokusā, mēs "pie-ceram" klāt, izmantojot kādu no iepriekš aprakstītajām shēmām. Šajā "nefokusālajā" klātpiecerēšanā tad ari slēpjas uztveres kļūdas iespēja.

Reālā uztvere vienlaikus ir gan pareiza, gan nepareiza. Uztvere ir precīzāka tajos momentos, kuri mums šķiet nozīmīgākie dotajā situācijā, un neprecīzāka pārējos.

Lai saprastu, kā veidojas priekšstats par otru cilvēku, svarīgi ir apzināties ne tikai uztveres shēmas, bet arī tās zīmes otrā cilvēkā, kuras iedarbina attiecīgo shēmu, aiz kurām "aizķeras" mūsu uztvere.

Par augstāku sociālo statusu, pārākumu var liecināt divi apstākļi: cilvēka ārējais "noformējums" (apģērbs, tā modernums, kvalitāte, rotaslietas un viss tas, ko cilvēks var saukt par savu, — mašīna, kabinets, komforts, kuru partneris var atļauties) un viņa uzvedība (kā sēž, kā runā, kā staigā). Ārējais estētiskais pievilcīgums ir atkarīgs no tā, cik lielā mērā cilvēka āriene atbilst tam, ko sabiedrībā dotajā brīdī uzskata par skaistu, augsti vērtē un atzīst. Estētisko pievilcīgumu rada kārtība un mērenība matu sakārtojumā, kosmētikas izmantošanā, apģērba izvēlē, krāsu gammā. Pozitīva attieksme pret mums visbiežāk izpaužas tādos faktos, kā mums veltīts smaids, silts acu skatiens, mūsu uzklausīšana, mūsu viedokļa un domu akceptēšana. Parasti, jo tuvāks partnera viedoklis mūsējam, jo augstāk mēs novērtējam savu viedokli izsakošo cilvēku, un otrādi.

Pirmais iespaids par cilvēku lielā mērā ir atkarīgs no partnera

23,

pašpadeves. Ņemot vērā uztverei raksturīgo refleksiju, nepieciešams saskarsmē domāt arī par savu pašpadevi. Sarunā ar otru cilvēku svarīgi ir: [2]

—  teikt "jā", piekrist visam, kam vien iespējams;

—  smaidīt un skatīties uz partneri;

—  būt uzmanīgam, ieinteresētam klausītājam;

—  būt labam novērotājam;

—  neskopoties ar uzslavām un komplimentiem;

—  pacensties radīt labu iespaidu par sevi ar gaumīgu un sakārtotu

ārieni;

—  censties runāt kompetenti un pārliecinoši, ne vairāk un ne mazāk,

kā nepieciešams;

—  uzsvērt kopīgo jūtās, domās, interesēs.

24

IV. PSIHOLOĢISKAS BARJERAS OTRA CILVĒKA UZTVERE

♦ IDENTIFIKĀCIJA ♦ OREOLA EFEKTS ♦ IMPLICITĪVĀ

PERSONĪBAS TEORIJA ♦ STEREOTIPIZACIJA

4 TIEKSME PĒC NEPRETRUNĪGUMA—INERCES

EFEKTS ♦ SECĪBAS EFEKTS ♦ IDEALIZĀCIJA

♦ PATĪBAS STEREOTIPS

Sociālajā percepcijā darbojas īpaši mehānismi un uztveres shēmas, kuru klātbūtni saskarsmē cilvēki lielākoties neapzinās. Iepriekšējās nodaļās svarīgākos no tiem mēs jau aplūkojām. Šīs nodaļas uzdevums ir iepazīstināt jūs ar šo mehānismu pretrunīgo dabu, to lietošana var ne tikai sekmēt otra cilvēka uztveri, bet arī traucēt to, iedarboties kā uztveres psiholoģiskās barjeras. Ir pazīstama vesela virkne sociālpsiholoģisku faktu, kuri var deformēt otra cilvēka uztveri. [25, 32]

1.      Spriedumi par otru cilvēku pēc analoģijas ar sevi.loti bieži

tajos mēs neapzināti projicējam uz otru cilvēku paši savas personības

iezīmes, attieksmes, vērtības, pārdzīvojumus. Nereti projekcija ir mūsu

pašu negatīvo iezīmju piedēvēšana citam cilvēkam. Neaizmirsīsim, ka

visneiecietīgāki mēs esam pret tiem trūkumiem otrā cilvēkā, kuri piemīt

mums pašiem.

2.      Oreola efekts— vispārējā, kopējā iespaida par cilvēku attieci

nāšana uz viņa personības atsevišķajām izpausmēm un konkrētajām

iezīmēm. Bieži vien, ja cilvēks ir guvis panākumus kādā vienā nozarē,

mēs gaidām no viņa panākumus arī citās. Ja cilvēkam ir "paslīdējusi

kāja" kādā vienā jomā, mēs nekā laba negaidām arī citur.

25

3.      Implicītā personības teorija— otra cilvēka uztvere caur mums

iekšēji piemītošu priekšstatu prizmu par to, kas vispār ir personība, kā

savstarpēji korelē dažādas personības īpašības; kas ir cilvēks un kādi ir

viņa motīvi, mērķi un vieta šajā pasaulē. Cilvēku implicītie priekšstati

par to, kas un kāds vispār ir cilvēks, ir visai atšķirīgi. Tie ir atkarīgi no

cilvēka audzināšanas un individuālās dzīves pieredzes, personības

īpatnībām. Rasuls Hamzatovs vienā no saviem dzejoļiem attēlo divus

atšķirīgus cilvēkus, kuri, izjautāti par to, kādu iespaidu uz viņiem atstāj

kāds trešais, atbild: "neko sliktu es par šo cilvēku nevaru teikt, es viņu

maz pazīstu" — pirmais, un "ko es labuvaru teikt par šo cilvēku, es

taču viņu nepazīstu" — otrais.

4.      Stereotipizācija— kā jau runājām II nodaļā, stereotipi atvieglo

un paātrina partnera uztveri, taču ļoti bieži tie var izrādīties melīgi un

nepiemērojami konkrētajam partnerim, ja pēdējais stipri atšķiras no

mūsu uzskatiem par to sociālo grupu, tās locekļu vērtību orientācijam

un uzvedību, pie kuras pieder partneris. Stereotipi bieži ir konservatīvi,

reizēm tiem var būt reakcionāra un deformējoša loma cilvēku attiecībās.

Jautājums par stereotipu patiesīgumu vai melīgumu vienmēr jārisina,

analizējot konkrēto situāciju un partneri.

5.       Tieksme pēc nepretrunīguma— tā ir mūsu apziņas tieksme

pēc skaidra uztveramā cilvēka tēla, "laba" priekšstata. Mūsu apziņa

cenšas izstumt vai ignorēt tās uztveramā cilvēka īpašības, kuras ir

pretrunā ar izveidojušos priekšstatu par cilvēku. Piemēram, ja mums ir

izveidojies priekšstats par kādu cilvēku kā visīstāko sīkstuli, mūsu

uztvere ignorēs jebkuras šī cilvēka altruistiskās izpausmes.

6.       Inerces efekts— mūsu apziņai ir raksturīgs konservatīvisms,

tendence saglabāt reiz izveidojušos priekšstatu par cilvēku. Šī priekš

stata izveidei mēs esam patērējuši laiku un enerģiju, tāpēc tik viegli to

nemainām. Pārmaiņām cilvēka uzvedībā jābūt nopietnām un ilgstošām,

lai mēs mainītu savu viedokli par viņu. Pirmā mūsu reakcija, kad mēs

uzzinām ko jaunu par cilvēku, par kuru jau sen ir izveidojusies "koncep

cija", parasti ir: "Tas nevar būt!" Šiem "jaunumiem" partnera uzvedībā

ir jākļūst stabiliem, tikai tad mēs būsim gatavi mainīt iepriekšējo

viedokli.

7.       Secības efekts— otra cilvēka uztveres tēlu bieži ietekmē tā

26

informācija, kuru mes par viņu esam saņēmuši pirms saskarsmes. "Laba slava" noskaņo mūs labvēlīgi partnerim un "slikta slava" dara mūs noraidošus, aizdomīgus un mēs esam gatavi vairāk akcentēt partnera sliktās īpašības. Attiecībā uz nepazīstamiem cilvēkiem mūs visvairāk iespaido pirmā informācija, attiecībā uz pazīstamiem — pēdējā.

8.      Idealizācija— uz priekšstatu par cilvēku ievērojamu iespaidu

atstāj arī mūsu jūtas. Bieži cilvēks mums patīk tāpēc, ka mēs viņu

izjūtam kā "labu", un nepatīk tāpēc, ka viņš mums liekas "slikts". "Labs"

un "slikts" ir subjektīvi jēdzieni, kas raksturo to faktu, ka cilvēka uztveri

ietekmē ne tikai racionāli apsvērumi, bet ari emocijas un pārdzīvojumi,

kurus mūsos izraisa partnera pašpadeve. Uz jūtām balstītie priekšstati

bieži ir kļūdaini, un "ideāla" tālākā uzvedība izraisa mūsos vilšanās

izjūtu.

9.      Patības stereotips— uz perceptīvo tēlu, kurš mums veidojas

par otru cilvēku, atstāj iespaidu mūsu pašu personības īpatnības: mūsu

dzīves pieredze, kompetence, intelektuālās un jūtu attīstības līmenis,

mūsu pašvērtējums, komunikabilitāte, noskaņojums un pat fiziskā

pašsajūta. Katrs zina, ka sliktā garastāvoklī mēs bieži esam pārāk kritiski

pret partneri, labā omā — nereti vieglprātīgi un superoptimistiski.

Saskarsmes psiholoģisko barjeru pastāvēšana izskaidro daudzas neveiksmes kontaktos. Ja neesam sapratuši partneri un komunikācija bijusi neveiksmīga, vienmēr ir vērts atcerēties par uztveres psiholoģiskajām barjerām, izanalizēt, kurš tad no minētajiem uztveres "rifiem" saskarsmei ir bijis "liktenīgs". Mierīga, pārdomāta analīze ļauj mums precizēt uztveres tēlu, pareizāk saprast partneri, fiksēt viņa uzvedības dinamiku, patiesās vajadzības un intereses.

27

V. KOMUNIKĀCIJA. PRASME SNIEGT INFORMĀCIJU

♦ KOMUNIKĀCIJAS DEFINĪCIJA ♦ KOMUNIKĀCIJASSTRUKTŪRA ♦ KOMUNIKĀCIJAS FUNKCIJAS ♦ PRASME

SNIEGT INFORMĀCIJU ♦ KOMUNIKĀCIJAS

PSIHOLOĢISKAS BARJERAS ♦ KOMUNIKATĪVO

BARJERU PĀRVARĒŠANA ♦ KOMUNIKĀCIJAS

"SABOTIERI"

Komunikācija ir informācijas apmaiņas process starp partneriem.[9] saskarsmē cilvēki apmainās ar idejām, faktiem, uzskatiem, jūtām, noskaņojumiem. Komunikācijas laikā informācija tiek ne tikai nodota, bet arī radīta, precizēta, attīstīta. Informācijas apmaiņa notiek subjektu attiecību sistēmā, balstoties uz partnera un saskarsmes situācijas uztveri. Komunikācijas procesā partneri cenšas realizēt savus mērķus, vajadzības un intereses, savstarpēji ietekmējot viens otru. Komunikācija ir iespējama, ja partneriem ir vienāda vai līdzīga informācijas kodiftkācijasun dekodifikācijassistēma. lai darītu savas domas zināmas partnerim, cilvēki tās kodē — ietērpj materiālu zīmju sistēmā: vārdos, rakstu zīmēs. Partneris savukārt veic dekodifikāciju — "izloba" no šīm zīmēm ideālo domu saturu. Informācijas apmaiņa ir iespējama tikai tajā gadījumā, ja pastāv zīmju intersubjektivitāte,ja zīmes un to nozīmes ir pazīstamas visiem komunikācijas dalībniekiem. Ja ar mums sarunājas svešvalodā, kuru mēs nepārvaldām, mēs gan uztveram skaņu kopumus, bet neko nesaprotam, jo nepazīstam šīs valodas zīmju sistēmu un nevaram veikt dekodifikācijas operāciju.

28

Komunikatīvie procesi var būt aksiāli,kad informācija ir virzīta uz atsevišķiem adresātiem, unretiāli, kad informācija ir domāta daudziem iespējamajiem saņēmējiem (radio, televīzija).

Informācija komunikatīvajā procesā var būt konstatējoša,kad mēs, piemēram, stāstām partnerim par to, kas ir noticis vai padarīts, un pamudinoša.pamudinošās informācijas funkcijas ir aktivācija,kad mēs partneri cenšamies aktivizēt uz kaut kādu darbību, piemēram, piedalīties konkursā, mainīt darba vietu; interdikcija,kad mēs aizliedzam partnerim kaut ko darīt, piemēram, peldēties neatļautās vietās vai staigāt pa zālājiem; destabilizācija,kad ar informācijas palīdzību mēs cenšamies izjaukt kādu partnera autonomu darbību, lūdzam, piemēram, nesmēķēt vai runāt, izvēloties vārdus.

Cilvēku komunikācija sastāv no atsevišķiem aktiem. Komunikatīvā akta struktūrā R. Jakobsons izdala sešus komponentus. [18]

1.    Adresants (tas, kas nodod informāciju).

2.    Adresāts (tas, kas sariem informāciju).

3.    Kontakts (informācijas nodošanas veids — runa, vēstule, morzes

signāli).

4.    Paziņojums (informācijas saturs).

5.    Kods (valodas likumi, ar kuru palīdzību tiek nodota informā

cija).

6.    Konteksts (reālā saskarsmes situācija, kurā paziņojums iegūst

pilnu jēgu).

Dialoģiskajā saskarsmē adresants un adresāts sarunas gaitā mainās vietām. Konteksta loma saskarsmē ir nozīmīga, attiecīgais konteksts papildina informāciju. Frāze "lūdzu, izsitiet!" bez konteksta ir neskaidra, taču, ja ar šo frāzi pie jums vēršas autobusa pasažieris, jūs ātri vien sapratīsiet, ka runa ir par braukšanas talona kompostrēšanu. Komunikācija iedalās verbālajā(vārdiskajā) un neverbālajā(nevārdiskajā) komunikācijā.

Verbālās komunikācijas zīmju sistēma ir cilvēku valoda, fonētisko zīmju sistēma, kas ietver divus principus: leksisko un sintaktisko. Runa, Ja partneru vidū pastāv valodas zīmju intersubjektivitāte, ir visuniversālākais komunikācijas līdzeklis. Nododot informāciju ar runas palīdzību, vismazāk zūd informācijas jēga. Sarunā informāciju var

29

precizēt, papildināt, pilnveidot. Prasme sarunāties ir prasme sniegt informāciju pašam un iegūt informāciju no partnera, uzmanīgi klausoties un uzdodot jautājumus.

PRASME SNIEGT INFORMĀCIJU

Jebkurai sarunai jāsākas ar tā saucamo "jūs pieeju" partnerim. [29] Šī pieeja ieteic iedomāties sevi tā cilvēka vietā, ar kuru sarunājamies (apmeklētāja vietā, padotā vietā —ja esam priekšnieki). Kā mēs gribētu, lai mūs uzņemtu, kā lai ar mums sasveicinās, uzrunā. "Jūs pieeja" prasa cieņas izrādīšanu pret cilvēku, lai kas viņš ari būtu. Cilvēku vajag pieņemt tādu, kāds viņš ir. Nedrīkst aizskart viņa pašlepnumu, pašcieņu, viņa "es". Nedrīkst par cilvēku domāt: tu esi muļķis! Jādomā: jūs, kam es neprotu labi ieskaidrot. Un tā ir taisnība, visbiežāk partnera nesapratne ir mūsu neprasmes sniegt informāciju rezultāts. Bieži cilvēks maldās, domādams, ka tad, ja kāda lieta ir skaidra viņam, pastāstīta, tā kļūst skaidra arī partnerim. Napoleons savulaik ir sacījis, tiesa, attiecībā uz militārām pavēlēm, ka viss, kas var tikt pārprasts, noteikti tiks pārprasts. Šo pārpratumu cēlonis ļoti bieži ir dažādas komunikatīvās barjeras, kuras deformē informāciju un traucē tās uztveri un sapratni. Informāciju partnerim ir jāprot pasniegt tā, lai neļautu komunikatīvajām barjerām nolaisties un apgrūtināt saskarsmi.

KOMUNIKĀCIJAS PSIHOLOĢISKASBARJERAS

Katrs no mums zina, ka ne vienmēr saskarsme ar partneri ir veiksmīga. Katrs droši vien ir bijis situācijā, kad partneris nesaprot vai negrib saprast, pārprot jūs, nepareizi interpretējušu vārdus vai vispār nevēlas jūs uzklausīt. Cilvēks it kā aizsargājas no mums un mūsu vārdiem. Ja padomā, katram cilvēkam ir ko aizsargāt. Mēs jau zinām, ka komunikācija ir ietekme. Efektīvas komunikācijas gadījumā jānotiek kaut kādām pārmaiņām partnera uzskatos par sevi, situāciju, citiem

30

cilvēkiem. Ne jau katrs cilvēks, kuram adresēta informācija, veļas šīs pārmaiņas. Mūsu informācija var traumēt partneri, izjaukt viņa priekšstatu par sevi un pasauli, ietekmēt viņa domas, viņa attiecības ar citiem cilvēkiem, iztraucēt viņa dvēseles mieru. No tādas informācijas cilvēks aizsargājas un dara to stingri un noteikti. Katrs runājošais iedarbojas U z partneri, viņa vārdiem ir suģestējošs spēks.

Ja partneris mums uzticas, ja mēs protam izteikties tā, lai neaizskartu otra cilvēka pašcieņu, tad klausītājs pozitīvi uzņem mūsu informāciju, mūsu vārdi, emocijas, vērtējumi rod atbalsi klausītājā. Taču, ja uzticības runātājam nav, tad ieslēdzas kontrsuģestijas mehānismi un cilvēks dāvā savu uzticību partnerim mazām porcijām un tikai tad, ja partneris prot viņu pārliecināt par informācijas noderīgumu. Kontrsuģestijas (pretiedvešanas) mehānismi ir pamatā komunikatīvajām barjerām ar tiem pašiem nosaukumiem. Krievu vēsturnieks un psihologs B. Porš-ņevs izdala trīs komunikatīvās barjeras: izvairīšanās, nesapratneun autoritāte.[25]

Izvairīšanās barjera.ja cilvēks partneri ir novērtējis kā bīstamu, nelabvēli, ienaidnieku, pats kardinālākais aizsargāšanās līdzeklis ir izvairīšanās no kontaktiem. Šajā gadījumā nekāda saskarsme vairs nav iespējama. Uz mēģinājumiem iesākt sarunu cilvēks atbild pēc šablona: "Liec tu mani mierā, kā es tevi lieku mierā!" vai vēl agresīvāk. Studenti pārstāj nākt uz lekcijām pie "ļauna" vai garlaicīga pasniedzēja, padotie cenšas netrāpīties acīs priekšniekam diktatoram. Ja fiziski izvairīties no kontaktiem nav iespējams (dzīvojam vienā dzīvoklī, strādājam vienā kolektīvā), cilvēks dara visu iespējamo, lai izvairītos vismaz no informācijas un tās ietekmes. No malas to ļoti labi var redzēt: cilvēks ir neuzmanīgs, neklausās, neskatās uz partneri, dod priekšroku "mušu skaitīšanai griestos", izmanto jebkuru iespēju, lai ātrāk tiktu no partnera vaļā un izbeigtu sarunu. Šajā variantā izvairīšanās izpaužas kā neuzmanība.

Autoritāte kā komunikatīvā barjera.saskarsmē cilvēks partnerus iedala sev autoritatīvos un tādos, kuri nav viņam autoritātes. Cilvēks uzticas pirmajiem un ne sevišķi ieklausās otrajos. Uzticēšanās vai neuzticēšanās ir atkarīga nevis no pašas informācijas, bet gan no tās avota, no tā, kas runā. Katram cilvēkam ir savas autoritātes, dažādām

31

dzīves sfērām savas. Bieži mes cilvēkam "autoritātes indeksu" piešķiram uz parasto perceptīvo shēmu pamata: pārākums kādā mums dotajā brīdī svarīgā parametrā, ārējā pievilcība, laba attieksme pret mums. Tikai saprotot, kas un kāds cilvēks konkrētajam partnerim ir autoritāte, mēs varam cerēt uz komunikācijas efektivitāti.

Nesapratne — vēl viena komunikatīvā barjera.pēc satura nesapratne nozīmē to pašu, ko "ne dzirdu, ne redzu". Dzīvē bieži gadās, ka ne uzreiz mēs varam novērtēt partneri kā nelabvēlīgu, naidīgu vai neautoritatīvu un tādā veidā izsargāties no viņa ietekmes komunikācijā. Nereti potenciāli bīstama vai nepatīkama informācija var nākt arī no cilvēkiem, kuriem mēs kopumā uzticamies, "savējiem" un pietiekami autoritatīviem. Šajā gadījumā aizsardzības mehānisms ir nesapratne. Nesapratnei vai nesaprašanai var būt, pēc B. Poršņeva domām, četri varianti: fonētiskā, semantiskā, stilistiskāun loģiskānesapratne.

Fonētiskānesapratne parādās situācijās, kad ar mums runā svešvalodās. Nepilnīga sapratne būs ari tad, ja partneris runā ar stipru akcentu, dialektā, pārāk ātri, "norijot galotnes", neizrunājot noteiktas skaņas.

Semantiskānesapratne. aizsardzība iedarbojas arī tad, kad partneris fonētiski ir "savējais", bet pēc informācijas satura, jēgas — "svešais".

Šīs barjeras pastāvēšana ir izskaidrojama ar polisēmiju, t. i., ar to,

ka vārdiem ir vairākas nozīmes. Daudz kas sapratnē ir atkarīgs arī no

konteksta, kurā vārds tiek lietots. Piemēram, vārds "zāle" var nozīmēt

viesistabu kādā namā, greznu telpu kādā pilī, zaļumus apstādījumos

un pat "drapes". Vārdu nozīmes dažādiem cilvēkiem var nesaskanēt.

Spilgts piemērs ir žargons, slengs, argo, visādas slepenās valodas. Visi

zina, ka pastāv zagļu žargons, studentu žargons, profesionālie žargoni. J |

Semantiskā barjera ne tikai aiztur nesaprotamo, bet var partnera pateiktajā ielikt pavisam citu jēgu. Pieņemsim, ka viens puisis saka otram: "Vajadzēs gaiļiem uz strīpas piešķirt kādu kāpostiņu"… Ko jūs sapratāt? Un kāpēc labi nesapratāt?

Semantiskā barjera ir cēlonis tam, ka tā saucamā "intelektuālā" kino demonstrēšanas reizēs zāles ir krietni tukšas. Liela daļa cilvēku nesaprot elitārā kino valodu. Tas pats ir ar abstrakto mākslu, speciālo literatūru.

32

Lai informācija tiktu uztverta adekvāti, nepieciešams, lai saskanētu adresanta un adresāta tezauri(tulkojumā no sengrieķu valodas "dārglietu krātuve"). tezaurs ir visa tā informācija, kura pieder katram cilvēkam, visas viņa zināšanas par apkārtējo pasauli, visa viņa profesionālā un dzīves pieredze. Ja komunikācijas partneru tezauri ir ļoti atšķirīgi, efektīva savstarpējā saprašanās ir neiespējama.

Piemēram, pat ļoti saturīgu rakstu par augstākās matemātikas problēmām nesapratīs filologs.

Lielāka tezauru sakritība izskaidro faktu, ka vienas paaudzes cilvēki labāk saprot cits citu nekā dažādu paaudžu cilvēki. Vienas kultūras cilvēki saprot cits citu labāk nekā dažādu kultūru pārstāvji. Vienas profesijas cilvēki vieglāk atrod kopīgu valodu nekā dažādu profesiju speciālisti.

Stilistiskā barjera.stils ir veids, kādā mēs panākam informācijas satura un formas atbilstību. Piemēram, grūti ir saprast runu, ja cilvēks neievēro gramatikas likumus. Tā nereti izsakās cilvēki, kuri tikko sāk mācīties svešvalodas. Pie nesaprašanas noved stila pārsarežģīšana dažviet zinātniskajā literatūrā, kad dzimtā valoda liekas kā svešvaloda. Mēs atsakāmies saprast, ja cilvēks par vienkāršām lietām runā pārāk "augstā" stilā kā Pietūka Krustiņš "Mērnieku laikos". Un arī pretējā gadījumā mums ir nesaprotami, ja partneris par cēlām un nopietnām lietām izsakās pārāk "piezemēti" un ņirdzīgi.

Loģiskā barjera.loģiskā barjera iedarbojas tad, ja viens no partneriem nepieņem otra loģiku un argumentus. Ja cilvēks dara kaut ko tādu, kas, pēc mūsu domām, runā pretī veselajam saprātam, mēs atsakāmies viņu saprast un emocionāli uztveram partneri visai negatīvi. Cilvēkam liekas, ka pastāv tikai viena pareizā loģika un tā ir viņējā. No otras puses, nevienam nav noslēpums, ka pastāv tā saucamā sieviešu loģika, bērnu loģika, pirmatnējo tautu loģika. Atteikušies saprast partnera loģiku, mēs nolaižam starp mums nesapratnes barjeru.

Komunikatīvās barjeras veido šķēršļus efektīvai saskarsmei, iedarbīgai komunikācijai. Šī aizsardzības sistēma strādā automātiskā režīmā, ļoti bieži pilnīgi neapzināti. Nevajag domāt, ka saskarsmes sākumā cilvēks zināmu laiku domā par partneri: kas tad ir viņa Priekšā — savējais vai svešais, labvēlis vai nelabvēlis, autoritāte vai

33

neautoritate un, tikai to visu izspriedis, nolemj, ka vajag izvairīties no šī partnera un ieslēgt neuzmanības barjeru. Nav arī tā, ka izdzirdis kādu sarežģītu un grūti aptveramu frāzi, cilvēks nolemj, ka tā ir "bīstama", nepieņemama, un tāpēc "nolaiž" nesapratnes barjeru. Reālajā dzīvē un saskarsmē šīs barjeras darbojas kā aizsardzības mehānismi, kuri mūsu psihē ir iebūvēti un kuru īstenā daba un pat pastāvēšana lielākajai daļai cilvēku nemaz nav zināma. Šīs barjeras strādā automātiskā režīmā. Piemēram, mēs varam neklausīties partneri ne tāpēc, ka viņš ir nelabvēlīgs vai nepievilcīgs, bet vienkārši tāpēc, ka esam aizņemti paši ar savām domām un problēmām. Šajā gadījumā automātiski iedarbojas izvairīšanās barjera, un mēs kļūstam neuzmanīgi. Sanktpēterburgas psihologi J. Križanskaja un V. Tretjakovs salīdzina komunikatīvās barjeras ar automatizētu sardzes sistēmu ar signalizāciju. Tikko signalizācija iedarbojas, barjeras nolaižas, cilvēks noslēdzas un nav vairs suģestējams, ietekmējams.

Dzīvē bieži signalizācija iedarbojas savlaicīgi un cilvēks patiešām izvairās no viņam bīstamas, nepieņemamas, traumējošas iedarbības. Bet var būt arī citi varianti. Kaut kādu iemeslu dēļ iedarbojoties barjerām, cilvēks zaudē viņam aktuālu, svarīgu, nozīmīgu informāciju. Barjeras ir iedarbojušās automātiski, bet šoreiz ne par labu cilvēkam. Piemēram, students neizlasa viņam vajadzīgu, bet pārāk sarežģītā valodā uzrakstītu rakstu. Dažs labs izgudrotājs visu dzīvi staigā no kabineta uz kabinetu, bet tā arī netiek uzklausīts, jo viņam nav autoritātes zinātniskajās aprindās. Apmeklētājs aiziet neapmierināts no ierēdņa kabineta pēdējā birokrātiskā un sausā izteikšanās veida dēļ.

KOMUNIKATĪVO BARJERU PĀRVARĒŠANA

Komunikatīvās barjeras nav fatālas, tās ir iespējams pārvarēt, taču vēl labāk ir vispār nepieļaut to nolaišanos. Sarunas gaitā abiem partneriem vajadzētu rūpēties par komunikatīvo barjeru pārvarēšanu, par to, lai neieslēgtos "signalizācija" un neiedarbotos kontrsuģestijas mehānismi.

34

Prasme sniegt informāciju ir saistīta ne tikai ar psiholoģiskā komforta radīšanu partnerim, bet arī ar rūpēm par to, lai neiedarbotos komunikatīvās barjeras. Poļu psihologs J. Melibruda [28] apgalvo, ka saskarsmē pirmšķirīga nozīme ir trim faktoriem: runātājs atstāj uzticama cilvēka iespaidu, viņš izsakās saprotami partnerim un vienmēr ņem vērā atgriezenisko saiti par to, cik pareizi viņš ir saprasts. L»i pārvarētu autoritātes barjeru,informācijas sniedzējam ir jārada uzticama cilvēka iespaids. Poļu psihologs uzskata, ka uzticama cilvēka iespaidu partnerim mums palīdz radīt tādas mūsu komunikatīvās prasmes kā atklāta savu nodomu demonstrācija partnerim, siltas un labvēlīgas attieksmes paušana, savas kompetences demonstrācija apspriežamajā jautājumā, prasme pārliecinoši izteikt savu viedokli. Mūsu autoritātes labā "strādā" mūsu takta izjūta, labas manieres, prasme turēt "sevi rokās" un nezaudēt pašcieņu nekādos apstākļos, tas, ko sauc par paškontroli saskarsmē.

Prasme sniegt informāciju atkarīga no mūsu iepriekšējās sagatavošanās. Vienmēr, ja gaidāmā saruna ir nozīmīga, vēlams tai sagatavoties: atzīmēt galvenos faktus un idejas, ko gribam pastāstīt partnerim, sameklēt ilustratīvo materiālu, pārdomāt sarunas gaitu, izklāsta loģiku.

Izvairīšanās — neuzmanības barjeras pārvarēšanaiizmantojam paņēmienus partnera uzmanības piesaistīšanai un uzturēšanai. Pacenšamies izolēties no ārējiem sarunas traucēkļiem, izslēdzam telefonu, televizoru, skaļu mūziku. Izceļam mūsu informācijas aktualitāti, nozīmīgumu partneriem, akcentējam svarīgākās informācijas daļas ar intonācijas un speciālu ievadvārdu palīdzību: "lūdzu, pievērsiet uzmanību…", "ņemiet vērā, ka…", "svarīgi atzīmēt…", "pats galvenais šeit ir…" un citiem līdzīgiem.

Neuzmanības barjeras pārvarēšanai un informēšanas procesaefektivitātes celšanai lietderīgivar izrādīties arī d. Kārnegī "pārliecinoša izklāsta noteikumi". [3]

1. Izceliet (ar intonāciju, balss spēku utt.) svarīgākos vārdus frāzē,

pakārtojiet tiem mazāk svarīgos. Akcentējiet "atslēgas" vārdus un

frāzes.

2.   Balss skaņām ir jāsvārstās līdzīgi maza bērna balsij, neesiet mono

toni, monotonitāte aizmidzina, modulējiet savu balsi.

35

3.     Mainiet savu balss tempu, ātrāk pasakiet vārdus, kuriem nav

sevišķi lielas nozīmes, un tērējiet vairāk laika tam, ko jūs gribat īpaši

izcelt, kas jums ir svarīgs.

4.     Pauzējiet (ieturiet pauzes) pirms un pēc savu galveno domu

izteikšanas, ļaujiet partnerim pārdomāt jūsu teikto.

5.     Runājot izmantojiet tikai dabiskus žestus.

6. Nelietojiet apnikušus vārdus un salīdzinājumus.

Nesapratnes barjeru pārvarētir visvienkāršāk, galvenais —

vienmēr atcerēties, ka tāda pastāv.

Fonētisko barjeru mēs nepieļausim,ja runāsim skaidri, mērenā tempā, pietiekami skaļi, skaidri saliekot akcentus un "nenorijot" vārdu galotnes. Jo sliktāk partneris prot valodu, kurā sarunājas, jo lēnākam jābūt runas tempam. Jo sliktāk sarunu biedrs pārzina sarunu priekšmetu, jo lēnākam jābūt sarunas tempam. Jo mazāk izglītots un vecāks ir mūsu partneris, jo lēnākam jābūt mūsu runas tempam. Visos trīs aprakstītajos gadījumos mums jābruņojas ar pacietību un jābūt gataviem atkārtot mūsu galvenās domas.

Semantiskās barjeras pārvarēšana.Šīs barjeras cēlonis ir partneru tezauru nesakritība. Pilnīgi vienādi tezauri vispār nepastāv, jo katra cilvēka dzīves pieredze, domu verbalizācijas spējas ir unikālas. Lai sarunā nerastos semantiskā barjera, vēlams nelietot svešvārdus un speciālus terminus tur, kur bez tiem var iztikt. Visus svarīgākos jēdzienus nepieciešams paskaidrot partnerim, lai abi sarunu biedri tos saprastu viennozīmīgi. Nereti ir gadījumi, kad partneri ar vienu jēdzienu apzīmē pavisam dažādas lietas un tāpēc pārprot viens otru un nevar vienoties.

Stilistiskās barjeras pārvarēšana.Šī komunikatīvā barjera neradīsies, ja mēs pratīsim pārdomāti strukturēt partnerim sniedzamo informāciju un izmantosim saturam atbilstošus ekspresijas līdzekļus. Nevajadzētu lietot pārāk garus teikumus. Izteikumus, kuros ietilpst vairāk par 13 vārdiem, lielākā daļa cilvēku aptver ar grūtībām. Tāpat vēlams, lai teikumā būtu ne vairāk kā viens palīgteikums. Labākai informācijas uztverei ieteicami "rāmja" un "ķēdes" likumi, kuri palīdz strukturēt informāciju. "Rāmi" veido sarunas sākums un beigas. Sarunas sākumā ieteicams nosaukt sarunas mērķi, sarunas priekšmetu, gaidāmos

36

rezultātus. Sarunas beigas noteikti vajadzētu izdarīt secinājumus, fiksēt konkrētas norunas, vienošanās, pieņemtos lēmumus. "Rāmja" trūkums bieži noved pie informatora neveiksmes. Partneris atceras, ka saruna tiešām notika, ilga un sarežģīta, bet neatceras precīzi, ar ko tā beidzās, kas tika norunāts, kādi lēmumi pieņemti. "Rāmis" palīdz ārēji strukturēt informāciju, pasniegt to tā, lai tā vislielākā mērā atbilstu partnera vajadzībām un interesēm, personības īpatnībām.

"Ķēdes" likuma izmantošana ļauj mums iekšēji strukturēt informāciju, piešķir izklāstam loģiku, plānu. Informācijas ķēdi varam konstruēt dažādi: ar mehānisku uzskaitīšanu — pirmkārt, otrkārt, treškārt…; izmantojot galvenā un mazāk svarīgā ranžēšanu — sākumā par svarīgāko, vēlāk par mazāk nozīmīgo. "Ķēde" var būt arī loģiska — ja…, tad… "Ja jūs piekrītat šim apgalvojumam, tad patiess ir ari tas." "Ķēdes" izmantošana atvieglo partnerim informācijas iegaumēšanu, kā arī palīdz informatoram strukturēt informāciju atbilstoši partnera īpatnībām.

Loģiskās barjeras pārvarēšana ir atkarīga no mūsu argumentācijas prasmes.

Centieni pārvarēt komunikatīvās barjeras saskarsmē vienmēr sekmē informācijas nodošanu un uztveri.

Gan privātā sarunā, gan publiski uzstājoties, runātājam var palīdzēt arī šādas D. Kārnegī rekomendācijas, kas aptver dažādus informācijas sniegšanas aspektus. [3]

I. Iekšējā sagatavošanās.

—  Noskaņojiet sevi nevis monologam, bet dialogam.

—  Pieņemiet klausītājus tādus, kādi viņi ir.

—  Uzziniet un rēķinieties ar to, kādi ir jūsu klausītāji.

—  Novērtējiet auditorijas emocionālo stāvokli.

—  Izvēlieties piemērotu stilu.

—  Koncentrējieties.

II Uzvedība.

— Neslēpiet savu pašpaļāvību, parādiet to skatienā, balsī, kustībā,

pozās.

37

— Veidojiet emocionālu saskari ar klausītājiem:

izvēloties visiem komfortablu distanci, ar ieinteresētu sejas izteiksmi, ar balss modulāciju.

III. Runas veids.

—  Iepazīstiniet ar sevi svešu auditoriju.

—  Nedomājiet par to, kā noslēpt savu nedrošību, esiet dabisks un

atklāts.

—  Precīzi formulējiet tēmu, par kuru runājat.

—  Radiet klausītājos interesi:

apelējot pie vispārīgām zināšanām, pienācīgi novērtējot klausītājus, viņus pārsteidzot.

—  Runājiet klausītājiem saprotamā valodā.

—  Saturu izklāstiet loģiski.

—  Neaizrauj ieties ar improvizāciju un neiedziļinieties blakus tēmās.

—  Loģiski nobeidziet uzstāšanos.

KOMUNIKĀCIJAS "SABOTIERI"

Lai komunikācija būtu veiksmīga, runātājam ir jāievēro vairāki priekšnoteikumi. Pēc iespējas vairāk jāizvairās no saskarsmes ar "sabotieriem", kuri iedarbina partneru aizsargmehānismus un "nolaiž" komunikatīvās barjeras. Austrālijas psiholoģes H. Korneliusa un Š. Feira [23] atzīmē šādus galvenos komunikācijas traucēkļus jeb "sabotierus", kuru lietošana komunikācijā "dzen" partneri aizsardzībā un bieži noved pie konfliktiem.

1.    Draudi.(katrs cilvēks grib justies nozīmīgs un nepieļauj sevis

pazemošanu un pašcieņas aizskaršanu.)

2.    Pavēles.(pavēles uzsver partneru atkarību no runātāja un tādējādi

pazemo.)

3.    "Pienākumdošana".("tavs pienākums ir godīgi strādāt!",

"Centīgi mācīties!" Katrs normāls cilvēks pats apzinās savus pienā-

38

kūmus, ja ari kādu iemeslu deļ tos nepilda. Jānoskaidro un jālikvidē iemesli, nevis jāatgādina par pienākumiem.)

4.    Svarīgas informācijas noslēpšana.(lai nerastos konflikti,

runātājam jāoperē ar visu viņa rīcībā esošo informāciju, pret partneri

jābūt godīgam un atklātam.)

5.    Apsaukāšana.(pazemo un aizvaino, izraisa atbildes agresiju.)

6.    Negatīva kritika.(negatīva kritika vienmēr izraisa stresu. Liela

stresa apstākļos normāli var funkcionēt ne vairāk kā 3% cilvēku.

Negatīva kritika pazemo, sevišķi, ja tā ir publiska.)

7.    Pārliecināšana ar loģiku.(katram cilvēkam ir sava loģika, un

tāpēc nevajag teikt: "Nebrīnies, ka tā notika, tas ir loģiski!" Tas, kas

šķiet dabisks un loģisks mums, tāds nebūt var nelikties partnerim.)

8.    Nomierināšana ar noliegumu.("nebēdā, viņš nav tevis vērts!"

Patiesībā tas nozīmē partnera jūtu nepieņemšanu un mūsu neiejūtību.)

9.    Nelūgti padomi.(bieži vien cilvēkam padoms nemaz nav

vajadzīgs, viņš grib tikai izrunāties, izpaust savas negatīvās emocijas.)

10.   Sacensība.("es pagājušonedēļ slimoju ar gripu." — "Nieki!

Man pirms gada bija meningīts." Sacensība ir mūsu egoisma un

nevērības pret partneri demonstrācija.)

11.   Temata maina.(Ļoti bieži mūsu psiholoģiskā diskomforta vai

egoisma izpausme.)

12.   Atteikšanās apspriest kādu jautājumu.("jūsu projekts nav

apspriešanas vērts!", "Tā ir jūsu problēma!" Nevērības pret partneri

izpausme, distancēšanās no partnera, sava egoisma demonstrācija.)

13.   Uzslava "ar āķi".("jāni, tu esi tik atsaucīgs, padežurē, lūdzu,

arī šodien manā vietā!" Manipulācija ar partneri, negodīga rīcība, kas

izraisa pret mums nepatiku un neuzticēšanos.)

Komunikāciju nesekmēarī pārmērīgi vispārinājumi:"tu nekad…", "tu vienmēr…", "visas sievietes…", "mūsdienu jaunatne" utt. Pārmērīgie vispārinājumi ir nepatiesi, aizskar cilvēka taisnīguma izjūtu un izraisa pamatotus protestus. Pretestību un konfliktus izraisaMotīvu (sevišķi negatīvu) piedēvēšana partnerim:"tu vienmēr esi domājis tikai par sevi!", "Jūsu pozīcija liecina par vienaldzību pret kolektīvu." Saprotama ir mūsu vēlēšanās apjēgt partnera rīcību, taču stenos cilvēka motīvus ir ļoti grūti uzminēt, bieži vien tie ir neskaidri

39

ari viņam pašam. Cilvēka tieksme saglabāt pašcieņu neļauj viņam piekrist mūsu negatīvajam spriedumam, pat ja tas ir patiess, un cilvēks aizsargājas.

Nodaļas beigās tests par komunikatīvo kontroli — "Vai jūs protatsevikontrolēt komunikācijā?"zināms, ka uz komunikācijas sekmību milzīgu iespaidu atstāj nespēja sevi kontrolēt sarunā. Visvairāk tas ir raksturīgs cilvēkiem, kuru dzīves kredo ir vaļsirdība un tiešums. Kā ir ar jums? Novērtējiet testa 10 apgalvojumus ar "jā" vai "nē", ilgi nedomājot, jo psiholoģijā atšķirībā no matemātikas nav pareizu vai nepareizu atbilžu, ir tā, kā ir. Un tas, "kā ir", vai nu palīdz, vai nepalīdz mums dzīvot un kontaktēties.

1.    Man ir viegli atdarināt citus cilvēkus.

2.    Es laikam varētu ari pamāžoties, lai pievērstu sev uzmanību un

izklaidētu apkārtējos.

3.    No manis varētu iznākt tīri labs aktieris.

4. Citiem cilvēkiem liekas, ka es pārdzīvoju daudz dziļāk, nekā tas

patiesībā ir.

5.    Kompānijās es reti kad esmu uzmanības centrā.

6.    Dažādās situācijās un kontaktējoties ar dažādiem cilvēkim, es

uzvedos atšķirīgi.

7.    Es varu aizstāvēt tikai to, par ko esmu patiesi pārliecināts.

8.    Lai gūtu panākumus darbā un saskarsmē ar cilvēkiem, es cenšos

uzvesties atbilstoši tam, kādu uzvedību no manis gaida.

9.    Es varu draudzīgi izturēties arī pret tiem, kurus īstenībā es ciest

nevaru.

10. Es vienmēr esmu tāds, kāds esmu.

Ieskaitiet sev vienu balli par katru atbildi "nē" uz jautājumiem Nr. 1., 5., 7. un par katru atbildi "jā" — uz visiem pārējiem jautājumiem. Saskaitiet iegūto ballu summu. Interpretācijas skatieties grāmatas beigās (119. lpp.).

40

VI. PRASME KLAUSĪTIES. PRASME UZDOT JAUTĀJUMUS

♦ SLIKTAS KLAUSĪŠANĀS IEMESLI♦ NEREFLEKSĪVA UN REFLEKSĪVA KLAUSĪŠANĀS

♦ AKTĪVĀS KLAUSĪŠANAS PAŅĒMIENI

♦ ATGRIEZENISKA SAITE SARUNA ♦ PRASME

UZDOT JAUTĀJUMUS

Prasme klausīties pieder pie vissvarīgākajām cilvēka komunikatīvajām iemaņām; droši vien tā ir pat svarīgāka par prasmi runāt. Kāpēc? Tāpēc, ka ar prasmīgu klausīšanos mēs radām par sevi labu iespaidu partnerim; tāpēc, ka, uzmanīgi klausoties, mēs labāk izzinām partneri, viņa vajadzības un intereses; beidzot tāpēc, ka, aktīvi klausoties, mēs saņemam daudz jaunas informācijas, kura var izrādīties ļoti nozīmīga nākotnē. Amerikāņu statistiķi ir saskaitījuši [27], ka no tā laika, ko mēs veltām kontaktiem ar citiem cilvēkiem darbā un mājās, mēs 9% laika rakstām, 16% laika lasām, 30% — runājam, 45% — klausāmies (precīzāk izsakoties, šo laiku mums vajadzētu klausīties). Diemžēl lielākā daļa cilvēku klausīties neprot. Cilvēki, kuri nav iemācījušies klausīties, izmanto augstākais 30% no savām komunikatīvajām iespējām. Ne veltiASV jau no 30. gadiem darbojas komunikācijas kursi, kuros cilvēkus (pirmām kārtām dažāda ranga vadītājus) apmāca klausīties, risināt lietišķas sarunas, publiski uzstāties. Galvenā uzmanība šajos kursos tiek veltīta tieši aktīvās klausīšanās iemaņu apgūšanai. Viens no autoritatīvākajiem amerikāņu speciālistiem "lietišķo attiecību sfērā" V. Jomanss apgalvo, ka "trešā daļa mūsu darba dienas paiet

41

situācijās, kad mums ir jāklausās, bet ir noskaidrots, ka mēs nedzirdam pat ceturto daļu no tā, kas mums bija jādzird". Kāpēc? Lūk, daži no iemesliem, kurus min V. Jomanss:

—  mēs domājam daudz ātrāk nekā runājam, mēs varam jau iepriekš

prognozēt to, kas tūlīt tiks pateikts, no tā mums kļūst garlaicīgi un mēs

"atslēdzamies";

—  kad mums kaut ko saka, mēs tā vietā, lai klausītos, pārcilājam

savā prātā, kādu mums vajadzēs dot atbildi;

—  mums stāsta par kaut kādām jaunām idejām, kuras mūs jau no

pirmā mirkļa nez kāpēc neapmierina, un mēs, nenoklausījušies visu

uzmanīgi līdz galam, jau sākam pārdomāt, kā šīs idejas noraidīt, kā

pierādīt, ka tās nederēs;

—  mums vienkārši nepatīk runātājs, un tāpēc mēs esam neuzmanīgi;

—  mēs nesaprotam, par ko ir runa, vai nu tāpēc, ka mums slikti

paskaidro, vai ari tāpēc, ka materiāls ir ļoti sarežģīts. Mums tomēr

negribas izskatīties kā muļķiem, un mēs izliekamies, ka mums viss ir

skaidrs, mēs mājam ar galvu, it kā piekrītot, bet paši šajā laikā domājam

pavisam par kaut ko citu.

Mūsu problēma, uzsver amerikāņu speciālists, ir tā, ka mēs neesam apmācīti klausīties. Skolā māca lasīšanu, rakstīšanu un pat oratora mākslu, bet reti kad māca klausīties. Prasme klausīties ir zinātne, viena no lietišķo attiecību un lietišķo panākumu galvenajām atslēgām.

Nevar noliegt, ka uz klausīšanās efektivitāti atstāj iespaidu arī mūsu fiziskā un psiholoģiskā pašsajūta. Fiziska vai psiholoģiska diskomforta situācijās cilvēkam parasti ir grūti koncentrēt uzmanību un viņš ir slikts klausītājs.

REFLEKSĪVĀ UN NEREFLEKSĪVĀ KLAUSĪŠANĀS

Klausīšanās ir informācijas uztveres process, kura laikāinformācija tiek saņemta, dekodēta, apjēgta un interpretēta.izšķir nerefleksīvo un refleksīvo klausīšanos. Nereflekslvā klausīšanās

faktiski ir gandrīz vai tikai signalizācija partnerim par to, ka informācijas "pārraides" kanāls funkcionē, ka viņu klausās. Klausīšanās līdzekļi šeit

42

ir mūsu "uzmanības poza" (ķermenis pavirzīts uz partnera pusi, galva piešķiebta), galvas mājieni, plecu raustīšana, uzmanīgs, ieinteresēts skatiens uz partneri, mīmiskā ekspresija. Nerefleksīvās klausīšanās gadījumā verbālie signāli ir īsi un minimālā daudzumā. Parasti tiek izmantotas tādas reakcijas kā: "hm"; "jā?"; "kā?"; "ko?"; "stāsti, stāsti!"; "turpini!"; "ko tu saki?!" u. tml.

Nerefleksīvo klausīšanos ir lietderīgi izmantot tad, kad mūsu partneris ir emocionāli pāruzbudināts, kad galvenā viņa šī momenta vajadzība ir atbrīvoties no spriedzes, izteikt savas bēdas, aizvainojumu vai sašutumu. Garākas tirādes un prāta argumenti šajās situācijās neiedarbojas, uzbudinātais cilvēks nedzird mūs, jo faktiski klausās tikai pats sevi. Tikai nomierinājies viņš kļūst spējīgs uzmanīgi ieklausīties mūsu vārdos.

Refleksīvā klausīšanāsir klausīšanās ar akcentētu verbālu atsauksmi uz dzirdēto. Nerefleksīvās klausīšanās gadījumā galvenais akcents tiek likts uz nevārdisko komunikāciju, kuras mērķis ir rosināt partneri izteikties un atreaģēt savas (parasti negatīvās) emocijas, bet refleksīvās klausīšanās gadījumā uzsvars likts uz verbālo komunikāciju; klausītājs lielākā mērā verbāli nekā neverbāli dara zināmu runātājam, kā un cik lielā mērā saprot un pieņem sniegto informāciju.

Refleksīvās klausīšanās gadījumos varam sastapties ar visdažādāko klausītāju uzvedību: partnera viedokļa ignorēšanu("tam, ko jūs stāstāt, nav nekādas nozīmes!"); partnera uzskatu, interešu tīšuizkropļošanu("jūsu priekšlikums ir tikai karjerisma izpausme un nevis interese par firmas nākotni!"); patiesu interesi pret partneri un viņasniegto informāciju("kas vēl, pēc jūsu domām, varētu sekmēt darba organizācijas uzlabošanu?"). Komunikācija ir efektīva tikai pēdējā gadījumā.

AKTĪVAS KLAUSĪŠANĀS PAŅĒMIENI

'■ Ja mums ir interese iegūt saturīgu un pilnvērtīgu informāciju no partnera, svarīgi ir iemācīties klausīties. Krievu zinātnieki I. Ladanovs un J. Žarikovs uzskata, ka lielākajai daļai cilvēku būt labiem

43

klausītājiem traucē neuzmanīgums, pasivitāte un agresivitāte. Viņi ir izstrādājuši rekomendācijas klausītājiem, kuras sauc "Sistēma 15" (pēc ieteikumu skaita) un ir virzītas uz minēto trūkumu izskaušanu. [27]

"Sistēma 15"

A. Kā kļūt uzmanīgam?

1.      Esiet iejūtīgs pret runātāju. Cieniet pašu faktu, ka viņš grib jums

pateikt kaut ko jaunu. Atcerieties, ka cilvēki, pirms sāk runāt, gatavojas

sarunai. Lielākā daļa cilvēku, sākot sarunu, izvirza sev konkrētus

mērķus.

2.      Pašā sarunas sākumā pacentieties iegūt kontaktu ar partneri,

panākt savstarpēju saprašanos. Lai panāktu tādu kontaktu, vajag pašam

sevi noskaņot uz to, ka sirsnīgi un patiesi reaģēsiet uz sarunu biedra

vārdiem.

3.      Skatieties uz sarunu biedru. Ja iespējams, var skatīties tieši acīs,

bet tāda uzvedība ne visiem ir pa prātam; kautrīgi cilvēki (tādu ir apmē

ram 40%) neiztur ciešu skatienu. Dienvidaustramazijas (Japāna, Ķīna)

izcelsmes cilvēki vispār cenšas neskatīties citu cilvēku acīs.

4.      Centieties nepārtraukt. Vajag būt uzcītīgam klausītājam un

noklausīties sarunu biedru līdz galam. Pacietīga klausīšanās palīdz

atrisināt daudzus partnera ietekmēšanas uzdevumus, tai skaitā atbruņot

agresīvus sarunu biedrus. Iecietīga klausīšanās nenozīmē pasivitāti.

Pacietība ir aktīvas iedarbības līdzeklis. Pat visrunīgākie cilvēki

galu galā padodas pacietīga klausītāja priekšā. Viņu "runas plūdi"

izsīkst.

5.      Neizdariet iepriekš nekādus secinājumus. Cilvēku uzvedības

īpatnība ir tā, ka viņi darbojas uz dispozīcijas pamata, t. i., iepriekšējā

pieredzē uzkrāto stereotipu ietekmē. Daži cilvēki ļoti stipri turas pie

šiem stereotipiem un tāpēc kļūst agresīvi.

B. Kā atbrīvoties no agresivitātes?

1. Nedominējiet sarunas laikā. Dominēt var dažādi: ar vārdiem, pozu, toni. Tas, kurš dominē, maz dzird, t. i., maz saprot no tā, ko viņam saka, bet tas, pret kuru ir vērsta dominēšana, apjūk un pāriet psiholoģiskajā aizsardzībā.

44

2.      Nedodiet vaļu emocijām. Kad uzvar emocijas, prāts notrulinās.

Cilvēks ar trulu prātu slikti saprot to, ko viņam saka, turklāt viņš piespiež

partneri mānīties un pat melot. Kad jūs jūtat, ka situāciju sāk pārvaldīt

emocijas, padomājiet par savu partneri.

3.      Nesteidzieties iebilst. Dodiet iespēju partnerim pateikt visu, ko

viņš ir gribējis teikt. Visu apsveriet un tikai tad izvirziet iebildumus.

Kad runātāju pārtraucam, lai iebilstu, rīkojamies nepārdomāti. Pirmkārt,

pārtraukuši cilvēku, kurš nav paspējis izteikties, mēs izraisām viņā

pāridarījuma izjūtu. Tieši tā neļauj cilvēkam piekrist mūsu iebildumiem.

Pavisam cita lieta ir izvirzīt iebildumus pēc tam, kad partneris savu

domu ir pateicis. "Izlādējies" cilvēks ir gatavs uzklausīt mūsu argumen

tāciju. Otrkārt, ja uzmanīgi klausīsimies, varbūt ari iebilst nevajadzēs:

uzmanīga un pacietīga klausītāja ietekmē oponenta entuziasms apdziest.

4.      Neieņemiet "aizsardzības pozu". Kad klausītājs sakrusto rokas

uz krūtīm, savelk muskuļus, saspringst, viņš "aiziet aizsardzībā".

Patiešām, dažādu ķermeņa daļu sasprindzināšana liecina par nepiekri

šanu. Runātājs bez pūlēm to redz un saprot, un tāpēc izmanto savus

aizsardzības līdzekļus — noslēdzas.

5. Atcerieties, ka sarunā vienmēr vajag atrast laiku pauzēm. Pirmkārt,

pauze ir vajadzīga, lai partneris varētu iesaistīties sarunā, otrkārt, lai

apslāpētu savas paša emocijas.

C. Kā atbrīvoties no pasivitātes?

1.    Neesiet klusētāji. Klusēšana pavisam vēl nenozīmē klausīšanos,

kaut ari daudzi tā domā. Pauze sarunā ir klausīšanās paņēmiens. Taču,

ja pauze ilgst vairāk par 5—6 sekundēm, tā tiek uztverta kā klusēšana.

Klusēšana slāpē runātāja aktivitāti.

2.    Iecietībai jābūt samērīgai. Pacietība un apvaldītība ir ietekmēšanas

paņēmieni. Taču, ja to ir par daudz, tie pārvēršas savā pretstatā. Bezga

līga apvaldītība var izraisīt partneri atbildes reakciju psiholoģiskās aiz

sardzības veidā. Kritērijs šeit ir mūsu mēra izjūta.

3.    Nevajag tēlot "pārgudro". Ja atsauksmes vietā par pateikto

partneris izdzird kaut ko samākslotu un pārsarežģītu, viņu bieži pārņem

garlaicība. Viņš nevar nedomāt par mūsu vienaldzīgo attieksmi.

4.    Pamaniet savu atslābumu. Nesasprindzinātība stimulē runājošo.

45

Taču, atstata bez kontroles, tā var pariet pilnīgā relaksācijā, kura "pielīp" arī partnerim. Relaksācijas stāvoklī kontaktu aktivitāte apdziest.

5. Ja esat noguruši, atvainojieties. Kontrolējiet savu pašsajūtu. Kad jūtat sastingumu locītavās vai vēlēšanos izstaipīties, nedariet to. Tas momentā tiek ievērots. Labāk ir atrast kaut kādu iemeslu, protams, pieklājīgu, pārtraukumam.

Ladanova un Žarikova "Sistēmā 15" klausīšanās procesā tiek uzsvērta klausītāja aktivitāte un iespējas ietekmēt partneri, angļu psihologa I. Atvatera "Efektīvas klausīšanās tehniskajos paņēmienos"akcentēta klausītāja atbildība par partnera saprašanu un saturīgas informācijas iegūšanu. Abās klausīšanās sistēmās mēs atradīsim arī identiskus ieteikumus. I. Atvatera ieteikumi. [10]

1.   Noskaidrojiet savus klausīšanās paradumus, to stiprās un vājās

puses, pieļaujamo kļūdu raksturu. Savu paradumu apzināšanās —

pirmais solis uz to pilnveidošanu.

2.   Neizvairieties no atbildības par kontaktiem. Tā ir abpusēja, jo

saskarsmē piedalās divi, kuri katrs pa brīdim ir klausītāja lomā. Protiet

parādīt partnerim, ka jūs tiešām viņu klausāties un saprotat. To var

izdarīt ar precizējošiem jautājumiem un aktīvām emocijām. Kā gan

sarunu biedrs var uzzināt, ka ir saprasts, ja viņam to nepateiksit?

3.   Esiet uzmanīgi. Protiet uzturēt ar partneri vizuālo kontaktu, bet

bez uzmācības un pārāk cieša skatiena (ko reizēm uztver kā naidīgumu).

Sekojiet, lai jūsu pozas un žesti liecinātu, ka jūs klausāties. Atcerieties,

partneris grib kontaktēties ar uzmanīgu, dzīvu cilvēku.

4.   Protiet koncentrēt uzmanību uz to, ko saka dialoga partneris. Tas

prasa apzinātu piepūli, jo pati no sevis koncentrēta uzmanība neturas

ilgi (mazāk par vienu minūti). Samaziniet līdz minimumam situatīvos

traucēkļus (televizors, telefons). Nepieļaujiet domu "blandīšanos".

5.   Centieties saprast ne tikai partnera vārdu jēgu, bet ari jūtas.

Atcerieties, ka cilvēki izsaka savas domas un jūtas "kodētā" veidā

atbilstoši sabiedrībā pieņemtajām normām.

6.   Esiet vērīgi. Sekojiet runātāja nevārdiskajiem signāliem (emocijas

izsaka paziņojuma lielāko daļu) un sejas izteiksmēm: kā viņš skatās uz

jums, kā uztur kontaktu, kā sēž vai stāv, kā uzvedas sarunas laikā.

Vērojiet, vai partnera neverbālie signāli atbilst viņa vārdiem.

46

7.   Paudiet atzinīgu reakciju pret savas domas izsakošo partneri. Jūsu

atzinība palīdz partnerim tās izteikt precīzāk. Jebkura jūsu negatīva

reakcija izraisīs cilvēkā, ar kuru jūs kontaktējaties, aizsargreakciju,

nepārliecinātības izjūtu un sasprindzinājumu.

8.   Ieklausieties sevī. Ja esat norūpējies un emocionāli uzbudināts,

tas jums traucē klausīties. Ja partnera vārdi un uzvedība aizskar jūsu

jūtas, pacentieties tās izteikt: tas noskaidros situāciju un likvidēs

traucēkļus dialogā.

9.   Atcerieties, ka ļoti bieži runātāja nolūks ir panākt no jums kaut

ko reālu vai mainīt jūsu viedokli, vai mudināt jūs kaut ko izdarīt. Šajā

gadījumā rīcība ir labākā atbilde partnerim.

ATGRIEZENISKAS SAITES SIGNĀLI

Aktīvā klausīšanāsnozīmē, ka mēs klausītāja pozīcijā pastāvīgi kontrolējam informācijas nodošanas un saņemšanas precīzumu, nodrošinot partneri ar atgriezenisko saiti par to, kā un cik labi mēs viņu saprotam. Aktīvo klausīšanos mēs izmantojam, lai iegūtu no partnera visu iespējamo mūs interesējošo informāciju. Aktīvi klausoties un prasmīgi uzdodot jautājumus, mēs varam padarīt partneri ne tikai par izsmeļošu informācijas avotu, bet ari par mūsu līdzdomātāju, aktīvu informācijas pilnveidotāju un radītāju. [10, 14, 27, 28]

Aktīvās klausīšanās procesā mums noteikti jāizmanto šādi atgriezeniskās saites signāli:

1)   partneri atbalstošie signāli;

2) noskaidrojošie jeb precizējošie signāli;

3)   pārstāstošie signāli jeb parafrāzes;

4)   apkopojošie jeb rezumējošie signāli;

5)   jūtas atspoguļojošie signāli;

6)   zemtekstu atspoguļojošie signāli;

7)   sarunas gaitu atspoguļojošie signāli.

Atbalstošiesignāli virzīti uz partnera runas aktivitātes stimulēšanu. Pie atbalstošajiem signāliem pieder visi tie mūsu uzvedības komponenti,

47

kuri pauž mūsu ieinteresētību un velēšanos klausīties partneri, — "uzmanības poza", galvas mājieni, "Jā, jā" u. tml.

Noskaidrojošie vai precizējošiesignāli virzīti uz to, lai iegūtu papildu informāciju no sarunu biedra, kā arī lai informētu, ka viņš izsakās ne visai saprotami. Realizējot šos signālus, mēs parasti izmantojam tādas frāzes: "Vai jūs to nevarētu paskaidrot sīkāk (ar piemēru)?", "Ko jūs ar to saprotat (domājat)?", "Diemžēl es ne visu saprotu. Vai jūs nevarētu atkārtot?" u. c.

Pārstāstošie signāli jeb parafrāzes.Šos signālus mēs izmantojam, lai informētu partneri par to, cik pareizi vai nepareizi mēs esam viņu sapratuši. Lai partneris varētu novērtēt viņa domu sapratnes pakāpi, mēs atstāstām sacīto saviem vārdiem (parafrāze). Nav nozīmes mehāniski citēt partneri, jo laba atmiņa nav vēl labas sapratnes rādītājs. Jāpiebilst, ka precīza parafrāze ir ari aktuāls atbalsta signāls. Klausītāja sapratne mudina runātāju stāstīt tālāk ar vēl lielāku entuziasmu. Parafrāzes ievadot, mēs parasti izmantojam ievadfrāzes: "Tātad ar to jūs domājat…", "Cik es varēju jūs saprast…", "Jūsu viedoklis acīmredzot ir…", "Citiem vārdiem sakot, jūs uzskatāt…" u. tml.

Rezumējošie jeb apkopojošie signālipalīdz atsevišķās partnera runas daļas apvienot vienā semantiskā veselumā. Ar šo signālu palīdzību mēs ziņojam partnerim, ka esam sapratuši visu viņa teikto kopumā. Bez tādas pārbaudes var izrādīties, ka atsevišķas nianses mēs esam sapratuši, bet pusi sacītā, būtību — palaiduši garām. Ievadfrāzes apkopojošiem signāliem nereti ir: "Rezumējot jūsu domas, var izdarīt secinājumu…", "Ņemot to visu kopumā…", "No visa jūsu sacītā izriet, ka…" u. tml.

Jūtas atspoguļojošie signālivar ietvert iepriekšējos, tomēr galvenais šajos signālos ir informācija par to, kādas emocijas mūsos izraisa runājošā tonis. Ar šo signālu palīdzību mēs cenšamies atspoguļot partnera jūtas, mūsu apjēgu par to, kādus pārdzīvojumus sarunu biedrā izraisa apspriežamais temats. Reakcija uz partnera jūtām un pārdzīvojumiem ir ļoti nozīmīga: bieži vien cilvēkam viņa subjektībā reakcija, viņa attieksme pret faktu ir svarīgāka nekā pats fakts. Negatīvu emociju gadījumā ļoti cilvēciski ir izrādīt partnerim līdzjūtību, pozitīvu — priecāties kopā ar viņu. Saprātīgi ir, ievadot jūtas atspoguļojošo

48

signālu, vienkārši nosaukt tās emocijas, kuras, ka mums liekas, izjūt partneris: "Izskatās, ka jūs jūtaties aizskarts (apbēdināts, sarūgtināts)…", "Iztēlojos, cik jums patlaban ir grūti…", "Jūs šodien smaidāt kā…" u. tml.

Jūtas atspoguļojošie signāli sniedz partnerim emocionālu atbalstu un labvēlīgi ietekmē komunikāciju. Parasti cilvēki ir pateicīgi par tik iejūtīgu attieksmi pret viņu personību, "atmaigst", "atkūst", nomierinās, dalās ar mums savos pārdzīvojumos.

Zemtekstu atspoguļojošie signāli— vēl viens atgriezeniskās saites veids, kura izmantošana bieži "lauž ledu" starp komunikantiem, nodibina patiesu saprašanos. Šie signāli balstās uz augstākajiem empātijas līmeņiem. Iedziļinoties partnera emocionālajā stāvoklī, mēs varam precizēt un paplašināt viņa pateiktā jēgu, kā arī atskārst to, kas tieši netika pateikts, bet acīmredzot bija zemtekstā. Zemteksts bieži vien ir realitāte, jo daudzi cilvēki atļaujas pateikt tikai to, kas, pēc viņu domām, atbilst sabiedrībā pieņemtajām normām vai klausītāja espektācijām (tam, ko gaida klausītājs). Reizēm cilvēki dažādu iemeslu dēļ speciāli runā "caur puķēm" vai ar mājienu palīdzību, lai vajadzības gadījumā varētu atteikties no saviem skaļi pateiktajiem vārdiem, paskaidrojot, ka ir nepareizi saprasti. Dažreiz patiešām ir vērts klausītājam pašam ietērpt vārdos to, ko runātājs kautrējās, baidījās vai nespēja pasacīt. Tikai jābūt ļoti uzmanīgam un delikātam, lai neievainotu partneri un "neiedzītu" viņu psiholoģiskajā aizsardzībā.

Sarunas gaitu atspoguļojošie signāli.Šie signāli kalpo informācijas apmaiņai starp partneriem par kontaktu norisi. Ar šo signālu palīdzību partneri dara viens otram zināmu savu apmierinātību vai, otrādi, neapmierinātību ar to, kā noris saruna, izsaka savas vēlmes vai prasības attiecībā uz kontaktēšanās stilu, apspriežamo jautājumu kārtību un saturu.

Aktīvā klausīšanās, ja mēs to aktīvi mācīsimies (atcerēsimies, ka V. Jomanss to nosauca pat par zinātni) un izmantosim praksē, atnesīs mums daudz labuma. Mēs sāksim dziļāk un pareizāk saprast cilvēkus, viņu nodomus, mērķus, vajadzības, iegūsim daudz jaunas un noderīgas informācijas. Cilvēki savukārt labprāt ar mums kontaktēsies, jo par labāko sarunu biedru izsenis tiek uzskatīts izcils klausītājs.

49

PRASME UZDOT JAUTĀJUMUS

Jautājumi ir aktīvās klausīšanās un informācijas iegūšanas līdzekļi. Izšķir slēgtos un atklātosjautājumus. [29] par slēgtajiem sauc jautājumus, uz kuriem tiek gaidīta atbilde "jā" vai "nē". Ar slēgto jautājumu palīdzību mēs spiežam partneri izšķirties pieņemt viennozīmīgu lēmumu. Slēgtie jautājumi nereti rada sarunā saspringtu atmosfēru, sevišķi sarunas sākumā, jo ļoti sašaurina partnera manevra iespējas, steidzina viņu. Lai arī ar slēgto jautājumu palīdzību mēs "bīdām" partneri mums vēlamā virzienā, tomēr tie ir maz informatīvi, jo neļauj mums pilnībā noskaidrot partnera pozīciju, vajadzības un intereses. Slēgtie jautājumi, sevišķi, ja to sarunā ir pārāk daudz, var izraisīt partnerī asociācijas ar nopratināšanu un tāpēc — negatīvu attieksmi pret mums. Jāņem vērā arī tas, ka stingru "nē" pateikušām partnerim pēc tam psiholoģiski grūti ir mainīt savu pozīciju. Slēgtos jautājumus sarunās, kuru mērķis ir iegūt informāciju, vajadzētu izmantot apdomīgi.

Atklātiejautājumi ir mūsu labākie palīgi sarunā. Šie jautājumi sākas ar vārdiem: "kas", "ko", "kā", "cik", "kādēļ", "ar kādu nolūku". Atklātie jautājumi aktivizē partneri, pauž interesi par viņa viedokli, rosina sarunu biedru apdomāt savas atbildes un sniegt mums informāciju. Ar atklāto jautājumu palīdzību mēs pārejam no monologa uz dialogu. Atklātie jautājumi paplašina partnera manevra iespējas sarunā, cilvēks jūtas brīvāks un mazāk saspringts, jo viņš pats var izvēlēties, kādus faktus, idejas un cita veida informāciju mums sniegt. Atklātie jautājumi palīdz pārvarēt kontaktu barjeras, izved partneri no noslēgtības vai atturības stāvokļa. Ar atklāto jautājumu palīdzību mēs varam panākt, ka partneris kļūst mums par priekšlikumu un ideju avotu, kuri var noderēt tālākai sadarbībai. Tomēr arī atklāto jautājumu uzdošanā mums jāsaglabā mēra un takta izjūta. Pārāk daudz atklāto jautājumu var izraisīt partnerī nepatīkamo nopratināšanas izjūtu. Jautājumu "krusa" izraisa trauksmi un negatīvas emocijas, vēlēšanos izbeigt sarunu, lai atbrīvotos no mūsu uzmācības. Precizējošo jautājumu sarunā nedrīkst būt pārāk daudz. Ja mēs lūgsim partneri paskaidrot gandrīz vai katru viņa vārdu, viņš to var uztvert kā "piekasīšanos", tātad agresiju no mūsu puses. Bez tam varam atstāt viņam sliktu iespaidu par mūsu prāta spējām.

50

Jautājumus mēs varam uzdot tiešiun netieši.tiešos jautājumus parasti uzdodam tad, kad mums ar sarunu biedru ir labs kontakts, kad runājam ar pašpārliecinātu partneri. "Kā tu domā?", "Kāpēc jums to vajadzētu darīt?" Ja nav izdevies panākt īstu uzticēšanās atmosfēru, ja partneris ir bikls vai aizdomīgs, sašutis vai agresīvs, reizēm lietderīgi ir uzdot jautājumus netiešā formā. Netiešie jautājumi var palīdzēt noskaidrot partnera viedokli tajās situācijās, kad sarunas priekšmets ir "kutelīgs", nepatīkams partnerim. Piemēram, cilvēka viedokli par profesijas maiņu varam uzzināt, uzdodot viņam šādu netiešu jautājumu: "Daži cilvēki domā, ka pusmūžā nav iespējams mainīt profesiju, citi — ka mācīties nekad nav par vēlu. Kuriem, pēc jūsu domām, ir taisnība?"

Pēc funkcijas sarunājautājumus var iedalīt precizējošajos,par kuriem jau runājām; jautājumos apdomāšanai,ar kuru palīdzību stimulējam partneri precizēt savu viedokli, koriģēt savu pozīciju, izstrādāt jaunu viedokli, pārdomāt mūsu idejas un argumentus; "lūzuma" jautājumos,kurus parasti uzdodam, kad jūtam partnera pretestību mūsu idejām vai ari kad izvirzām apspriešanai jaunu problēmu loku. "Un kādu jūs iztēlojaties šīs problēmas atrisinājumu?" "Kā, pēc tavām domām, mums būtu labāk rīkoties?" Ja partneris saturīgi atbild uz mūsu jautājumiem, mums paveras iespēja ieraudzīt viņa pozīcijas stiprās un vājās puses. Uzmanīgi klausoties runātāja viedokļa izklāstu, mēs varam pastiprināt savu argumentāciju un "izlauzties".

Nodaļas nobeigumā piedāvājam testu jūsu klausīšanās prasmes noskaidrošanai. Testa atbildes atradīsiet grāmatas beigās (118. lpp.).

TESTSVAI JŪS PROTAT KLAUSĪTIES?

Atzīmējiet ar krustiņu situācijas, kuras izraisa jūsos neapmierinātību, kaitina, aizvaino sarunās ar citiem cilvēkiem, vai tas būtu jūsu draugs, kolēģis, priekšnieks vai nejaušs sarunu biedrs.

51

SITUĀCIJU VARIANTI

"^ 1. Sarunu biedrs nedod man iespēju izteikties. Man ir ko teikt, bet viņš man neļauj pat vārdu bilst.

\/2. Sarunu biedrs visu laiku mani pārtrauc sarunas laikā.

y» 3. Sarunu biedrs nekad neskatās man sejā sarunas laikā, un es neesmu pārliecināts, ka mani klausās.

4. Sarunu biedrs ir tik daudzvārdlgs, ka saruna liekas tukša laika šķiešana.

^/5. Sarunu biedrs visu laiku ir nemierīgs, zīmulis un papīrs viņu nodarbina vairāk nekā mani vārdi.

y 6. Sarunu biedrs nekad nesmaida. Un man rodas neērtības un trauksmes izjūta.

u 7. Sarunu biedrs pastāvīgi traucē mani ar saviem jautājumiem un komentāriem.

*/8. Lai ko es arī teiktu, sarunu biedrs vienmēr slāpē manu entuziasmu.

vj 9. Sarunu biedrs vienmēr cenšas atspēkot manus argumentus.

^JIO. Sarunu biedrs izmaina manu vārdu jēgu un ieliek tajos pavisam citu saturu.

>/ 11. Kad es uzdodu kādu jautājumu, sarunu biedrs liek man aizstāvēties.

\A2. Sarunu biedrs man daudz ko pārjautā, izliekoties, it kā nebūtu sadzirdējis manis teikto.

13. Sarunu biedrs, nenoklausījies līdz galam, pārtrauc mani tikai tādēļ, lai piekristu. \i 14. Sarunu biedrs sarunas laikā koncentrēti nodar-bojas ar citām lietām: spēlējas ar cigareti, slauka briļļu stiklus, un man liekas, ka viņš ir neuzmanīgs pret mani.

Situācijas,

kuras izraisa

neapmierinātību

un kaitina

52

15.   Sarunu biedrs izdara secinājumus mana vietā.

16.   Sarunu biedrs visu laiku cenšas iespraust kādu

savu vārdu manā stāstījumā.

17.   Sarunu biedrs skatās uz mani ļoti uzmanīgi,

nemirkšķinot.

^/ 18. Sarunu biedrs skatās uz mani, it kā novērtēdams. Tas uztrauc.

19. Kad es piedāvāju kaut ko jaunu, sarunu biedrs saka, ka domā tāpat.

v20. Sarunu biedrs pārspīlē, rādot, ka ir ieinteresēts sarunā, pārāk bieži māj ar galvu un visur piekrīt man.

v^-21. Kad es runāju par kaut ko nopietnu, sarunu biedrs mēģina iespraust manā stāstījumā smieklīgus gadījumus, jociņus un anekdotes.

, 22. Sarunu biedrs bieži skatās pulkstenī sarunas laikā.

23. Kad es ieeju kabinetā, sarunu biedrs met pie malas visus savus darbus un visu uzmanību pievērš man.

v/24. Sarunu biedrs uzvedas tā, it kā es viņam traucētu darīt kaut ko ļoti svarīgu.

y25. Sarunu biedrs prasa, lai visi viņam piekristu. Katru savu izteikumu viņš nobeidz ar jautājumu: "Jūs ari tā domājat?" vai "Jūs taču piekrītat?"

Tagad saskaitiet krustiņus.

53

VII. NEVERBĀLĀ KOMUNIKĀCIJA

♦ NEVERBĀLĀS KOMUNIKĀCIJAS DEFINĪCIJA

♦    NEVERBĀLĀS KOMUNIKĀCIJAS ZĪMJU SISTĒMAS

♦    NEVERBĀLO IZTEIKSMES LĪDZEKĻU FUNKCIJAS

SASKARSMĒ ♦ ŽESTI ♦ POZAS ♦ MĪMIKA

♦ INTONĀCIJA ♦ VIZUĀLAIS KONTAKTS

♦ SASKARSMES DISTANCE

Saskarsmes procesā cilvēks piedalās ar visu, kas viņam ir: ar savu personību (domām, vēlmēm, jūtām) un ar savu ķermeni, balss aparātu. Cilvēks kontaktējas ar partneri ne tikai verbāli, bet arī neverbāli. Izmantojot M. Knapa definīciju, varam sacīt, ka "neverbālā komunikācija apzīmē visas tās cilvēka reakcijas, kuras nevar tikt aprakstītas kā atklātas vārdiskas (mutiskas vai rakstiskas) manifestācijas".komunikācijas procesā var izdalīt divas komunikācijas sistēmas — verbālo un neverbālo. Ir pierādīts, ka verbāli partnerim tiek nodota mazākā informācijas daļa, daudz lielāka informācijas daļa (līdz 60—80%) tiek noraidīta ar visdažādāko neverbālās komunikācijas zīmju palīdzību. Verbālo komunikāciju gandrīz pilnībā kontrolē cilvēka apziņa, kas ir cilvēka psihes mazākā daļa. Neverbālā komunikācija ir pakļauta cilvēka psihes neapzinātajam līmenim, un tāpēc tā ir patiesāka, atklātāka. Daudz vieglāk ir samelot ar vārdiem nekā ar acu skatienu vai pozu. Ja mēs gribam pilnībā saprast partneri, viņa patiesos nolūkus un emocijas — ja paši vēlamies būt pareizi saprasti, mums jāseko neverbālās kumunikācijas izpausmēm un tās saistībai ar vārdiski pateikto. Kongruence (sakritība) liecina par sarunu biedra patiesumu,

54

nekongruence — izraisa šaubas. Verbālas un neverbālas informācijas nesakritības gadījumā vairāk uzmanības būtu jāveltī pēdējai, jo neverbālā komunikācija pirmām kārtām pauž sarunu biedra attieksmi pret mums, saskarsmes situāciju un apspriežamo priekšmetu. Neverbālā komunikācija sniedz visai pilnīgu partnera emocionālo raksturojumu.

Neverbālajā komunikācijā var izdalīt četras zīmju sistēmas: [9]

—  optiski kinētiskā zīmju sistēma(žesti, mīmika, pantomīmika,

dažādu ķermeņa daļu motorika, kas atspoguļo emocijas);

—  paralingvistiskā(balss vokalizācijas sistēma — tonalitāte,

diapazons) un ekstralingvistiskā (pauzes, klepus, smiekli, asaras, runas

temps) zīmju sistēma;

—  proksēmiskā zīmju sistēma(saskarsmes organizācijas telpā un

laikā parametri);

—■ vizuālais kontakts— acu skatienu valoda.

Katrai no šīm neverbālās komunikācijas sistēmām ir sava valoda: arī neverbālā informācija partnerim tiek sniegta kodētā veidā. Šie kodi ir jāmācās atšifrēt, jo tie piešķir papildu jēgu paziņojumam, kas pateikts verbāli. Visas četras neverbālās komunikācijas zīmju sistēmas ļoti bieži darbojas vienlaicīgi, un tāpēc precīzai neverbālās komunikācijas izpratnei nepietiek ar viena koda atšifrēšanu, bet jāņem vērā visdažādāko kodu kombinācija konkrētajā saskarsmes brīdī. Tikai šo kodu kombinācija dod mums pilnīgu informāciju, tikai tās kontekstā precīzāk izprotama katra atsevišķa koda nozīme.

M. Argails uzskata, ka saskarsmē neverbālajai komunikācijai ir

šādas funkcijas:>

1)         emociju izteikšana;

2)         starppersonu attieksmes izteikšana;

3)         savas personības prezentācija;

4)    runas pavadīšana.

J. Passovs un Frīzens uzskata, ka sarunā neverbālās komunikācijas līdzekļi:

1)         akcentē kādu verbālās informācijas daļu;

2)         apsteidz to ziņu, kas tiks pateikta vārdiski;

3)         izteic nozīmi, kas pretēja tam, kas pateikts ar vārdiem;

55

4)   aizpilda vai izskaidro pauzes, norāda uz vēlēšanos turpināt

sarunu, vārda meklējumiem utt;

5)        saglabā kontaktu starp partneriem un regulē runas plūsmu;

6)        aizstāj atsevišķu vārdu vai frāzi;

7)        ar nokavēšanos dublē vārdiskā izteikuma saturu;

8)        papildina vārdiski pateikto.

ŽESTI

Žesti ir apzinātas vai neapzinātas roku, kāju, galvas kustības, kas pavada cilvēku saskarsmi. Apziņa parastos apstākļos visai maz kontrolē cilvēku žestikulāciju (cita lieta ir apzināti trenēti aktieru vai politiķu žesti). [16,26, 31]

Ekmans un Frīzens žestus iedala četrās kategorijās — ilustratori,regulatori, adaptori, afektoriun emblēmas.

Žesti ilustratori akcentē verbālo informāciju. To vidū var nosaukt "rādītājus" (norādošais pirksts vai plauksta) un "piktogrāfus" (mēģinājumi ar roku palīdzību parādīt kāda ķermeņa izmērus, formu, konfigurāciju). Gandrīz katrs runātājs izmanto arī "bītus" — lielākus vai mazākus roku vēzienus, ar kuru palīdzību uzsver savus nolūkus (sitiens ar dūri vai plaukstu pa galdu) vai akcentē runas ritmu ("taktis"). Samērā bieži novērojami arī "ideogrāfi" — roku kustības, ar kuru palīdzību orators it kā apvieno dažādus priekšmetus, domas kopā. Žesti ilustratori ir ļoti uzskatāmi un parasti neizraisa klausītāju nepatiku. Tikai tad, ja šo žestu ir pārāk daudz (parasti tas liecina par runātāja satraukumu) un tie ir pārāk plaši, sagaidāma klausītāju ironiska attieksme. Tad mēs sakām, ka cilvēks "izgājis no rāmjiem". Norādošie pirksti un dūres belzieni pa galdu, sevišķi, ja tie atkārtojas, arī var izraisīt klausītāju negatīvu attieksmi, jo tie asociējas ar autoritārām un pat diktatoriskām personības iezīmēm.

Žesti regulatori — galvas mājieni, matu saglaudīšana, kaklasaites kārtošana, žaketes aizpogāšana un citas mērķtiecīgas roku kustības liecina par runātāja attieksmi pret klausītājiem, to nolūks — regulēt saskarsmi, paust runātāja cieņu, labvēlību. Ar žestu regulatoru palīdzību

56

runātājs signalizē, ka ir (nav) pabeidzis izteikties, lūdz pagaidīt, aicina runāt partneri, "bremzē" partnera aktivitāti, uzbudinājumu. Mierīgā sarunā žestu regulatoru nav daudz. Partneru neapmierinātību var izraisīt viņa runas aktivitāti bremzējošu žestu pārāk liels kvantums.

Žesti adaptori — tie ir žesti "nezāles". Šie žesti parasti nav apzināti un nav domāti svešai acij. Ar šo žestu palīdzību cilvēks cenšas pielāgoties viņu satraucošai situācijai, atbrīvoties no iekšējās spriedzes. Ja cilvēks pamana savus adaptīvos žestus, viņš cenšas tos pārtraukt. Pie žestiem adaptoriem pieder kasīšanās, neesošu puteklīšu nolasīšana no apģērba, papīru pāršķirstišana, papīra burzīšana, spēlēšanās ar blakus lietām (atslēgām, zīmuli), zīmuļa, pildspalvas, briļļu rāmju bāšana mutē un košļāšana, pirkstu, roku lauzīšana, nagu graušana, pakauša kasīšana, ceļgala glaudīšana u. c. Ir adaptīvie žesti, kas vērsti uz partneri, — pleca glaudīšana, "pūciņu noņemšana" no apģērba, turēšana aiz pogas (kaklasaites).

Žestus adapterus klausītāji parasti pamana: ja to ir pārāk daudz, tie rada nervozitāti vai ironiski negatīvu attieksmi.

Vajadzētu ņemt vērā, ka žesti adaptori, kurus tikpat kā nekontrolē apziņa, vispatiesāk izsaka partnera attieksmi gan pret mums, gan saskarsmes situāciju, gan apspriežamo jautājumu. Par noraidošo attieksmi un negatīvām partnera emocijām liecina viņa roku kustības sejas centra virzienā (sevišķi pieskaršanās degunam un padegunes nobraucīšana ar pirkstu), kā arī "puteklīšu nolasīšana". Ja uz galda, pie kura sēžam, atrodas dažādi priekšmeti un sarunu biedrs tos atbīda tālāk no sevis, arī tad varam domāt par viņa negatīvo attieksmi.

Par pozitīvu partnera attieksmi liecina kāju pabīdīšana uz priekšu, noapaļotu lūpu pastiepšana, pacelta īkšķa rādīšana, mēles gala izšaušana, dažādu priekšmetu piebīdīšana sev tuvāk, ceļgala glaudīšana, roku berzēšana.

Žesti adaptori diezgan atklāti demonstrē partnera psiholoģisko diskomfortu (pirkstu, roku lauzīšana, papīra burzīšana, pirksta, pildspalvas košļāšana u. c). Ievērojot šos signālus, būtu vēlams noskaidrot diskomforta cēloņus, emocionāli viņu atbalstīt, empātiski uzklausīt, jo šādos apstākļos nevar cerēt uz apspriežamo problēmu konstruktīvu risināšanu.

57

Emblēmas un afektori ir žesti, kuri aizstāj vārdus vai veselas frāzes. Afektori izsaka emocijas (visi zina, piemēram, ka plaukstas novilkšana gar pazodi nozīmē apnikumu, pauž negatīvas emocijas). Emblēmas un afektori sakņojas konkrētā kultūrā, parasti nacionāli un pat vietvārdīgi, tāpēc ar šo žestu lietošanu ir jābūt uzmanīgam. Citādi varam nokļūt muļķīgās situācijās. Viens un tas pats žests dažādās pasaules malās nozīmē atšķirīgas lietas. Piemēram, tradicionālais "okei" — aplītī savienotie īkšķis un rādītājpirksts — gandrīz visur nozīmē: "Viss kārtībā!" Taču Japānā šis pats žests nozīmē naudu, bet Vidusjūras baseina zemēs ar to apzīmē homoseksuālu vīrieti. Nepārdomāti lietojot žestus emblēmas, "kutelīgās" situācijās reizēm nokļūst pat prominentas personas. Avīzēs rakstīja, ka Melburnas iedzīvotāji bija visai apjukuši, kad apsveica ielās bijušo ASV prezidentu H. Bušu. Braucot atvērtā mašīnā, draudzīgi smaidošais prezidents rādīja austrāliešiem žestu "V" — Viktorija. Jābrīnās, ka valstsvīra padomnieki bija palaiduši garām to faktu, ka Austrālijā ar šādu žestu apzīmē… muļķi.

Žesti emblēmas un žesti afektori grezno sarunu; pareizi tos lietojot, mēs varam uzsvērt, ka esam "savējie", radīt psiholoģisku kopības izjūtu. Neprecīzi lietota emblēma vai afektors atmaskos mūs kā "svešos" un var nostādīt neveiklā situācijā.

POZAS

Cilvēka poza saskarsmē ir tikpat daiļrunīga kā žesti. Poza ari liecina par attieksmi pret partneri un paša komunikanta emocionāli psiholoģisko stāvokli.

V. Džeimss nosauc četras pozu kategorijas.

1.         Tuvošanās— uzmanības poza, uz priekšu noliekts ķermenis,

piešķiebta galva.

2.         Attālināšanās— negatīva, noraidoša, atgrūdoša poza ar atpakaļ

atliektu vai prom aizvirzītu ķermeni.

3.         Izplešanāsjebekspansija— lepna, augstprātīga, iedomīga vai

nievājoša poza.

4.         Sašaurināšanās— nospiesta, depresīva, nomākta poza. Ķer-

58

menis noliekts uz priekšu, galva nodurta, pleci nošļukuši, krūšu kurvis iekritis.

Psiholoģijā pozas pieņemts iedalīt ari atvērtajāsun slēgtajās.

Atvērtās pozas stāvot raksturo tas, ka kājas ir brīvas, nesasprin-dzinātas, zināmā attālumā viena no otras, rokas brīvas, ar plaukstām pret partneri. Sēžot; kājas izstieptas uz priekšu, rokas virs galda, plaukstas uz augšu, ķermenis saliekts uz priekšu. Šīs pozas parasti tiek interpretētas kā uzticības, piekrišanas, labvēlības, psiholoģiskā komforta pozas.

Slēgtās pozas raksturīgas ar to, ka cilvēks kaut kā cenšas aizsegt ķermeņa augšdaļu un savus svarīgākos orgānus (sirdi, plaušas, krūtis), mēģina ieņemt pēc iespējas mazāk vietas telpā. Šādā pozā rokas parasti ir sakrustotas uz krūtīm, nereti sakrustotas ir ari kājas. Par noslēgšanos liecina arī sakrampēti pirksti klēpī vai aiz muguras, ķermeņa atliekšana atpakaļ. Slēgtās pozas saskarsmē parasti tiek uztvertas kā nepiekrišana, neuzticība, noraidījums, opozīcija, pretošanās, kritika vai pat baiļu un nedrošības izpausme. Slēgtā poza tiek interpretēta kā psiholoģiskā diskomforta poza.

No šiem lakoniskajiem pozu aprakstiem izriet praktiska rekomendācija: ja mūsu nolūks ir veidot labvēlīgas attiecības ar partneri un veicināt saskarsmi, nepieciešams kontrolēt savu pozu, izvēlēties atvērtās un tuvošanās pozas.

Vajadzētu pievērst uzmanību arī pozu sinhronizācijas faktam. Lai saprastu partnera iekšējās izjūtas, kādreiz ir noderīgi ieņemt ar partneri sinhronu pozu. Labvēlīgā, abpusēji ieinteresētā saskarsmē pozu sinhronizācija notiek pati no sevis, neapzināti. Slēgtajā pozā atrodošos partneri vajadzētu pamēģināt "atvērt". Iedot viņam kaut ko paturēt (glāzi, tasi kafijas), apskatīt (dokumentus, grāmatu), lai atbrīvotu rokas. Brīvāka poza ar laiku iedarbojas ari uz partnera iekšējo psihisko stāvokli, cilvēks nomierinās, samazinās spriedze.

MĪMIKA

Visizteiksmīgākā, kaut arī apziņas kontrolei visvairāk pakļautā, ir cilvēka seja. Cilvēka sejā pirmām kārtām atspoguļojas cilvēka emo-

59

cijas. Mīmiskas ekspresijas uzdevums ir paust cilvēka emocionāli psiholoģisko stāvokli, viņa pārdzīvojumus, emocijas un jūtas, ko izraisa partneris un sarunas priekšmets. Lielākā daļa psihologu uzskata, ka emociju neirofizioloģiskais pamats visiem cilvēkiem ir vienāds un tas ir iedzimts. Galvenās emocijas, ko atspoguļo cilvēka seja, ir laime, izbrīns, bailes, ciešanas, dusmas, riebums vai nicinājums un interese. Raksturīgi, ka visi cilvēki neatkarīgi no nacionalitātes un kultūras, kurā viņi ir izauguši, diezgan precīzi un saskaņoti interpretē partneru mīmiskas konfigurācijas. Emociju izpausmēs galvenā loma ir uzacīm un sejas rajonam ap muti (sevišķi lūpu kaktiņiem). Sekošana partnera emocionālajām ekspresijām atvieglo mums viņa izpratni, tāpēc, ja gribam panākt efektīvu saskarsmi, vērīgi jāskatās uz partneri, jāseko viņa sejas izteiksmēm. Sieviešu emocionālā ekspresija parasti ir spilgtāka nekā vīriešu, taču jāņem vērā, ka sievietes arī ir labākas aktrises. Visgrūtāk kontaktēties ir ar cilvēkiem, kuri izvairās no emocionālās ekspresijas vai nav uz to spējīgi, kuriem ir mazkustīgi vaibsti un "akmeņaina" sejas izteiksme. Parasti tie ir cilvēki "ar problēmām" un grūtībām saskarsmē. Šajā gadījumā mums lielāka uzmanība jāpievērš citām neverbālās komunikācijas zīmju sistēmām: pozai, intonācijai, žestiem.

INTONĀCIJA

Daži psihologi uzskata, ka intonācija nodod apmēram 40 procentus no visas neverbālās informācijas. Ir trīs galvenie intonācijas veidi, kurus cilvēki izmanto saskarsmē:

—  bikla, nedroša, lūdzoša, nepārliecināta,

—  lietišķi uzstājīga, noteikta, pārliecināta,

—  agresīva, nosodoša, apsūdzoša, uzbrūkoša.

Runas intonācija izsaka cilvēka pašizjūtu saskarsmē un viņa attieksmi pret partneri. Biklā, nedrošā intonācija var liecināt par sarunu biedra zemu pašvērtējumu, nepārliecinātību par saviem spēkiem, vainas un baiļu izjūtu. Agresīvā, apsūdzošā intonācija pauž varas apziņu, uzsver augstāku statusu, bet var būt arī naida un izmisuma izpausme.

60

Lietišķi noteiktā intonācija norada uz pašcieņu un cieņu pret partneri, kuru mēs uzskatām par līdzvērtīgu, saprātīgu un mūsu kontaktu vērtu. Reālajās saskarsmes situācijās cilvēki izmanto visas nosauktās intonācijas, un katra no tām var izrādīties produktīva noteiktos apstākļos, viss atkarīgs no konkrētā partnera un situācijas. Tikai jāņem vērā, ka mūsu biklo intonāciju nedelikāts partneris var interpretēt kā mūsu bezspēka izpausmi un censties iegūt psiholoģiskas vai citas "dividendes" uz mūsu rēķina. Agresīvā intonācija var aizvainot cilvēku un radīt atbildes agresiju un saskarsmes neveiksmi. Jebkurā situācijā vismazāk riskanta ir lietišķā intonācija, kura sevišķi ieteicama, kārtojot dažādus darījumus.

VIZUĀLAIS KONTAKTS

Katrs cilvēks zina, cik grūti un nepatīkami ir runāt ar cilvēku, kurš nekad neskatās mums acīs, visu laiku novērš skatienu. No otras puses — nepatīkami ir arī tad, ja partneris visu laiku cieši skatās mums sejā. Patiešām, vizuālajam kontaktam ir milzīga nozīme saskarsmē. Acīmredzot tam ir bioloģisks pamats. Zoopsihologi apgalvo, ka dzīvniekiem paturēt vienam otru redzes lokā jau nozīmē kontaktēties.

Angļu psihologs M. Argails ir izpētījis, ka vidēji 30—60 procentus saskarsmes laika mēs skatāmies viens otram acīs. Vidējais skatiena ilgums 1—7 sekundes. Acīs skatīties ir svarīgi, jo sejas augšdaļa pauž vairāk informācijas nekā lejasdaļa. Vispār jebkura saskarsme sākas ar paskatīšanos vienam uz otru. Un jebkura saskarsme beidzas ar vizuālā kontakta pārtraukšanu. Augstāka statusa cilvēki (vadītāji, priekšnieki), dominantas personības, agresīvi noskaņoti indivīdi skatās uz partneri ilgāk un ciešāk nekā visi pārējie. Ekslains un Vinters sešdesmitajos gados pierādīja, ka cilvēka skatiena virziens ir saistīts ar domas, izteikuma formulēšanu. Kamēr izteikums "dzimst", cilvēks parasti skatās kaut kur telpā, sānis, kad doma noformulēta — skatiens pievēršas partnerim. Pēc skatiena virziena mēs varam izdarīt dažus secinājumus par partneri. "Loģiskie" cilvēki, tie, kuriem dominē kreisā smadzeņu puslode, parasti skatās pa labi, "mākslinieciskie" cilvēki ar labās

61

smadzeņu puslodes dominanti — pa kreisi. Cilvēki, kuriem dominē vizuālais informācijas kanāls (lielāko daļu informācijas iegūst ar redzi), domājot pavērš zīlītes uz augšu; tie, kuriem dominē audiālais kanāls (galveno informācijas daļu iegūst ar dzirdi), skatienu vērš horizontāli; uz leju skatās tie, kuriem nozīmīgākie ir viņu sajūtu tēli un intuīcija. Šī informācija var izrādīties ļoti aktuāla sarunas argumentācijas fāzē, kad gribēsim par kaut ko pārliecināt partneri. "Loģisko" cilvēku vairāk ietekmē skaitļi un shēmas, fakti un teorijas, "māksliniecisko" — tēlaini salīdzinājumi, aforismi un gleznainas nākotnes ainas.

Katrā ziņā, ja vēlamies panākt labvēlīgu un efektīvu saskarsmi, uz partneri ir jāskatās, mūsu skatienam jābūt laipnam un ieinteresētam. Pusaudžu spēlītes "kurš pirmais nolaidīs acis?" saskarsmi neveicina. Pārāk ilgstošs un ciešs skatiens var tikt uztverts kā agresija, partneris var satraukties un pāriet psiholoģiskajā aizsardzībā, noslēgties vai mānīties. Ņemsim vērā arī to, ka nepatīkamas sarunas laikā cilvēki maz skatās viens uz otru. Arī tad, ja cilvēks tīši melo, viņš parasti neskatās partnerī. Sarunu biedrs izvairās skatīties acīs, ja viņš kontrargumentē, apstrīd, noraida mūs vai to, ko mēs darām, sakām. Ja partneris mūs burtiski "ēd" ar acīm, tad — vai nu tas ir izaicinājums, vai arī tiešām viņš pret mums ļoti labi izturas. Starp citu, pastāv vēl viens variants — cilvēks simulē dievināšanu. Mūsu komunikatīvajai kompetencei vajadzētu būt pietiekami labai, lai atšķirtu šos variantus.

SASKARSMES DISTANCE

Saskarsmes efektivitāte lielā mērā ir atkarīga no cilvēku izvietojuma telpā, no saskarsmes distances starp partneriem. Sociālie psihologi [8, 31] nosauc vairākus saskarsmes attālumus, ko nosaka partneru "personīgā telpa", attiecību tips un saskarsmes situācija. Par personīgo telpu sauc telpu, kas apņem cilvēka ķermeni apmēram izstieptas rokas attālumā. Cilvēkam pārvietojoties, viņam "līdzi dodas" arī viņa personīgā telpa.

Personīgās telpas konkrētie izmēri ir sociāli un nacionāli determinēti. Pilsētniekiem un pārapdzīvotu zemju iedzīvotājiem, piemēram, japā-

62

ņiem, tā ir mazāka, lauciniekiem — parasti lielāka. Jāņem vēra, ka cilvēki ne sevišķi mīl svešinieku ielaušanos savā personīgajā telpā. Daži cilvēki ir ļoti jūtīgi pret savas personīgās telpas robežu pārkāpšanu, citi, sevišķi sabiedriskā transporta lietotāji — iecietīgāki. Saskarsmē var izdalīt šādus attālumus.

1.     Intīmais j eb higiēniskais attālums — 0,15 līdz 0,5 m. Šajā distancē

kontakti noris starp cilvēkiem, kurus vieno ciešas emocionālās saites.

Tādā attālumā kontaktējas vecāki un bērni, laulātie, ļoti tuvi draugi. Ja

mēs nepiederam šai kategorijai, vēlams nepārkāpt pusmetra robežu,

lai neizraisītu cilvēkā negatīvas emocijas pret mums. Šo attālumu

(0,5 m) reizēm sauc arī par higiēnisko, jo tas pasargā partnerus no

nepatīkamām smakām (sviedri, dūmu smārds), kuru iedarbība reizēm

padara saskarsmi neiespējamu.

2.     Personiskais attālums (0,5—1,2 (1,5) m). Šajā attālumā parasti

kontaktējas darba kolēģi, radi, paziņas. Dienvidnieki izvēlas tuvāku

distanci, ziemeļnieki — tālāku. Novērots, ka amerikāņu biznesmeņi,

piemēram, kontaktējas apmēram 0,75 m distancē.

3.     Sociālais attālums (1,2 (1,5)—3,5 m). Šajā attālumā cilvēki

kontaktējas kā noteiktu sociālo grupu pārstāvji, piemēram, priekšnieks

un padotais, ierēdnis un klients, namīpašnieks un īrnieks. Šajos

kontaktos galvenais nav cilvēku personības individualitāte, bet gan

funkcijas, kuras cilvēks izpilda, lomas, kuras spēlē.

4.     Publiskais attālums (lielāks par 3,5 m). Šo distanci var novērot

publiskās vietās: koncertos, teātrī, lekcijās un priekšlasījumos.

Aktieris, dziedātājs vai lektors nostājas publikas priekšā vismaz 3,5 m vai vēl lielākā attālumā. Publiskais attālums ir raksturīgs retiālajai komunikācijai, kad informācija ir domāta nevis konkrētam indivīdam, bet visai auditorijai.

Nepareizi izvēlēts saskarsmes attālums var novest pie neveiksmēm kontaktos. Jāņem vērā arī tas, ka katram cilvēkam ir sava optimālā kontaktu distance, kurā viņš jūtas psiholoģiski komfortabli. Parasti mēs to intuitīvi jūtam, taču jābūt vērīgiem: partnera solis atpakaļ liecina, ka esam piegājuši par tuvu. Nebūtu lieki saskarsmē ņemt vērā arī partnera augumu. Ar gariem vīriešiem un mazām sievietēm šajā ziņā problēmu nav. Taču maza auguma vīrieši jūt diskomfortu, tuvu

63

kontaktējoties ar gara auguma vīriešiem un vēl jo vairāk — ar gara auguma sievietēm. Gara auguma sievietes jūtas neērti, tuvā distancē kontaktējoties ar maza auguma vīriešiem un sievietēm. Cilvēki apzinās, ka no malas šāds pāris izskatās visai amizanti, ka partnera augums izceļ viņu pašu auguma neatbilstību sabiedrībā izplatītajam ideālam, un tāpēc īsa auguma vīrieši un slaidi noaugušas sievietes dod priekšroku lielākai personīgajai distancei.

Uz kontaktu norisi nozīmīgu iespaidu atstāj ari cilvēku izvietojumstelpā. Piemēram, nebūtu prātīgi bez īpašas nepieciešamības jaukties sarunā, ja divi citi indivīdi kontaktējas nulles leņķī viens pret otru, taču, ja partneru starpā ir lielāks leņķis, visticamāk, viņiem nebūs iebildumu pret mūsu iesaistīšanos sarunā. Ja vēlamies, lai visi kādas grupas dalībnieki būtu iesaistīti diskusijā, labākais viņu izkārtojums ir aplis vai sasēdināšana ap apaļu galdu, kad katrs redz katru (vizuālais kontakts!). Ja apspriedes dalībnieki pulcējušies ap taisnstūrveida galdu,

1. zīm.

O

Nr. 1

Nr.3

O

O

O

O

Nr.2

Nr.4

O

OO

64

TESTS VAI VARAT PATEIKT, KĀDAS EMOCIJAS PAUŽ ŠĪS SEJAS?

2. zīm.

Nr.l

Nr.2

Nr.3

Nr.4

Nr.5

65

VAI VARAT PATEIKT, PAR KO VESTA ŠO CILVĒKU POZAS?

3. zīm.

66

dominējošo pozīciju visdrīzāk ieņems tas, kas sež galda galā ar skatu uz durvīm. Analizējot cilvēku attiecības un saskarsmes raksturu atkarībā no partneru izvietojuma, M. Argails izdala četras pozīcijas (1. zīm.).

Pozīcija Nr 1 raksturo konkurences attiecības, pozīcija Nr. 2 — neitrālas, neatkarīgas attiecības bez savstarpējas ieinteresētības, pozīcija Nr. 3 — draudzīgu, ieinteresētu sarunu, pozīcija Nr. 4 — savstarpēji ieinteresētas kooperācijas un sadarbības attiecības.

Nodaļas nobeigumā daži vingrinājumi lasītājiem. Pārbaudiet savu prasmi neverbālās komunikācijas kodu izpratnē (2. un 3. zīm.).

67

VIII. INTERAKCIJA — CILVĒKU MIJIEDARBĪBA SASKARSMĒ

♦ LOMAS UN POZĪCIJAS SASKARSMĒ ♦ E. BERNA

"TRĪS EGO STĀVOKĻU" KONCEPCIJA

♦ TRANSAKCIJAS SASKARSMĒ ♦ DZĪVES POZĪCIJAS

UN SASKARSME

Saskarsme vienmēr ir partneru mijiedarbība un mij ietekmēšanās. Saskarsmes procesā cilvēki spēlē dažādas lomas: sociālās, starppersonu un individuālās. Konkrētā loma ir atkarīga no partneru statusa, attiecību vēstures un saskarsmes situācijas. Sociālā loma[18] ir tā uzvedība, kuru no mums gaida apkārtējie, ņemot vērā mūsu statusu un izpildāmās funkcijas konkrētā vietā un apstākļos. No ierēdņa tiek gaidīts, ka viņš kompetenti un ieinteresēti risinās klienta problēmas, no ārsta — ka viņš bez iebildumiem celsies augšā trijos naktī un steigsies pie slimnieka. Ja mēs neapmierinām ar mūsu sociālo lomu saistītās gaidas, var izcelties konflikts. Katram cilvēkam ir daudzas sociālās lomas, jo mums vienmēr ir vairāki statusi. Cilvēks vienlaikus var būt inženieris, vīrs, tēvs, brālis, dēls, arodbiedrības līderis, politiskas partijas piekritējs, futbola fans utt. Katra no šīm lomām ietver noteiktu uzvedības programmu, ar kuru saistītas apkārtējo gaidas. Ja mūsu uzvedība sociālajā lomā neatbilst apkārtējo priekšstatiem par lomu, var izcelties konflikts.

Starppersonu lomasizriet no mūsu attiecību vēstures ar konkrētiem cilvēkiem. Katram no mums ir savs draugu, radu, paziņu, kolēģu loks, ar kuriem mūsu kontakti ir mazāk vai vairāk regulāri. Šo kontaktu

68

procesa mums veidojas attiecības, attieksmes, jutas vienam pret otru. Starppersonu loma [18] ir tā uzvedība, kuru no mums gaida otrs cilvēks, balstoties uz mūsu attiecību priekšvēsturi. Ja mēs neņemam vērā partnera gaidas, mūsu starppersonu lomas mainās: no drauga un padomdevēja mēs varam pārtapt par vienaldzīgo vai pat nelabvēli.

Katram no mums vēl ir sava individuālā loma — tā uzvedība, kuru mēs gaidām paši no sevis, balstoties uz savu priekšstatu par sevi ("es" tēlu). Ja, piemēram, man ir priekšstats par sevi kā par "dzelzs lēdiju", tad acīmredzot man neklājas apmeklēt melodrāmas un lasīt sentimentālus romānus. Saskarsmē es centīšos valdīt emocijas un apelēšu pie racionāliem argumentiem.

Katram cilvēkam ir savs lomu repertuārs, pieredze rāda, ka, jo vairāk lomu mēs protam "spēlēt", jo efektīvāka ir partneru saskarsme.

Taču jāņem vērā arī tas, ka daudzas un dažādas lomas, kuras mums dzīvē nākas spēlēt, var novest pie lomu konflikta. Lomu konfliktam raksturīgas nesavienojamas vai grūti savienojamas prasības personībai. Ir ļoti problemātiski būt augsti profesionālai darbiniecei, ideālai sievai un labai mātei. Cilvēka resursi ir ierobežoti, tāpēc nespēja vienlīdz labi pildīt dažādo lomu prasības "dzen" indivīdu stresā, ceļ trauksmes līmeni. Tas viss var nelabvēlīgi ietekmēt cilvēku saskarsmi. Par aktuālo

sauc to cilvēka lomu, kuru viņš spēlē dotajā saskarsmes momentā. Svarīgi ir izvēlēties no bagātā lomu repertuāra saskarsmes partnerim un situācijai vislabāk atbilstošo lomu un tādējādi veicināt saskarsmes rezultativitāti. Protams, saskarsmes gaitā lomas var mainīties, svarīgi, lai šī maiņa būtu pamatota.

Reālajā kontaktā partneri var atrasties šādās psiholoģiskajās pozīcijās. [18]

1. Pozīcija "no augšas" — tā ir psiholoģiskās dominēšanas pozīcija.

A

Dominantais partneris cenšas uzspiest savu viedokli sarunu biedram, lai iegūtu kaut kādu reālu (materiālu u. c.) labumu vai vismaz psiholoģiskas dividendes, apmierinot savas egoistiskās vajadzības.

69

/""N /*"*N 2. Pozīcija "blakus" — tā ir otra cilvēka

V_/ \f\ respektēšanas, cieņas izrādīšanas pozīcija.

J I I I I Šajā psiholoģiskajā izkārtojumā partneri

/ \ ZZZZ ' I ^ kontaktējas kā līdzvērtīgas personības,

A

I ņem vērā viens otra intereses, emocijas, J I cenšas atrast abas puses apmierinošu pro-' ^ blēmas atrisinājumu.

3. Pozīcija "no apakšas" — tā ir viena partnera atkarības pozīcija. Viens no sarunu

/*-*\ biedriem "pakārtoj as" otram, no kura atka-

V^ rīga viņa problēmu atrisināšana, uzsverot

J "1 pirmā augstāku statusu, pieredzi, varu. Šā-

/ \ da uzvedība apmierina pirmā partnera pres-

A

|k, >*->^ tiža vaj adzības un bieži pozitīvi sekmē "lū-»\ C) dzeja" vajadzību apmierināšanu. Taču, ja ^ r&i pirmajai personai nav raksturīgs takts un delikātums, viņai var rasties neētiska vēlme vēl vairāk pašapliecināties uz otra cilvēka rēķina.

Reālajā saskarsmē izmantojamas visas trīs pozīcijas, taču pieredze rāda, ka optimālā, sevišķi lietišķajos kontaktos, ir pozīcija "blakus". Pirmā no pozīcijām var aizskart cilvēkus ar augstu pašcieņu, trešā — radīt neapmierinātību ar sevi un pazemojuma izjūtu.

E. Bērns un T. A. Hariss [11,38] apgalvo, ka cilvēkam ir raksturīgi trīs ego (es) stāvokļi, kuri parādās saskarsmē un izpaužas kā iekšējās nostādnes un ārēja izturēšanās. Saskarsmē iespējamās ego pozīcijas ir "vecāku", "bērna" un "pieaugušā" pozīcija. Saskarsmē cilvēks var atrasties katrā no šīm pozīcijām, reālajai saskarsmei ir raksturīga dinamika, šo pozīciju maiņa. Katrai no šīm pozīcijām ir savas stiprās un vājās puses. Pie "bērna" pozīcijas stiprajām pusēm var pieskaitīt nesasprindzinātību, atraisītību, radošus impulsus, dzīvesprieku, fantāziju, ziņkārību un zinātkāri. Vājās puses — bailīgums, nedrošība, bezpalīdzība, pārāk liela uzticēšanās cilvēkiem, nelīdzsvarotība, naivums. "Bērna" pozīcija mūsos veidojas bērnībā un paliek līdz mūža

70

galam. Verbāli partneri, kurš runa no "bērna" pozīcijas, raksturo ļoti emocionāla izteikšanās maniere, hiperbolizācija. Raksturīgie izteikumi: "Es gribu!", "Es negribu!", "Man patīk!", "Es to nevaru ciest!", "Kolosāli!", "Fantastiski!", "Riebīgi!", "Šausmīgi!" u. c. Neverbāli "bērna" pazīciju saskarsmē raksturo asaras, balss modulācijas, "pārgrieztas" acis, deguna knibinašana, ķiķināšana, gorīšanās, staipīšanās, apjukums, nomāktība.

" Vecāku"pozīcija mūsos izveidojas ap piecu gadu vecumu, pateicoties tam, ka bēras iegaumē vecāku pamācības, pārņem vecāku vai citu savu audzinātāju dzīves normas, priekšstatus. "Vecāku" pozīcijas stiprās puses ir pārliecība par nepieciešamību ievērot morālās normas, spēja dominēt, autoritatīvs tonis, spējas aizsargāt vājāko, izrādīt pretimnākšanu, labvēlību. Vājās puses — dogmatisms, neiecietība pret iebildumiem, sava pārākuma izjūta un apziņa, ka viņam ir tiesības sodīt. Verbāli partneri, kurš runā no "vecāku" pozīcijas, raksturo tādi izteikumi kā: "Tam vienreiz jādara gals!", "Cik reižu es tev neesmu teicis!", "Tavā vietā es darītu…", "Visi zina, kā šajā situācijā jārīkojas", "Nabadziņš!", "Tikai tu varēji iekulties tādā ķezā". Neverbāli "vecāku" pozīciju pauž sarauktas uzacis, sakniebtas lūpas, sakrustotas rokas, norādītājs pirksts, roku lauzīšana, nopūšanās, norūpējies skatiens.

"Pieaugušā "pozīciju mēs iegūstam, izaugot lieli un uzkrājot dzīves pieredzi. Šīs pozīcijas stiprās puses ir rīcības iepriekšēja plānošana, apdomīgums un loģiskā domāšana, nopietnība un nosvērtība vērtējumos, dogmu relativitātes izpratne. Vājās puses — pārāk liels skepticisms, pārmērīga apvaldītība, savaldība, spontanitātes trūkums, fantāzijas nabadzība, emociju lomas dzīvē nenovērtēšana. Partneri, kas runā no "pieaugušā" pozīcijas, verbāli raksturo tādi izteikumi kā: "Man liekas…", "Es domāju…", "Vai nevarētu būt, ka…", "Pieļauju, ka…", "Kas?", "Kad?", "Kur?", "Ar kādu mērķi?", "Kādā veidā?", "Cik daudz salīdzinājumā ar ko?" u. c.

Neverbāli cilvēku "pieaugušā" pozīcijā raksturo dzīva, uzmanīga sejas izteiksme, spēja koncentrēties uz partneri, vizuālais kontakts, apvaldīta žestikulācija, aktīva klausīšanās. E. Berna nosauktās ego pozīcijas parasti saskan ar kontaktēšanās stiliem: "no augšas" — "vecāku" pozīcija, "blakus" — "pieaugušā" pozīcija, "no apakšas" — "bērna" pozīcija.

71

Dažiem cilvēkiem raksturīga "iestrēgšana" kādā no ego pozīcijām. "Mūžīgais bērns" parasti pakārtojas saskarsmē, izvairās uzņemties atbildību, bieži cieš no mazvērtības kompleksiem, alkst partnera uzslavas, uzmundrinājuma, taču kā pašu par sevi saprotamu uzņem arī nosodījumu un pat uzkundzēšanos, krīt izmisumā vai reaģē ļoti impulsīvi, neaprēķināmi. Pastāvīgi "vecāku" pozīcijā atrodošais partneris parasti ir strādīgs, autoritatīvs, ar milzīgu pienākuma apziņu, tiecas pēc varas un posteņiem. Ļoti bieži šāds partneris ir augstsirdīgs diktators, ar pārspīlētu gādību cenšas pakļaut sev apkārtējos. Šis cilvēks saskarsmē cenšas ieņemt pozīciju "no augšas", kura daudziem pieaugušajiem cilvēkiem šķiet aizskaroša.

"Vienmēr pieaugušais" nereti ir emocionāli bezjūtīgs, neempātisks, bezkaislīgs, sausi racionāls un sarežģīts kontaktos. Šis partneris cenšas ieņemt "blakus" psiholoģisko pozīciju, taču sarunu biedram var rasties iespaids, ka viņš kontaktējas ar robotu vai kompjūteru, nevis dzīvu cilvēku.

Ja cilvēkam kādas no ego pozīcijām trūkst vai arī viņš ir "iestrēg-stošs", tad tāda partnera komunikatīvā uzvedība kļūst neadaptīva. Tā ir vai nu pārāk viennozīmīga, vai ari neskaidra un haotiska.

Vācu zinātnieki V. Zīgerts un L. Langa [21] interpretē E. Berna izdalītās saskarsmes pozīcijas no cilvēka enerģētiskā aspekta, salīdzinot tās ar kompjūteriem (informācijas uzkrājējiem).

"Bērna" pozīcijai atbilstošais "kompjūters" vada mūsu emocionālās un spontānās reakcijas. Šajā "kompjūterā" ir "pierakstītas" mūsu emocijas un jūtas: mīlestība un naids, bailes un uzticība, optimisms un pesimisms, smiekli un asaras, mīmika un žesti, prieki un bēdas, bads un slāpes, nogurums, apetīte un labsajūta. Šis "kompjūters" reaģē uz visu no ārpuses ienākošo informāciju. Pirmā cilvēka reakcija ir tieši emocionālā. Zibeņātrumā šis "kompjūters" izšķir — vai jaunā informācija aizskar vai neaizskar mūsu pašlepnumu. Šajā "kompjūterā" ir milzīga enerģija. Lielā satraukumā, niknumā, stresa situācijā šis "kompjūters" visu cilvēka enerģiju pārslēdz uz sevi un var visu enerģiju iztērēt, tā ka informācija uz augstākstāvošiem "kompjūteriem" nemaz netiek.

"Kompjūterā", kas atbilst "vecāku" pozīcijai, glabājas mūsu normas,

72

dispozīcijas, vērtību orientācijas, ideāli. Šis "kompjūters" arī analizē visu ienākošo infomāciju, vērtē to no normatīvā viedokļa: ir vai nav mums pieņemama ienākošā jaunā informācija. Enerģijas šajā "kom-pjūterā" ir mazāk nekā "bērna" pozīcijai atbilstošajā informācijas uzkrājējā. "Pieaugušā" pozīcijai atbilstošais "kompjūters" satur mūsu zināšanas, zinātnisko pētījumu rezultātus, mūsu pieredzi, loģisko domāšanu. Enerģijas šajā "kompjūterā" ir pavisam maz. Ja aktīvi ir "nostrādājuši" pirmie divi "kompjūteri", cilvēks līdz racionāliem apsvērumiem un prāta argumentiem var vispār nenonākt. Vācu autori, ņemot vērā minēto, iesaka:

1)    neaizskart "bērna" zonu cilvēkā pārāk ilgi. Būt uzmanīgam vārdu

izvēlē;

2) cienīt otra cilvēka normas, vērtības un… aizspriedumus. Neizvir

zīt sevi par visu vērtību mēru. Neuzbrukt otra cilvēka aizspriedumiem,

ja tikai tie nopietni netraucē darbam;

3)    censties runāt tajā valodā un līmenī, kas saprotami partnerim,

meklēt saprašanās zonas.

TRANSAKCIJAS SASKARSME

Reālajā cilvēku saskarsmē piedalās sešas ego pozīcijas, pa trim no katra partnera puses. Transakcijas sastāv no viena cilvēka stimula un otra cilvēka reakcijas, kura savukārt kļūst par stimulu pirmajai personai. Transakcijas sasaista partneru konkrētus ego stāvokļus. Transakcijas var būt verbālas un neverbālas, tās ir ārēji novērojamas un vienmēr izpaužas kā realizēta partneru attieksme vienam pret otru. Transakciju analīze ļauj mums saprast, kāpēc dažos gadījumos kontakti starp cilvēkiem ir konstruktīvi, citos — ne. E. Bērns [11] izšķir trīs transakciju veidus.

1. Komplementārās jeb papildinošās transakcijas (4.zīm. — a,b).

Šīs transakcijas ir adresētas kādai pozīcijai, atbilde seko no adreses pozīcijas uz izejas pozīciju. Komplementārās transakcijas vienmēr sasaista tikai divas ego pozīcijas (pa vienai katrā partnerī). Šīs

73

transakcijas var but viena (A) vai dažādu rangu (B). Grāmatvede:

— Vai aiziesim uz kafejnīcu,

kamēr priekšnieces nav?

Reakcija

stimuls >J/"~ ~"\ Kasiere:

— Skaidrs, ka ejam!

Priekšnieks:

— Atkal jūsu mēneša atskaite

nekam neder!

Padotais:

B

— Es centos, bet ko es varu darīt,

ja man nesanāk?!

Komplementārās transakcijas var turpināties neierobežoti ilgi, partneru starpā valda saskaņa un saprašanās. 2. Krustojošās transakcijas(4. zīm. — c). Šīs transakcijas sasaista vairāk nekā divas ego pozīcijas un ir cēlonis kontaktu aprāvu-mam vai konfliktiem. Sieva:

— Vai neesi redzējis manas atslēgas?

Vīrs:

4 zīm —Turi māju kārtībā, tad nebūs jā-

meklē savas lietas!

3. Slēptās transakcijas(5. zīm. —a, b). Šajās transakcijās ir divi līmeņi — ārējais sociālais, verbāli izteiktais un slēptais, psiholoģiskais, ko parasti izsaka ar neverbāliem līdzekļiem: intonāciju, mīmiku, žestiem. Slēptās transakcijas var būt komplementāras, savstarpēji papildinošas (A) un krustojošas (B).

Inženieris kolēģim apnicīgā sanāksmē: — Atcerējos, ka četros pie mums atnāks pasūtītāji.

(Slēptais: — Traka garlaicība. Varbūt izdosies aizmukt?)

74

Vec

X

Pieaug.

X

Bērns

Vec.

M

Kolēģis: — Tādā gadījumā mums tūlīt jāiet. (Slēptais: — Nu, lauva, labi izdomāji!)

Pieaug.

/^*y>_Stimuls_

Bērns

, Reakcija

Meistars: — Jūs pabeidzāt darbu? t (Slēptais: — Cik gan ilgi var piņķerē-ties?!)

Virpotājs: —Tūlīt pabeigšu. (Slēptais: — Atstāj vienreiz mani mierā. Mūžīgi tu mani steidzini!)

Attiecībā uz transakcijām piedāvāju R. Šmita rezumējumus. [37]

5. zīm.

1.   Nav labu vai sliktu transakciju

formu. Katrai no tām ir savi pozitīvie '

un negatīvie aspekti.

2.   Pareizi izvēlēta transakcija ļauj

mums kritiskās situācijās reaģēt un rī

koties elastīgāk.

3.   Ja jūs mainīsiet savu pozīciju

saskarsmē, mainīsies arī partnera reakcija.

4.   Centieties izvairīties no slēptajām transakcijām, kuras parāda

kritiku un neapmierinātību. Kritiskās piezīmes izsakiet tieši un atklāti,

taču vienmēr pieņemamā formā. Tas palīdzēs veidot atklātas attiecības.

5.   Izmantojiet slēptās transakcijas, kuru psiholoģiskais līmenis satur

attieksmi: "es jums simpatizēju", "man ir patīkami runāt un strādāt ar

jums" utt. Tas ir konstruktīvi.

6.   Daudzos gadījumos liela jēga ir komplementārajām transakcijām.

Derīgas var izrādīties ari krustojošās transakcijas, ja tās tiek izmantotas

apzināti un atbilstoši apstākļiem, t. i., konstruktīvi.

Amerikāņu psihologs T. A. Hariss [38] uzskata, ka uz saskarsmi

iespaidu var atstāt arī partneru dzīves pozīcija (scenārijs). Transaktīvā

analīze izšķir četras dzīves pozīcijas.

1. "Ar mani kaut kas nav kārtībā, bet ar tevi ir."

Tā ir depresīva pamatpozīcija, cilvēks mokās ar mazvērtības

kompleksu, netic saviem spēkiem, meklē sev apkārt stiprākus cilvēkus.

Baidās pieņemt patstāvīgus lēmumus, riskēt, uzņemties atbildību.

75

Saskarsme cenšas ieņemt pozīciju "no apakšas". Cits variants — nespēja kontaktēties, pašizolācija, ieraušanās sevī, distancēšanās no citiem cilvēkiem.

2. "Es esmu slikts, tu ari esi slikts."

Tā ir izmisuma pozīcija. Cilvēks netic ne sev, ne citiem, ir aizdomīgs un neuzticīgs, parasti slīgst depresijā, prevalē drūms noskaņojums. Ar šiem cilvēkiem ir ļoti grūti kontaktēties, jo viņi bieži mūs pārprot, meklē negatīvu zemtekstu tur, kur tā nav. Šiem cilvēkiem nepieciešama iedrošināšana un emocionāls atbalsts.

3. "Ar mani viss kārtibi, bet ar tevi nav."

Tā ir augstprātības pozīcija. Cilvēki ar šādu dzīves pozīciju ir paštaisni, nereti agresīvi. Viņiem trūkst paškritikas un objektīvas attieksmes pret sevi. Vainu un trūkumus vienmēr meklē citos. Saskarsmē bieži cenšas ieņemt psiholoģiskās dominēšanas pozīciju "no augšas".

Šīs trīs dzīves pozīcijas parasti veidojas agrā bērnībā un ir neapzinātas. Visbiežāk sastopama pirmā pozīcija. Visas trīs ir neoptimālas un neefektīvas. Vienīgā konstruktīvā dzīves pozīcija ir ceturtā.

4. "Ar mani viss ir kārtībā un ar tevi viss ir kārtībā."

Šī pozīcija parasti ir apzināta, tās izveidē cilvēks aktīvi līdzdarbojas. Pozitīvi izturoties pret sevi, cilvēks ar ceturto dzīves pozīciju tāpat uztver ari partneri. Viņš apzinās, ka partneris var būt savādāks, bet prot saskatīt viņā pozitīvas iezīmes. Pat kritizējot, šis cilvēks nekad nepazemos otra pašcieņu, tāpēc kontakti ar ceturtās pozīcijas pārstāvi ir labvēlīgi un konstruktīvi.

Apzināti cenšoties ievērot konstruktīvo dzīves pozīciju "ar mani viss ir kārtībā, ar tevi viss ir kārtībā", mēs iegūstam psiholoģisku kapitālu — objektīvāk novērtējam paši sevi un saskarsmes partneri, tātad izvairāmies no uztveres psiholoģiskajām barjerām.

Nobeigumā daži psiholoģiski vingrinājumi.

Vai varat pateikt, kādas partneru ego pozīcijas ir sasaistītas saskarsmē un kāda veida transakcijas realizējas dotajās situācijās?

1. Vecākais brālis jaunākajam: "Paņem somu un aizej pēc kartupeļiem!"

Jaunākais brālis vecākajam: "Tikpat labi tu pats to vari izdarīt!"

76

2.Meistars stādniekam: "Cik reizes var atkārtot vienu un to pašu —

uz darbu jānāk laikā!"

Strādnieks meistaram: "Es nokavēju pēdējo reizi, vairāk tas- neatkārtosies."

3.     Inženieris kolēģim: "Cik ilgā laikā mēs pabeigsim šo projektu?"

Kolēģis: "Domāju, ka mēnešos divos trīs."

4.     Pircēja pārdevējai: "Vai šis kostīms man piestāv?"

Pārdevēja: "Jā, ļoti. Tikai ņemiet vērā, ka tas ir ļoti dārgs!"

Pircēja: "Kas par to! Es to pirkšu!"

5.     Direktors sekretārei: "Vai beidzot mana runa ir nodrukāta?"

Sekretāre: "Uz tik sliktas mašīnas pusstundā nevar nodrukāt desmit

lapas!"

.6. Kaimiņš kaimiņam: "Mūsu laikos dzīve bija jautrāka…"

Otrs kaimiņš pirmajam: "…un koki augstāki un meitenes glītākas, vai ne?"

7. Ekonomists inženierim: "Es šaubos par projekta finansēšanas iespējām. Tas ir pārlieku grandiozs…"

Inženieris: "īstai zinātnei jums nekad nav naudas!"

Ekonomists: "Nu neuztraucieties! Varbūt arī atradīsim līdzekļus, ja tas ir perspektīvs projekts."

Inženieris: "Jums jau neviens projekts neliekas pietiekami perspektīvs!"

Ekonomists: "Beidziet strīdēties! Projektam nepieciešams ekonomiskais pamatojums."

77

IX. PARTNERA IETEKMĒŠANAS VEIDI SASKARSME

♦ PIESPIEŠANA* EMOCIONĀLĀ IESPAIDOŠANA

♦ IEINTERESĒŠANA (PĀRLIECINĀŠANA) ♦ UZSLAVA

UN KRITIKA KĀ IETEKMĒŠANAS LĪDZEKĻI

Cilvēku mijiedarbībai saskarsmē vienmēr ir kāds konkrēts mērķis — mēs cenšamies kaut ko panākt no partnera, mainīt viņa uztveri, viedokli, pozīciju, iespaidot viņu mums vēlamā virzienā. Ietekmēšanas veids, kuru izvēlamies, ir atkarīgs no partnera statusa, personības īpatnībām, saskarsmes situācijas un mūsu pašu resursiem, pie kuriem pieder mūsu psiholoģiskās potences (raksturs, enerģija, komunikatīvās prasmes un mākas), laiks, materiālie resursi, tai skaitā kompjūteru un sakaru tehnika, kā ari nauda, mūsu statuss un tam atbilstošā vara, mūsu "aizmugure" — ietekmīgas personas, uz kurām varam atsaukties un ar kuru atbalstu rēķināties, mūsu ieinteresētības pakāpe saglabāt attiecības ar konkrēto partneri un labu reputāciju.

Galvenie ietekmēšanas veidi ir piespiešana,partnera emocionālāiespaidošana (suģestija)un ieinteresēšana (pārliecināšana).

Piespiešana (rīkstes, pātagas metode) ir visai iedarbīgs partnera ietekmēšanas veids. Šī metode iedarbojas uz līmeni, kurš ir tuvs partnera instinktīvajam pašsaglabāšanās vajadzību līmenim. Piespiešanas psiholoģiskais mehānisms ir bailes no soda, no zaudējumiem, no nopietnām nepatikšanām, kas var apdraudēt cilvēka drošību. Piespiešana ir iedarbīga tad, ja cilvēks reāli baidās no soda un ir pārliecināts, ka mēs patiešām varam viņu sodīt (sagādāt viņam nepatikšanas, zaudējumu). Pat ja mūsu rokās ir pietiekami resursi un vara, piespiešanas metodi

78

vajadzētu izmantot uzmanīgi, jo ļoti bieži tai ir neprognozējamas sekas. Mēs nevaram, piemēram, precīzi pateikt, kā cilvēks rīkosies pēc soda saņemšanas — mainīs savu rīcību un labosies vai nākamreiz centīsies izbēgt no soda un darīs to pašu, tikai piesardzīgāk. Jāņem vērā, ka piespiešanu partneris uztver kā varmācību pret sevi, jūt pazemojumu, reizēm lolo atriebības jūtas un kaļ atriebības plānus. Bez tam jārēķinās ar to, ka ir lietas, ko nevar panākt ar piespiešanu. Katrs zina, ka nevar piespiest mīlēt, just draudzību. Arī radošu pieeju darbā nevar no cilvēka panākt piespiedu kārtā. Piespiešanu vajadzētu uzskatīt par pēdējo ietekmēšanas līdzekli, kad visi citi nav devuši pozitīvu rezultātu.

EMOCIONĀLĀ IESPAIDOŠANA

Šī ietekmēšanas metode balstās uz emocionālās sfēras nozīmīgumu cilvēka dzīvē. Daudzi psihologi uzskata cilvēku vairāk par emocionālu un iracionālu nekā racionālu būtni. Loģikas nozīmi cilvēka uzvedībā nevajadzētu pārspīlēt. Emocionālā iespaidošana balstās uz partnera suģestiju (iedvešanu, aizraušanu) galvenokārt ar neverbālās komunikācijas līdzekļu palīdzību. Milzīga nozīme ir intonācijām, balss vokali-zācijai, žestiem, pauzēm, acu kontaktam, mīmikai un pantomīmikai. Daudzi vīrieši, piemēram, ir pilnīgi nevarīgi pret sievietes asarām. Emocionālo iespaidošanu plaši izmanto politiķi, talantīgi vadītāji, reliģiozie līderi. Emocionāli iespaidojot partneri, kompetenti izmantojot verbālās un neverbālās komunikācijas līdzekļus, mēs varam piešķirt saviem vārdiem īpašu nozīmīgumu, panākt vajadzīgo uzvedību.

IEINTERESĒŠANA (PĀRLIECINĀŠANA)

Ieinteresēšana ir cilvēka ietekmēšanas metode, kas balstās uz partnera intereses izraisīšanu. Lai radītu interesi, maksimāli jārealizē "jūs pieeja" sarunā. [29] Jānoskaņo sevi uz partneri, jāveido dialoģiska saskarsme. Jāpieņem cilvēks tāds, kāds viņš ir, un jāprot pieskaņoties partnerim. Jāprot ne tikai pārliecinoši un emocionāli runāt, bet arī

79

uzmanīgi un aktīvi klausīties. Saruna uzmanīgi jāvēro partneris, jāakcentē kopības momenti interesēs un viedokļos. Lai cilvēks sāktu rīkoties, viņam ir jāsaprot, kādēļ kaut kas ir jādara un vai viņš prasīto vispār ir spējīgs izdarīt. Neviens nesāks rīkoties, ja uzskatīs, ka nav vērts rīkoties vai arī ir neiespējami rīkoties. Psihologs T. Tomaševskis šo likumsakarību izsaka ar formulu: D = f (vp), kur D — darbība, v — mērķa vērtība subjektam, f — funkcija, p — mērķa realizācijas varbūtība. Starp v un p pastāv pseidokomutatīvā attiecība. Ja v—»0 vai p->0, tad D—>0 neatkarīgi no tā, ka v—>oo vai p—>l. Ja kāds no elementiem tiecas uz nulli, reizinājums arī tiecas uz nulli neatkarīgi no otrā elementa lieluma. Tātad, ja gribam pamudināt cilvēku uz darbību, jāpierāda viņam mērķa nozīmīgums un tā sasniegšanas iespējamība, jo cilvēks nedarīs neko, ja mērķis viņam personīgi nebūs nozīmīgs (partneris nav ieinteresēts) vai arī domās, ka mērķis nav sasniedzams (pat ja subjektīvi tas ir nozīmīgs).

Cenšoties ieinteresēt (pārliecināt) cilvēku par mūsu viedokli, nepieciešams ne tikai uzmanīgi vērot sarunu biedru, bet arī izvirzīt ^«ņēmumus par viņa galvenajām interesēm un personības īpatnībām. Turklāt jābūt gataviem šos pieņēmumus grozīt, ja tie ir bijuši aplami. Partnera informēšanai ir jābūt dzīvam, tēlainam lietas būtības izklāstam, stāstījumam par problēmu. Savu informāciju varam pasniegt divējādi: induktīvi un deduktīvi. Pirmajā gadījumā sākam ar faktiem un, tos apkopojot, nonākam pie vispārinošiem secinājumiem. Otrajā—sākumā formulējam vispārīgo tēzi un no tās pārejam pie faktiem. Ja mūsu klausītājs ir holēriķis, tad pareizākais ir deduktīvais ceļš. Holēriķim ir ātrs psihiskās darbības temps, viņš ātri tver lietas būtību, ir nepacietīgs, un tāpēc labāk sākt ar vispārinātām tēzēm. Runājot ar flegmatiķi, veļamākais ir induktīvais ceļš. Flegmatiķim ir lēnāks psihiskās darbības temps, viņš vieglāk uztver atsevišķus faktus un, izpratis tos, izdara vispārinājumus. Šī korelācija nav vispārīga, bet diezgan augsta. [29] Ja nezinām partnera temperamentu, tad pieskaitām viņu pie vidējā tipa, uzskatām viņu par domājošu cilvēku un darām tā, kā mums vieglāk, vērojot partnera reakciju un būdami gatavi mainīt taktiku.

Pastāv trīs mūsu viedokļa izskaidrošanas veidi partnerim: instruk-tīvais, vēstošais un prātojošais.

80

Instruktīvā izskaidrošana apelē pie atmiņas. Lietojam tajā gadījumā, kad partnerim jāapgūst kaut kādas rīcības algoritms. Piemēram, priekšnieks instruē savu vietnieku par to, kas darāms viņa atvaļinājuma laikā. Instinktīvās izskaidrošanas gadījumā partnera domāšanu mēs nenoslogojam, "pielādējam" atmiņu un suģestējam partneri, ka viņš noteikti ir spējīgs tikt galā ar darbību, kuru mēs nupat shematiski "salikām pa plauktiņiem".

Jāņem vērā, ka instruēšana nepatīk radošām personām, cilvēkiem ar mākslinieciskām tieksmēm, indivīdiem ar augstu pašvērtējumu. Mazizglītoti cilvēki, vidusmēra izpildītāji, kas nav raduši patstāvīgi domāt, armijas, policijas darbinieki instruēšanu parasti uzņem bez pretestības.

Vēstošā izskaidrošana ir mazāk riskanta un psiholoģiski veļamāka partnerim. Šajā gadījumā mēs dzīvi un loģiski izklāstām faktus, uzdodam retoriskus jautājumus, interesējamies par to, kā un cik labi partneris mūs saprot, stimulējam piekrišanu un cenšamies panākt, lai partneris pats izdarītu mums vēlamos secinājumus.

Prātojošo izskaidrošanu lietojam tad, kad runājam ar radošiem, izglītotiem, iniciatīvas bagātiem partneriem, par kuriem zinām, ka viņiem ir savs viedoklis par daudziem jautājumiem, un kuri ir pieraduši pie polemikas. Šie cilvēki ieinteresējas un pārliecinās tikai tajā gadījumā, j a paši aktīvi piedalās j autajumu apspriešanā, uzdod mums savus un atbild uz mūsu jautājumiem. Tikai aktivizējot radošo partneru domāšanas procesu, varam pamudināt viņus uzmanīgi uzklausīt mūsu domas un konkrētos secinājumus. Prātojošajā izskaidrošanā lēmumus pieņemam kopā ar partneri, kolektīvi domājot un risinot problēmu.

Partneri ieinteresēt, pārliecināt vieglāk, ja mēs:

—  personīgi vēršamais pie viņa, nosaucot viņa vārdu, uzvārdu,

amatu;

—  apelējam pie kopīgas pagātnes, pieredzes, kopīgām vērtībām;

—  atsaucamies uz precedentiem pagātnē;

—  apelējam pie personības stiprajām pusēm;

■— argumentus vēršam uz partnera svarīgākajām dzīves vērtībām;

— savu vēlēšanos pasakām skaidri un gaiši, īsi un konkrēti;

81

—  neizsakām visus argumentus uzreiz, svarīgākos pietaupām

sarunas beigām;

—  dodam cilvēkam laiku apdomāties un pašam pieņemt lēmumu;

—  akceptējam un cienām viņa lēmumu.

Lai ari cik veikli mēs būtu sarunu risināšanā un argumentēšanas prasmē, tomēr ir cilvēki, kurus pārliecināt ir neiespējami. Pēc I. Ladanova domām [27], pārliecināšanai nepakļaujas:

1)     cilvēki ar ierobežotu fantāziju, kuriem nav spilgtas iztēles, kuri

nav spējīgi uz spilgtu emocionālo tēlu uztveri;

2)  egoistiskas, iekšēji vērstas personības, kurām personīgie pārdzī

vojumi ir svarīgāki par grupas, kolektīva un pat cilvēku masu interesēm

un pārdzīvojumiem;

3)     sociāli nekontaktējošie cilvēki, atsvešinātie ar minimālu emocio

nālu pieķeršanos citiem cilvēkiem; vienpatņi, kuriem ir ļoti vājas saites

ar formālajām un neformālajām grupām;

4)  personas ar spilgti izteiktu agresivitāti un vajadzību dominēt,

valdīt pār citiem;

5)     cilvēki, kas izjūt atklātu naidu pret savas mikrovides locekļiem,

turklāt konflikts ir kļuvis iracionāls, destruktīvs;

6)     cilvēki ar paranojas tendencēm (vajāšanas murgu idejām) vai ari

kriminālie psihopāti (cilvēki ar spilgti izteiktu antisociālu uzvedību).

UZSLAVA UN KRITIKA KA IETEKMĒŠANAS LĪDZEKĻI

Uzslavai ir pozitīva ietekmējoša loma saskarsmē. Uzslava apmierina cilvēka vajadzības pēc vērtējuma un atzinības, ceļ indivīda pašapziņu, apliecina darbības pareizumu un efektivitāti. Uzslava var būt vārdiska atzinības paušana, darbības veicināšana ar prēmiju palīdzību (papildu samaksa, dāvana, atvaļinājums, ceļojums utt), stimulēšana ar atbildības paplašināšanu (jaunu pilnvaru piešķiršana, iecelšana augstākā amatā u. c). Uzslavas pamatā ir pozitīvas attieksmes paušana pret partneri un viņa paveikto. Šo attieksmi vislabāk izsaka vārdi: "es lepojos ar jums". Uzslava var tikt izteikta personīgi un publiski. Abos gadījumos tas ir efektīvs ietekmēšanas līdzeklis. Tomēr par nelieliem panākumiem

82

li

cilvēku labāk paslavēt vienatne. Diez vai būs pareizi un patīkami pašam cilvēkam, ja mēs viņu slavēsim publiski par to, ko ari citi dara tikpat labi, pat tad, ja slavējamajam cilvēkam nācies nopietni piestrādāt, lai sasniegtu panākumus. Ja uzslavēsim viņu vienatnē, cilvēkam būs patīkami, ka mēs augstu vērtējam viņa pūles neatpalikt no citiem. Uzslavai vienmēr jābūt pamatotai. Tikai infantili cilvēki uztver nepelnītu atzinību pozitīvi. Normālam cilvēkam nepelnīta uzslava šķiet nievājoša un izsmejoša.

No otras puses, ja ir par ko, ar uzslavām nevajadzētu skopoties. Mūsu sabiedrībā cilvēki cieš no pozitīvas attieksmes trūkuma. Vēlams cilvēku slavēt pat par nelieliem panākumiem, jo mazu sasniegumu uzteikšana bruģē ceļu lielākiem panākumiem. Slavēt varam ne tikai par reāliem darba sasniegumiem, bet ari par trāpīgi pateiktu frāzi, izvirzītu oriģinālu ideju: "Cik skaisti jūs to pateicāt!", "Kā man pašam tas neienāca prātā?!" Uzslavas "lielumam "jābūt samērīgam ar paveiktālielumu. Sevišķi tas jāievēro, publiski uzteicot cilvēku. Rietumu menedžeri iesaka publisku uzslavu papildināt ar kādu materiālu atzinības izpausmi — dāvanu, prēmiju u. c, turklāt pietiekami vērtīgu, lai tā neradītu ironisku attieksmi klātesošajos. Ja šādas uzslavas papildināšanai iespēju nav, labāk to izteikt vienatnē vai šaurā lokā.

Uzslavu nedrīkst pārspīlēt. Slavējot vajadzētu izvairīties no īpašvārdu pārākajām pakāpēm. Cilvēkam vienmēr ir jāatstāj doma, ka viņš ir spējīgs vēl uz kaut ko vairāk un mēs to pratīsim novērtēt. Uzslavai irjābūt savlaicīgai. Novēlota uzslava vairs nedod nepieciešamo efektu. Cilvēks var būt jau aizmirsis vai savādāk novērtējis padarīto. Sasteigta uzslava var radīt pašapmierinātību un pasivitāti. Uzslavu vienamcilvēkam nedrīkst izmantot kā stimulu otram, jo citādi varam izraisīt negatīvu attieksmi pret slavējamo no apkārtējo puses. Lai citi paši ierauga, kā tiek vērtēts labs darbs un idejas, lai tiecas pēc slavējamiem panākumiem. Uzslavās nevajadzētu dot daudz padomu tālākam darbam, jo varam nobremzēt cilvēka iniciatīvu un spontanitāti.

Pareizi izteikta uzslava stimulē cilvēka aktivitāti, uzlabo attiecības, veicina kontaktu efektivitāti.

Efektīvs cilvēka ietekmēšanas un pārliecināšanas līdzeklis ir kritika.

Kritika, ja mēs to izsakām psiholoģiski pareizi, var būt ļoti pamudinoša

83

un stimulējoša. Kritizēt ir jāprot, jo, tikai prasmīgi kritizējot, mēs varam panākt vēlamo rezultātu un nesabojāt attiecības ar partneri. Liela daļa cilvēku vispār nevar kritizēt, jo viņiem ir grūti ieņemt "vecāku" pozīciju, vēl lielāka daļa cilvēku kritiku uztver kā iespēju izpaust savu agresiju un negatīvās emocijas. Šie cilvēki kritiku izmanto kā sodu partnerim. Šeit galvenais ir pazemot otru cilvēku, aizskart viņa pašcieņu, sevišķi efektīvi tas iespējams svešu un mazpazīstamu cilvēku klātbūtnē un izmantojot saskarsmes "sabotierus" — aizskarošus epitetus, pārspīlētus vispārinājumus, negatīvu motīvu piedēvēšanu partnera uzvedībai u. c. "Kritikakā sods" vienmēr ir nekonstruktīva.nekonstruktīvas kritikas galvenā pazīme ir cilvēka aizvainojums, sašutums, psiholoģiskā aizsardzība pat tad, ja mēs norādām uz konkrētām kļūdām. Neveiksmīgas kritikas galveniecēloņi ir šādi.

1.    Personības aizskaršana. Kritizēt drīkst tikai cilvēka rīcību un nevis

personību. ("Nepraša", "Egoists!")

2.    Saskarsmes "sabotieru" izmantošana.

3.    Totāla cilvēka nosodīšana. Kritizēt drīkst tikai par konkrētiem

pārkāpumiem. ("Jūs vienmēr esat absolūti vienaldzīgi!")

4.    Kritikas barguma nesamērība ar pārkāpuma lielumu. ("Ar liel

gabalu uz zvirbuļiem.")

5.    Fatalitāte. Cilvēka kritizēšana par to, ko veikt nav viņa spēkos.

("Šim darbam jūs jau esat par vecu!")

6.    Mentorisms (pamācīšana, moralizēšana). ("Vairāk vajag uzklausīt

padomus!", "Nevajag izlekt ar savu muļķīgo iniciatīvu!")

7.    Pārmērīga emocionalitāte, partnera vainošana savu negatīvo emo

ciju izcelsmē. ("Jūs mani traku padarāt ar savu šaurpieribu!")

ASV psihologi uzskata, ka katram kritizējamajam ir piecas tiesības, kuras mums vajadzētu ievērot.

1.     Tiesības tikt kritizētam vienatnē.

2.     Tiesības tikt īpaši neizdalītam citu līdzvainīgo vidū.

3.     Tiesības uz konkrētu kritiku (par konkrētiem pārkāpumiem,

kļūdām).

4.  Tiesības sarunas sākumā uzrādīt "vainu mīkstinošus apstākļus".

5.     Tiesības uz nejaušu kļūdu (bez tālāksekojošas "galvas mazgā-

sanas ).

84

Konstruktīva kritikapatiesībā ir atbalsts partnerim.tās mērķis ir sekmēt cilvēka darbību, panākt tās uzlabošanos. Konstruktīva kritika bāzējas uz pozitīvu attieksmi pret partneri, patiesu ieinteresētību viņa darīšanās. Šāda kritika ir emocionāla, ņemta vērā partnera satraukuma pakāpe (jo cilvēks satrauktaks, jo sliktāk viņš uzņem kritiku). Efektīva kritika vienmēr ir personīga un konkrēta. Mēs runājam paši savā vārdā ("Man liekas…", "Mani neapmierina…"), neatsaucoties uz kaut kādām augstākām instancēm. Konkrēti norādām cilvēkam uz viņa kļūdām un pasakām skaidri un gaiši, kā mēs vēlamies, lai viņš izmainītu savu uzvedību, darbību. Neuzbāžamies cilvēkam ar nelūgtiem padomiem, atstājam viņam iniciatīvu savas rīcības pārveidē.

Ja nepieciešams, atbildam uz partnera jautājumiem, taču nepieņemam lēmumus viņa vietā. Par konstruktīvu kritiku nav jākaunas, un tāpēc mums nav jājūtas neveikli. Nav nepieciešams, izsakot kritiku, vienlaicīgi mierināt partneri. Taču vēlama pozitīvas vispārējās attieksmes demonstrācija un partnera suģestija, ka viņa spēkos ir kļūdas izlabot un turpmāk nepieļaut.

Ja iesākam sarunu ar pozitīvas vispārējās attieksmes izteikšanu, uzslavu, atzinību, partneris vieglāk un ar mazāku psiholoģisko pretestību uzņems mūsu kritiskos izteikumus. Piemēram, varam teikt: "Līdz šim visi jūsu lēmumi ir bijuši ļoti pārdomāti, taču vakardienas lēmumu es uzskatu par pārsteidzīgu…"

Konstruktīvai kritikai ir jābūt savlaicīgai, taču ne pārsteidzīgai. Jāļauj norimt mūsu emocijām. Iekavēta kritika toties var negatīvi ietekmēt darbu, attiecības, jo mūsos uzkrājas neapmierinātība un samilst negatīvās emocijas. Partneris tostarp var nospriest, ka viņa rīcība netiek kontrolēta vai arī tā mums ir vienaldzīga.

Kritizējošai saskarsmei raksturīgi savi neverbālās komunikācijas • kodi — palielināta distance, sausāka, oficiālāka intonācija, noteiktība, lietišķums balsī. Konstruktīvā kritikā ir jārespektē partnera personība, tajā nedrīkst būt neviena cēloņa, kas padarītu to par neefektīvu. Konstruktīva kritika nav launatminīga. Kritizējot partneri par pēdējo pārkāpumu, nevajadzētu pieminēt iepriekšējos, protams, ja tie neatkārtojas. Un vēl — kritikas nedrīkst būt pārāk daudz, labāk kritizēt retāk, bet efektīvāk.

85

X. KONFLIKTREGULEJOSA SASKARSME

♦ KONFLIKTU VEIDI UN KONFLIKTU ATRISINĀŠANASVĒRTĪBA ♦ UZVEDĪBAS TAKTIKAS KONFLIKTU

SITUĀCIJAS ♦ STARPPERSONU KONFLIKTU

ATRISINĀŠANAS "ČETRU SOĻU" METODE ♦ DIALOGA

SPECIFIKA KONFLIKTRISINOŠAJĀ KOMUNIKĀCIJĀ

♦ NEKAITĪGA EMOCIJU "IZLĀDĒŠANA" KONFLIKTU

GADĪJUMOS

KONFLIKTU VEIDI

Konflikti ir neatņemama un tāpēc normāla dzīves sastāvdaļa. Plašā nozīmē par konfliktu sauc jebkurus savstarpēji antagonistiskusimpulsus, intereses, viedokļus, darbības.Konflikts var būt iekšējs — pašā cilvēkā — kā pretēju vēlmju, impulsu sadursme, kura ietekmē cilvēka uzvedību un ceļu uz mērķi, kā arī ārējs — starppersonu (starp-grupu) konflikts, kurā viena puse traucē otrai kādas darbības veikšanā un mērķu sasniegšanā, jo katrai ir savas intereses. Iekšējo konfliktu tipoloģiju visplašāk ir izstrādājis amerikāņu psihologs K. Levins. Viņš nosauc četrus šādus iekšējo konfliktu veidus.

1. Aproach — aproach(tuvošanās — tuvošanās). Konflikts rodas, kad cilvēkam ir divi vienlīdz labi un vienlīdz vēlami mērķi. Klasisks piemērs šeit ir Buridana ēzelis, kas, stāvot starp divām siena kaudzēm, esot tomēr nomiris badā. Cilvēks lielākoties nav ēzelis un tāpēc atrisina šo konfliktu darbībā, parasti izvēloties to mērķi, kurš ir tuvāk.

86

2.   Aproach— avoidance(tuvošanās — novēršanas). Konflikts

rodas tad, ja viens un tas pats mērķis cilvēkam ir gan vēlams un patī

kams, gan nevēlams un nepatīkams. Pie šī veida konfliktiem pieder

visi "saldie" grēki — smēķēšana, alkohols, gadījuma dzimumsakari.

Cilvēks šo konfliktu atrisina, akcentējot vēlamo un patīkamo mērķa

aspektu un izliekoties neredzam otru aspektu.

3.    Avoidance— avoidance(novēršanās — novēršanās). Konflikts

rodas, kad cilvēkam ir divi vienlīdz "nepatīkami mērķi un viņam nākas

izvēlēties starp diviem ļaunumiem mazāko". Šo konfliktu cilvēks parasti

pārdzīvo, apstākļu spiests. Piemēram, viņam nākas izšķirties — iet uz

obligātu apspriedi un "nīkt" garlaicībā vai neiet uz apspriedi, bet rīt

saņemt no priekšnieka brāzienu. Konflikts tiek atrisināts, izvērtējot abus

ļaunumus.

4.   DouMe aproach— avoidance(dubulta tuvošanās — novēršanās).

Konflikts rodas, kad cilvēkam ir divi mērķi, kuri abi ir gan vēlami un

patīkami, gan nevēlami un nepatīkami. Klasisks piemērs, ko sniedz

pats K. Levins, ir resna cilvēka izvēle starp kūku, kas ir garšīga, bet

trekna, un burkānu, kas nav trekns, bet nav arī garšīgs. Konflikts parasti

tiek atrisināts spontāni.

Starppersonu konflikti ir emocionāli tonētas viena cilvēka (cilvēku grupas) pretenzijas pret otru cilvēku (grupu), kas attiecas uz kaut kādām vērtībām (priekšmets, attiecības, lepnums, pašcieņa, gods, pienākumi, vara utt.). Konflikts tāpēc kļūst par konfliktu, ka apsūdzētā puse nepiekrīt konflikta iniciatora slēdzieniem, viņa piedāvātajai izejai no konflikta situācijas. Sadursme konfliktā rodas no tā, ka partneris nevēlas viegli atteikties no savām pozīcijām un interesēm.

Jebkura konflikta pamatā ir noteiktas vērtības, par kurām rit cīņa. Vērtība ir kaut kāds objekts, kuram subjekta vajadzību un interešu struktūrā ir milzīga nozīme. Konflikti rodas tieši šīs vērtības nozīmīguma dēļ. Ja tas tā nebūtu, cilvēki viegli atteiktos no vērtībām vai atrastu kompromisus un "nebojātu sev dzīvi".

Zināms taču, ka viena minūte aktīvas konfliktēšanās prasa 10—20 minūtes nomierināšanās laika, viena stunda konfliktējošas saskarsmes vēl 3 stundas 20 minūtes tur mūs emocionālā sasprindzinājumā.

Izšķir dažus starppersonu konfliktu tipus.

87

1.      Racionāli apzinātais konflikts. Šis konfliktu veids raksturīgs ar

to, ka abas konfliktējošās puses apzinās savu pretrunīgo interešu būtību,

zina, ka konfliktam ir iemesls. Abas puses zina, par kādām vērtībām

noris cīņa, saprot savus un pretinieka nolūkus, apzinās, ka savas

pretenzijas nāksies pierādīt. Šis konflikts raksturīgs ar pietiekami

racionālu, civilizētu uzvedību konflikta situācijā, gatavību atrisināt

konfliktu.

2.      Pseidokonflikts. Vienam no oponentiem liekas, ka abu pušu

intereses ir nesamierināmas, nekādu kompromisu nevar būt. Vērtības

nozīme tiek mākslīgi paaugstināta. Šim konfliktam ir vienpusīgs

raksturs — viena puse cīnās, otra parasti novēro. Karojošā puse

nerēķinās ar pretinieka resursiem (bieži — ļoti lieliem), pārvērtē un

neapdomīgi tērē savējos, nodarot sev milzīgus zaudējumus (izput,

sabeidz veselību, sajūk prātā). Devīze — "Cīņa līdz uzvarai!". Zaudē

juma cena oponentam ir bezgala augsta. Cilvēka statuss pazeminās ne

tikai ar konfliktu saistītajā pozīcijā, bet arī visās citās. Neracionāla

uzvedības stratēģija un taktika pseidokonfliktā noved pie neiespēja

mības uzvarēt. Rezultāts ir zaudēti resursi un vilšanās. Šis konflikta

veids atgādina cīņu ar vējdzirnavām.

3.    Iracionālais konflikts. Abas konfliktējošās puses ir pārliecinātas,

ka tās šķir pretrunu bezdibenis. Vērtība, par ko noris cīņa, šķiet neda

lāma. Uzvarai ir jāmobilizē visi spēki un resursi. Pretinieks ir jāiznīcina.

Šis ir pats destruktīvākais konfliktu veids.

4.    Latentais (slēptais) konflikts. Konfliktam ir iemesls, bet partneri

īsto iemeslu vārdā nesauc vai arī labi neapzinās. Viņu starpā notiek

strīdi, kašķēšanās par sīkumiem. Piemēram, ģimenē ir seksuālas nesa

skaņas, bet laulātie strīdas par to, ko gatavot vakariņās un kam jāmazgā

trauki.

5.    Nobīdītais konflikts — strīdēšanās par sīkumiem. Šis konfliktu

veids rodas no daudzu savlaicīgi neatrisinātu konfliktu uzslāņošanās.

It kā dotajam konfliktam nav iemesla, bet tas rodas uz uzkrāto aizvai

nojumu un negatīvo emociju bāzes. Mazākā neveiksme vai partnera

asāks vārds provocē konflikta uzliesmošanu.

6.    Gadījuma konflikts — uzplaiksnījums. Šis konflikts ir ļoti pārejošs,

ātri sākas un beidzas. Tam nav dziļāku sakņu. Vienkārši tā gadās, ja

88

kādam ir saspringti nervi, slikts noskaņojums, zema uzvedības kultūra, viegli "eksplodējošs" raksturs. Kā piemērs varētu būt bļaustīšanās trolejbusā, sadursme veikalā.

KONFLIKTU ATRISINĀŠANAS VĒRTĪBA

Amerikāņu konfliktologi uzskata, ka konfliktiem kā sociālām parādībām ir ne tikai negatīva, bet arī pozitīva nozīme. Pozitīvā nozīme slēpjas tajā apstāklī, ka konfliktējošās puses, satikušās sarežģītā savu interešu noregulēšanas situācijā, ir spiestas meklēt jaunas idejas, oriģinālas pieejas, labāk izzina un izprot viena otru. Konflikta atrisināšana ir radošs process, kurā abas puses izmaina, pārveido viena otru un priekšstatu par konflikta situāciju. Piedalīšanās konflikta atrisināšanā bagātina abas puses ar informāciju.

Amerikāņi uzskata, ka visi konflikti principā ir atrisināmi, ja tos izdodas novest līdz racionālu sarunu stadijai. Mierīga konflikta atrisināšana ir sociāla vērtība tad, ja abas puses labprātīgi (bez trešās puses piespiešanas) cenšas atrisināt konfliktu. Tad cilvēki apzinās atrisinājuma vērtību un uzņemas atbildību par pieņemtajiem lēmumiem. Kolosāla loma konflikta atrisināšanā ir ētikai. Amerikāņu kultūrā tiek uzturēts labprātīgs un godīgs konfliktu atrisināšanas gars. Jo pietiek vienreiz "piešmaukt" partneri, lai viņam izveidotos aizdomīguma motīvs: vai uz tevi var paļauties, vai tu spēlē godīgi? Savlaicīgi neatrisināti konflikti noved pie konfliktu uzslāņošanās, kas pasliktina situāciju, uzkrāj spriedzi, negatīvas emocijas, atsvešina partnerus, kropļo attiecības vai noved pie to pārrāvuma. Savlaicīgi neatrisināts starppersonu konflikts var izraisīt infertu — ārējā konflikta pārcelšanu uz iekšu, kad cilvēks konfliktu sāk pārdzīvot kā iekšēju un slēpjamu, kļūst depresīvs vai agresīvs. Infertētu konfliktu ir bezgala grūti psiholoģiski koriģēt, tāpēc ir ļoti svarīgi apzināties patiesos konflikta iemeslus un savlaicīgi atrisināt radušos konfliktus.

Konflikta dinamikā var izdalīt 3 etapus.

1. Konflikta situācijas rašanās — tiek apzināts konflikta iemesls — vērtība, par ko norisinās cīņa, konkurējošās intereses.

89

2.    Konfliktējošā darbība — oponentu interešu sadursme.

3.    Konflikta atrisināšana (neatrisināšana) — interešu noregulēšana

(nenoregulēšana).

UZVEDĪBAS TAKTIKAS KONFLIKTAsituĀcijĀs

Konflikta situācijās cilvēki uzvedas un rīkojas dažādi. Iespējamas dažādas taktikas. Viss atkarīgs no konflikta tipa, oponentu resursiem. Taktikas izvēli lielā mērā nosaka vara un perspektīva. Vara ir faktors, kas nosaka partneru atšķirīgās pozīcijas saskarsmē. Ir dažādas varas: fiziskā spēka vara, statusa vara, materiālo resursu un informācijas vara, pieredzes vara, psiholoģiskā vara — oponents zina mūsu vājās vietas un prot ar mums manipulēt. Perspektīvu nosaka oponentu vēlēšanās vai nepieciešamība saglabāt attiecības. Ir labāk piekāpties partnerim, ja būsim ilgi no viņa atkarīgi. Var uzvarēt dotajā konfliktā, bet nākotnē zaudēt daudz vairāk. Ari partnera reālās varas nenovērtēšana var mums dārgi maksāt. Ir cilvēki, kuri konfliktus visu mūžu risina ar vienu taktiku, piemēram, vienmēr piekāpjoties vai cīnoties "līdz pēdējai asins lāsei", bet parasti taktikas tiek mainītas atkarībā no partnera un konflikta iemesla. Tas laikam ari ir visprātīgākais.

Visbiežāk sastopamās taktikas konflikta situācijās. [36] 1. Izvairīšanās no konflikta. Apsūdzētā puse cenšas mainīt tēmu, atsaucas uz laika trūkumu radušās problēmas apspriešanai. Vai ari saka: šeit nav tā vieta, kur noskaidrot attiecības, parunāsim vēlāk. Galvenais — atstāj "kaujas lauku". Šī taktika neatrisina konfliktu, atliek to. Viena puse bēg no atklātas sadursmes, ļauj partnerim "atdzist", pārdomāt savas pretenzijas. Cerība ir tāda, ka atliktā konflikta situācija kaut kā atrisināsies pati no sevis vai vismaz "piebremzēsies", zaudēs savu asumu. Cilvēks cenšas nivelēt konfliktu, nomierināt partneri, piekrītot viņa pretenzijām kaut vai tikai konkrētajā bridi un tīri ārēji. Reizēm šāda taktika iedarbojas, sevišķi, ja konflikta cēlonis nav nopietns un ir tikai nebūtisks "uzplaiksnījums" attiecībās. Bieži tomēr izvairīšanās no konflikta tikai attālina atrisinājumu, jo neapmierinātības priekšmets

90

netiek likvidēts, konfliktējošas puses ir tikai "atlikušas partiju". Ilga konflikta atlikšana nereti rada lavīnas efektu, savstarpējie aizvainojumi, neskaidrības attiecībās uzkrājas, negatīvā emocionālā spriedze pieaug. Bēgšanu no konflikta vienmēr nevajadzētu uzskatīt par gļēvulības izpausmi. Šo taktiku cilvēks var izvēlēties apstākļu spiests ■— apzinoties, ka viņam nav varas, svarīga ir perspektīva, uz pozitīvu dotā konflikta atrisinājumu cerību nav. Izvairīšanās no konflikta reizēm var demonstrēt ari vienaldzību pret partneri un viņa interesēm.

2.    Konkurence ir konflikta eskalācijas taktika. Neviens no oponen

tiem nerēķinās ar otra interesēm un viedokli, aktīvi aizstāv savu pozīciju,

argumentē un kontrargumentē. Konkurences bīstamība slēpjas tajā

apstāklī, ka puses var pāriet uz personiskiem apvainojumiem un cieņas

aizskaršanu, kad visi racionālie argumenti ir izsmelti. Konkurence nereti

noved pie situācijas, kad liekas, ka visi līdzekļi ir labi mērķa sasnieg

šanai. Konkurence prasa daudz nervu. Konkurences taktiku parasti

izvēlas ļoti spēcīgas, dominantas personības ar apņēmību un stingrību

lēmumos. Vai arī cilvēki, kuri ir apstākļu spiesti un izmisuma dzīti,

lielā stresā un ar augstu konflikta atrisināšanas motivāciju. Bieži konku

rences veidā konflikts uzšķiļas, kad viena puse ir uzkrājusi veselu kaudzi

sīkāku un lielāku aizvainojumu, saņēmusi spēkus, nobriedusi un izvirza

spēcīgus argumentus, kurus otrai pusei ir grūti noraidīt. Vienīgā konku

rences pozitīvā iezīme ir tā, ka ekstremālā situācija ļauj konfliktantiem

ieraudzīt vienam otra stiprās un vājās puses, apzināt patiesās vajadzības,

vēlmes un intereses. Divu pušu konkurencē parasti uzvar tas, kam ir

lielāka vara, resursi un mazāka perspektīvas — attiecību saglabāša

nas — vajadzība.

3.     Pielāgošanās taktika ir tāda konflikta risinājuma izstrāde, kura

apmierina vienas konfliktējošās puses intereses. Parasti šo taktiku

izmanto cilvēki ar mazāku varu un lielāku perspektīvas vajadzību nekā

partnerim. Reizēm ari visu statusu tālredzīgi cilvēki, kas, piekāpjoties

dotajā konfliktā, viņiem ne pārāk nozīmīgā, stimulē partnera piekāpša

nos kādā citā interešu sadursmes situācijā, kurā viņi būs patiesi ieinte

resēti. Šo taktiku reizēm sauc par "gudro sievu" taktiku. Šī taktika bieži

ir piemērotākā draugu un laulāto attiecībās. Taču jāņem vērā, ka mūžīga

piekāpšanās stimulē negatīvās enerģijas uzkrāšanos, rada frustrāciju

91

un vilšanos, aizvainojuma izjūtu. Pastāvīgi piekāpīgais cilvēks pēkšņi var "eksplodēt" pavisam negaidītā situācijā.

4.    Sadarbība — droši vien optimālais uzvedības veids konflikta

situācijā. Raksturīgs ar to, ka oponenti aktīvi meklē ceļus, lai varētu

abpusēji piemēroties, respektē un izzina viens otra intereses, vajadzības

un cenšas atrast sadarbības iespējas uz kopīga lēmuma pamata, lai abu

pušu vajadzības tiktu apmierinātas un intereses realizētas. Sadarboties

gatavi cilvēki ne tikai atrisina konfliktu, bet, noregulējuši attiecības,

veido nākotnes kooperācijas iespējas.

5.    Kompromiss — konflikta risināšanas taktika, kurā abas puses

upurē daļu savu interešu otras labā; savstarpēji piekāpjas, apzinoties,

ka abas ne tikai zaudēs, bet arī iegūs, ja tiks panākts abus oponentus

vairāk vai mazāk apmierinošs lēmums, kas "atbrīvos rokas" un pavērs

tālākas konstruktīvas darbības iespējas. Kompromisa taktika ir plaši

izplatīta biznesa sfērā, draugu, laulāto vidū.

6.    Konfliktēšana konfliktēšanaspēc. Dīvaina taktika, kuru izmanto

cilvēki, kuri izjūt baudu kašķējoties un strīdoties. Viņus iepriecina

iespēja izkliegties un situācijas, kad uz viņiem kliedz. Šo taktiku vis

biežāk izmanto psihopāti un sociopāli, kuri ar tās palīdzību samazina

iekšējo emocionālo spriedzi.

STARPPERSONU KONFLIKTU ATRISINĀŠANAS "ČETRU SOĻU" METODE

Par šo metodi Rīgā referēja ASV psihologs Daniels Dana. Ļoti tuva tai ir K. Saslaka konfliktu risināšanas metode.

D. Dana atzīmē, ka jau cilvēces priekšvēsturē (vēl dzīvnieku barā) cilvēkiem ir izveidojušās divas reakcijas uz draudiem un pretenzijām — cīņa vai bēgšana. Šīs instinktīvās reakcijas saglabājas arī mūsdienu cilvēkā un ļauj konflikta situācijās pieņemt lēmumus ļoti ātri. Mūsdienu organizācijās bēgšana ir izvairīšanās no kontaktiem, nerunāšana, neatbildēšana uz jautājumiem. Cīņas reakcijas mūsdienu variants ir varas demonstrēšana: draudi, sūdzību rakstīšana, žēlošanās vadībai, vairāku cilvēku apvienošanās pret vienu, aizsteigšanās priekšā (pirma-

92

jam nosūdzēt), tenkošana, aprunāšana. Diemžēl šo instinktīvo reakciju lietošana var radīt smagas sekas. Abas šīs reakcijas ir neefektīvas, jo eskalē konfliktu un bojā attiecības. Šīs reakcijas var tikt nosauktas par "sliktajiem refleksiem". "Slikto refleksu" pamatā ir trīs sociālās percepcijas neprecizitātes konflikta situācijās.

1.      Zaudētāja —• uzvarētāja ilūzija. Priekšstats par to, ka konfliktā

tikai viens var būt ieguvējs, otram noteikti ir jāzaudē. Lielākā daļa

cilvēku ir pārliecināti, ka tas tā ir, bet parasti tā nav. Faktiski abas puses

var būt ieguvējas.

2.     «Sliktā cilvēka» ilūzija. Mēs saskatām konflikta cēloņus otra

cilvēka trūkumos, viņa sliktajās īpašībās. Konflikta gadījumā mēs

uzskatām par nepieciešamu likvidēt šīs cilvēka sliktās īpašības, jo tikai

tā mēs varam konfliktu atrisināt. Parasti šī ilūzija ir abpusēja.

3.      Strupceļa ilūzija. Konflikta situācija šķiet bezcerīga, tā nav

atrisināma, un cilvēkam ar to ir jāsamierinās. Šīs ilūzijas, pēc D. Dana

domām, ir ģenētiski ieprogrammētas un kopīgas visiem cilvēkiem

pasaulē. D. Dana uzskata, ka nav bezcerīgu konflikta situāciju, ja tie ir

racionāli apzināti. Konfliktā nav obligāti vienam jāzaudē un otram

jāuzvar. Nav obligāti jāmaina otrs cilvēks (pieaugušu cilvēku mainīt ir

tikpat kā neiespējami, ja tikai viņš pats negribēs mainīties). Var pat

saglabāt savas perceptīvās ilūzijas un tomēr konfliktu atrisināt. Ir trīs

racionālā konflikta līmeņi: krīze, sadursme un uzplaiksnījums. Ar pēdējā

risināšanu nav vērts nodarboties, tam nevajadzētu pievērst uzmanību

kā jau gadījuma konfliktam. Krīzes gadījumā, kad konflikts draud ar

pilnīgu attiecību saraušanu, nepieciešams starpnieks, kurš palīdzētu

krīzi novērst, trešā puse, miertiesnesis — konfliktologs, psihologs. Kad

krīzes situācijā ir, piemēram, pāris, kas nolēmis šķirties, divas firmas,

kas gatavas tiesāties.

«Četru solu» metode ir domāta vidējam konflikta līmenim — sadursmei. Šeit var būt klāt trešā persona, bet var arī nebūt. Viens no oponentiem pats var uzņemties iekšējā starpnieka lomu.

Pirmais solis — vajag atrast laiku un iespēju aprunāties ar oponentu. Ja cilvēku starpā nav komunikācijas, nebūs ari konflikta risinājuma. Ir jārada apstākļi komunikācijai. Pastāv divi pamatlikumi, kuriem jau iepriekš jāpiekrīt abiem konfliktantiem. Šie divi pamatlikumi it kā

93

nepieļauj "slikto refleksu" lietošanu. Pirmais likums: mes neatkāpsimies no sarunu iespējas, mēs neizvairīsimies no komunikācijas. Otraislikums: mēs neizmantosim draudus un varu, lai uzvarētu. Mēs esam dabas būtnes, akcentē amerikāņu psihologs, mēs nevaram pārveidot savas uztveres un emocijas, kas ir ģenētiski ieprogrammētas, taču mēs varam mainīt savu izturēšanos. Cilvēki ar normālu psihi ir spējīgi izvēlēties savu izturēšanās veidu. Pat tad, ja otrs cilvēks man nepatīk, es jūtu stipras antipātijas, tomēr es varu atrast iespēju ar viņu runāt. Pat tad, ja man ir konflikts ar vadītāju, viņš var atrast izturēšanās veidu, lai nepiespiestu mani, lai nedominētu sarunā. Vēl jo vairāk, ja es pats esmu vadītājs un man ir iespēja izvēlēties.

Otrais solis. Vajag atrast laiku un vietu, kur šī saruna varētu notikt. Šeit ir divi nosacījumi. Pirmais —jāatrod pietiekami daudz laika (vidēji nopietna konflikta gadījumā — ne mazāk par stundu). Otrais — jāizvēlas tāda vieta, kur neviens netraucēs (telefons, televizors, bērni, radi, apmeklētāji u. c).

Trešais solis — pati saruna. Sarunā tās iniciatoram ir jāpilda divi uzdevumi. Pirmais —jāseko, lai netiktu pārkāpti divi pirmā soļa likumi. Otrais —jāatbalsta samierināšanās reakcijas. Nekādā gadījumā nedrīkst palaist tās garām. Ja sarunā piedalās trešā puse, tad tam seko starpnieks.

Pirmie trīs sarunas soļi ir pašsamierināšanās process. Ja abas konfliktējošās puses ievēro likumus un nosacījumus, aug to psihiskie spēki, parādās "izrāviena iespējas", lai mainītu attieksmi vienam pret otru. No pretiniekiem konfliktanti kļūst par partneriem, cilvēkiem, kuri kopā meklē aktuālās problēmas atrisinājumu, sadarbojas. Ja netiek panākts šis lūzums, konfliktu nevar atrisināt, tas "iestrēgst" vai pat padziļinās. Jāņem vērā, ka katra cilvēka zemapziņā ir spēki, kas tiecas uz harmoniju, vajag tikai tos prast izmantot. Taču jāapzinās, ka lūzuma punkti, "izrāviens" ir tikai ievirzes mūsu attieksmē, tās vēl nav izmaiņas mūsu uzvedībā, mūsu rīcības veidā. Tāpēc nepieciešams ceturtais solis.

Ceturtais solis — vienošanās panākšana. To sagatavo trešais solis. Laba vienošanās paredz trīs nosacījumus.

1.   Vienošanās ir sabalansēta: neviens nav ne uzvarētājs, ne zaudētājs

uz cita rēķina. Abas puses ir ieguvušas vismaz kaut ko.

2.   Abi cilvēki vienojas par tālāko uzvedību, par to, kā viņi tālāk

94

izturēsies viens pret otru. Vienošanas ir virzīta uz nākotni, un tāpēc šeit nevajag pieminēt to, kura dēļ izcēlās konflikts.

3. Labas vienošanās raksturojums ir ari tas, ka tā tiek fiksēta: uzrakstīta uz papīra, ierakstīta, piemēram, magnetofona lentē, lai vajadzības gadījumā to precīzi varētu atsaukt atmiņā. Ja sarunā piedalās starpnieks, tad viņš fiksē vienošanos un rūpējas par tās sabalansētību. Lai "četru soļu" metode varētu darboties, nepieciešami daži priekšnoteikumi:

1)     konflikts ir starp divām personām,

2)  cilvēku attiecībām ir un var būt vēsture (attiecības turpinās pro

cesā),

3)     abas puses piedalās sarunā fiziski (piemēram, tās nepārstāv

advokāti),

4)  abi konfliktanti ir līdzvērtīgā situācijā (pozīcija "blakus"). Lai šī

metode varētu darboties, partnerim ar augstāku varas potenciālu ir

"jānolaižas" no sava statusa augstumiem,

5)     abām personām ir jābūt psihiski normālām, tās nedrīkst būt

alkohola vai narkotiku reibumā.

DIALOGA SPECIFIKA KONFLIKTRISINOŠAJAKOMUNIKĀCIJĀ

Pats grūtākais un svarīgākais "četru soļu" metodē, protams, ir trešais solis — pati saruna. Tāpēc aplūkosim to pamatīgāk.

Ja mēs esam dialoga iniciatori, sarunas plānu vajadzētu iepriekš pārdomāt. Ievadā būtu vēlams izteikt atzinību cilvēkam par to, ka viņš ir devis piekrišanu sarunai ar mums. Tālāk nepieciešams izrādīt optimistisku noskaņu, ka rezultāts tiks sasniegts un mēs atradīsim izeju no sarežģītās situācijas. Šī suģestēšana, emocionālā iespaidošana ir īpaši nozīmīga, ja partneris šaubās, ir skeptiski noskaņots. Lietderīgi ir taktiski atgādināt par pamatnoteikumiem sarunā. Tālāk nepieciešams pašam objektīvi un konkrēti definēt sarunu priekšmetu. Pieņemsim, ka pasniedzējs runā ar studentu, kurš auditorijā ir uzvedies agresīvi, izaicinoši. Šajā gadījumā sarunas priekšmets būs par to, kā studenta uzvedība ietekmē pasniedzēja iespējas vadīt nodarbību.

95

Pēc sarunas priekšmeta definīcijas vajadzētu uzaicināt partneri aprakstīt radušos problēmu no viņa viedokļa, lai noskaidrotu, kā otra puse uztver konflikta priekšmetu. Šis uzaicinājums ievada dialogu. Pati galvenā iemaņa, kas vajadzīga dialogā, ir aktīvās klausīšanās realizācija, prasme sadzirdēt partneri. Mums jābūt gataviem izdzirdēt par sevi ļoti nepatīkamas lietas. Jācenšas reaģēt ne pārāk emocionāli un nepārtraukt partneri. Jādod iespēja cilvēkam izteikt savas negatīvās jūtas, kas nospiež un nomāc, stimulē konfliktējošo uzvedību. Otrā noderīgā iemaņa ir pozitīvas attieksmes demonstrācija pret savas jūtas un domas izsakošo partneri kā pretstats agresivitātei. K. Saslaka īpaši uzsver neverbālās komunikācijas nozīmi dialogā. Klausoties jācenšas emocionāli atbalstīt partneri, ieņemt "atvērtās" pozas, neslēpt plaukstas, uzturēt vizuālo kontaktu. Dialoga uzdevums ir noskaidrot konfliktantu patiesās vajadzības un mērķus. Dialogā ari mums ir jāatklāj partnerim savas patiesās intereses un jūtas, nedrīkst izvairīties par tām runāt, ja vēlamies panākt efektīvu konflikta atrisinājumu. Taču, ja esam konflikta atrisināšanas iniciatori, mūsu izteikumiem vajadzētu būt emocionāli līdzsvarotiem, savaldīgiem un konkrētiem. Nevajag baidīties būt vaļsirdīgam ar partneri. Cilvēks, kas atklāti runā par savām vēlmēm un jūtām, kļūst saprotams sarunu biedram, stimulē partnera empātiju.

Dialoga uzdevums ir veicināt konflikta atrisināšanu. K. Saslaka akcentē "smadzeņu vētru" (brainstorming) kā vienu no optimāla risinājuma atrašanas līdzekļiem. "Smadzeņu vētru" — ideju producēšanu mēs varam panākt ar atvērtajiem jautājumiem partnerim: "Kā, pēc jūsu domām, mēs varētu apmierināt savas intereses?", "Kādu jūs saskatāt izeju no dotās situācijas?", "Ko mēs abi varētu darīt lietas labā?" u. c. Ideju ģenerēšanā, protams, varam piedalīties ari mēs paši. Prasmīgi lietotas partnera ieinteresēšanas un pārliecināšanas metodes var sekmēt konflikta atrisināšanu.

Jārēķinās, protams, ari ar to, ka "smadzeņu vētra" var novest mūs pie secinājuma, ka pagaidām optimālu konflikta atrisinājumu mēs nesaskatām un viss ir jāsāk no gala. Un tomēr pat tāds it kā neveiksmīgs lēmums ir labāks par infertu — konflikta nēsāšanu un pārdzīvošanu sevī, kas draud mums ar infarktu vai kuņģa čūlu.

D. Dana uzskata, ka dialogā ir divas stadijas — konfrontācijas

96

stadija, kura oponenti pretstata savas velmēs un intereses, un samierināšanās stadija, kad cilvēki meklē konflikta atrisināšanas iespējas. Pirmā fāze pāriet otrajā spontāni. Ir četri spēki, uzsver konfliktologs, kuri atbalsta saskaņu un sekmē konflikta atrisināšanu.

1.    Nogurums no tā, ka mums ir konflikts ar oponentu.

2.    Vēlēšanās sasniegt harmoniskas attiecības, vajadzība pēc miera.

Šī vēlēšanās mums ir, lai gan ir arī cita — mums gribas, lai konflikta

atrisinājums būtu mums izdevīgs.

3.    Katarse — atbrīvošanās no sasprindzinājuma, kas seko izteikšanās

periodam, emocionāla "izlādēšanās".

4.    "Kavēšanas" reflekss. Dzīvniekiem plēsoņām tas ir iedzimts, bet

parādās ari cilvēkam. Ja mums ir nožēla par konfliktu ar partneri un

viņš to apzinās, tad visdrīzāk ari oponentam radīsies vēlēšanās konfliktu

mazināt un nevis izrādīt klaju agresivitāti.

Konfliktrisinošajā saskarsmē svarīgi ir ļaut šiem spēkiem darboties, jūtīgi reaģēt uz visiem samierināšanās signāliem.

M. Argails apgalvo, ka visas negatīvās emocijas un konflikti rodas no tā, ka cilvēki netiek pietiekami mīlēti. Konfliktrisinošajā dialogā pats galvenais ir nodibināt draudzīgas attiecības. Vēlams sākt ar maigu komplimentu partnerim. Ir trīs sfēras — izskats, īpašums, raksturs, — kurās mēs vienmēr varam atrast kaut ko tādu, kas runā par labu oponentam (kaut vai tikai vienā). Ar uzslavu mēs pārsteidzam cilvēku, kas tradicionāli gatavojas konfrontācijai, un iegūstam kontroli pār situāciju, laiku un arī konflikta atrisinājumu. Konflikta situācijā, akcentē angļu psihologs, galvenais nav viedokļi un fakti, bet gan sarunu biedru jūtas. Jāpalīdz partnerim atbrīvoties no emocionālās spriedzes ar laipnību, ieinteresētību viņā pašā un viņa problēmās, aktīvo klausīšanos, maksimāli jāizmanto kompromisa taktika.

NEKAITĪGA EMOCIJU "IZLĀDĒŠANA"KONFLIKTU GADĪJUMOS

Neviens cilvēks nenodzīvo savu mūžu pilnīgi bez konfliktiem. Ar konfliktiem parasti ir saistītas sevišķi spēcīgas emocijas, jo konflikti

97

tomēr ir ekstremālas saskarsmes situācijas. Kamēr esam paruzbudināti un negatīvu emociju pārņemti, grūti cerēt uz veiksmīgu konflikta atrisināšanu. Tam nepieciešama "vēsa" galva. Jāprot atbrīvoties no liekās spriedzes, nekaitējot sev un lietai, neprovocējot partnera atbildes agresiju, kuru varētu izraisīt mūsu negatīvo emociju noreaģēšana uz oponentu. Vienmēr jāatceras, ka saskarsmē darbojas "emociju atgriezeniskais likums", kura būtību labi izsaka latviešu sakāmvārds "Kā mežā sauc, tā atskan".

Pastāv divi nekaitīgi emociju "izlādēšanas" veidi — vizualizācija un muskulārā reaģēšana (objekta aizstāšana).

Ja partneris mums ir radījis dusmas, saniknojis, nokaitinājis, izturējies pret mums nicinoši un pazemojoši, un sevišķi tad, ja viņš ir mūsu priekšnieks vai nozīmīgs radinieks, no kura gaidām mantojumu, varam izmantot vizualizāciju, lai "izlādētu" savu agresiju. Ar iztēles, fantāzijas palīdzību varam iedomāties visu, ko mēs gribētu ar viņu izdarīt: pakārt aiz ļaunās mēles, sadedzināt sārtā, piekaut līdz zilumiem. Varam iedomāties nepatīkamo cilvēku galīgi muļķīgā un neveiklā situācijā: "tusnītis spēlē tenisu", "augstais ierēdnis kā vabole rāpo pie bargās laulenes kājām". Galvenais, ka neietērpjam savas negatīvās emocijas vārdos, bet mūsu neverbālos kodus nejūtīgais partneris diez vai sapratīs, toties mēs atgūstām pašapziņu un varam aukstasinīgi turpināt dialogu.

Laba metode ir arī negatīvo emociju muskulārā noreaģēšana. Pēc saskarsmes ar augstprātīgu, agresīvu partneri varam pacensties tīri fiziski atbrīvoties no spriedzes — noiet 10 kilometrus kājām, ar rokām izmazgāt pāris nedēļas krājušos veļu, sarīkot skriešanās sacensības ar savu dogu. Varam aizstāt dominanto "iedomu vāceli" ar spilvenu un kārtīgi to samīcīt, saplēst pāris apnikušus šķīvjus vai dažas vecas avīzes līdz mikroskopiskiem gabaliņiem. Galvenais, ka nedarām to "bīstamā" subjekta klātbūtnē. Šajās darbībās mēs gluži fiziski "attīrām" savu organismu no negatīvās spriedzes un nepieļaujam konfliktu uzslāņo-šanos. Nākamreiz satiekot nepatīkamo personu, mēs jau uztversim viņu samērā vienaldzīgi, divreiz īsti dusmoties par vienu un to pašu nevar — emocijas jau ir "izlādētas".

Nobeigumā neliels tests, kurš palīdzēs jums noteikt savas uzvedības taktikas konfliktu situācijās [36], apzināt, kurām jūs dodat priekšroku,

98

kuras tikpat ka neizmantojat. Atbildot necentieties atcerēties savu reakciju uz pēdējo vai pašu lielāko konfliktu savā dzīvē. Labāk iztēlojieties savu parasto uzvedību konflikta situācijās pēdējos 3—5 gados. Dodiet pirmo atbildi, kura jums ienāk prātā, jo tā parasti ir vispatiesākā. Necentieties ari pārdomāt, kuru taktiku būtu vispareizāk izmantot. Nav viennozīmīgi pareizu vai nepareizu taktiku, viss ir atkarīgs no konkrētās konflikta situācijas.

Aizpildiet tabulas rūtiņas, izmantojot ciparus no 1 (visbiežāk izmantojamā taktika) līdz 5 (visretāk izmantojamā taktika). Ja divas taktikas izmantojat vienlīdz bieži (reti), lieciet tām vienādus ciparus.

TESTS MANA TAKTIKA KONFLIKTA SITUĀCIJĀS

TAKTIKA

Izmantoju visbiežāk

Izmantoju diezgan bieži

Izmantoju visai reti

Tikpat kā neizmantoju

Konkurence. Es aktīvi aizstāvu savas intereses

Izvairīšanās. Es cenšos izvairīties no konfliktiem vai nivelēt tos

Pielāgošanās. Es cenšos piekāpties partnerim

Sadarbība. Es cenšos panākt vienošanos, kas apmierina abas puses

Kompromiss. Es cenšos panākt lēmumu, kas balstās uz abu pušu piekāpšanos

Pārdomājiet testa tabulas rezultātus! Vai jūsu uzvedības taktika konflikta situācijās ir pietiekami elastīga? Cik komfortabli jūs jūtaties, izmantojot kādu taktiku? Vai ir nepieciešams kaut ko mainīt jūsu uzvedībā konflikta situācijās? Ja nepieciešams — mainiet!

99

XI. PARTNERIU TIPI UN KOMUNIKĀCIJAS ĪPATNĪBAS AR TIEM

Saskarsmē mums nākas iepazīt ļoti daudzus cilvēkus. Katrs no viņiem ir personība un atšķirīgs no citiem, un tomēr cilvēkos var saskatīt arī kopīgas iezīmes. Apvienojot šīs iezīmes, var izdalīt partneru sociālpsiholoģiskos tipus. Saskarsme būs efektīvāka, ja mēs pārzināsim ne tikai kontaktu vispārējās likumsakarības, kuras jāievēro, sarunājoties ar ikvienu cilvēku, bet ņemsim vērā arī partnera tipoloģiskās īpatnības, kas nosaka komunikācijas specifiku. Pēc dominējošās pazīmes komunikatīvajā uzvedībāA. Dabrovičs [19] izdala šādus partneru tipus: dominantais partneris un nedominantais partneris, mobilais un rigidais partneris, partneris ekstraverts un partneris intraverts.

Komunikācijas īpatnības ar dominanto partneri

Par dominantu sauc cilvēku, kurš saskarsmē noteikti cenšas ieņemt psiholoģisko pozīciju "no augšas". Viss viņa uzvedībā — poza, žesti, tonis, izteikšanās vieds — demonstrē vēlēšanos ietekmēt mūs, uzspiest mums savu viedokli. Dominantais partneris ir pašpārliecināts, nereti agresīvs, viegli pārtrauc mūs sarunā, taču neļauj pārtraukt sevi, paaugstina balsi un piespiež sevi noklausīties līdz galam. Ja šī tipa partneris mums kaut ko skaidro, tad cenšas savu informāciju burtiski "iedzīt" mūsu galvās, noteikti interesējas par to, cik labi mēs esam viņu sapratuši. Ja viņš uzklausa mūsu paskaidrojumus, tad vai nu uzdos simts un vienu

100

precizējošu jautājumu, vai ari visādi demonstrēs, ka sen jau visu sapratis un tālāk skaidrot kaut ko nav vajadzības.

Ja dominantajam partnerim ir domstarpības ar mums, viņš cenšas "iedzelt", ironizēt, ir ass un pat rupjš vai ari augstprātīgi noslēgts. Viņš bez problēmām var pārtraukt sarunu pusvārdā. Dominantais partneris var būt arī rafinēti pieklājīgs, taču mēs tik un tā sajutīsim, ka saruna ir beigusies.

Ja arī mēs paši esam dominantas personības, sarunā ar dominantu partneri mums jābūt īpaši meistarīgiem, jo domstarpības viegli var provocēt konfliktu, un tādējādi var sabojāties attiecības un rasties naidīgums.

Vajadzētu zināt, ka dominanti partneri patiesībā ciena tos cilvēkus, kuri prot būt izturīgi un nepadodas viņu spiedienam. Sarunā ar dominantu partneri tāpēc vajadzētu saglabāt "vēsu prātu", neatbildēt ar agresiju uz viņa dominances izpausmēm, neapkarot un neizzobot tās. Kontaktu laikā mierīgi izsakām savu viedokli, argumentējam un kontrargumentējam, cenšamies nepievērst īpašu uzmanību partnera "spēka paņēmienu" demonstrācijām, koncentrējam uzmanību uz pašu sarunas saturu. Ne vienmēr tas ir viegli, jo "pieaugušo" mūsos aizskar dominantā partnera uzvedība, tomēr pūles atmaksājas. Redzot mūsu neatkarīgo un absolūti pieklājīgi izteikto pozīciju, dominantais partneris galu galā sāk rēķināties ar to, kļūst pieejamāks, pāriet no psiholoģiskās dominēšanas pozīcijas uz pozīciju "blakus", kura atļauj risināt sarunu konstruktīvi.

Komunikācijas īpatnības ar nedominantu partneri

Nedominantais partneris ir pretstats dominantajam. Viņš ir delikāts, taktisks, kautrīgs, sarunā cenšas ieņemt psiholoģisko pozīciju "no apakšas". Nedominantajam partnerim krietni jāsadūšojas, lai uzsāktu sarunu. Šis partnera tips ir ļoti jūtīgs pret jebkurām mūsu spēka izpausmēm, viegli piekāpjas, apjūk, zaudē drosmi. Sarunas laikā viņš neuzdrošinās mūs pārtraukt, pacietīgi klausās, neprotestē, kad mēs viņu pārtraucam. Bieži vien nedominantajam partnerim zināšanu ir vairāk nekā mums, taču sava bikluma un neizlēmīguma dēļ viņš viegli zaudē

101

domas pavedienu, ar grūtībām atrod argumentus sava viedokļa aizstāvēšanai. Šis partneris baidās mūs aizvainot, izvairās no strīda.

Tikai labvēlīgas un mierīgas sarunas gadījumā nedominantais cilvēks paliek drošāks, atļaujas mūs pārtraukt, iebilst un aizstāvēt savas domas. Nedominanto partneri sarunā vajadzētu uzmundrināt, stimulēt, psiholoģiski atbalstīt. Labāk ar neverbālās komunikācijas palīdzību — smaidu, ieinteresētu skatienu, uzmanības pozu. Nedominantajam partnerim jāpalīdz "atvērties", jo pretējā gadījumā varam zaudēt nozīmīgu informāciju. Nedominanto partneri iedrošina uzslava, tikai tai jābūt patiesai. Jebkuru divkosību, tukšus glaimus šis visai smalkas dvēseles cilvēks nepieņem, tie var izraisīt pilnīgu neuzticēšanos. Nedominantajam cilvēkam bieži ir grūti pieņemt lēmumus, vislabprātāk viņš to uztic citiem. Kad sarunā jūtam, ka nedrošais partneris atbildību par kādas savas problēmas risinājumu grib uzvelt uz mūsu pleciem, nevajadzētu tomēr izlemt viņa vietā. Vēlams palīdzēt apjukušajam cilvēkam izanalizēt viņa problēmu, apspriest risinājuma variantus, mēģināt pārliecināt cilvēku par to, ka viņa paša spēkos ir pieņemt saprātīgu lēmumu. Sarunā ar nedominantu cilvēku mums jābūt īpaši saudzīgiem, taktiskiem, jo šie cilvēki ir viegli ievainojami, ļoti jūtīgi.

Dominantais un nedominantais partneris, protams, ir galējie varianti. Dzīvē reālais saskarsmes partneris ne vienmēr būs izteikti dominants vai nedominants, bet tomēr kādas no šīm iezīmēm prevalēs, tad arī lietderīgas būs minētās rekomendācijas.

Komunikācijas īpatnības ar mobilo partneri

Mobilais partneris ir dzimis komunikants. Pietiek ar vienu mirkli, lai viņš iekļautos sarunā. Taču tikpat ātri, kā viņa uzmanība jums pievēršas, tā var arī novērsties, un jūs ievērojat, ka partnera skatiens kļūst "tukšs", viņa domas lido citur. Taču pēc pirmā jūsu vārda mobilais cilvēks atkal pievēršas jums. Viņa runa ir ātra, pat steidzīga, mīmika ļoti dzīva, žestikulācija ekspresīva. Kaut ko pateicis, pajautājis, partneris nepatvaļīgi steidzina jūs ar atbildi. To rāda viņa seja, nepacietīgais skatiens, žesti. Ja jūsu replika kavējas vai ari tā ir pārāk gara, partnerim

102

kļūst garlaicīgi. Viņš steidzas iespraust kādu savu vārdu jūsu sacītajā, pateikt priekšā atbildi, nobeigt frāzi jūsu vietā. Pats mobilais partneris izsakās visai nevērīgi, izlaiž vārdus, nepievērš daudz uzmanības sīkumiem un detaļām. Viņam šķiet, ka jūs viņu ari tāpat sapratīsiet. Galvenais ir būtība; detaļas un to vārdiskais "ietērps" mobilajam partnerim liekas mazsvarīgi. Ilga vienas tēmas apspriešana nogurdina, mobilais partneris pārorientējas uz blakus tēmām, cenšas pastāstīt kādus interesantus gadījumus vai notikumus, atcerēties kādu tēmai pieskaņotu anekdoti, lai izpušķotu sarunu, lai piešķirtu sarunai daudzkrāsainību. Sarunā mobilais partneris viegli pāriet no viena temata uz citu. Kad jūs kopā apspriežat kādu jautājumu, risināt problēmu, mobilais partneris izvirza vienu ideju pēc otras, priekšlikumi birst kā no pilnības raga, neviena no tiem viņam nav pa īstam žēl, viņš atkal izvirza citus. Izbeigt sarunu ar mobilo partneri ir tikpat viegli kā uzsākt; viņš nav sevišķi prasīgs kontaktu formas, rituālu un ceremoniju ziņā.

Ja kontaktu partneris ir izteikti mobils, vajadzētu rīkoties tā — sarunas sākumā pieskaņoties viņa ātrajam tempam, lai arī tas samazina komunikācijas saturīgumu. Pēc tam pamazām ierobežot savu repliku biežumu un ātrumu, stimulējot partneri ieklausīties jūsos, koncentrēt uzmanību. Izraisījuši mobilā partnera interesi, "nobremzējuši" viņu, varat atgriezties pie sarunas sākuma un precizēt to, kas palika neskaidrs, kam pārskrējāt pāri. Iniciatīva sarunā ar mobilo partneri ir jāuzņemas jums. Ja jūs šādu iniciatīvu neizrādīsiet, saruna var neizdoties, un jūs šķirsieties apbēdināti un vīlušies viens otra intelektuālajās spējās un cilvēciskajās īpašībās. Mobilais partneris ir "jābremzē", taktiski jāatgriež atpakaļ pie apspriežamajiem jautājumiem, ja partneris novirzās no tēmas. Kontaktu saturīgumu paaugstināt palīdz precizējošie jautājumi partnerim, kuri sekmē viņa viedokļa noskaidrošanu. Jautājumiem un replikām, ņemot vērā mobilā partnera īpatnības, vajadzētu būt īsiem, bet saturīgiem.

Komunikācijas īpatnības ar rigido partneri

Rigidais partneris ir lēns un inerts. Viņam nepieciešams laiks, lai iekļautos sarunā. Ja rigidais partneris, pirms jūs viņu uzrunājāt, bija ar

103

kaut ko aizņemts, viņš sākuma pabeigs iesākto un tikai pēc tam pievērsīsies jums. Pirms sarunas sākšanas viņš ilgi jūs pētīs, novērtēs, gatavosies kontaktam. Kā smags svārsts, inertais cilvēks iekustas lēnām, bet, sācis kustēties, dara to pamatīgi. Viņš ir "fundamentāls" sarunā: klausās uzmanīgi, runā lēni un pārdomāti. Savas domas izsaka precīzi, pievēršot uzmanību detaļām un pat sīkumiem. Jums var likties, ka šie sīkumi ir maznozīmīgi, bet rigidais partneris domā citādi. Katru savu frāzi šis sarunu biedrs cenšas pateikt pēc iespējas precīzāk, tā, lai katrs vārds būtu savā vietā. Viņš ilgi meklē visprecīzāko vārdu, stiepj "ēēēēēē", "mmmmmmm", sarunā "mīdās uz vietas". Laimīgi atradis meklēto vārdu, izteicienu, rigidais partneris to noteikti ne vienreiz vien atkārtos, "izgaršos".

Viņš nemīl, ka viņu pārtrauc sarunā. Tas viņam liekas netaisnīgi, jo viņš taču jūs nepārtrauca, klausījās pacietīgi.

Ja jūs pārāk steidzaties sarunā, gribat apspriest uzreiz vairākas problēmas, pārejat uz blakus tēmām, rigidajam partnerim tas nepatīk, viņš viebjas: jūs atstājat viņam nenopietna cilvēka iespaidu. Ja, risinot kādu uzdevumu, jūs izvirzāt vienu versiju pēc otras un tūlīt pat atsakāties no tām kā nepietiekami pārdomātām, rigidais partneris var noturēt jūs par slikti audzinātu pļāpu. Kad jums liekas, ka saruna ir galā, viss apspriests un pārrunāts, rigidais partneris bieži vēl un vēl turpina iedziļināties detaļās. Reizēm tam ir jēga, jo gadās, ka viena nepārdomāta detaļa vai sīkums padara kopīgi pieņemto lēmumu par nederīgu un problēmas apspriešana jāsāk no jauna.

Rigido partneri izvest no pacietības ir diezgan grūti, viņš valda pār sevi. Taču, ja jums tomēr ir izdevies aizkaitināt rigido sarunu biedru, tad sargieties! Strīdā viņš ir tikpat pamatīgs cik jebkurā citā savā nodarbē. Nebūs viegli viņu "pārstrīdēt". Der atcerēties arī to, ka rigidie cilvēki samērā bieži mēdz būt ļaunatminīgi.

Ja jūs pats esat mobilā tipa cilvēks, saskarsme ar rigido partneri var jūs nokausēt. Pat izbeigt sarunu ar viņu nav viegli. Šim sarunu biedram nozīmīgas ir atvadu ceremonijas un rituāli. Gadās, ka vēl gaitenī, pavadot jūs līdz durvīm, rigidais partneris turpina iesākto sarunu, vēlreiz un vēlreiz saliek visus punktiņus uz "i", atgādina par no pieņemtajiem lēmumiem izrietošām sekām, saistībām un pienākumiem. Pēc jūsu

104

aiziešanas rigidais partneris vel ilgi pārdomās un analizēs notikušo sarunu.

Ja jūsu sarunu biedrs pieder pie rigidā tipa, ar to ir jārēķinās un jāapbruņojas ar pacietību. Steidzināt viņu, izrādīt nepacietību nozīmē tikai bojāt attiecības un neko nepanakt. Jāpieņem partneris tāds, kāds viņš ir, un jāpiemērojas viņam. Tāds viņš ir no dabas, un jūs viņu nepārveidosit. Sarunā rigido partneri nevajadzētu pārtraukt, teikt viņam priekšā meklējamos vārdus, nobeigt frāzes viņa vietā, jo tas cilvēku var aizvainot. Sevi "jātur grožos", jāizsakās īsi, skaidri un pārdomāti. Nav jābaidās no pauzēm sarunā, rigidais partneris ir pacietīgs. Viņa iecietība ļauj jums sakopot domas, veikt saturīgu argumentāciju. Sarunā ar rigido partneri vēlams nenovirzīties no tēmas, nepazaudēt sarunas pavedienu, uzmanīgi klausīties, viennozīmīgi izteikties.

Komunikācijas īpatnības ar partneri ekstravertu

Par ekstravertuŠveices psihologs K. G. Jungs nosauca cilvēku, kura uzmanība pievērsta galvenokārt ārējās pasaules objektiem, citiem cilvēkiem. Ekstraverti ir impulsīvi, iniciatīvas bagāti, darbīgi, sociāli adaptēti, viņiem raksturīga elastīga uzvedība un augsta sabiedriskuma pakāpe. Kontaktu sfēra ir ekstraverta dzimtā stihija. Ja nav neviena, ar ko parunāt, ekstraverts skumst, garlaikojas. Viņam gandrīz vienmēr ir nepieciešams partneris — gan tad, kad ir priecīgi ap sirdi, gan tad, kad ir skumji. Šim partnerim šķiet, ka viņš ir spējīgs saprast katru, un citi cilvēki noteikti sapratīs viņu. Ekstraverts imponē cilvēkiem ar savu gatavību uzklausīt, saprast, izrādīt līdzjūtību, palīdzēt. Diemžēl ekstraverta draudzīgums un izpratne reizēm mēdz būt virspusīgi. Vienas un tās pašas sejas ekstravertu nogurdina, viņam nepieciešama daudzveidība —- jauni partneri un jauni kontakti. Ekstraverts ir ziņkārīgs, viņu piesaista citu cilvēku personīgās dzīves noslēpumi un sabiedrisko notikumu aizkulises. Viņam patīk "paspīdēt" citu cilvēku vidū ar savu erudīciju, pamēļot un ari patenkot. Tāpēc gadās, ka ekstraverts izpļāpā viņam uzticētos noslēpumus. Ne aiz ļauna prāta, bet tikai, lai iegūtu citu cilvēku uzmanību. Ekstraverts vēlas, lai apkārtējie par viņu runātu,

105

lai viņš būtu uzmanības centra, tāpēc bieži vien atļaujas ekstravagantus gājienus, ekscentriskus izteicienus, neparastu apģērbu. Iesākt un pabeigt sarunu ar ekstravertu nav grūti. Viņam patīk labvēlīga kontaktu gaisotne, tāpēc viņš mēdz sacīt partnerim patīkamas lietas. Arī pret sevi ekstra-verts gaida labu attieksmi. Strīdus ekstravertais partneris cenšas pēc iespējas ātrāk izbeigt, viņš prot piedot un izlūgties piedošanu, lai atjaunotu draudzīgas attiecības.

Kontaktos ar ekstraverto cilvēku svarīgi ir saglabāt savstarpējo simpātiju atmosfēru. Viņa pārmērības, ziņkārību, vēlmi būt uzmanības centrā var ierobežot ar vieglas ironijas palīdzību. Šis partnera tips ir visi jūtīgs pret ironisku toni, viņš baidās kļūt smieklīgs, jo tas varētu kaitēt viņa pašcieņai. Ekstravertais partneris parasti ir ļoti emocionāls. Nopietnā sarunā vajadzētu vairāk vērsties pie viņa saprāta, loģikas, neļaut emocijām ņemt virsroku.

Komunikācijas īpatnības ar partneri intravertu

Intraverts,pēc Šveices psihologa k. g. junga domām, ir cilvēks, kura intereses pievērstas galvenokārt viņa paša iekšējai pasaulei. Intraverti ir nesabiedriski, noslēgti, pasīvi, aizņemti ar savām problēmām un pašanalīzi. Viņiem ir samērā grūti pāriet no slēptā dialoga ar sevi uz dialogu ar citu cilvēku. Intraverts dzīvo savā pasaulē, un viņam nav vajadzības pēc plašas sabiedrības. Viņš labprātāk kontaktējas ar grāmatām, tehniskām iekārtām, zinātniskiem simboliem, filozofiskām kategorijām nekā ar apkārtējiem cilvēkiem. Viņa garīgā pasaule un uzvedība daudziem, sevišķi izteiktiem ekstravertiem, šķiet visai dīvaina un nesaprotama. Intravertu vidū ir daudz talantīgu dzejnieku, mākslinieku, filozofu.

Saskarsmei intraverts izvēlas tikai dažus cilvēkus, parasti līdzīgus sev. Viņš ir klusētājs, bet, ja izsakās, tad bieži vien neskaidri un nesaprotami klausītājiem. Nereti viņa viedoklis atšķiras no sabiedrībā pieņemtā. Intraverts grūti kontaktējas ar cilvēkiem, neuzticas tiem un tāpēc piesardzīgi uzņem pat citu cilvēku simpātiju izpausmes pret sevi. Taču, noticējis jums, pieķēries, intraverts savu pozitīvo attieksmi saglabā ilgus

106

gadus. Viņš ir uzticams un pašaizliedzīgs draugs. Kā sarunu biedrs intraverts ir viegli aizvainojams, ļoti jūtīgs, bieži nesaprot jokus. No cilvēka, kas viņu ir aizskāris, apvainojis, izsmējis, intraverts izvairās mēnešiem un gadiem ilgi.

Intravertu apgrūtina ikdienišķas tikšanās un sarunas par personīgām tēmām, viņu maz interesē citu cilvēku noslēpumi un darīšanas. Intraverts dod priekšroku politisku un zinātnisku, mākslas un literatūras tēmu apspriešanai. Sarunā ar intravertu bieži iestājas pauzes, partneris aizdomājas. Pārāk ilgas sarunas intravertu nomoka: partneris vēlas pabūt viens. Ar ekstravertu mēs bez problēmām varam pavadīt kopā veselu dienu, viņu iepriecē iespēja būt kontaktā ik minūti. Intravertam šāda situācija sagādās ciešanas.

Izteiktu ekstravertu un spilgtu intravertu reālajā dzīvē nav pārāk daudz, lielākā daļā cilvēku ir gan ekstraverta, gan intraverta iezīmes, kuras aktualizē konkrētā dzīves situācija. Ar sev tuviem cilvēkiem priecīgā dzīves brīdī arī intraverts var kontaktēties kā ekstraverts.

Mēs izdalījām abstraktus partneru tipus pēc dominējošās komunikatīvās uzvedības pazīmes. Dzīvē šīs iezīmes var arī kombinēties. Ne vienmēr viegli ir atrast kopēju valodu, piemēram, ar dominantu mobilu ekstravertu vai nedominantu rigidu intravertu. Iespējamas arī citas kombinācijas, kuru savdabību vēl papildina dažādas partneru personības iezīmes. Neatlaidīgi jāmeklē optimāla pieeja katram reālajam saskarsmes partnerim. Vienmēr tomēr atceroties amerikāņu lietišķo attiecību speciālistu Dž. van Eikena un K. Prenslera atgādinājumu, ka "cilvēki nepretojas mūsu neatlaidībai tik ilgi, kamēr mūsu pieklājība ir lielāka nekā neatlaidība".

P. Micičs [29], analizējot lietišķās sarunas, veido savu "abstraktu partneru tipu" klasifikāciju. Šajos tipos, kas ir izdomāti psiholoģiski modeļi, ir apvienotas zināmas īpašības, kuras var ietekmēt lietišķo sarunu sagatavošanas procesu un sarunu gaitu. Reālajiem oficiālās saskarsmes partneriem šīs īpašības var piemist lielākā vai mazākā mērā vai pat kombinēties. Cilvēks var arī mainīt savu "klasifikācijas tipu" atkarībā no sarunu gaitas, lietišķo partneru pozīcijām, ieinteresētības sarunu priekšmetā.

P. Micičs savas klasifikācijas pamatā liek šādus kritērijus: sarunu

107

biedra kompetences līmeni, atklātumu un patiesīgumu, komunikatīvas prasmes, ieinteresētību sarunu priekšmetā un iznākumā. Autors nosauc deviņus lietišķo sarunu partneru "abstraktos tipus" un raksturo komunikācijas īpatnības ar tiem.

1. Ķildīgais cilvēks, nihilists

Šis partneris nereti pārkāpj sarunas profesionālo etiķeti. Viņš ir nepacietīgs, nelīdzsvarots, uzbudināts. Viņa pozīcija un pieeja sarunas priekšmetam nereti samulsina lietišķos partnerus, rada nesapratni. Viņš ir ķildīgs un provocē strīdus par jebkuru neskaidru niansi sarunā.

Ja zināms, ka lietišķo sarunu partneris pieder pie ķildīgā tipa, P. Micičs iesaka rīkoties tā:

—  vēl pirms sarunu sākuma apspriest ar viņu un pamatot visus

strīdīgos jautājumus, ja tādi ir zināmi;

—  sarunu laikā vienmēr palikt aukstasinīgam un kompetentam;

—  sekot, lai lēmumi pēc iespējas tiktu formulēti viņa vārdiem;

—  ļaut citiem sarunas biedriem atspēkot viņa apgalvojumus un pēc

tam noraidīt tos;

—  pacensties dabūt viņu savā pusē, padarīt par "pozitīvo" cilvēku;

—  runāt ar viņu zem četrām acīm sarunu pauzēs un pārtraukumos,

lai noskaidrotu viņa negatīvās pozīcijas patiesos cēloņus;

—  ekstremālos gadījumos pārtraukt lietišķo sarunu un turpināt to

tikai tad, kad prāti būs atdzisuši;

—  pie sarunu galda nosēdināt viņu "klusajā" stūri.

2. "Pozitīvais" cilvēks

Šis noteikti ir vispatīkamākais partnera tips sarunā. Viņš ir labsirdīgs, saprātīgs, strādīgs, kompetents. Ar šo partneri var mierīgi un argumentēti diskutēt, vienoties un pieņemt kopīgus lēmumus. Ja mūsu sarunu biedrs ir "pozitīvais" cilvēks, tad vajag:

— kopā ar viņu pabeigt visu atsevišķo jautājumu izskatīšanu;

108

—  censties panākt, lai ari citi sarunas dalībnieki piekristu šai

pozitīvajai pieejai konkrētajā oficiālajā sarunā;

—  grūtos un strīdīgos jautājumos, sarežģītās situācijās vērsties pēc

palīdzības un atbalsta pie "pozitīvā" cilvēka;

—  ielāgot, ka sarunu biedru grupā šī tipa partneri drīkst apsēdināt

jebkurā brīvā vietā.

3. Viszinis

Šī tipa partnerim liekas, ka viņš ir viszinošs. Nav tāda jautājuma, par kuru viņam nebūtu savs viedoklis. Viņš vienmēr lūdz vārdu, gatavs runāt viens pats un ilgi. Ar šī tipa partneri vajadzētu apieties tā:

—  apsēdināt viņu blakus sarunu vadītājam;

—  laiku pa laikam atgādināt viņam, ka citi arī grib izteikties;

—  palūgt viņu atļaut ari citiem sarunas dalībniekiem piedalīties

lēmuma pieņemšanā;

—  dot viņam iespēju rezumēt atsevišķus sarunas etapus un izdarīt

no tiem izrietošos secinājumus;

—  uzaicināt pārējos sarunas partnerus izvērtēt visziņa riskantos

priekšlikumus;

—  reizēm uzdot viņam sarežģītus speciālus jautājumus, uz kuriem

nepieciešamības gadījumā var atbildēt sarunas vadītājs.

4. Pļāpa

Runātīgs partneris. Bieži visai netaktiski un bez jabkādas vajadzības traucē sarunu gaitu, pārtrauc runātājus, novirzās no tēmas. Runā gari un plaši, nerēķinās ar laiku, ko tērē savām replikām. Ja mūsu partneris pieder pie pļāpu tipa, vēlams:

— tāpat kā viszini apsēdināt viņu tuvāk sarunas vadītājam vai kādai

citai autoritatīvai personai;

— taktiski apstādināt, kad viņš savās runās sāk novirzīties no tēmas;

—ja pļāpa nerunā par lietu, pajautāt, kur viņš saskata savā teiktajā

saistību ar apspriežamo jautājumu;

109

— noskaidrot ikviena sarunu dalībnieka viedokli;

—  nepieciešamības gadījumā ierobežot uzstāšanās un visas sarunas

laiku;

—  sekot, lai pļāpa neapgrieztu problēmu "ar kājām gaisā" tikai tāpēc

vien, lai paskatītos uz to no cita aspekta.

5. Bailulis

Šis sarunu biedra tips šaubās par savu publiskas uzstāšanās prasmi, tāpēc sarunā dod priekšroku klusēšanai. Viņš baidās pateikt kaut ko tādu, ko citi varētu uztvert kā muļķīgu vai smieklīgu. Viņam trūkst veiklības savu domu precīzā formulēšanā. Ar šādu partneri jābūt īpaši delikātiem un saudzīgiem:

— viņam jāuzdod viegli informatīva tipa jautājumi;

— jāpalīdz formulēt domas;

— jācenšas uzmundrināt, lai partneris tomēr atklātu savu viedokli;

—jāizmanto stimulējoši izteikumi, piemēram, "Mēs gribētu dzirdēt

arī jūsu viedokli", "Mūs ļoti interesē arī jūsu domas";

—  jābūt pateicīgiem par jebkuru nedrošā partnera ieguldījumu

sarunā, piezīmi, repliku;

—  ar noteiktību jāvēršas pret jebkurām zobgalībām, kas varētu būt

adresētas šim partnerim.

6. Nepieejamais partneris

Noslēgts cilvēks, kuru, šķiet, neinteresē ne konkrētās sarunas tēma, ne pati diskusija. Viņš "stāv pāri" apspriežamajiem jautājumiem, kuri viņam liekas pārāk nenozīmīgi, lai tiem pievērstu uzmanību un ar tiem nopūlētos. Ko darīt šajā gadījumā? P. Micičs iesaka:

—  pacensties ieinteresēt partneri pieredzes apmaiņā;

—  pajautāt viņam: "Liekas, jūs ne visai piekrītat sacītajam. Mums

visiem, protams, būtu interesanti uzzināt, kāpēc?";

—  sarunas pauzēs un pārtraukumos mēģināt noskaidrot partnera

noraidošās uzvedības cēloņus;

—  atzīt viņa pieredzi un respektēt zināšanas.

110

7. Neieinteresētais partneris

Šo partneri sarunas tēma patiešām neinteresē. Vislabprātāk viņš visu sarunu vienkārši "nosnaustu". Tāpēc nepieciešams:

—  uzdot partnerim informatīva rakstura jautājumus;

—  piešķirt sarunai interesantu, aizraujošu formu;

—  uzdot partnerim stimulējošus jautājumus. Piemēram, izvaicāt

par viņa darbu;

—  noskaidrot, kas interesē tieši šo partneri. Sarunā izmantot pie

mērus no viņa interešu sfēras.

8. "Svarīgs putns"

Šis partneris ir augstprātīgs, jūtas un uzvedas tā, it kā būtu pārāks par citiem sarunas dalībniekiem. Necieš kritiku, ne tiešu, ne "caur puķēm". Sarunā cenšas ieņemt pozīciju "no augšas" un dominēt. Kontaktējoties ar tāda tipa partneri, ir svarīgi:

—  neatļaut viņam spēlēt "viesa lomu" lietišķajā sarunā;

—  neuzkrītoši piedāvāt viņam ieņemt vienlīdzīgu psiholoģisko

pozīciju ar citiem sarunas biedriem;

—  izvairīties sarunā no kritikas, kas adresēta vadītājiem, klāteso

šajiem vai citām personām;

—  dialogā ar šādu partneri ļoti noderīga ir metode "Jā, bet…";

—  vienmēr atcerēties, ka runa ir tikai par vienu lietišķu sarunu, šo

to var pieciest, ja atminamies, kas ir sarunas iniciators.

9. "Kāpēcītis"

Šim partnerim raksturīga pastiprināta vēlēšanās iztaujāt visus un par visu. Jautājumi no viņa puses birst kā krusa. Reizēm tiem ir pamats, taču bieži vien tie ir pilnīgi lieki, neattiecas uz lietu, traucē sarunas gaitu. Ar "kāpēcīti" varētu tikt galā šādi:

— visus jautājumus, kas attiecas uz sarunas priekšmetu, pār-

111

adresēt citiem sarunas dalībniekiem, bet ja viņš ir viens, tad viņam pašam;

—  uz informatīva rakstura jautājumiem vajag atbildēt konkrēti un

uzreiz;

—  vienmēr jāatzīst viņa taisnība tajos gadījumos, kad uz āķīgu

jautājumu nevaram atbildēt saturīgi.

112

NOBEIGUMS CILVĒKA VAJADZĪBAS UN SASKARSME

Starp daudzajām cilvēka vajadzību klasifikācijām pasaulē vispazīstamākā irASV psihologa A. Maslou 1943. gadā izstrādātā cilvēka vajadzību hierarhijas teorija. Gan vīriešiem, gan sievietēm, saskaņā ar šo teoriju, ir vienas un tās pašas fundamentālās vajadzības, kuras neapmierinot cilvēki nespēj pilnvērtīgi dzīvot. Pie cilvēku bāziskajāmvajadzībām pieder fizioloģiskās (ēst, dzert, apģērbties, fiziski attīstīties, relaksēties) vajadzības un drošības (dzīvības, veselības, fizioloģisko vajadzību apmierināšanas garantiju) vajadzības. Šo vajadzību apmierināšana nodrošina cilvēka kā bioloģiskas būtnes eksistenci. Hierarhijā augstākas ir cilvēka sociālās vajadzības — vajadzības pēc draudzības, mīlestības un stāvokļa sabiedrībā; vēl augstākas — vērtējuma vajadzības — vajadzības pēc pašcieņas, goda, atzinības, prestiža; vēl augstākas — izziņas vajadzības — vajadzības pēc informācijas par sevi, dabu, citiem cilvēkiem un sabiedrību; vēl augstākas — estētiskās vajadzības — vajadzības pēc skaistuma un sakārtotības dabā un sabiedrībā. Pašas augstākās hierarhijā irpašrealizācijas vajadzības — vajadzības pēc pašizpausmes, savas personības pozitīvā potenciāla realizācijas, jaunrades.

Visas šīs vajadzības parādās cilvēku saskarsmē un atstāj iespaidu uz kontaktu norisi. Neapmierinātās vajadzības ir spēcīgākais cilvēku uzvedības motīvs. Starp visiem citiem cilvēka uzvedības veidiem neapmierinātās vajadzības iespaido arī cilvēku komunikatīvo uzvedību, tiecas apmierināties ar cilvēcisko kontaktu palīdzību. Daudzmaz

113

apmierināta zemāka hierarhijas līmeņa vajadzība pārstāj būt par motīvu un paver ceļu augstāka līmeņa vajadzību kā cilvēka rīcības motīvu izpausmēm. Apmierinot augstākā līmeņa vajadzības, cilvēks pilnveidojas kā personība, realizē savas pozitīvās potences, dzīvo sociāli un garīgi, radot paliekošas vērtības. No mums kā saskarsmes potenciālajiem un reālajiem partneriem lielā mērā ir atkarīga apkārtējo cilvēku psiholoģiskā labsajūta, personības attīstība un izaugsme. Tas mums uzliek milzīgu atbildību par saskarsmes saturu un kvalitāti, kontaktēšanās stilu. No mūsu pašu personības attīstības pakāpes, kultūras un takta ir atkarīgs tas attieksmju līmenis, kuru mēs realizēsim pret otru cilvēku. Amerikāņu zinātnieki Hekinss un Bernards izdala piecus saskarsmes līmeņus, kuri atšķiras cits no cita pēc satura, subjektīvā nozīmīguma un emociju iekļautības.

Pirmais līmenis— attieksme pret partneri kā pret nedzīvu priekšmetu.

Otrais līmenis— attieksme pret partneri kā pret iedarbības objektu.

Trešais līmenis— pirmais, kurā parādās reālas jūtas. Attieksme pret partneri kā pret subjektu, ar kuru varam dalīties informācijā par ārējo pasauli.

Ceturtais līmenis— attieksme pret partneri kā tādas uzticības cienīgu subjektu, kuram uzdrīkstamies ļaut ieskatīties savā iekšējā pasaulē.

Piektais līmenis— attieksme pret partneri kā savu otro "es", pilnīgas uzticēšanās un garīgas intimitātes vērtu.

Sacītais nebūt nenozīmē aicinājumu uzticēties visiem cilvēkiem pēc kārtas. Un tomēr laikam ir vērts atcerēties, ka cilvēciskas saskarsmes līmenis sākas ar trešo.

Un pašā nobeigumā vēl pēdējais tests, kas ļaus jums pārliecināties, cik lielā mērā jūs jau tagad esat gatavi realizēt vismaz trešo attieksmes līmeni pret partneri. Protams, arī šī testa rezultātus neuztveriet, tāpat kā visus pārējos, par klīnisku slēdzienu un patiesību "pēdējā instancē". Tomēr tie var būt materiāls pārdomām.

114

TESTS VAI PROTAT SAKLAUSĪT TEIKTĀ SLĒPTO JĒGU?

Lūk, piecas situācijas, paņemtas no reālās dzīves. Izlasiet katru situāciju un izlemiet, kura frāze no stabiņa labajā pusē vislabāk atklāj izteikumu slēpto jēgu. Pareizi izvēlētais variants dos iespēju turpināt atklātu, sirsnīgu sarunu ar partneri.

Situācija(izteikumi)

1.     Darbu vadītājs paskaidro ga

dos jaunam darbiniekam, ka vi

ņam jāievēro pieņemtie noteiku

mi, ka viņš nedrīkst rīkoties tā, kā

viņam gribas, kā viņš iedomājas.

Darbinieks aizkaitināts atbild: "Jūs

aicināt uz radošu darbu, bet pats

apslāpējat jebkuru iniciatīvu."

2.     Sarunā ar vadītāju jauna dar

biniece žēlojas par nepatikšanām

kolektīvā. Sarunas beigās viņa

saka: "Izrādījās, ka daudzi no tiem,

kurus es uzskatīju par saviem

draugiem, tādi nemaz nav." Pēc

tam padomājusi piebilda: "Varbūt

es pārāk daudz gaidu no cilvēkiem,

ar kuriem kopā strādāju?"

3.     Četrdesmitpiecgadīgs vī

rietis saka: "Es esmu strādājis dau

dzos uzņēmumos. Beigu beigās es

sapratu, ka labāku par šo darba

vietu es pat nevarētu vēlēties."

Frāžu varianti sarunasturpināšanai

A. Kāpēc jūs nekonsultējaties

ar mani, pirms kaut ko uzsākat?

B. Jūs esat neapmierināts ar to,

ka es jums izteicu aizrādījumu?

C. Acīmredzot man vajadzēja

jūs labāk apmācīt.

D. Jūs uzskatāt, ka rutīnais

darbs jādara kādam citam?

A. Jūs domājat, ka vajadzētu

aiziet no kolektīva?

B. Kad iepazīsti cilvēkus tuvāk,

interese par viņiem zūd.

C. Jums liekas, ka nevajag gai

dīt no cilvēkiem pārāk daudz.

D. Jūs domājat, ka tad, ja jūs

aiziesiet, visas jūsu problēmas tiks

atrisinātas?

A. Jūs daudz gaidāt no šī uzņē

muma.

B. Jums acīmredzot nepatika

citas darba vietas.

C. Svarīgi, ar ko salīdzina.

D. Jūs laikam nevienā vietā ilgi

neesat strādājis.

115

4. Trīsdesmitgadīgs vīrietis

saka savam priekšniekam: "Es no

darba nebaidos. Kaut gan ne katrs

darbs man patīk. Darbs, ar kuru

tiek galā kurš katrs, man nav pa

prātam."

5. Direktora sekretāre, sieviete

vidējos gados, kad direktors viņai

atgādināja, ka jau otro reizi vaicā

pēc vajadzīgā dokumenta: "Es

taču gribu izdarīt, kā labāk. Jūs

taču zināt, ka es nevaru strādāt pa

roku galam. Ja es jūs vairs neap

mierinu, pasakiet man to."

A. Jūs domājat, ka esat spējīgs

uz kaut ko vairāk.

B. Jūs domājat, ka esat spējī

gāks par citiem.

C. Jūs gribat izvirzīties.

D. Jūs domājat, ka jūs

pietiekami nenovērtē.

A. Jūs nervozējat.

B. Jūs jūtat, ka pret jums ir mai

nījusies priekšnieka attieksme.

C. Jūs uzskatāt, ka jums kļūst

grūti šeit strādāt.

D. Kāpēc jūs tā domājat?

TESTU REZULTĀTU INTERPRETĀCIJAS

Testa "Vai jūs esat komunikabli?"rezultātu interpretācijas

30—32 balles.jūs esat absolūti nekomunikabls, un tā ir jūsu nelaime, jo visvairāk no tā ciešat jūs pats. Bet arī jums tuviem cilvēkiem nav viegli! Uz jums grūti paļauties darbā, kurš prasa kolektīvas rūpes. Centieties kļūt komunikablāks, kontrolējiet sevi.

25—29 balles.jūs esat noslēgts, nerunīgs, dodat priekšroku vienatnei, un tāpēc jums acīmredzot ir maz draugu. Jauns darbs un jaunu kontaktu nepieciešamība, ja arī neizraisa jūsos paniku, tomēr uz diezgan ilgu laiku "izsit" no līdzsvara. Jūs zināt šo savu rakstura īpašību un reizēm esat neapmierināti ar sevi. Neierobežojiet sevi tikai ar šo neapmierinātību —jūsu spēkos ir izmainīt šo rakstura īpašību. Vai tad tā nemēdz būt, ka, stipri ar kaut ko aizrāvies, jūs pēkšņi kļūstat ļoti komunikabls? Vajag tikai pacensties.

19—24 balles.jūs esat samērā sabiedrisks un svešā vidē jūtaties droši. Jaunas problēmas jūs nebaida. Un tomēr ar svešiem cilvēkiem

116

saejaties apdomīgi, strīdos un disputos piedalāties nelabprāt. Jūsu izteikumos reizēm ir pārāk daudz nepamatota sarkasma. Šie trūkumi ir labojami.

14—18 balles.jums ir normāla komunikabilitāte. jūs esat zinātkārs, labprāt uzklausāt interesantu sarunu biedru, esat iecietīgs, kontaktējoties ar citiem cilvēkiem, aizstāvat savu viedokli bez "eksplozijas". Uz tikšanos ar jauniem cilvēkiem ejat bez nepatīkamiem pārdzīvojumiem. Tajā pašā laikā jūs nemīlat skaļas kompānijas, ekstravagantus "gājienus", daudzvārdība jūs kaitina.

9—13 baHes.jūs esat sabiedrisks (reizēm pat pārāk), ziņkārīgs, runātīgs, mīlat izteikties par visdažādākajiem jautājumiem, tas reizēm kaitina apkārtējos. Labprāt iepazīstaties ar jauniem cilvēkiem. Mīlat būt uzmanības centrā, nevienu lūgumu nenoraidāt, kaut arī ne vienmēr varat solīto izpildīt. Reizēm "aizsvilstaties", bet ātri dusmas pāriet. Jums trūkst pacietības, cītības un drosmes, kad sastopaties ar nopietnām problēmām.

4—8 balles.jūs acīmredzot esat "savs puika". sabiedriskums jūsos "mutuļo", jūs esat par visu informēts. Jūs mīlat piedalīties visās diskusijās, kaut gan nopietnas tēmas var radīt galvassāpes un garlaicību. Jūs labprāt runājat par jebkuru jautājumu, pat tad, kad par to ir visai miglains priekšstats. Visur jūs jūtaties kā mājās. Jūs labprāt ķeraties pie jebkuras lietas, kaut arī ne vienmēr varat to sekmīgi novest līdz galam. Šī paša iemesla dēļ priekšniecība un kolēģi izturas pret jums ar zināmām bažām un šaubām. Padomājiet par šiem faktiem!

3 un mazāk baHes.jūsu sabiedriskumam ir slimīgs raksturs. Jūs esat runātīgs, daudzvārdīgs, jaucaties lietās, kuras uz jums nekādā ziņā neattiecas. Jūs ņematies spriest par problēmām, kurās esat absolūti nekompetents. Gribot vai negribot, jūs bieži esat dažādu konfliktu iemesls jūsu apkārtnē. Jūs viegli "aizsvilstat", apvainojaties, bieži esat neobjektīvs. Nopietns darbs nav domāts jums. Cilvēkiem — gan darbā, gan mājās, un vispār visur — ir grūti ar jums. Jums vajadzētu pastrādāt pie sevis un sava rakstura! Vispirms ieaudziniet sevī pacietību un izturību, izturieties pret cilvēkiem ar lielāku cieņu, beidzot padomājiet arī par savu veselību — tāds dzīves stils nepaiet bez sekām.

TESTAVAIjŪs protat sevi KONTROLĒT OMUNIKĀCIJĀ?

rezultātu interpretācijas

0—3 balles

Jums ir zema komunikatīvā kontrole. Jūsu uzvedība ir stabila, jūs neuzskatāt par vajadzīgu to mainīt atkarībā no situācijas. Jūs spējat būt vaļsirdīgs sarunā. Daži uzskata jūs par "neērtu" sarunu biedru jūsu tiešuma dēļ.

4—6 balles

Jums ir vidēji komunikatīvā kontrole. Jūs esat vaļsirdīgs, bet apvaldīts savās emocionālajās izpausmēs. Jums vajadzētu vairāk rēķināties savā uzvedībā ar tiem, ar kuriem kontaktējaties.

7—10 balles

Jums ir augsta komunikatīvā kontrole. Viegli iejūtaties jebkurā lomā, elastīgi reaģējat uz situācijas un partnera maiņām. Jums pat piemīt spēja paredzēt to iespaidu, kādu atstājat uz apkārtējiem cilvēkiem.

TESTAvai jŪs protat KLAUSĪTES?

rezultātu interpretācijas

Ja situāciju skaits, kuras jūs neapmierina un kaitina, ir 18—25, jūs esat slikts sarunu biedrs. Jums jāstrādā ar sevi un jāmācās klausīties.

10—17 situācijas. Jums piemīt daži trūkumi. Jūs kritiski izturaties pret sarunu biedra izteikumiem, jums vēl trūkst dažu laba klausītāja īpašību. Nesteidzieties ar secinājumiem. Nekoncentrejiet uzmanību uz sarunu biedra manieri izteikties. Neizliecieties, esiet patiess sarunā. Meklējiet teiktā slēpto jēgu, nemonopolizējiet sarunu, ļaujiet izteikties partnerim.

3—9 situācijas. Jūs kopumā esat labs sarunu biedrs un protat klausīties, bet reizēm jūs neveltāt partnerim visu savu uzmanību. Atkārtojiet pieklājīgā veidā viņa izteikumus, ļaujiet partnerim atklāt

118

savas domas pilnība, izteikties līdz galam. Piemērojiet savu domāšanas tempu sarunas biedra runas tempam. Un tad jūs varat būt pārliecināts, ka sarunāties ar jums būs vēl patīkamāk.

0—2 situācijas. Jūs esat lielisks sarunu biedrs. Jūs protat klausīties. Jūsu kontaktēšanās stils var būt piemērs, etalons citiem cilvēkiem.

TESTS VAI JŪS VARAT PATEIKT, KĀDAS EMOCIJAS PAUŽ Šfe SEJAS?

1.     Neitrāla sejas izteiksme ("nulles maska").

2.     Prieks, laime.

3.     Dusmas.

4.     Ciešanas dažādā pakāpē.

5.     Ļauns prieks, cietsirdība.

TESTS

VAI PROTAT SAKLAUSĪT TEIKTĀ SLĒPTO JĒGU?pareizās atbildes 1b, 2C, 3A, 4A, 5D.

Ja jūs esat pareizi atbildējuši uz visiem testa jautājumiem — jūs esat iejūtīgs un uzmanīgs sarunu biedrs, dziļdomīgs klausītājs.

Ja jūs esat pareizi atbildējuši uz četriem jautājumiem, jūs samērā labi protat izlobīt slēpto vārdu jēgu, "lasīt" starp vārdiem.

Ja jūs pareizi atbildējāt uz trim testa jautājumiem, jūs esat vidusmēra sarunu biedrs, jūs bieži varat kļūdīties izteikumu izpratnē.

Ja jums ir tikai divas pareizas atbildes, jūs neesat pietiekami uzmanīgs pret savu sarunu biedru, jūs steidzaties ar secinājumiem, reizēm esat agresīvs.

Viena pareiza atbilde liecina par to, ka jūs esat pārāk aizņemts ar savām problēmām, pārāk koncentrēts uz sevi. Ar tādu aizņemtību grūti gaidīt panākumus komunikācijā.

Nav nevienas pareizas atbildes — jums steidzīgi jāsāk apmācība klausīšanās mākslā, jūs esat nevērīgs un virspusīgs sarunā, jūs neprotat atbalstīt partneri, jums trūkst iejūtības (empātijas).

119

LITERATŪRAS SARAKSTS

1.     Budovskis M. Personības un sociālās vides rezonanse. R., 1986.

2.  Kārnegī D. Kā iegūt draugus un iepatikties cilvēkiem. R., 1990.

3.     Kārnegī D. Kā attīstīt pašapziņu un ietekmēt cilvēkus publiskās runās. R.,

1992.

4.  Karpova Ā., Plotnieks I. Personība un saskarsme. R., 1984.

5.     Kundziņš P. Saskarsmes kultūra. R., 1993.

6.     Latiševs V. Lietišķās sarunas un lietišķie kontakti. R., 1994.

7.     Levi V. Saruna vēstulēs (Es un mēs). R., 1984.

8.     Veics V. Uzvedības kultūra. R., 1992.

9.     Андреева Г. М. Социальная психология. М., 1980.

10.       Атватер И. Я вас слушаю… М., 1984.

11.       Берн Э. Игры, в которые играют люди. (Психология человеческих

взаимоотношений). М., 1988.

12.       Бодалев А. А. Восприятие и понимание человека человеком. М., 1982.

13.       Бородкин Ф. М., Коряк Н. М. Внимание: конфликт! Новосибирск,

1989.

14.       Войскунский А. Е. Я говорю, мы говорим… (Очерки о человеческом

общении). М, 1982.

15.       Гозман А. Я. Психология эмоциональных отношений. М., 1987.

16.       Горелов И. Н. Невербальные компоненты коммуникации. Л., 1980.

17.       Грановская Р. М. Элементы практической психологии. Л., 1988.

18.       Добрович А. Б. Общение: наука и искусство. М., 1980.

19.       Добрович А. Б. Воспитателю о психологии и психогигиене общения.

М., 1987.

20.  Емельянов Ю. Н. Активное социально-психологическое обучение. Л.,

1985.

21.  Зигерт В., Ланг Л. Руководить без конфликтов. М., 1990.

22.  Каган М. С. Мир общения. М., 1988.

23.  Корнелиус X., Фейр Ш. Выиграть может каждый. (Как разрешать

конфликты). М., 1992.

24.  Король Л. М., Михайлова Е. Л. Человек-оркестр. (Микроструктура

общения). М., 1993.

120

25.  Крижанская Ю. С, Третьяков В. П. Грамматика общения. Л., 1990.

26.  Лабунская В. А. Невербальное поведение. Ростов-на-Дону, 1986.

27.  Ладанов И. Д. Мастерство делового взаимодействия. М., 1989.

28.  Мелибруда Е. Я-ты-мы. (Психологические возможности улучшения

щения). М., 1988.

29.  Мицич П. Как проводить деловые беседы. М., 1987.

30.  Обозов Н. Н. Межличностные отношения. Л., 1979.

31.  Пиз А. Язык телодвижений. (Как читать мысли других людей по их

). Нижний Новгород, 1992.

32.  Петровская Л. А. Компетентность в общении. М., 1989.

33.  Психология межличностного познания. М., 1981.

34.  Робер М.-А., Тильман Ф. Психология индивида и группы. М., 1988.

35.  Сементовская В. К., Власов Л. В. Деловое общение. Л., 1980.

36.  Скотт Дж. Г. Способы разрешения конфликтов. Киев, 1991.

37.  Шмидт Р. Искусство общения. М., 1992.

38. Харрис Т. А. Я хороший, ты хороший. (Практическая психология). М.,

1993.

121

Content

Omarova Silva Cilvēks runa ar cilvēku

SATURS

PRIEKŠVĀRDS

SASKARSMES JĒDZIENS

SASKARSMES FUNKCIJAS

SASKARSMES DISTANCE

VIII. INTERAKCIJA — CILVĒKU MIJIEDARBĪBA SASKARSMĒ

IX. PARTNERA IETEKMĒŠANAS VEIDI SASKARSME

X. KONFLIKTREGULEJOSA SASKARSME

UZVEDĪBAS TAKTIKAS KONFLIKTAsituĀcijĀs

STARPPERSONU KONFLIKTU ATRISINĀŠANAS "ČETRU SOĻU" METODE

DIALOGA SPECIFIKA KONFLIKTRISINOŠAJAKOMUNIKĀCIJĀ

NEKAITĪGA EMOCIJU "IZLĀDĒŠANA"KONFLIKTU GADĪJUMOS

TESTS MANA TAKTIKA KONFLIKTA SITUĀCIJĀS

NOBEIGUMS CILVĒKA VAJADZĪBAS UN SASKARSME

TESTS VAI PROTAT SAKLAUSĪT TEIKTĀ SLĒPTO JĒGU?

TESTU REZULTĀTU INTERPRETĀCIJAS

LITERATŪRAS SARAKSTS