Fihte Johans Gotlībs

Cilvēka sūtība. Par cilvēka lielumu

Johans Gotlībs Fihte

Cilvēka sūtība. Par cilvēka lielumu

Fihte Eiropas filozofijas vēsturē ir klasiķis. Tas nozīmē, ka viņa darbu vērtība sniedzas pāri XVIII—XIX gs. robežām un nevar tikt reducēta tikai un vienīgi uz viņa dzīves laikā nozīmīgajām filozofiskajām idejām. Mācību grāmatās Fihte ir viens no vācu klasiskās filozofijas pārstāvjiem, kurš parasti hronoloģiski tiek aplūkots_ pēc I. Kanta un pirms F. V. J. Sellinga un G. V. F. Hēgeļa. Neapšaubāmi, ka visus šos filozofus vieno XVIII-XIX gs. Vācijas un plašākā skatījumā arī Viduseiropas garīgās dzīves noskaņas, līdzīgs ir filozofēšanas veids, profesionālā leksika un filozofiskā simbolika. Vēsture liecina, ka viņi nav bijuši viens otram sveši. Tomēr vācu klasiskās filozofijas iekšējās vienotības un saistības apraksti pēdējā laikā ir kļuvuši par filozofiski ideoloģisku dogmu, no kuras vēsturiskās patiesības labad jāatbrīvojas, lai katru no šiem vācu filozofijas ģēnijiem varētu uztvert tieši viņa paša savdabībā, oriģinalitātē un vēsturiskajā nozīmīgumā.

Protams, Fihtes filozofija nav iespējama bez tās teorētiskās platformas, kuru radījis Kants, izstrādājot transcendentālā ideālisma mācību. Savukārt Sellinga un Hēgeļa teorijas balstās uz Fihtes zinātnes mācību [Wissenschaftslehre]. Visi šie četri vācu filozofi teorijas ietvaros ir savstarpēji saistīti un kopīgi ataino to garīgās dzīves ievirzi un raksturīgās tendences, kas valda Vācijā no XVIII gs. beigām līdz XIX gs. trīsdesmitajiem gadiem.

Fihtes uzskati veidojas laikā, kad Vācijas garīgajā dzīvē notiek radikālas izmaiņas, kuras sekmē revolucionārie notikumi Francijā. Fihte aplūko laikmetu ne tikai spekulatīvi teorētiski, bet arī no tikumiskā un praktiski politiskā aspekta. Revolucionāro notikumu ietekme uz Fihti bijusi milzīga. Kā raksta pats filozofs, pirmās viņa zinātnes mācības atziņas radušās tieši tajā laikā, kad viņš domājis un rakstījis par Franču revolūciju.

Taču nebūtu pareizi pārspīlēt Fihtes uzskatu saistību gan ar saviem kolēģiem — vācu filozofiem, gan ar sabiedriski politisko situāciju. Fihte nav dzīvojis tikai un vienīgi tādēļ, lai pārveidotu Kanta mācību un atstātu filozofijā «baltus plankumus», uz kuru fona varētu izvērsties Sellings (Hēgelis jau arī nav dzīvojis tikai tādēļ, lai radoši sintezētu savu priekšteču uzskatus). Shēmas filozofijas vēsturē noved pie tā, ka filozofu uzskatus var saprast tikai virspusēji. Bet tādā gadījumā šiem uzskatiem nekad nav mūsdienīgas vērtības, dziļuma un iespējamo interpretāciju bagātības. Klasiķis ir tikai tas, kuru var lasīt arvien no jauna jaunā kontekstā. Fihte ir tāds!

Filozofijas vēsture būtu ļoti neinteresanta, ja tā patiešām veidotos tādējādi, ka ikviena laikmeta sociālekonomiskās attiecības rastu atspoguļojumu virsbūvē un filozofija — kā virsbūves sastāvdaļa — tās tikai vispārinātu. Tad jebkura filozofiskā sistēma aizietu pagātne līdz ar savu laikmetu. Tomēr tā nenotiek: mūsdienu filozofija ir arī filozofijas vēsture, jo Sokrātā,_ Platona, Aristoteļa Bekona, Hjūma, Kanta, Fihtes, Hegeļa un citu domātāju izvirzītie jautājumi nav atrisināmi reiz un uz visiem laikiem. Filozofija atšķiras no dabaszinātnēm tādejādi, ka tā nesniedz gatavas atbildes. Galvenā vispār nav atbilde, bet spēja ieraudzīt, atkārtot, uzdot jautājumu un apjaust sakarības, proti, refleksijas spēja. Refleksija par vispārcilvēcisko, labo, skaisto, patieso, par jēgu un pasaules sakārtotību, par nepieciešamību, likumu unbrīvību, par sabiedrību un indivīdu utt. savā dziļākajā būtība paceļas pāri vēsturiski ierobežotiem laikmetiem. Tas nenozīme, ka filozofiskā refleksija ir nekonkrēta. Tieši otrādi. Ta var realizēties tikai tad, ja filozofs savā laikmetā spēj ieraudzīt šo problēmu būtību, ja no vēsturisko faktu haosa spēj pacelties līdz kultūras, tikumības, izziņas un gara dzīves vispārējo tendenču apjēgsmei.

Filozofu tiešā veidā nerada sociālekonomiskie apstākļi (šis faktors mūsu literatūrā ir visnotaļ pārspīlēts). To ietekme ir tikai vēsturiskās konkrētības'jautājums. Raksturojot sabiedriskas attiecības XVIII gs. beigās Vācijā, minot Franču 1789. gada revolūciju, Napoleona izraisīto karu un Vācija uzplaukstošo nacionālpatriotisma vilni, var saprast, kāpēc 1807. —1808. gada ziemā Fihte saraksta savas «Runas vācu tautai». Tāpat, analizējot politiskos notikumus XVIII gs. beigas, kļūst skaidrs, kāpēc radies Fihtes darbs «Publikas spriedumu par franču revolūciju izlabošanas mēģinājums». Taču apceru satura reducēšana uz sociālekonomisko vēsturi var būt veiksmīga tikai attiecība uz sociālpolitiski ievirzītiem darbiem. Attiecībā uz filozofiju šāds pieejas princips ir par šautu. Fihte ir brīvības filozofs ne tikai tādēļ, ka piedzīvojis Franču revolūcijas laikus un redzējis politisko lozungu «brīvība, vienlīdzība, demokrātija» realizāciju masu darbībā. Drīzāk gan jāsaka, ka Fihte var saglabāt savu morālfilozofa stāju tikai tad, kad novēršas no antihumānās, prettikumiskās praktiskās darbības, kas ir saistīta ar revolucionāro teroru un no tā izrietošo sabiedrības brīvības ideālu virzīšanu augstāk par personības brīvību.

Fihtes filozofija, kas pamato cilvēka brīvību, nav identa ar viņa laika sociālpolitiskajiem brīvības ideāliem. Fihte kā personība ir ļoti sarežģīts cilvēks, kas savā laikmetā uzstājās vairākās lomās: kā filozofs, ekonomists, sabiedrisks darbinieks, politiķis. Būtu pārsteidzīgi visas šīs lomas apvienot vienā un redzēt Fihtes personā tikai filozofu vai arī jebkuru viņa sabiedriski politisko izteikumu pamatu meklēt viņa filozofijā.

Fihtes filozofiskā, personiskā un sabiedriskā dzīve ir ļoti saistītas, taču ne, identas parādības. Filozofija, protams, ir cilvēciska parādība. Tādēļ vietā ir viņa atziņa, ka «filozofijas virziena izvēle ir atkarīga no tā, kāds ir cilvēks, jo filozofiskā sistēma nav mirusi lieta, kuru varētu atmest vai pēc vēlēšanās atzīt. Filozofiju atdzīvina cilvēka dvēsele, kas to iemieso. Zinātnieks, kurš pēc savas iedabas ir gļēvs, vārgs, garīgā verdzībā izkropļots vai greznības un godkāres pārņemts, nekad nenonāks līdz ideālismam»1. Jdeālisms, kā domā lielākā daļa tā laika filozofu, ir filozofiskas refleksijas augstākā pakāpe, tās nopietnākais sasniegums. Jāatzīst, ka tā tas patiešām ir: tikai ideālistiskā filozofija spējusi maksimāli clziļi un daudzpusīgi izanalizēt cilvēka prāta, gribas un brīvās darbības pamatus un atsegt kultūru veidojošās, radošās spējas. Kā raksta Fihte, dogmatisms pamatojas uz nepieciešamību, ideālisms — uz brīvību. Dogmatisms par absolūto uzskata esamību, tadej šī sistēma nekad neatbrīvojas no esamības valgiem. Toties ideālisms to spēj izdarīt. Tādēļ šīs abas filozofiskās sistēmas atrodas pilnīgi atšķirīgās domu pasaulēs un pauž dažādas pasaulizjūtas.

Fihte ir ideālists un lepojas ar to. Visā pasaulē (izņemot padomju valsti, kura desmitiem gadu ilgi atradusies boļševistiskās ideoloģijas gūstā) atzīst ideālisma nozīmību. Ideālisms uzplaukst XVIII—XIX gs. un attīstās arī XX gs. pirmajā pusē (fenomenoloģijā kā transcendentālajā ideālismā, N. Hartmaņa mācībā utt.). Nav korekti meklēt materiālistus un ideālistus visos gadsimtos, jebkurā kultūrvēsturiskajā situācijā2 un dot priekšroku pirmajiem, it kā pasaules vienīgajiem īstenajiem atspoguļotājiem. Jāatgādina, ka materiālisms nav nopietns ideālisma pretinieks, ja tā «prioritāte» ir tikai ideoloģiski un politiski nosacīta, lai pamatotu «vēsturiski nepieciešamo marksisma triumfu». Ne Kanta, ne Fihtes, ne Hēgeļa laikos (un vēl mazākā mērā XX gs.) materiālisms nespēj izvirzīties filozofiskas dzīves priekšplānā. Taču tas nenozīmē, ka vācu ideālistu sasniegumi nākuši viegli. Viņi būtībā rada domāšanā apvērsumu, pierādot, ka cilvēks spēj, var un drīkst radīt savu pasauli. Tā ir cilvēka atbrīvošanās, uzdrīkstēšanas un tikumiskā spēka filozofija, kas vēršas pret dabaszinātniskā determinisma absolutizāciju, tā viennozīmīgu attiecināšanu uz cilvēka prāta un gribas darbību; šīfilozofija reizē atbrīvo cilvēku un savalda to, noturot pratu, gribu un darbību tikumiskā Absolūta ietvaros. Filozofija harmonizē un izskaidro pasauli, plašā mērogā3 saglabājot to mieru un stabilitāti, ko sevī nes kristietība.

Fihtes rakstura īpašības neļauj viņam būt vienkārši filozofam, ideālistam — skaista un patiesa vērotajam. Kuno Fišers uzsver: «Starp Jauno laiku filozofiem Fihte ir ļoti raksturīga vienīgā tāda veida parādība, jo viņa savienojas divas puses, kas parasti izslēdz viena otru: iekšēja mīlestība uz spekulāciju un degoša kaisle darboties pasaules labā.»4

Ka liecina laikabiedri, ar Fihti ir bīstami strīdēties. Viņš ir ka nevaidams zvērs, kas necieš nekādu pretošanos. Katrs, kas iebilst pret viņa ideju, kļūst par personiska ienaidnieku. Šķiet, ka viņš būtu spējīgs ieviest savu mācību ar uguni un zobenu, ja vien viņa katedra universitātē varētu kļūt par karaļa troni5.

Taču Fihte nav ne karalis, ne firsts, ne barons, pat ne francūzis (par ko viņam reizēm gribējies būt). Viņš piedzimst 1762. gada 19. maijā Ramenavā Oberlauzicā, Vācijā, nabadzīga audēja ģimenē. Sākotnēji šķiet, ka nebūs iespējams dot Fihtem labu izglītību. Taču bērns pārsteidzapkārtējos ar fenomenālu atmiņu un gaišu prātu. Viņa ievēro kāds netālu dzīvojošs muižnieks, kas uzņemas Johana Gotlība izglītošanu un materiāli atbalsta viņu. Sākotnēji Fihte izglītojas pie ciema mācītāja, tad iestājas Pfortas muižnieku skolā, kas visā Vācijā bija zināma kā augsta līmeņa mācību iestāde. 1780. gadā Fihte sāk studijas Jenas universitātes teoloģijas fakultātē. Tomēr līdzekļu, lai mācītos, pietrūkst. Fihte līdzās mācībām sāk strādāt par privātskolotāju un dodas uz Leipcigu, kur turpina teoloģijas, filozofijas un klasiskās filoloģijas studijas. Universitātes gala eksāmenu Fihte nevar nolikt līdzekļu trūkuma dēļ, — tā tas paliek nenokārtots visu mūžu.

Kopš 1784. gada Fihte strādā par mājskolotāju dažādās Saksijas vietās, pēc tam Cīrihē. 1790. gads ir nozīmīgs Fihtes liktenī: viņš atgriežas Leipcigā un pirmo reizi ņem: rokās Kanta darbus.

Dvēseliskā rezonanse ar Kantu ir liktenīga. Divdesmit: astoņu gadu vecumā Fihte saprot, ka Kants ir uzrakstījis tieši to, ko pasaulei gribētu pateikt viņš pats. Jāpiebilst, ka tajā laikā akadēmiskajās aprindās ne jau visi jūsmo par Kantu. Tieši otrādi, maz ir to, kas atzinīgi vērtē Kantu un izprot viņa filozofijas radikālismu. Fihte savu iedzimto* talantu un spriestspēju parāda uzreiz: viņam bez vilcināšanās ir skaidrs, ka Kants ir nedziestoša zvaigzne pasaules filozofiskajā debess jumā. Filozofam galvā ātri nobriest plāns — braukt, uz Kēnigsbergu un iepazīties ar Kantu. Viņu sajūsmina Kanta ētika un tajā aprakstītā1 brīvības ideja.

Un tā Fihte jau 1791. gada vasarā klauvē pie Kanta mājas durvīm Princeses ielā Kēnigsbergā. Filozofs uzņem viņu vēsi, izskatās noguris un klausās neuzmanīgi. Kantam šis svešais Johans Gotlībs ir tikai viens no daudzajiem karstgalvjiem studentiem, kas tā īsti pat nav apjēguši, ko nozīmē akadēmiskas studijas. Taču Fihte nepadodas liktenim un nesamierinās ar vēso uzņemšanu. Viņš nolemj pierādīt savu prāta un saprašanas spēku, ieslēdzas viesnīcā un 35 dienās saraksta lielu darbu par reliģijas filozofiju Kanta garā «Katras atklāsmes kritika», neminot savu autorību.

Ar šo brīdi sākas Fihtes kā filozofa mūžs. Grāmatu publicē un piedēvē Kantam, — tik līdzīga tā ir viņa domāšanas stilam un ievirzei. Tāpēc Kants ir spiests paskaidrot, kas ir īstais autors.

Tā Fihte ienāk Vācijas filozofiskajā vidē saistībā ar Kanta vārdu, taču šajā laikā viņš teorētiskajā filozofijā ir tikai māceklis. Vienlaikus Fihte ir ari teoretizējošais politiķis. 1793. gadā viņš publicē darbus «Prasība Eiropas valdniekiem dot domas brīvību, ko viņi līdz šim apspieduši» un «Publikas spriedumu par franču revolūciju izlabošanas mēģinājums». Tāpat kā Kanta filozofijā, ari sociālajā dzīvē Fihti visvairāk interesē brīvības jautājums. Brīvības dēļ Fihte atzīst revolūciju. Tomēr praktiskā brīvība, pēc viņa domām, prasa noteiktu kultūras līmeni: «Tikmēr, kamēr cilvēki nekļūs gudrāki un taisnīgāki, visi centieni kļūt laimīgākiem ir veltīgi. Izraudamies no despota tumsības, viņi nogalinās cits citu ar sarauto ķēžu gabaliem.»6

Fihtes pareģojums ir ļoti trāpīgs: Revolūcija, kas nebalstās uz kultūru, gudrību un tikumību (bet tada pasaule vēl nav notikusi un laikam gan nenotiks), «apēd pati savus bērnus». Revolūcija pati par sevi nerada brīvību, bez kultūras klātbūtnes tā provocē tikai varmācību/

Mīlestība pret Kantu filozofiskās darbības sakuma periodā Fihtem ir milzīga. Savās runās viņš salīdzina Kantu ar Jēzu Kristu un Luteru. Taču Kants nebarsta atbildes komplimentus. Pēc laika Fihte strauji maina savus uzskatus un raksta: «Kants ir tikai iezīmējis patiesību, bet neko nav darījis, lai to izklāstītu un pieradītu.» Pec dažiem gadiem Fihte kļūst rupjš: «Kanta filozofija, ja to neaplūko tādā veidā, kā to darām mēs, ir pilnīga bezjēdzība.»

Izmaiņas attieksmē rodas ne tikai tadeļ, ka Kants pret Fihti neizturas ar vajadzīgo cieņu. Cēlonis ir daudz dziļāks: Fihte-filozofs kļuvis patstāvīgs.

Sistēma, ko viņš veido, tikai arēji un tematiski līdzinās Kanta veikumam. Tās dziļākas premisas ir atšķirīgas.

1793. gada Fihte caur Tībingeni dodas uz Cīrihi. Tībingenē viņu sagaida pienācīgi, paziņu vidū ir Sellings, Hēgelis, Helderlins. Sī garīga gaisotne, personiskā pazīšanās ir nozīmīga ikvienam filozofam, kas darbojas tā laika Vācija. 1794. gada sakas Fihtes akadēmiskā karjera. Viņam piedāvā vadīt filozofijas katedru Jenas universitātē. Tur viņš strada līdz 1799. gadam. Šajā laikposmā Fihte daudz raksta, izdod darbus «Par zinātnes mācības jeb tā saucamas filozofijas jēdzienu» (1794), «Vispārējās zinātnes mācības pamati» (1795) u. c.

Te Fihtem rodas jauns, talantīgs apjūsmotājs — F. V. J. Sellings, kurš vēstulē Hēgelim raksta: «Visas cerības tagad lieku uz Fihti. Viņš pacels filozofiju tādos augstumos, ka visiem tagadējiem kantiešiem galvas apreibs»8.

Arī dzejniekam Helderlinam patīk Fihte: «Tas ir titāns, kas cīnās par cilvēci.»

Fihte varbūt tiešām cīnās par cilvēci, t&ču vietējie studenti viņu neklausa. Kad filozofs grib ieviest kārtību, viņu izsvilpj, nākasizsaukt policiju un uz laiku pārtraukt lekcijas. Brīvdomības praktiskais gars ir iespiedies arī akadēmiskajās universitāšu aprindās.

Fihtes dzīvē nozīmīgu robežu iezīmē «skandāls par ateismu». 1798. gadā «Filozofiskā žurnāla», ko vada Nithammers un Fihte, pirmajā numurā tiek publicēts F. K. Forberga raksts «Reliģijas jēdziena attīstība». Autors traktē reliģiju nevis kā ticību Dievam, bet kā cilvēka tikumisku rīcību, kas orientēta uz Absolūtu. Fihte nav pilnīgi vienisprātis ar Forbergu un saraksta apceri, kurā pamato Dieva esamību. Taču tā nelīdz: Saksijas kūrfirsta zemē tiek izplatīta brošūra, kas «atmasko» Fihtes un Forberga ateismu (kā redzams, nodevēju, putrotāju un lišķu nekad nav trūcis). Seko pavēle konfiscēt žurnālu. Vēl ir izdevība noklusēt šo gadījumu, taču Fihtes raksturs neļauji klusēt: viņš uzstājas presē ar diviem asa satura rakstiem, kuros min, ka viņu vajā nevis par ateismu, bet par demokrātijas un jakobīņu aizstāvēšanu (zīmīgi, ka presē Fihti dēvē par vācu jakobīni). Filozofs piedraud, ka atstās darbu un pierunās arī citus darīt to pašu.

Skandāls beidzas ar to, ka 1799. gadā Fihte ir spiests patiešām aiziet no darba un pārcelties uz Berlīni.

Strīds par ateismu saistīts ar interesantu epizodi, ko savā grāmatā par Sellingu min Arsēnijs Guliga.

Brīvdomība šajā laika ir plaši izplatīta un ne jau Fihti vienīgo var apsūdzēt ateisma. Veimaras baznīcas galva Herders ir atzinis savas simpātijas pret Spinozu. Arī par viņu var sarakstīt pamfletu. Izrādās, ka to ir ar mieru darīt Sellings. Herdera sieva izmisumā sameklē Garlību Merķeli (kuru labi pazīst Vācijā) un lūdz viņu vest visus pie prāta. Merķelis steidzīgi ierodas Jēnā, kur tiekas ar Sellingu un kopīgi pārrunā gadījumu ar Fihti, galu galā pārliecinot Sellingu, ka Fihtem nebūs nekāda labuma, ja tiks sarakstīts pamfets par Herdera ateismu.

Kopš 1800. gada Fihte maina savu darbības stilu. Viņš iepazīst cita veida filozofisko vidi — romantiķus F. Slēgeli, L. Tīku, F. Sleijermaheru u. c. Filozofijas vēsturnieki atzīme, ka darbā «Cilvēka sūtība» (1800) Fihtes uzskati ir tuvu Sleijermahera domām. Tomēr nevar runāt par viņa nopietnu tuvināšanos romantismam. XIX gs. sākumā Fihte saraksta dažas populāras filozofiskas apceres, kurās cenšas vairāk skaidrot padarīto, nekā radīt no jauna. Vienai no tām ir dīvains nosaukums (par ko Fihti, protams, apceļ viņa kolēģi), bet cēla iecere — «Skaidrs kā saule apcerējums plašai publikai par jaunākās filozofijas īsteno būtību» (1801). Turpmākajos desmit gados viņš maz raksta, bet daudz uzstājas ar priekšlasījumiem. 1810. gadā filozofs kļūst par Berlīnes universitātes rektoru un profesoru, taču normālu darbību traucē karš. 1814. gadā Fihte inficējas ar tīfu no savas sievas (ievainoto kopējas) un 27. janvārī viņa mūžs beidzas.

Fihtes mantojums pilnā apjomā tiek publicēts tikai tagad (viņa darbu pilno izdevumu 30 sējumos ir sagatavojusi Bavārijas zinātņu akadēmija). Kopš 1962. gada, kad sākuši iznākt Fihtes kopotie raksti, jau laisti klajā apmēram 10 sējumu apjomā pilnīgi nezināmi rokraksti un materiālu pirmpublicējumi: «Manas meditācijas par elementāro filozofiju», «Zinātnes mācības jaunās izstrādnes», «Dieva, morāles un tiesību mācības principi» utt.

Mūsdienās par Fihti daudz raksta9, notiek viņam veltīti simpoziji; faktiski var runāt par Fihtes filozofijas renesansi. Liela nozīme ir tam, ka Fihtes apzinātās problēmas nav novecojušas. Mūsu gadsimtā ir mainījusies izteiksmes forma, filozofēšanas stils, taču jautājumu būtība ir palikusi. XX gs., vai nu tas grib, vai ne,, ir izaudzis no ta garīgā mantojuma, kas izveidots XVIII—XIX gs. Eiropā un vēl agrāk.

* * *

Uz Fihtes filozofiju var raudzīties no dažādiem aspektiem. Katrā no rakursiem iezīmēsies cita viņa filozofijas galvenā problēma. Tas redzams, salīdzinot daudzveidīgās interpretācijas, kas attiecībā uz Fihti rodamas filozofijas vēsturē.

Visbiežāk par centrālo atzīst darbības10 [TathandlungJ principu. Darbība Fihtes filozofijā ir daudzslāņu jēdziens, kurš lielā mērā kalpo par veselas mācības (un Rietumeiropas vienas filozofiskās tradīcijas) simbolu, kas raksturo tā saucamo aktivitātes jeb darbības filozofiju kopumā. Te svarīgi saskatīt to faktu, ko cenšas precizēt arī visi Fihtes darbu tulkotāji: darbība [Tathandlung] ietver sevī gan darbošanos, gan rezultātu. Tie nav atdalīti viens no otra ne laika, ne cēloņsakarības ziņā, — tie ir komplekss veselums, kas izpaužas kā produktīva darbība. Produktīvs nav jāsaprot vērtību nozīmē kā noderīgs, mērķtiecīgs u. tml. Darbība, kas ir nejauša, nederīga, tāda, kurai labāk būtu bijis nenotikt, arī ir produktīva, jo* tā kaut ko radījusi.

Darbība Fihtes filozofijā (arī visā vācu klasiskajā ideālismā kopumā) un darbība marksismā nav analoģiskas kategorijas. Ne velti marksisma klasiķi atzīmē, ka Hēgeli, kurš «stāvot uz galvas», viņi mēģinot nostādīt «uz kājām». Līdzīgi var izprast arī darbības principu atšķirību: darbība, pēc vācu klasiskā ideālisma viedokļa, ir darbība ar galvu, bet saskaņā ar marksisma koncepciju, apgriežot visu otrādi, iznāk darboties "ar kājām" proti, pirmām kārtām materiālā, pasauli pārveidojošā (ka izradās, daudz ko izkropļojošā) nozīmē.

Pēc Fihtes domām, darbība kā rosība un tas radītais produkts ir ciešā kopsakarībā tikai pašapziņā. Tieši pašapziņas skaidrība ir tas augstākais sasniegums, ko cilvēks var panākt, izprotot sevi un savu garīgo dzīvi.

Pašapziņas tēma ir viena no centrālajam temam visa vācu klasiskajā ideālismā. Tās pētīšana ir nevis pašmērķis, bet līdzeklis, lai cilvēks izprastu sevi, savas iespējas pasaulē un gara dzīves virzību. Katram laikmetam un katrai filozofijas sistēmai nākas atbildēt uz jautājumiem: kas cilvēkā ir galvenais un uz ko cilvēks var paļauties. Uz šiem jautājumiem viennozīmīgi atbildēt vispār nav iespējams. Tāpēc arī vēsture iet līkloču gaitu un pastāv dažādas orientācijas cilvēku dzīvē.

Vācu klasiskā filozofija no Kanta līdz Hēgelim par noteicošo uzskata cilvēka prātu. Cilvēks, pēc Kanta domām, var pajauties uz morālo likumu sevi, uz Absolūtu (Fihte), uz absolūtā gara-saprātīgo attīstību (Hēgelis). Taču šīs atbildes pat viņu dzīves laikā nav viennozīmīgas. Turpat blakus jau rodas romantiķi, kas akcentu pārliek uz jūtām. Pēc dažiem gadiem top voluntārisma filozofija (Sopenhauers), kas par galveno uzskata nevis prātu, bet gribu. Vairāk ieklausoties Sopenhauerā, Nīcšē, Kjerhegorā nekā Hēgelī un viņa priekštečos, garīgās dzīves laikmets pamazām, tuvojoties XX gs., pārvirzās no racionālisma uz iracionālismu. Līdz ar to dala vācu klasiskajai filozofijai raksturīgo nostādņu paliek pagātnē. Tāds prāta slavinājumu (un filozofiskās kritikas) laiks, kāds bija XIX gs. sākums, acīmredzot vairs nekad nepienāks. Taču vācu klasiskā filozofija ir pagrieziena punkts Eiropas vēsturē, no kura — to daļēji turpinot un daļēji noliedzot — sākas XX gs. garīgā dzīve.

Fihtes filozofija iezīmē savdabīgu pārmaiņu domāšanā, pasaulizjūtā un cilvēku rīcības pamatojumā. Viņa filozofiju var skatīt ne tikai kā darbības filozofiju, bet arī, viņa paša vārdiem runājot, kā zinātnes mācību, kā absolūtā Es mācību, kā brīvības filozofiju. Visi šie aspekti ir nesaraujami saistīti. Aplūkosim tos pēc kārtas!

Zinātniskums, zinātnes ideāla saistība ar filozofiju ir ļoti raksturīga Eiropas domā jau kopš jauno laiku filozofijas. Šī tradīcija saglabājas ilgi: XIX gs. otrajā pusē to uztur pozitīvisms, XX gs. — scientisms. Taču filozofijas cenšanās tuvināties zinātnei, izmantot tās izstrādāto pieeju nenozīmē tikai to, ka filozofus sajūsmina dabaszinātnisko atklājumu perspektīvas, mehānikas, tehnikas attīstība, iespējas precīzi un efektīvi izzināt apkārtējo pasauli. Zinātniskuma jēdziens tiek paplašināts un nošķirts no dabaszinātniskās pieejas. Paradoksāli ir tas, ka Fihte zinātniskas pieejas principu attīsta nevis attiecībā uz ārpasaules, bet uz cilvēka iekšējās pasaules izziņu. Fihte apgalvo, ka Kantam bijusi pilnīga taisnība, kad viņš aicinājis piemērot filozofijai zinātniskuma kritērijus. Tikai tāda transcendentālā filozofija, kādu to iztēlojies Kants, var būt zinātne vārda īstajā nozīmē. Uz šīs filozofijas pamata tālāk var tikt veidotas dažādas atsevišķās zinātnes. Darbā «Vispārējās zinātnes mācības pamati» Fihte raksta: «Es uzskatu un turpinu uzskatīt, ka esmu atklājis to ceļu, pa kuru ejot filozofija var kļūt par acīmredzamu zinātni.»11 Fihte uzskata filozofiju par novecojušu vārdu un tā vietā cenšas lietot Wissenschaftslehre — zinātnes mācība.

Pēc viņa domām, vērtīgākais, ko radījusi zinātne, ir sistēmiskā pieeja. Sistēmas veidošanas kulmināciju mēs redzam Hēgeļa mācībā, taču arī mūsdienās nav izzudusi aizraušanās ar to. Fihte uzskata, ka zinātnes mācība ir jāsāk ar dažiem postulātiem, kuru patiesums veidotu sistēmu. Pamatā jāliek viens pilnīgi ticams un drošs apgalvojums. Tad uz to balstīsies visas sistēmas patiesums. Sistēma pati par sevi nerada patiesumu.

Kāds tad ir tas pamatapgalvojums, ko izvēlas Fihte? Jāatzīst, ka ir vajadzīga liela garīgā drosme un ļoti precīza dzīves izjūta, lai uzreiz atrastu savas (proti, sava laikmeta) filozofijas centru. Nevar noliegt Fihtes talantu, attapību un oriģinalitāti, kad viņš pasaka: «Jāsāk ar to, ka Es esmu. Es esmu Es.» Pašapziņas aktā Es apgūst pats sevi. Šie apgalvojumi neprofesionālim var likties diezgan triviāli, taču jāņem vērā, ka pamatapgalvojums ir filozofisks simbols, kas pasaka ļoti daudz tiem, kuri prot lasīt filozofijas vēsturi. Šāda tēze-simbols darbojas līdzīgi toņkārtai, kuru nolasot mūziķis uzreiz sajūt ieprogrammēto motīvu.

Tēze es esmu atsauc atmiņā Dekarta slaveno pamatapgalvojumu cogito, ergo sum (domāju, tātad eksistēju). Taču izmaiņas salīdzinājumā ar klasisko racionālismu ir acīmredzamas. Fihte, sākot ar Es, neizvirza priekšplānā domāšanu. Tas ir ļoti svarīgi, jo cilvēks šajā laikmetā vairs netiek traktēts galvenokārt kā domājoša būtne, — viņš tagad ir domājoši rosīga būtne. Jau Kanta filozofija spilgti iezīmējas praktiskā prāta motīvs. Fihte cieši seko Kantam un, pasakot «Es esmu», atstāj vietu gan teorētiskajam, gan praktiskajam Es.

Fihte atšķirībā no Kanta akcentē Es, nevis transcendentālo subjektivitāti vispār. Protams, abi šie jēdzieni ir tuvu, taču Fihte, manuprāt, precīzāk vispārina jaunās gara dzīves vēsmas. Eiropas kultūras vēsturē jau kopš Renesanses briest individualizācijas process. To aktivizē jauna saimniekošanas veida — kapitālisma uzplaukums. Liela loma ir protestantisma nostādnēm. Cilvēka iekšējas dzīves, personības vērtība pieaug… Šajā situācijā loģiska ir «Es filozofijas» rašanās. Psihoanalītiķi apgalvo, ka šis Es-komplekss ir cieši saistīts ar paša Fihtes despotisko un slavaskāro personību. Taču Fihte varētu sist sev pie krūtīm un teikt: «Es, es…», cik vien veļas, — viņš nekļūtu par filozofijas klasiķi, ja caur viņu neskanētu laikmeta balss.

Es princips, protams, nenozīmē to, ka priekšplānā tiek izvirzīta cilvēka egoistiskā iedaba. Tieši otrādi. Es nav nekā kopīga ar konkrētām, cilvēciskām individualitātēm un to pašapliecināšanās tieksmi. 1795. gadā Fihte raksta savam draugam Jakobi, ka absolūtais Es nav indivīds. To esot iedomājušies neapmierinātie un apvainotie galma filozofi, lai iztēlotu Fihtes mācību kā praktisko egoismu. Es pirmām kārtām ir absolūtais Es, pirmprincips, kad Es pats rada sevi garīgajā rosībā un vēro to.

Tas, par ko raksta Fihte, būtībā ir cilvēka garīgās atmošanās process. Viņam ir pilnīga taisnība, ka cilvēks, izdaloties no apkārtējās pasaules, sevi tver pašrefleksijā. Kā gan citādāk mēs apzināmies sevi, ja ne apjaušot savu garīgo Es? Taču Es jeb subjektivitātes filozofija domātāju iedzen diezgan dziļā strupceļā, kad izvirzās jautājums: kas un kur ir cits? Koncentrēsimies sevi, izjutīsim savu atrautību no ārpasaules, savu kā cilvēka savdabību, prāta unikalitāti un tūdaļ sajutīsim to, ka mēs neko droši nevaram pateikt ne par citu cilvēku dzīvi, ne domām, ne iecerēm. Mēs varam uzklausīt viņus un censties spriest, taču nekad nevarēsim pārkāpt pāri savai Es čaulai.

Tāpēc Fihtes sistēmā loģiski tiek izveidota otra premisa: ja ir Es, tad pretī tam stāv ne-Es. Pasaule tiek sadalīta divās daļās: iekšējā, subjektīvā dzīve un ārpus tās esošā pasaule. Vēlāk Fihtes sistēmā izrādās, ka šis ārējais ir iespējams tikai caur iekšējo. Šādā noskaņā mēs (eiropieši) dzīvojam pat mūsdienās. Mūsu iekšējā pasaulē ienāk visdažādākās zīmes, lietas, simboli, atziņas, mēs tveram apkārt esošo kultūru tās priekšmetiskumā un jēgpilnajā eksistencē, un sajūtam, ka Es radītais atšķiras no ne-Es. Jāņem vērā, ka šī Es un ne-Es satikšanās notiek apziņā. Fihti interesē pasaules apjēgšanas process, nevis tas, ka mans kā cilvēka Es, piemēram, virtuvē mizo kādu no cilvēka atšķirīgu lietu — kartupeli.

Fihte, runājot par Es un ne-Es satikšanos, akcentē to, kā viena garīgi intīmā, iekšējā cilvēka pasaule var «satikties» ar otru. Tā ir ne tik daudz izziņas, kā saskarsmes un saprašanās tēma.12 Nevajag iedomāties, ka Fihte ar ne-Es saprot objektīvo realitāti, piemēram, no cilvēka neatkarīgi pastāvošo dabu, kosmosu u. tml. Raksturīgi, ka Fihtes sistēmā nav dabas filozofijas, par ko vēlāk viņam pārmet Šellings. Taču viņam atšķirībā no Šellinga ir citi izejas principi. Ir saglabājies Eberharda Fridriha Georgija pieraksts par to, kā Sellings komentējis savu uzskatu atšķirību no Fihtes: «Fihte pazīst tikai vienu esamības formu, bet Šellinga kungs — divas: gara darbību (to gan zina arī Fihte — M. Ķ.) un mieru, kas izpaužas daba vai matērijā.»13

Fihtes sistēmā šis cilvēka neskartās pasaules (dabas) miers nav paredzēts. Protams, Fihte nav akls un nenoliedz dabas eksistenci. Taču tā nav viņa filozofijas tēma.

Pasaules sadalīšana Es un ne-Es ir tipiski eiropeiska dzīves izjūta. Austrumos nav iedomājama šo pasauļu pretstatīšana, individualitātes izcelšana, prāta īpašās vērtības uzsvēršana. Kāda jēga ir individuālai pilnībai, ja to nevar iedot visai pasaulei? Šri Aurobindo, integrālās jogas pamatlicējs, XX gs. sludina tipiski austrumniecisku pasaulizjūtu: «Kāda būs jēga, ja jūs iesiet pa ceļu, kas ir tikai Jūsējais,.., ja jūs individuālās realizācijas ceļā nonāksiet pie Patiesības pavisam tuvu salīdzinājumā ar esošās pasaules stāvokli? Pie kā tas novedīs? Jūs sagrausiet vienotību; tiks izjaukta ne tikai veseluma harmonija, bet arī līdzsvars, jo kāda cita radītā daļiņa nebūs spējīga noiet šo ceļu.»14 «Neko nevar pārveidot tikmēr, kamēr nebūs pārveidots viss.»15 Lūk, tāda ir Austrumu atbilde uz subjektivitātes filozofijas pūliņiem Rietumos!

Tomēr jāpaskaidro sīkāk Fihtes iecere attiecībā uz Es principu. Viņš nebūt nav domājis iet tikai savu individuālo ceļu. Savas zinātnes mācības pamatā Fihte liek absolūto Es, kas pats no sevis izrietina darbību. Absolūtais Es nav individuālais Es, — to nemitīgi uzsver darbības un brīvības filozofijasautors. Vācu klasiskā filozofija vēl nav zaudējusi Absolūta principu (kā to izdara daļa XX gs. virzienu) un nav pārgājusi individualitātes filozofijas pozīcijās. Tādēļ Es princips zināmā mērā ir mānīgs. Pēc sava satura tas saglabā transcendentālās subjektivitātes, vispārīgā garīguma pazīmes. Raksturīgi, ka Fihte runā par Es trešajā personā. Viņš saka, ka tam nav nekā kopīga ar personību. Es un individualitāte viņa sistēmā ir atšķirīgi jēdzieni, lai gan nevar noliegt to faktu, ka daudzi Fihtes filozofijas interpretatori Es principā saskata individualitātes apoloģiju.

Fihtes sistēmas otrā tēze, kas pretstatā Es ievieš ne-Es, nav loģikas triks vai dialektikas spēle. Tai ir daudz dziļākas kultūrvēsturiskas saknes, kas aug Eiropas garīgajā dzīvē jau gadsimtiem ilgi. Ne-Es pēc savas ārējās funkcijas ir Es ierobežojošais princips. Cilvēks atšķir sevi no arējās pasaules, izdala sevi no apkārtējās vides un apjēdz savas aktivitātes spēku. Taču cilvēks nav visspēcīgs (nav Dievs), tāpēc viņam pretī nostājas ne (proti, nevarēt, nezināt, nesaprast, nedarboties, nespēt utt.). Kanta filozofijā ari pastāv ierobežojošais princips — lieta par sevi, taču tai ir citas funkcijas: lieta par sevi ir mazliet mistiska, noslēpumaina, cilvēkam mūžam neapgūstama. Galu galā ari cilvēks Kanta sistēmā ir lieta par sevi, mikla un noslēpums, kas balansē uz divu pasauļu (fenomenālās un noumenālās) robežas. Bet lietai par sevi, kas ir cilvēka izziņas spēju robežas noteicēja, Kanta sistēmā ir vēl viena būtiska loma: tā parāda brīvības iespējamību. Kants ievieš lietu par sevi, lai varētu pamatot brīvību. Viņš «Tīrā prāta kritikā» saka: ja parādības būtu lietas pašas par sevi (tas nozīmē, ka izziņai nebūtu ierobežojumu), tad brīvība nebūtu glābjama. Izrādās, ka totālās izziņas iespējas būtībā padara cilvēku nebrīvu. Lieta par sevi ir ne tikai ierobežotāja, — tā atklāj cilvēka dzīves dažādo pušu saistību, iezīmē pāreju uz ētiku, praktiskā prāta sfēru.

Kanta kritiskā filozofija prasa apzināties cilvēka zināšanu ierobežotību, lai atbrīvotu vietu tīri morālai orientācijai un uzticībai tikumiskām acīmredzamībām. Ja visu, kas noris pasaulē, aplūkojam no empīriskās pieredzes un teorētiskā skaidrojuma viedokļa, tad nav iespējams konstatēt brīvību. Cilvēks kā dabas daļa ir pakļauts cēlonības principam. Taču cilvēks ir kaut kas vairāk: viņš spēj izlauzties ārpus dabas determinācijas ietvariem. Cilvēks, pēc Kanta domām, var būt brīvs tikai tad, ja spēj atrauties no empīriskās, fenomenu pasaules un nonākt tīrās gribas un praktiskā prāta valstībā, kur kārtību uztur kategoriskais imperatīvs. Viņš parāda ceļu, kā dabiski nebrīvais cilvēks, kas ir ierobežots savā izziņā un darbībā, var nonākt līdz praktiski (garīgi — M. K.) brīva cilvēka stāvoklim. Morālās autonomijas likumi šajā stāvoklī darbojas nevis kā ierobežotāji vai piespiedēji (Kanta apsūdzēšana rigorismā un didaktikā, manuprāt, ir mazpamatota), bet kā kārtības un harmonijas uzturētāji.

Fihtes sistēmā absolūtais Es jau sākotnēji tiek saprasts kā brīvs savā rosības spēkā. Es ir spēcīgs tadeļ, ka tam piemīt intelektuāla intuīcija, kas atklāj Es radīto pasauli. Tā ir milzīga atšķirība no Kanta pozīcijas, turklāt ne jau tikai filozofiskā terminoloģijā vai teorētiskos pamatprincipos. Filozofiskā valodā te formulētas atšķirīgas pasaulizjūtas un dažādas attieksmes pret pasauli un cilvēka vietu tajā. Pārnestā nozīmē var teikt, ka cilvēks Kanta sistēmā ir kā būtne, kas izlaužas no dabiskās determinētības krātiņa un līdz ar to var kļūt stiprs un laimīgs. Toties Fihtes sistēmā cilvēks ir jau tik brīva būtne, ka no tā kļūst mazliet bail un tas jāliek krātiņā. Fihtes sistēma, kas sākotnēji redz absolūti brīvu cilvēku un pēc tam cenšas to ierobežot, manuprāt, jau audzē sevī nākotnes totalitārisma iezīmes. To nekādā gadījumā nedara Kants.

Katrā ziņā ne-Es princips nav sociāli, politiski, kultūrvēsturiski neitrāls princips. Tas kļūst skaidri redzams Fihtes uzskatos par valsti, politiku, vēsturi, tiesībām.

Zinātnes mācības ietvaros ne-Es princips lielā mērā ir abstrakts. Taču tas pamato ļoti svarīgu domu: Es attiecībā pret ne-Es ir jāsaprot kā piepūle. Ja Es nedarbojas, nav aktivitātes, tad pazūd arī pretī stāvošā pasivitāte — objekts. Cilvēks ir iespējams tikai darbībā, sevis apliecināšanā un pasaules radīšanā. Tā ir tēze, ko XX gs. dzirdam ik dienas un, nemitīgi darbojoties (daudzkārt tikai pašas darbošanās dēļ), esam radījuši tādu mums pretī stāvošu objektu pasauli, kas jau grimst bezjēdzībā. XX gs. sarunas par radītā absurdumu ir ļoti populāras. Tas ir zināms vērtējums tai garīgās dzīves līnijai — aktivitātei un rosībai —, ko Eiropas filozofijā sistemātiskā formā aprakstījis Fihte.

Tomēr Fihte, ieviešot darbības, piepūles, intelektuālās intuīcijas un nemitīgas rosības principu, nebūt negrib izveidot absurda pilnu pasauli, kas atražo darbību tikai aktivitātes dēļ. Jāatceras, ka Fihtes laikmets ir mazliet citādāks garīgās dzīves ziņā, kad vēl godā un cieņā ir morāles principi. Vācu klasiskā filozofija Kantam un Fihtem nepārprotami ir morālfllozoflja. Te ir liela atšķirība no daudziem XX gs. virzieniem, kas pirmām kārtām izpaužas kā eksistences filozofija (tā nav tikai šo virzienu pārstāvju griba,.— tā ir laikmeta noskaņa). Fihte atsakās no Kanta «lietas par sevi», jo tā viņa sistēmā nav vajadzīga, un savu izziņas, ētikas, brīvības teoriju būvē gluži citādāk, lai gan daudzviet vērojama ārēja līdzība ar Kanta spriedumiem.

Atšķirība jau ir sākotnēja — prāta izpratnē. Kanta sistēmā teorētiskais prāts izzina un praktiskais prāts caur gribu realizē sevi morālos aktos, bet Fihte spriež par izzinoši gribošu prātu. Šis prāts ir aktīvāks, spēcīgāks (spriežotpec ta, ka tas ir atbrīvojies no lietas par sevi) un valdonīgāks. Kanta doma par cilvēka aktivitāti tiek izvērsta plašāka konteksta. Kā raksta A. Guliga: «Kanta idejas par izziņas aktivitāti reducēšana uz jutekliskumu ir viens no Fihtes lielākajiem nopelniem.»16

Te jāatgādina trešā tēze, ko Fihte liek savas zinātnes mācības pamata. Notiek Es un ne-Es savienošanās, taču ne-Es iedarbība uz Es ir iespējama tikai tad, ja tas atrodas pasīvā (ciešotnes) stāvoklī. Ne-Es ir reāls tikai tiktāl, ciktāl Es spēj atrasties aficējamā (iespaidojamā) stāvoklī. Aktivitātei tādējādi ir jāpārvēršas uztverošā pasivitātē.

Atcerēsimies Kanta shēmu: lieta par sevi (kas pati nepakļaujas izziņai) izziņas procesā aficē (atstāj iespaidu, ietekmē) mūsu jutekļus! Bez jutekliski dotā nav iespējama izziņa, saka Kants. Fihte piekrīt, taču domā, ka jutekļu iespaida rezultāts ir radies nevis no ārienes, bet pašaficēšanas dēļ. Līdz ar to jutekliskumā izpaužas subjektīvā aktivitāte. Spilgts piemērs šajā sakarā ir teorija par to, ko dara cilvēka acs. Vai tā kā sajūtu orgāns uztver un pārraida mums ārpasaules (lietu par sevi) signālus, veicot tikai nepieciešamā starpnieka lomu? Vai arī tā ir cilvēka acs, kas redz to, ko apjēdz prāts, un pati ir aktīvas, pasauli ieraugošas un sakārtojošas juteklības izpausme?

Fihte uzskata, ka arī juteklība ir cilvēka subjektīvās aktivitātes izpausme. Tā domā arī vairums XX gs. filozofu, to skaitā franču filozofs M. Merlo-Pontī, kas sarakstījis saturīgu grāmatu par uztveres fenomenoloģiju.

Analizējot uztveres procesu, Fihte izmanto jau Kanta izstrādāto principu: mēs nevaram izzināt to, ko paši neesam radījuši. Jutekliskā uztvere, pēc viņa domām, nav nekas cits kā aizturēta darbība. Dzirdēt kāda cita vārdus nozīmē to pašu, ko iekšēji tos izrunāt ar savu muti. Dzirde ir aizturēta runa. Mēs dzirdam ne tikai ar ausīm, bet arī ar visu savu būtni, ar visu runas aparātu kopumā. Tieši tāpat cilvēka acs ne tikai pasīvi atspoguļo redzamo, bet arī aktīvi to rada. Tādējādi cilvēka ķermenis ir jāuzskata nevis par vienkāršu dabas daļu, bet par brīvas gribas instrumentu, ar kura palīdzību cilvēks izsaka sevi apkārtējā pasaulē. Cilvēks atšķirībā no dzīvnieka pasaule ierodas pilnīgi «negatavs». Daba atstāj nepabeigtu cilvēka ķermeņa veidošanas procesu tieši tādēļ, lai to līdz galam pabeigtu gars un brīvā griba.

Salīdzinot Kanta un Fihtes pozīcijas jautājumā par cilvēka dabisko determinētību, jāsecina, ka mūsu priekšā ir divas atšķirīgas pasaulizjūtas: Kants un viņa sekotāji pieder pie tiem, kuri rēķinās ar dabu, ar pietāti un bijību izturas pret tajā norisošajiem procesiem un atzīst tai tiesības pastāvēt bez cilvēka iejaukšanās lietas par sevi koncepcija).

Fihte turpretī ir cita domāšanas veida pārstāvis. Viņa filozofijā aprakstītā ievirze uz aktivitāti un rosību kopš XVIII—XIX gs. mijas arvien pieņēmusies spēkā un tikai XX gs. beigās ekoloģiskās katastrofas priekšā nācies atzīt, ka domu virziens, kurš apgalvo, ka cilvēks rada pasauli un dabai jāpakļaujas cilvēkam, ir kļūdains.

Fihtes filozofijā aprakstītā domāšanas un rīcības ievirze Eiropā (un visā civilizētajā pasaulē) ir valdījusi dažus gadu simtus. Mūsdienās ar lielu interesi var lasīt par šīs ievirzes radītajām sākotnējām idilliskām cerībām. Agrāk cilvēks drebēja Dieva priekšā, raksta Fihte. Cilvēks drebēja arī dabas priekšā. Taču ir pienācis laiks, kad jāsaprot, ka pats cilvēks un viņa (kā autonoma, tikumiska Es) darbība ir vienīgais, kura priekšā var izjust bijību. Cilvēks ir lielisks!

Tomēr tad, kad Fihte sacer šīs rindas, vēl nav piedzīvots neviens pasaules karš, totalitārās sistēmas vēl nav nobendējušas miljoniem cilvēku. Daba vēl nav izpostīta. Fihte (un visa antropoloģiskā filozofija, kas viņam seko), pārāk uzticas cilvēkam un cer, ka cilvēka prāts varēs valdīt pār pasauli, ka tikumiskie ideāli ir nezūdoši. XX gs., kad M. Gorkijs atkārto lozungu «Cilvēks, tas skan lepni!», tas īstenībā jau ir tukšs.

Neiedomājami tuvredzīgi ir Fihtes vārdi: «Tur, kur darbojas cilvēks, pamostas daba; uztverot cilvēka skatu, tā gatavojas iegūt jaunu, skaistāku veidolu… Tur, kur ir cilvēks, atmosfēras gaiss kļūst vieglāks, klimats maigāks un daba mostas cerībā, lai pārtaptu par dzīvo būtņu mājokli un saudzētāju.»17

Ceļš, kas XIX—XX gs. noiets darbības filozofu ieteiktajā virzienā, atklāj, ka tur, kur parādās pasauli pārveidojošais cilvēks, daba iet bojā, gaiss kļūst netīrs, ūdens indīgs, klimats dzīvei nepiemērots; daba pārtop nevis par dzīvo būtņu mājokli, bet par kapu, ko pats sev racis cilvēks. Nekur tik spilgti neparādās darbības filozofijas aprobežotība kā krīzē, kas tapusi mūsdienu ekoloģiskajā sistēmā. Antropocentrisms (proti, cilvēka nostāšanās Dieva vietā) ir ņēmis nelabu galu.

Taču jāprecizē, ka Fihte nav tipisks antropocentrists. P. Gaidenko atzīmē, ka «Fihtes filozofiju varētu nosaukt par galēju antropocentrismu tad, ja tas ik uz soļa nepārvērstos par teocentrismu»18. Cilvēka absolūtajai rosībai ir pretpols. Aplūkojot visu Fihtes sistēmu kopumā un tās evolūciju, redzam, ka pretpoli ir vairāki. Kas var savaldīt cilvēku? Visā Fihtes sistēmā funkcionē Absolūta jēdziens, taču to nevar viennozīmīgi identificēt ar kristietisko Dievu. Pēc filozofa domām, Absolūtu nevar definēt, jo jebkura noteiksme pazemina Absolūta statusu. Taču pats Fihte runa gan par absolūto darbību, gan par absolūto Es. Absolūtais Es nav ne apziņa, prāts, ne personība; tas nav Es individuālā nozīmē, — tā ir bezgalīga darbība, kas kļūst par Es tikai tad, kad apstājas, iemiesojas. Es pastāv kā galīgais, kas tiecas uz bezgalību. Es var izpausties gan kā absolūtais, gan arī kā teorētiskais un praktiskais. Absolūtā Es paradokss ir saistīts ar to, ka Es tieksme ir acīmredzama, taču praktiskais Es, kas realizē šo tieksmi, nekad nevar sasniegt savu galamērķi — tikumisko ideālu. Ja absolūtais Es kaut kur tiešam pastāvētu, tad nebūtu vajadzīgs praktiskais Es un tieksme uz ideālu. Bet ja absolūtais Es ir nekad nesasniedzams mērķis, tad nav attaisnojams teorētiskais Es, kas to raksturo un pats izriet no Absolūta bezgalīgas darbības.

Absolūtais Es ir divpusējs. Fihtes sistēma tas ir vajadzīgs, no vienas puses, kā realitāte, kas sakārto izziņas procesu, jo Fihte ir atteicies_ no Kanta «lietas par sevi», bet, no otras puses, kā ideāls, kas vajadzīgs tikumības teorijai kā regulativa ideja. No šīs situācijas izriet, ka vajag atzīt absolūto esamību, lai būtu iespējama absolūta tieksme uz to. Vajag, lai Dievs eksistē, jo tad cilvēks tieksies pēc vina un savu darbību samēros ar viņu!

Lūk, teocentfisks motīvs! Tomēr tas nav viennozīmīgs jautājuma par Absolūtu risinājums. Mūža otrajā puse Fihte izmaina akcentus savā sistēma. Sākotnēji Absolūts ir saistīts ar darbošanos, rosību, Es, zināšanām, bet vēlāk viņš uzsver tieši Absolūta esamību. Kā rada filozofa vēstules Sellingam, jau kopš 1801. gada Fihte ir atteicies no principa, kurā absolūtās zināšanas tiek uzskatītas par pirmsākumu. Tās ir tikai Absolūta izpausmes veids. Dievs tiek uztverts kā absolūta vērtība un mērķis, uz ko tiecas rosība.

Viens no galvenajiem motīviem, kas savalda brīvo, rosīgo, ar spēcīgu gribu apveltīto būtni (ta cilvēku raksturo

Fihte), ir ētika. Fihte atsakās no Kanta kategoriskā imperatīva tādas formas, kas saka, lai saprātīgā griba pakļauj sevi likumam un vienlaikus rada to. Kanta sistēmā morālais likumsir vienīgais prāta fakts: «Arī morālais likums ir dots tā, it kā /tas būtu/ tīrā prāta fakts, kuru mēs apzināmies a priori un kurš ir apodiktiski drošs, kaut arī pieņemtu, ka pieredze mums nevar sniegt nevienu piemēru, kur tas tiktu stingri ievērots.»19

Fihte jau sen pirms L. Levī-Brila, kas iztirzājis šo problēmu, norada uz Kanta nostādnes neprecizitāti. Fakts taču pieder pieredzes sfērai, bet likums — prātam. Fihte sava teorija aplūko morālo likumu nevis kā prāta faktu, bet ka brīvības izpausmi. Viņš ieliek kategoriskajā imperatīva šādu saturu: rīkojies pēc sirdsapziņas! Filozofiska valoda tas nozīme: ja es esmu brīvs, tad man ir pienākums, nevis no pienākuma izpildīšanas izriet mana brīvība. Tāda ir Fihtes morālfilozofijas shēma atšķirībā no Kanta. Pienākuma filozofija tiek nomainīta ar morālās ieceres (kas balstās uz brīvību) filozofiju.

Fihte, sekojot Kantam, atzīst praktiskā prāta primaritati attiecība pret teorētisko prātu. Taču Kants saglabā šo abu prāta tipu atšķirības (teorētiskajā zinātnē un praktiskajā rīcība), turpretī Fihte tos sapludina, atceļot robežlīniju starp fenomenālo un noumenālo pasauli. Praktiskās filozofijas loma palielinās, tā kļūst universāla. Kants dabas pasauli raksturo cēloņa-seku attiecībās un brīvības pasauli — mērķa-līdzekļa attiecībās, bet Fihte universalizē šis mērķa-līdzekļa attiecības, attiecinot tās uz visu esošo.

Aiz šīm filozofiskajām shēmām slēpjas ļoti būtiska un vēsturiski nozīmīga cilvēka attieksmes pret pasauli izmaiņa. Cilvēks Kanta_ filozofijā saglabā pietāti pret esošo, atzīst dabas un cilvēkam nepieejamās pasaules cēloņsakarības un negrasās tās izjaukt. Viņa sistēmā izziņas darbība notiek neatkarīgi no ideoloģiskās ievirzes (pēc mūsdienu terminoloģijas). Izziņa ir tīrs, neatkarīgs un autonoms process.

Fihtes izpratnē ieskanas tie motīvi, kas labi atpazīstami mūsdienās. Pietātes pret esošo nav, dabu uztver mērķalīdzekļa attiecībās, kad cilvēka iecere brīvi darboties ir mērķis, bet viss pārējais kalpo par līdzekli. Izziņa nav autonoms process, jo pastāv praktiskā prāta prioritāte, tādēļ uz izziņu attiecas morālais vērtējums, kas tālākā perspektīvā pārvēršas par politiski ideoloģisku vērtējumu.

Fihtes vietu filozofijas vēsturē norāda P. Gaidenko: «.. Postulējot praktiskā prāta prioritāti attiecībā pret teorētisko prātu, viņš visa esošā pamatā liek mērķa attiecību; Dekarts, Spinoza, Leibnics, balstoties uz savu intelektuālistisko orientāciju, drīzāk gan pievēršas cēloņa attiecībai. Absolūtais Fihtes mācība ir tieksmes mērķis, absolūtais Spinozam — esamības cēlonis. Spinoza un Leibnics balstās uz to, kas ir, uz esamību; Fihte — uz to,_ ka nav, kam tikai bezgalīgā procesā vajag notikt, uz jabutību.»20

Tikumiski virzīta jābūtība ir cilvēka dzīves neatņemama sastāvdaļa. Taču tad, kad tā kļūst par universālo normu, būdama ne tikai ideāls, bet arī tas, kas liek ignorēt esošo, sabiedrības dzīvē iestājas grūti attaisnojama situācija, īpaši izkropļotā veidā tā parādījusies marksistiskajā ideoloģijā, kas kultivē nepārtrauktu, universālu tiekšanosuz vienu mērķi — komunismu, šā mērķa vārdā ignorējot realitāti. Nemitīgās darbošanās process allaž noliedz tagadni, cenšas to pārvarēt, taču šai universālai tieksmei uz jābūtību galu galā rodas utopiska pieskaņa.

Fihte lielā mērā ir mūsdienu aktivitātes filozofijas (arī marksisma), politiskā un pedagoģiska pragmatisma, sociālā utopisma priekštecis. To nevar teikt par Kantu un Sellingu. Daudzos aspektos tieši Fihtes (nevis Kanta un Sellinga) nostādnes izvērš Hegelis. Praktiska un teorētiskā prāta sapludināšana, ko izdara Fihte, jābutības un teleoloģijas universālie principi utt. palīdz Hēgelim izveidot absolūtā gara attīstības shēmu, kas balstās uz domāšanas un esamības identitāti. Aplūkojot šo četru vācu klasiskā ideālisma pārstāvju pamatievirzes kopuma, redzam, ka viņi pārstāv ļoti atšķirīgas pasaulizjūtas un gara dzīves virzienus.

Kants izsaka tīru, kristietisku21, protestantiski ievirzītu klasiskās kultūras ainu, kurā savu autonomu vietu ieņem gan zinātne, gan māksla, gan ideoloģija (šo terminu viņš pats nelieto), bet pāri visam stāv autonoma brīva cilvēka morālais pienākums.

Fihte pauž tās tendences, kascenšas sagraut klasiskas kultūras skaidrību un lielā mērā būs raksturīgas XX gs. garīgajai dzīvei. Arī viņš atrodas kristietiskas tradīcijas ietvaros, dažos aspektos būdams vēl protestantiskaks par Kantu, tomēr gribasspēka, aktivitātes, mērķtiecības, nākotnes ideoloģizētā un politizētā gadsimta, kam būs raksturīga nežēlība, varmācība, valstiskuma un citu sabiedrisko struktūru despotisms, pieskaņa Fihtes filozofijā liek kļūt uzmanīgiem tiem, kuri_ zina, pie kā noved šī garīgās dzīves līnija, kad tā zaudē vienīgo līdzsvara punktu — morāli.

Sellings — viņuabu laikabiedrs — pasauli izjūt citādāk un uztver taja citu garīgās dzīves strāvojumu, kas mēģina uzplaukt XIX gs., taču nekad negūst īstu triumfu, pat mūsdienas paliekot garīga opozīcijā pret spēka filozofiju. Tas ir romantiskais estētisms, kas mīl dabu, mākslu un indivīdu. Taču tas ir pārāk trausls, smalks un patiess, lai spētu turēties pretī dzīves robustajām realitātēm.

Hegelis sava universālajā sistēmā cenšas apkopot visas sava laikmeta garīgas dzīves tendences, tomēr nekas vairs nespēj viņu atgriezt pie Kanta duālisma, kas tur pasauli līdzsvara. Turpinot Fihtes līniju, viņš sajūt jaunā laikmeta vēsmas, kuras vispārīgais triumfēs pār atsevišķo, personība kļūs par «skrūvīti» un visas zinātnes, arī ētika, padosies ideoloģijai Hegelis vēl meklē tam attaisnojumu prāta un filozofija, taču šis attaisnojums lielā mērā kļūst par konstrukciju. Reize ar šiem četriem filozofiem beidzas garīgas dzīves laikmets, kas tic sistēmai, prātam un tikumam.

Moralfilozofijas motīvi Kanta un Fihtes mācībās ir galvenie. Salīdzinot tos, kļūst redzams, ka viņi abi pieder pie atšķirīgiem virzieniem. Fihtes ētika ir sociāla ētika. Kanta etiķa nav sociāla ētika: viņš uzskata, ka cilvēka mērķis nevar būt rūpes par cita cilvēka tikumisko pilnību, jo vienīgi katrs pats var rūpēties par sevi.22 Kants pirmais filozofijas vēsturē pievērš īpašu uzmanību cilvēka garīgas pašdeterminācijas problēmai. Viņa terminoloģijā tā tiek aprakstīta kā autonomijas princips. Gribas autonomija nozīmē to, ka nekad nevar būt dotas gatavas atbildes uz tikumiskajiem jautājumiem. Problēma, kas ir labs un kas — ļauns, katram cilvēkam jārisina patstāvīgi. Cilvēkam jābūt atbildīgam gan par savu rīcību, gan par pasauli, kura dzīvo.

Fihte turpretī uzsver, ka atbildības mērs nav pilns, ja mēs neuzņēmāmies atbildību par citiem. īstena tikumība, pēc Fihtes domām, pastāv aktīvā darbībā un citu izglītošanā. Tas nozīmē, ka šādā sistēmā palielinās valsts, skolas, sociālo grupu ietekme uz personību. XIX—XX gs. praktiska garīgā dzīve lielākoties virzās pa Fihtes aprakstīto līniju, taču tas nenozīmē, ka no humānisma, cilvēka un sabiedrības harmoniskas attīstības viedokļa Fihtem ir absolūta taisnība.

Izejas principi Kanta un Fihtes morālfilozofijās ir loti līdzīgi: abi uzskata tikumisko darbību par mērķi, lai pārvarētu cilvēka jutekliskās dabas aprobežotību; abi ir pārliecināti, ka morālajam likumam jābūt vispārīgam un praktiskajam prātam — noteicošam. Taču pārējas atziņas būtiski atšķiras. Kants balstās uz prātu, brīvību, morālo likumu un gribas autonomiju. Šādā sistēmā nevar izskaidrot Jaunuma pastāvēšanu, reducējot to tikai uz ārējiem apstākļiem. Kā redzējām, Kanta ētikā ārējiem apstākļiem netiek piedēvēta noteicošā loma. Pēc viņa domām, ļaunais rodas no gribas samaitātības, proti, no cilvēka iekšējās noteiksmes.

Toties Fihte jau sākotnēji domā citādāk, jo, kā tas parādās jau viņa zinātnes mācībā, viņam izejas punkts ir prāts-griba un tā rosība. Loģiski, ka tajā nevar slēpties ļaunums. Cilvēka griba pēc savas iedabas ir laba; ļaunais slēpjas nevis gribā, bet cilvēka inertumā, pasivitātē, dabiskajā rutīnā. Lūk, shēma, kas no vērtībattieksmes aspekta jau sākotnēji attaisno cilvēka iegribas! Ka liecina vēsture, šādu, jau sākotnēji attaisnotu gribu nevar savaldīt morālais likums, jo tas ātri vien kļūst par traucēkli. Tādēļ ļoti loģiska ir, piemēram, Fridriha Nīcšes filozofijas parādīšanās XIX—XX gs. mijā, kura, apliecinot gribu valdīt (gribu pēc spēka — Wille zur Macht), aizved cilvēku viņpus laba un ļauna, proti, ārpus kristietiskas morāles. Pie tā, ka daļa cilvēces nonāk tāda garīgas dzīves stāvoklī, kur vairs nav ne īsti labā, ne īsti ļauna, vainojami, protams, nav ne Fihte, ne Nīcše. Viņi tikai precīzi pamana un apraksta situāciju, kāda tiecas nonākt Eiropas kultūra. Daudzas jau XIX gs. sakuma ieraudzītas tendences izvēršas XX gadsimtā.

Ētikas teorija Fihtes sistēmā atbilst viņa pamatprincipiem. Darbība nevar būt ļaunais. Ļaunais ir bezdarbība. Cilvēka lielākais netikums ir slinkums (proti, pretstats aktivitātei). Slinkums, pēc Fihtes domām, ir visu netikumu pamats. Cilvēka sākotnēji nepilnīga iedaba tiecas tikai pēc viena: vairāk baudīt, mazāk strādāt. Ļoti svarīgi netikumi ir bailīgums un melīgums. Arī tiesaistīti ar aktivitātes un spēka trūkuņiu cilvēka. Tikai gļēvais melo, saka Fihte. Viss inertais jāpakļauj pārveidošanai (tātad arī cilvēka iedaba). Šis motīvs skan jau Fihtes zinātnes mācībā. Līdz ar to viņa filozofijas tapšanas pirmajā perioda (kad darbība tiek atzīta par universālu principu) darbībai ir absolutanozime ne tikai izziņa, — tai piemīt ari augstāka ētiska vērtība.

Fihtes ētikai ir raksturīga spēkpilnas gribas pašpārliecinātība. Sirdsapziņa, pēc viņa domām, ir jūtas, kas atklāj mūsu darbības saikni ar absolūto brīvību. Sirdsapziņa nevar kļūdīties, jo tā tieši apzinās mūsu tīro, sākotnējo ES.

Vērojot noskaņas, kas valda Fihtes ētikā, gribas atzīmēt, ka tā nav līdzjūtības ētika. Arī viņš pats, kā raksta biogrāfi, nav bijis īpaši iejūtīgs, bet stipras un nelokāmas gribas cilvēks, kas tikumības maksimu vārdā spējīgs sabradāt dzīvi. H. Stefens stāsta, kā Fihte reaģējis dzīvē uz principu: vienmēr teikt patiesību. Viens no gadījumiem, kad morāle mēdz attaisnot melus, ir tad, ja patiesība (izteikta par katru cenu) apdraud cilvēka dzīvību (piemēram, ja ārsta atziņa, darīta zināma slimniekam, tuvina viņa galu). Stefens jautājis Fihtem, ko darīt, kad jauna māte, kurai tikko piedzimis un tūlīt pat nomiris bērns, pati ir kritiska stāvoklī, bet vēl nezina par bērna nāvi. Vai viņai jāuzzina patiesība? Fihte ļoti sašutis un atbildējis, ka nav tādas patiesības, kas piederētu tikai kādam atsevišķam cilvēkam. Nevis tu pavēli patiesībai būt vai nebūt, bet viņa tev! Ja sieviete mirs, uzzinot patiesību, tad viņai vajadzējis mirt!

Spriedums, ko izsaka Fihte, dibinās uz aukstu prātu, valdonīgu gribu un bezkaislīgu principialitāti. Cilvēks, pēc viņa domam, ir tikai līdzeklis, lai realizētu prātu. Citādi tam vispār nav vērts pastāvēt! Fihtes sistēmā salīdzinājuma ar XVIII gs. otras puses filozofiskajām mācībām pastiprinās rigorisms; gadsimtu gaitā kultivētais racionālisms nonāk pie spilgti izteikta ētiskā racionālisma galējā varianta.

Taču XVIII gs. beigās daudzi ar to nav apmierināti. Konsekventi realizētais racionālisms pārāk nerēķinās ar dzīves pilnasinību, dzīvības vērtību, individuālo savdabību un katras personības unikalitāti. Ar Fihtes koncepciju nav mierā romantiķi. Atzīstot viņa zinātnes mācību ka tādu, kas vērsta pret ikdienišķo apziņu un tās surogātiem, romantiķi uzskata, ka tajā pārāk maz vērības veltīts ģēnijam, savdabīgajam un neatkārtojamam cilvēka dzīve. Prāts, ko racionālisti apraksta kā vispārēju, viņu koncepcija ir vienāds visiem cilvēkiem. Šajā sakarā ir iespējama tikai viena patiesība viens prāts) un viena tipa uzvedība, ko atzīt par tikumisku. Sī filozofiskā sistēma atceļ visu atsevišķo, unikālo kā nebūtisku, kā vispārējā vienu atsevišķu gadījumu vai notikumu. Tam nepiemīt pašvērtība, kas varētu līdzināties vispārējā vērtībai.

Darbā «Mūsdienu laikmeta galvenās pazīmes» Fihte formulē ļoti raksturīgu domu: «Personība ir jāupurē idejai; dzīve, kas to realizē, ir vienīgi patiesā un taisnīgā dzīve, tātad no patiesības un īstenas realitātes viedokļa indivīds vispār neeksistē, jo tam nav nekādas nozīmes un tam jāiet bojā. Eksistē tikai dzimta, un tieši tā ir jāaplūko kā vienīgi eksistējošais.»23

No mūsdienu aspekta šī doma ir diezgan šokējoša. Par to savu viedokli izsaka franču filozofs A. Kāmī: «Kas dod priekšroku idejai, tas nogalinās cilvēkus!» Fihtes filozofija, slēptā veidā atbrīvojot ceļu ideoloģijas_ triumfam, paver iespēju to darīt, lai gan pati iecerēta ka ētiski tīra mācība.

Fihtes uzskatu sadursmē ar romantiķiem aizsākas tas dialogs, ko vēlāk, vērtējot vācu klasisko filozofiju kopuma un it īpaši Hēgeli, izvērš S. Kjerhegors un XX gs. iracionālisma filozofija, kuras moto ir: neatdot savdabīgo un unikālo vispārīguma varai.

F. Sleijermahers, kas XIX gs. sākumā pārstāv romantiķu pozīciju, uzsver, ka atsevišķo nedrīkst aplūkot ka dzimtas vienu eksemplāru; vispārīgo nedrīkst saprast ka visiem vienādo. Vispārīgais jāsaprot ka atsevišķo, savdabīgo momentu totalitāte, proti, kopums, kurā katrai atsevišķai daļiņai piemīt pašvērtība.

Filozofiskā doma, ko pirmie pauž_ romantiķi, ataino būtisku lūzuma punktu Eiropas kultūra. Aizdomas par to, ka nepieciešams mainīt filozofisko platformu attiecība uz vispārīgo, jau izsaka Kants «Spriestspējas kritika»24, pievēršoties jautājumam, kā iespējama subjektīva vispārība25. Taču Fihtes sistēmā tas negūst pietiekamu skaidrojumu. Tāpēc Sleijermahers raksta, ka viņš_ ir Fihtes vienpusējas moralizēšanas pretinieks: nav iespējams visu izrietināt no viena principa un vēl jo vairāk no tada principa, kas prātu traktē kā brīvību.

Cilvēka darbības apzināts mērķis, pēc_ Fihtes domam, ir tieksme uz vispārējo, — vai nu tas butu labais, tikumiskais imperatīvs, vai zināšanas. Cilvēka individualitāte, atšķirīgais katrā no mums ir jau dots. Cilvēkam nav jāpieliek speciālas pūles, lai to iegūtu. Cilvēka individualitāte ir viņa liktenis, no kura nevar atbrīvoties_ (sk. piemēru par mirstošo māti). Apziņas līmenī cilvēks tiecas uz vispārīgo mērķi, taču zemapziņa, cilvēka liktenī šī tieksme iegūst individuālu formu.

Pēc romantiķu domām, individualitātes nenovērtēšana ir milzīga kļūda, kas ietekmē kultūras veidošanās mehānismu. Cil_vēka_ mērķis ir sava individualitāte, tāpēc filozofija ir jāatklāj personības jēga un nozīme. Fihte to nespēj izdarīt, lai gan to prasa laikmets. Savdabības kultivēšana ir augstākais mērķis, uz ko ikvienam cilvēkam jātiecas apzināti. Individualitāte, kā domā romantiķi, nav dota, — tā jāveido. Dzīves unikalitāte liek būt iejūtīgam, noraidīt auksto pratu un_ gribas spēka vietā likt kultūras (mākslas) speķu. Fihtes ētiskajam racionālismam pretojas estētiskais personalisms. Ta ir kritika jau nākamā gadsimta vārda.

Precizitātes labad jāatzīmē, ka, strādājot līdzās romantiķiem un Sellingam un uzklausot viņu domas, Fihte savas darbības otrajā posmā (Berlīnes periodā) koriģē savus uzskatus. Pēc 1800. gada Fihtes grāmatās darbības principiem vairs netiek piešķirts universāls raksturs. Pirmajā periodā aktivitātes princips ir galvenā noteiksme, lai rastos labais26, un darbība tiek satuvināta ar tikumību, bet velak Fihte tos atdala. Pārmainās arī absolūtā Es attiecības ar individuālo Es. Absolūts kļūst par aktuālu esamību (ka Dievs) un viss, kas ir ārpus tā, uzskatāms par atveidu, shēmu, kurai nav pašpietiekamas realitātes.

1810—1811. gadā darbā «Apziņas fakti» Fihte raksta nevis par Es, bet par vienoto dzīvi, kas realizējas zināšanas. Dzīve realizē savu spēku, koncentrējoties un individualizejoties saskaņā ar teleoloģisko (iekšēji mērķtiecīgo) noteiktību. Individualizēšanās nav tikai un vienīgi empīriska realitāte, — tā ir dzīves pašizteikšanās ontoloģisks process. «Dzīve sevi apzinās individuālā formā un kā indivīds,»27 Fihte konstatē mūža beigās. Es filozofija acīmredzot aizved savu autoru pie tā, kas tajā jau dziļi ieprogrammēts, proti, pie personālisma. A Fihte pārdzīvo uzskatu evolūciju arī savos sociālpolitiskajos uzskatos. Jaunībā būdams kaislīgs franču revolūcijas apjūsmotājs un teorētiķis, mūža beigās viņš kļūst par vācu nācijas saliedetāju, nacionālpatriotu, kas dzīvo, gaidīdams arestu sakarā ar politiski asajām «Runām vācu tautai». Tās var vērtēt divējādi. No vienas puses, atceroties Vacijas vēsturi XX gs. un divus pasaules karus, kuru centrā tā atradās, dižmanīgi skan Fihtes doma par atsevišķu nāciju misiju uz Zemes. Viņa teiktais par vācu tautas īpašo lomu vēsturē neviļus saistās ar fašistisko propagandu. Taču, no otras puses, jāatceras, ka Fihte dzīvo un savu tautu uzrunā pavisam citā laikā — XIX gs. pirmajā desmitgadē. Politiskiem traktātiem atšķirībā no filozofiskiem darbiem ir tā īpatnība, ka tie ir tieši saistīti ar konkrēto sociālo un vēsturisko situāciju un to saturs jāskata tikai šīs situācijas kontekstā. Runas vācu tautai Fihte saka tikai tad, kad vācu zeme dreb no Napoleona iebrukuma, kad vienīgais izdzīvotiespējas garants ir nācijas saliedētība un pretspars agresoram. Tāpēc aicinājumi pārvarēt Vācijas sadrumstalotību un apvienoties vienā valstī ir nozīmīgi gan no vēstures, kultūras, gan nāciju tiesību aizstāvēšanas aspekta.

Taču kā var zināt, kas no vēstures aspekta ir labāk: centralizēta vai sadrumstalota valsts? Kā virzās vēsture? Fihte atšķirībā no Kanta daudz nodarbojas ar vēstures filozofijas jautājumiem, — to prasa koncepcijas pamatnostādne: ja noteicošais ir darbība, tad tā tiecas uz noteiktu mērķi. Šis ceļš uz mērķi veido vēstures attīstības gaitu. Vēsture nav atsevišķu faktu un notikumu summa. Hronikas raksta tie, kuri ar pētījumiem nodarbojas empīriskā līmenī. Filozofs, vērojot pārempīriskās norises, raksturo vispasaules vēstures aprioro konstrukciju, ko neredz citi. Tās būtiskākā pazīme ir cenšanās sasniegt vienotību (vienību), darboties saskaņā ar prātu un gūt brīvību. Te darbojas jau minētais jābūtības princips.

Būtiski ir tas, ka Fihte atšķirībā no Kanta_ sapludina realitāti ar brīvības un tikumiskā ideāla sferu._ Kants uzskata, ka reālā vēsture un tieksme pēc tikumiskā ideāla ir divas dažādas lietas. Tāpēc nav jālolocerības par paradīzi zemes virsū, jo to sasniegt vienmēr kavēs cilvēka iesaistība fenomenālajā, empīriskajā pasaule, kur savus likumus diktē dabiskā nepieciešamība. Cilvēks vienmēr balansēs starp dabisko nepieciešamības un tikumisko brīvības pasauli. Brīvā griba un morālais pienākums liek tiekties pēc ideāla, taču to sasniegt pilnībā nav iespējams. Tāpēc cilvēce nekad nebūs absolūti laba un absolūti brīva. Arī mūžīgais miers, par ko runā Kants, tiek apcerēts jābūtības formā.

Fihte turpretī izstrādā teoriju, kam reālajā pasaulē jānodrošina tikumība, brīvība, saprātīga aktivitāte. Viņa iecere, utopistu valodā runājot, pēc formas mazliet atgādina ideju par komunismu. Tomēr vēstures gaita iet citu ceļu.

Kā rāda XIX—XX gs. sabiedrības dzīve, cilvēce nebūt nav kļuvusi labāka un tikumiskāka. Drīzāk gan otrādi!

Fihte izvirza domu, ka vēsture var un tai vajag progresēt tikumu uzlabošanās virzienā. Šo procesu varot sekmēt prāta spēka apzināšanās un zinātnes mācība. Viņš ļoti lielu lomu piedēvē valstij, centralizācijai, tiesiskai sistēmai. Fihtes pārdomās par zināšanu lomu spilgti iezīmējas Apgaismības motīvi. To vidū ir arī cenšanās atbrīvoties no ārējām autoritātēm un aklas ticības.

Cilvēces attīstībai, pēc viņa domām, ir pieci laikmeti. Pirmajā laikmetā prāts vēl nav attīstīts un darbojas instinkta līmenī; tas ir cilvēces nevainības laikmets. Otrajā — saprātīgais instinkts pārvēršas par ārēju piespiedu spēku. Sākas cilvēces grēcīgais stāvoklis. Trešais ir atbrīvošanās sākuma laikmets, taču to pavada pilnīga vienaldzība pret patiesību. Ceturtais ir zinātnes laikmets, kad par visaugstāko vērtību tiek atzīta patiesība. Tas ir attaisnošanās sākuma periods. Pēdējais laikmets ir prāta valstība, kad tiek gūts pilnīgs dzīves attaisnojums un piepildījums. Vēsture attīstās no pirmatnējās naivitātes stāvokļa caur vispārējo samaitātību uz apzinātu prāta valstību. Šai virzībai ir teleoloģisks raksturs: vēstures gaita visu laiku tiecas uz tādu mērķi, ko var sasniegt tikai bezgalīgā procesā.

Visvairāk par visu Fihte baidās no tā, ka uzplauks individuālais egoisms. Tas kļūst iespējams trešajā laikmetā, kad jau ir zudis saprātīgais instinkts, bet prāta valstība vēl nav iestājusies. Fihte vēršas pret individuālismu un anarhismu, kas sāk izplatīties viņa gadsimtā. Šīs tendences, pēc viņa domām, ir saistītas ar aplami izprastu brīvības jēdzienu. Brīvība nevar būt tukša, nekompetenta, netikumiska. Mūsu laikmeta vislielākā muļķība, raksta Fihte, ir uzskats par indivīdu kā tādu būtni, kas var darboties, domāt, dzīvot viena pati par sevi. Individuālā domāšana nav nekas cits kā vienotās vispārējās un nepieciešamās domāšanas sastāvdaļa.

Sī Fihtes tēze tieši saskaņojas ar Hēgeļa mācību. Te ir līdzība arī ar viduslaiku reālismu, kas atzīst, ka īsteni eksistē tikai vispārīgais, bet atsevišķais pastāv tikai tiktāl, ciktāl tas iekļaujas vispārīgajā.

Konsekventi attīstot šo shēmu, jāizrādās, ka iegūt brīvību, darboties un realizēt prāta ieceres būtībā var tikai vispārīgas struktūras. Fihtes sistēmā tā notiek daudzos gadījumos. Viņš runā par valsts prioritāti attiecībā pret atsevišķo cilvēku, par tautas kopīgo gribu u. tml. Tomēr protestantiskā ievirze, Kanta morālfilozofijas skola, Es princips kā sistēmas pamats un laikmeta demokrātisko tradīciju pievilcība neļauj Fihtem pilnībā ignorēt individualitāti Brīvība apvieno sevī patstāvību, pārliecību par saviem spēkiem un rīkošanos pēc principa: visu dari pats! īsta tikumība liek katrā cilvēkā skatīt brīvu būtni, liek katram saskaņot savu brīvību ar cita brīvību. Brīvības ideāls ir un paliek noteicošā tēma Fihtes filozofijā. Līdz ar to Fihtes spriedumi par cilvēku, sabiedrību, izziņu un tikumību ir saistīti ar vienu no centrālajām vispārcilvēciskajām vērtībām — ar brīvību. Šādai filozofijai ir nezūdoša nozīme.

Maija Kule

CILVĒKA SUTIBA

..

PRIEKŠVĀRDS

Šās apceres saturs būs tā jaunākās filozofijas dala,, kas derīga lietošanai ārpus skolas, izklāstīta tādā secībā, kādā tai vajadzētu atklāties vienkāršu pārdomu gaitā. Visa pamatīgā sagatavošanās, ko parasti veic pret pārsmalcināta prāta iebildumiem un novirzēm no temata, tas, kas kalpo vienīgi par pamatu citām pozitīvām zinātnēm, beidzot tas, kas attiecas tikai uz pedagoģiju vārda visplašākajā nozīmē, proti, uz pārdomātu un apzinātu cilvēku dzimuma audzināšanu, — tajā netiks ietverts. Minētos iebildumus taču neizsaka dabiskais prāts, bet pozitīvo zinātni tas atstāj savu zinātnieku ziņā; toties cilvēku dzimuma audzināšanu, ciktāl tā atkarīga no cilvēka, — savu tautskolotāju un valsts ierēdņu ziņā.

Šī grāmata tātad nav domāta profesionāliem filozofiem,, un tajā viņi neatradīs neko tādu, kas jau nebūtu izklāstīts citos šī paša autora darbos. Tai vajadzētu būt saprotamai visiem lasītājiem, kuri vispār spējīgi izprast grāmatas. Tie, kuri jau agrāk galvā iekaltus izteicienus grib tikai atkārtot mazliet izmainītā kārtībā un šo atmiņas darbību uzskata par saprašanu, [šo apceri], bez šaubām, sauks par neizprotamu.

Šai grāmatai vajadzētu lasītāju saistīt un sasildīt, un spēcīgi raut no jutekliskā uz pārjuteklisko; vismaz autors apzinās, ka nav ķēries pie darba bez sajūsmas. Bieži vien grūtību dēļ ieceres īstenošanas laikā pazūd degsme, ar kuru sākts ceļš uz mērķi, un otrādi — tūlīt pēc darba, pabeigšanas autoram draud briesmas šajā punktā nodarīt pāri sev pašam. īsi sakot, to, vai mērķi izdevies sasniegt vai ne, var izšķirt tikai pēc attiecīgā sacerējuma iedarbības uz lasītājiem, kam tas domāts, un autoram te nav balsstiesību.

Vēl man jāatgādina — tiesa gan, nedaudziem —, ka Es, kurš runā grāmatā, nekādā gadījumā nav autors; gluži otrādi, autors vēlas, lai par to kļūtu lasītājs; lai lasītājs ne tikai vēsturiski uztvertu šajā sacerējumā teikto, bet .arī lasot tik tiešām sarunātos pats ar sevi, visu apsvērtu, izvērtētu rezultātus, nonāktu pie noteiktiem slēdzieniem tāpat kā viņa reprezentants grāmatā un ar savu darbu un pārdomām, tīri no sevis paša, attīstītu un sevī uzbūvētu to domāšanas veidu, kura vienkāršotu attēlu viņam piedāvā šī grāmata.

PIRMĀ GRĀMATA ŠAUBAS

Nu man šķiet, ka es kaut cik pazīstu krietnu apkārtējās pasaules dalu; un es tiešam neesmu taupījis nedz pūles, nedz centību, lai to sasniegtu. Esmu ticējis tikai savu sajutu orgānu saskanīgai informācijai, tikai pastāvīgai pieredzei; es aptaustīju visu, ko biju ieraudzījis, es sadalīju, ko biju aptaustījis; savus novērojumus es atkārtoju, un atkārtoju tos vairākkārt; es savstarpēji salīdzināju dažādas parādības; un tikai pēc tam, kad biju precīzi atzīmējis to sakarību, tikai pēc tam, kad varēju izskaidrot vienu, izejot no otras, un jau iepriekš aplēst sekas un seku vērojums atbilda maniem aprēķiniem, — tikai tad es nomierinājos. Tādēļ par šīs manu atziņu daļas patiesumu tagad esmu tikpat drošs kā par savu esamību; stingriem soļiem es staigāju pa man zināmo savas pasaules sieru un jebkurā mirklī esmu gatavs likt ķīlā dzīvību un mantu par savas pārliecības nekļūdīgumu.

Bet — kas_ esmu es pats, un kāda ir mana sūtība?

Lieks jautājums! Jau sen noslēgusies mana izziņa par šo priekšmetu, un būtu vajadzīgs laiks, lai sev visos sīkumos atkārtotu, ko esmu par to dzirdējis, iemācījies, domājis.

Bet kādā gan ceļā esmu nonācis pie šīm zināšanām, kuru eksistenci neskaidri atminos? Vai, kvēlu zināšanu alku mudināts, esmu izgājis cauri neziņai, cauri šaubām un pretrunām? Vai, tikko man atklājās kaut kas ticams, esmu kavējies tam piekrist, iespējamo pārbaudījis un atkal pārbaudījis, un noskaidrojis, un salīdzinājis, — līdz kāda iekšēja balss nepārprotami un neatvairāmi man uzsaukusi: tā un tikai tā tas ir, vari droši likt galvu ķīlā? —Nē, tāda stāvokļa es neatminos. Tās atziņas man tika pasniegtas, pirms es pēc tām biju prasījis; man atbildēja, pirms biju izteicis jautājumus. Es klausījos, jo nevarēju no tā izvairīties; manā atmiņā palika tik daudz, cik labpatika gadījumam; nepārbaudīdams un līdzi nedomādams, es ļāvu visu nolikt savā vietā.

Kā gan pēc visa tā es varētu sev iestāstīt, ka man tiešām ir kaut kādas atziņas par šo pārdomu priekšmetu? Ja es zinu un esmu pārliecināts tikai par to, ko pats esmu atradis, ja patiesi pazīstu tikai to, ko pats esmu pieredzējis, tad es tiešām nevaru sacīt, ka man būtu kaut mazākā nojausma par savu sūtību; zinu tikai to, ko citi apgalvo, ka zina par šo jautājumu; un vienīgais, ko es šajā sakarībā tiešām varu droši apgalvot, ir tas, ka par šo priekšmetu esmu dzirdējis tā vai citādi runājam.

Tātad līdz šim, pats ļoti rūpīgi pētīdams mazāk svarīgo, attiecībā uz svarīgāko paļāvos uz citu cilvēku uzticamību un rūpību. Es uzskatīju, ka citiem piemīt tāda ieinteresētība cilvēces galvenajās problēmās, tāda nopietnība, tāda precizitāte, kādu nebiju atradis sevī. Biju viņus vērtējis nesalīdzināmi augstāk nekā sevi.

Pieņemsim, ka viņi zina kaut ko patiesu; kā gan viņi to var būt uzzinājuši, ja ne pārdomu ceļā? Un kādēļ gan es tādu pašu pārdomu ceļā nevarētu atrast to pašu patiesību, jo neesmu taču zemāks par viņiem? Cik ļoti līdz šim esmu pats sevi pazemojis un nicinājis!

Gribu, lai turpmāk tā nebūtu! Sākot ar šo brīdi, es veļos izmantot savas tiesības un baudīt man pienākošos cieņu. Viss svešais jāatmet! Es gribu pētīt pats. Ja gadīsies, ka manī pamostas kādas slepenas vēlmes attiecībā uz pētījuma rezultātu vai aizraušanās ar zināmiem apgalvojumiem, tad es apņemos tās atmest un aizmirst un neļaut tām ietekmēt manu domu gaitu. Ķeršos pie darba ar pienācīgu stingrību un rūpību, atklāti sev visa atzīšos. — Ko atradīšu par patiesību, lai kā tā izklausītos, būs man tīkama. Es gribu zināt! Tikpat droši, kā es apzinos, ka zeme mani izturēs, ja uz tās speršu soli, ka uguns mani sadedzinās, ja tai pārāk tuvošos, — tikpat droši es gribu apzināties, kas es pats esmu un kas es būšu. Un ja nu tas nebūtu iespējams, tad vismaz gribu zināt, ka tas nav iespējams: un es paklausos pat tādam pētījuma iznākumam, ja tas man atklāsies kā patiesība. — Steigšu veikt savu uzdevumu.

Es tveru projām traucošo dabūtās lidojumā un uz mirkli aizturu; cieši aplūkoju pašreizējo brīdi un domāju par to —par šo dabu, ar kuru nodarbojoties līdz šim attīstījušās manas spriešanas spējas un par kuru izdarīti attiecīgi slēdzieni.

Man visapkārt ir priekšmeti, un es jūtos spiests uzskatīt, ka tie eksistē paši par sevi un ir savstarpēji šķirti veselumi: es redzu augus, kokus, dzīvniekus. Katram atsevišķi es piedēvēju īpašības un pazīmes, pēc kurām tos atšķiru, — šim augam tāda forma, tam — citāda; šim kokam tādas, citam — savādāk veidotas lapas.

Katram priekšmetam ir savs noteikts īpašību skaits, ne par vienu vairāk, ne /par vienu/ mazāk. Uz jebkuru jautājumu, vai attiecīgais priekšmets ir tas vai kaut kas cits, tas, kurš to pilnībā pazīst, var atbildēt ar noteiktu «jā» vai noteiktu «nē», kas izbeidz jebkuru svārstīšanos starp esamību un neesamību. Viss, kas eksistē, vai nu ir kaut kas, vai nav šis kaut kas; vai nu tas ir krāsots, vai nav; tam ir kāda noteikta krāsa vai nav šīs krāsas; tas ir garšīgs vai nav garšīgs; ir taustāms vai nav taustāms, un tā līdz bezgalībai.

Ikvienam priekšmetam katra no šīm īpašībām piemīt zināmā mērā. Ja pastāv mēraukla kādai noteiktai īpašībai un ja es to varu izmantot, tad var atrast arī noteiktu atzīmi mērauklā, kuru šī īpašība nepārsniedz pat par mata trešu nedz uz augšu, nedz uz leju. — Mērīšu kāda konkrēta koka augstumu: tas ir noteikts, un šis koks nav ne par līnijas platumu augstāks vai zemāks, nekā tas ir. Aplūkošu tā lapu zaļumu: tas ir noteikts zaļums, nekādā ziņā tumšāks vai gaišāks, svaigāks vai pabalējušāks, nekā tas ir, kaut arī man pietrūkst gan mērauklas, gan vārdu šim raksturojumam. Pievērsīšu skatienu kādam konkrētam augam: tas atrodas noteiktā attīstības stadijā starp uzdīgšanu un gatavību, — ne par mata tiesu tuvāk vai tālāk no abiem robežstāvokļiem, nekā tas faktiski ir. — Viss, kas eksistē, ir viscaur noteikts; tas ir tas, kas tas ir, un nav nekas cits.

Nevarētu teikt, ka es vispār nebūtu spējīgs iedomāties kaut ko nekonkrētu, kas atrodas kaut kur vidū starp pretējām noteiksmēm. Es, tomēr domāju arī par nekonkrētiem priekšmetiem, un vairāk par pusi no manas domāšanas sastāda tieši tādi jēdzieni. — Es iedomājos koku vispār. Vai šim kokam vispār — ir augļi vai nav, vai tam ir lapas vai nav, un, ja tas viss ir, tad kādā daudzumā? Kādai koku sugai tas pieder? Cik liels tas ir? — Un tā tālāk. Visi šie jautājumi paliek bez atbildes, un manai domāšanai par to visu nav skaidrības, jo es taču apņēmos iedomāties nevis kādu konkrētu koku, bet koku vispār. Tikai — es šim kokam vispār — noliedzu reālu eksistenci tieši tādēļ, ka tas nav konkrēts. Visam reālajam piemīt savs zināms skaits visdažādāko reālajam vispār — piemītoša īpašību, turklāt katra no tām — zināmā mērā, jo šis reālais ir konkrēts; lai gan man tūlīt jāatzīst, ka es nespēju nedz pilnībā izsmelt attiecīgā priekšmeta īpašības, nedz atrast tām visām mērauklu. —

Taču daba steidzas tālāk savā nepārtrauktajā mainībā» un tajā laikā, kad es vēl runāju par uztverto brīdi, tas jau ir pagājis un viss ir izmainījies, tāpat kā viss bija citādi, pirms es to uztvēru. Tas nebija vienmēr tāds, kāds bija un kādu es to uztvēru, — tas bija kļuvis par tādu.

Bet kāds gan cēlonis bija tam, ka uztvertais brīdis bija kļuvis tāds, kāds bija kļuvis; kādēļ no bezgalīgi daudzveidīgajām noteiksmēm, ko daba var pieņemt, tā šajā brīdī pieņēmusi tieši tās, ko tā patiešām pieņēmusi, nevis citas?

Tādēļ, ka pirms tām bija tieši tās, kas bija pirms tam, nevis kādas no iespējamām citām /noteiksmēm/; un tādēļ, ka pašreizējās sekoja tieši tām, nevis kādām iespējamām citām. Ja iepriekšējā brīdī kaut kas būtu bijis kaut mazliet citādāk, nekā bija, tad arī pašreizējā /brīdī/ kaut kas būtu citādāk, nekā ir. — Un kādēļ iepriekšējā brīdī viss bija tā, kā bija? Tādēļ, ka tajā, kas bija pirms šī iepriekšējā brīža, bija tā, kā bija. Un tas atkal bija atkarīgs no brīža, kas bija pirms tā; bet šis pēdējais savukārt no sava iepriekšējā, — un tā augošā secībā līdz bezgalībai. Gluži tāpat nākamajā brīdī daba noteikti būs tāda, kāda būs, jo pašreizējā brīdī tā ir tāda, kāda ir; un brīdī, kas sekos šim, kaut kas nepieciešami būtu citādi, nekā būs, ja pašreizējā brīdī kaut kas būtu kaut mazliet citādāk, nekā ir. Un brīdī, kas sekos šim nākamajam brīdim, viss būs tā, kā būs, jo šajā nākamajā brīdī viss būs tā, kā būs; un tam sekojošais brīdis savukārt būs atkarīgs no tā, tāpat kā tas būs atkarīgs no sava iepriekšējā; un tā lejupejošā secībā līdz bezgalībai.

Daba neapstājoties virzās caur savu iespējamo noteiksmju bezgalīgo virkni, un šo noteiksmju maiņa ir nevis patvaļīga, bet pakļaujas stingram likumam. Tas, kas daba eksistē, nepieciešami ir tāds, kāds ir, un vispār nav iespējams, ka tas būtu citāds. Es ieeju noslēgtā parādību ķēdē, jo katrs_ tās loceklis ir iepriekšējā /locekļa/ noteikts un nosaka nākamo; stingri likumsakarīgi, jo, izejot no katra attiecīgā brīža, es vienkāršu pārdomu ceļā varētu atrast visus iespējamos Visuma stāvokļus — augošā secībā, ja es attiecīgo brīdi izskaidrotu, lejupejošā secībā, ja es no tā atvasinātu, — ja augošā secībā es atrastu cēloņus, kuru dēļ /šis brīdis/ kļuvis par īstenību, bet lejupejošā — sekas, kādas tam nepieciešami jāizraisa. Ikvienā daļā es uztveru veselo, jo tikai caur veselo ikviena daļa ir tas, kas tā ir; caur veselo, toties nepieciešami.

Kas gan tas īsti ir, ko es nupat esmu atradis? Pārskatot kopuma savus apgalvojumus, es secinu, ka to būtība ir šāda: katras tapšanas priekšnosacījumam jābūt kādai esamībai, no kuras un caur kuru radies tapušais; katram stāvoklim jāiedomā kāds cits, agrāks stāvoklis, katrai esamībai — kāda cita, agrāka esamība, un vispār nedrīkst pieņemt, ka kaut kas rodas no nekā.

Pakavēšos pie šī apgalvojuma ilgāk, izvērsīšu to un sev pilnībā noskaidrošu tā saturu! — Itin viegli taču var gadīties, ka no šī manu pārdomu punkta skaidras izpratnes būs atkarīga visa mana turpmākā pētījuma izdošanās vai neizdošanās.

Kāds gan cēlonis ir /tai parādībai/, ka priekšmetu noteiksmes šajā brīdī ir tieši tādas, kādas tās ir? — Tā es iesāku taujāt. Tātad bez kāda pierādījuma un bez mazākās pētīšanas es pieņēmu kā kaut ko pašu par sevi zināmu, neapšaubāmi īstenu un vispār drošu — kā tas tiešām ir un kā es vēl tagad uzskatu un uzskatīšu vienmēr — es tātad pieņēmu, ka /šīm priekšmetu noteiksmēm/ ir cēlonis, ka tās ieguvušas esamību un realitāti nevis caur sevi, bet caur kaut ko citu, kas atrodas ārpus tām. Man šķita, ka ar to esamību nepietiek to īstenai esamībai, un es jutos spiests to labā pieņemt vēl kādu citu esamību ārpus tām. Bet kādēļ gan man -šo īpašību vai noteiksmju esamība šķita nepietiekama, kādēļ tā man šķita nepietiekama esamība? Kas gan tajās man norāda uz trūkumu? Bez šaubām, ir tā: pirmkārt, šīs īpašības pašas par sevi nav vispār nekas, tās kaut kas ir, tikai pastāvot kaut kā cita — īpašību nesēja īpašības — izveidotai formai; un šāds īpašības pieņēmējs un nesējs — tās substrāts (ja lietojam skolas apzīmējumu) — vienmēr tiek pieņemts īpašības domājamībai; otrkārt, /tā parādība/, ka šādam substrātam ir kāda noteikta īpašība, izsaka tā pārvērtību miera un nekustīguma stāvokli, tā tapšanas apstāšanos. Ja es tam lieku mainīties, tad tajā vairs nav noteiktības, bet ir pāreja no viena stāvokļa citā, pretējā, caur nenoteiktību. — Lietas noteiktības stāvoklis tātad ir tikai pasīva stāvokļa izpausme, un pasīvs stāvoklis vien ir nepilnīga esamība. Ir nepieciešama darbība, kas atbilstu šim pasīvajam stāvoklim, no kuras tas būtu izskaidrojams, caur kuru un ar kuras palīdzību tas tikai kļūtu domājams, — jeb, kā parasti mēdz teikt, /darbība/, kas sevī satur ši pasīvā stāvokļa cēloni.

Tādēļ tas, ko es domāju un biju spiests domāt, nozīmē nevis to, ka dažādās viena otrai sekojošās dabas noteiksmes kā tādas izraisītu viena otru; ka pašreizējā īpašība iznīcinātu pati sevi un nākamajā brīdī (tā kā pati vairs neeksistē) savā vietā radītu kādu citu, kas nav nedz šī īpašība, nedz ietilpst tajā. īpašība nerada nedz sevi, nedz arī ko citu ārpus sevis.

Pašam priekšmetam piemītošu, tā īsteno būtību veidojošu darbīgu spēku es domāju un biju spiests domāt, lai izprastu noteiksmju pakāpenisko rašanos un maiņu.

Un kādu es iedomājos šo spēku, kāda ir tā būtība, un kā tas izpaužas? — Tikai tā, ka noteiktos apstākļos tas caur sevi un sevis labad izraisa noteiktu iedarbību — un vispār nekādu citu —, taču izraisa to pilnīgi droši un nekļūdīgi. —

Darbības, t. i., rašanās un tapšanas princips pats par sevi meklējams tīri pašā spēkā, ja vien tas ir spēks, un nekur ārpus tā; spēks netiek darbināts vai iekustināts — tas pats sevi iekustina. Cēlonis /parādībai,/ ka tas attīstās tieši šādā noteiktā veidā, rodams daļēji pašā spēkā_ (jo» tas ir tieši šis spēks, nevis kāds cits), daļēji ārpus tā — apstākļos, kādos tas attīstās. Lai radītu kādas izmaiņas,, jāapvienojas abām spēka noteiksmēm: iekšējai pašnoteiksmei un ārējai noteiksmei, konosaka apstākļi. Attiecībā uz pirmo /spēka noteiksmi/ jāatzīmē, ka apstākļi, lietu nekustīgā esamība un pastāvēšana neizraisa nekādu tapšanu, jo tajos pašos slēpjas jebkādas tapšanas pretstats — nekustīga pastāvēšana. Attiecībā uz otro /spēka noteiksmi/ jāpaskaidro, ka šis spēks (tā kā tas ir domājams) ir viscaur noteikts spēks; taču tā noteiktību papildina apstākļi, kuros tas attīstās. — Spēku <es domāju un tas man eksistē tikai tad, ja es uztveru tā iedarbību; spēks, kam nav nekādas iedarbības, bet kam tomēr vajadzētu būt spēkam, nevis nekustīgai lietai, ir kaut kas pilnīgi neiedomājams. Taču jebkura iedarbība ir noteikta, un, tā kā iedarbība ir tikai cits pašas darbības aspekts, tad darbīgais spēks ir noteikts darbībā, un šīs noteiktības cēlonis rodams daļēji pašā spēkā — citādi tas nemaz nebūtu domājams kā kaut kas īpašs un pastāvošs par sevi —, daļēji ārpus tā, jo spēka paša noteiktība ir domājama tikai kā nosacīta noteiktība.

Te no zemes izaudzis zieds, un no tā es secinu, ka dabā ir kāds veidojošs spēks. Tāds veidojošs spēks man eksistē vispār tikai tiktāl, ciktāl man eksistē šis un citi ziedi, un augi, un dzīvnieki vispār; šo spēku es varu aprakstīt vienīgi caur tā iedarbību, un principā man tas eksistē tikai kā kaut kas šādu iedarbību izraisošs, ziedus un augus, un dzīvniekus, un vispār organiskus veidojumus radošs. Tālāk es izsaku apgalvojumu, ka zieds, turklāt — tieši šis konkrētais zieds, varēja izaugt šajā vietā vienīgi tādēļ, ka bija savienojušies visi apstākļi, lai šis zieds kļūtu iespējams. Tomēr visu zieda iespējamības apstākļu savienošanās man nebūt vēl neizskaidro tā realitāti; un es esmu spiests pieņemt vēl kādu īpašību, caur sevi pašu darbojošos pirmatnēju dabas spēku, proti, tādu, kas rada noteikti ziedus; jo citāds dabas spēks tajos pašos apstākļos varbūt būtu radījis gluži ko citu. Izejot no tā, es iegūstu šādu Visuma izpratni.

Pastāv — ja es visas lietas uzskatu par Vienu veselu, par Vienu dabu — Viens spēks; ja es lietas uzskatu par atsevišķām, tad pastāv vairāki spēki, kas attīstās saskaņā ar saviem iekšējiem likumiem un iziet visdažādākos veidus, kādus spējīgi pieņemt; un visi priekšmeti dabā nav nekas cits kā paši šie spēki kādā konkrētā noteiksmē. Katra atsevišķā dabas spēka izpausmi nosaka — tas kļūst par to, kas tas ir, — daļēji paša /spēka/ iekšējā būtība, daļēji iepriekšējās paša /spēka/ izpausmes, daļēji visu pārējo dabas spēku izpausmes, ar kuriem tā saistīta; bet tā ir saistīta ar visu, jo daba ir saistīts veselums. — Tas viss neatvairāmi nosaka šo spēku: kad tas pēc savas iekšējās būtības nu reiz ir tas, kas tas ir, un izpaužas tieši šajos apstākļos, tad tā izpausme nepieciešami iznāk tāda, kāda tā iznāk, un vispār nav iespējams, ka tā būtu kaut mazliet citādāka, nekā tā ir.

Ikvienā savas pastāvēšanas brīdī daba ir saistīts veselums; ikvienā brīdī katrai atsevišķai tās daļai jābūt tādai, kāda tā ir, jo visas pārējās daļas ir tādas, kādas ir; un tu nevarētu pārvietot pat smilšu graudiņu, tādējādi (varbūt nemanāmi tavām acīm) kaut ko viscaur neizmainot visās neizmērojamās veseluma daļās. Taču katru šīs pastāvēšanas brīdi ir noteikuši visi pagājušie brīži, un /šī parādība/ savukārt noteiks visus nākamos; un pašreizējā brīdī tu nevari domāt kaut viena smilšu graudiņa stāvokli citādāku, nekā tas ir, lai nebūtu spiests citādi domāt visu pagātni atpakaļejošā secībā līdz bezgalībai un visu nākotni līdz bezgalībai augošā virzienā. Ja vēlies, pamēģini apskatīt šo plūstošo smilšu graudiņu. Iedomājies, ka tas atrodas dažus soļus tālāk no krasta. Tādā gadījumā viesulim, kas to atnesis no jūras, bija jābūt spēcīgākam, nekā tas bija īstenībā. Taču tad arī iepriekšējiem laika apstākļiem, kas noteica šo viesuli un tā stipruma pakāpi, būtu bijis jābūt citādiem, nekā tie bija, un arī laika apstākļiem pirms tam, kas savukārt noteica pēdējos; un tā augošā secībā līdz nenoteiktībai un bezgalībai tu iegūsi gluži citu gaisa temperatūru, nekā bija īstenībā, un gluži citādas šo temperatūru ietekmējošo un tās ietekmei pakļauto ķermeņu īpašības. — Tā, bez šaubām, izšķiroši ietekmēja augsnes auglību vai neauglību un ar to starpniecību vai arī tieši — cilvēku turpmāko eksistenci. Kā gan tu vari zināt — jo, tā kā mums nav lemts ieskatīties dabas iekšējos noslēpumos, tad pietiek šeit minēt tikai iespējas —, kā gan tu vari zināt, vai tajos Visumā valdošajos laika apstākļos, kas būtu nepieciešami, lai šo smilšu graudiņu aiznestu tālāk zemes iekšienē, kāds no taviem senčiem nebūtu gājis bojā no bada vai aukstuma, vai tveices, pirms būtu radījis dēlu, no kura cēlies tu? — Ka tevis tātad nemaz nebūtu un nebūtu visa, ko tu iedomājies darām tagad un nākamībai, tādēļ ka — viens smilšu graudiņš atrastos citā vietā.

Es pats kopā ar visu, ko saucu par manu, esmu posms šajā stingri noteiktajā dabas nepieciešamību ķēdē. Bija laiks — tā man saka citi, kas dzīvojuši tajā laikā, un es pats secinājumu ceļā esmu spiests pieņemt tādu laiku, ko tieši neapzinos, — bija tāds laiks, kad manis vēl nebija,.

un bija tāds brīdis, kad es rados. Es biju tikai citiem, sev vēl ne. Kopš tā laika pakāpeniski attīstījusies mana pašapzināšanās, un es sevi esmu atradis zināmas spējas un dotumus, vajadzības un dabiskas vēlmes. — Esmu konkrēta būtne, kas kaut kad radusies.

Es neesmu radies pats no sevis. Būtu augstākā mērā muļķīgi pieņemt, ka esmu bijis, pirms biju, lai pats sevi radītu. Esmu sācis eksistēt, pateicoties kādam citam, ārpus manis esošam spēkam. Un kādam gan citam, ja ne vispārējam dabas spēkam, jo esmu taču dabas daļa? Manas rašanās laiku un īpašības, ar kurām es rados, noteica šis vispārējais dabas spēks; un visus tos veidus, kādos kopš tā laika izpaudušās šīs man iedzimtās pamatīpašības un kādos tās izpaudīsies, kamēr es eksistēšu, nosaka tas pats dabas spēks. Nebija iespējams, ka manā vietā rastos kāds cits; nav iespējams, ka tas, kas nu reiz ir radies, kādā savas esamības brīdī būtu citādāks, nekā ir un būs. Manus secinājumus nedrīkst traucēt tas, ka manus stāvokļus katrā ziņā pavada apziņa un ka daži no tiem — domas, lēmumi u. tml. — pat, šķiet, nav nekas cits kā tikai apziņas noteiksmes. Dabas noteiksme augam ir — regulāri attīstīties, dzīvniekam — mērķtiecīgi kustēties, cilvēkam — domāt. Kādēļ gan man būtu jākautrējas arī pēdējo atzīt par pirmatnēja dabas spēka izpausmi, tāpat kā pirmo un otro? To darīt mani varētu aizkavēt vienīgi izbrīns, jo domāšana katrā ziņā ir daudz augstāka un sarežģītāka dabas darbība nekā augu veidošanās vai dzīvnieku savdabīgās kustības; taču kā gan es varētu šim afektam ļaut ietekmēt mierīgu pētīšanu? Tiesa gan, es nevaru izskaidrot, kā dabas spēks rada domu; bet vai tad es varu izskaidrot labāk to, kā dabas spēks rada auga veidošanos, dzīvnieka kustības? Atvasināt domāšanu no vienkārša matērijas sakopojuma — pie šī aplamā paņēmiena es nu gan neķeršos; vai tad no tā es varētu izskaidrot kaut vai visvienkāršākās sūnas veidošanos? Sākotnējos dabas spēkus vispār nav jācenšas izskaidrot, tos arī nemaz nav iespējams izskaidrot, jo šie spēki paši ir tas, caur ko jāizskaidro viss izskaidrojamais. Domāšana vienkārši ir, tā ir vispār, tāpat kā veidojošs dabas spēks nu reiz ir un ir vispār: tā ir dabā, jo domājošais rodas un attīstās saskaņā ar dabas likumiem; tātad domāšana pastāv saskaņā ar dabu. Dabā pastāv pirmatnējs domājošs spēks, tāpat kā pastāv pirmatnējs veidojošs spēks. Šis Visuma pirmatnējais domājošais spēks mainās un attīstās visās savās iespējamās noteiksmes, tāpat kā citi pirmatnējie dabas spēki mainās un attīstās, un pieņem visas iespējamās noteiksmes. Es esmu īpaša veidojošā spēka noteiksme, tāpat kā augs; īpašā raksturīgā kustības spēka noteiksme, tāpat kā dzīvnieks; un turklāt arī domājošā spēka noteiksme; un šo trīs pamatspēku savienošanās Vienā spēkā, Vienā harmoniskā attīstībā veido manas sugas raksturīgo pazīmi; tāpat kā augu kā sugas raksturīgā pazīme ir — būt tikai veidojošā spēka noteiksmei.

Forma, raksturīgā kustība, doma manī nav savstarpēji atkarīgas un neizriet viena no otras; tā būtu, ja es savas un līdz ar tām man apkārt esošas formas un kustības domātu noteiktā veidā tādēļ, ka tās ir tādas; vai arī otrādi, ja tās būtu tādas tādēļ, ka es tās domāju tādas, — taču tās visas kopā un tieši ir viena un tā paša spēka harmonējošas attīstības stadijas, kura izpausme nepieciešami kļūst par sevī cieši saskanīgu manas sugas būtni un ko varētu nosaukt par cilvēkveidojošu spēku. Manī gluži vienkārši rodas doma un tikpat vienkārši — tai atbilstoša forma, un tikpat vienkārši — abām atbilstošā kustība. Nedz es esmu tas, kas esmu, tādēļ, ka es to domāju vai gribu; nedz es to domāju vai gribu tādēļ, ka es tas esmu, — es gluži vienkārši reizē esmu un domāju, taču šai atbilstībai ir augstāks cēlonis.

Tā kā pirmatnējie dabas spēki ir kaut kas paši par sevi un tiem ir savi iekšējie likumi un mērķi, tad šo spēku par realitāti reiz kļuvušajām izpausmēm (ja vien spēkus nekas netraucē un tos nenomāc kāds svešs, pārāks spēks) kādu laiku jāilgst un jāiziet zināms skaits pārvērtību. Tas, kas izzūd tajā pašā acumirklī, kad radies, nekādā gadījumā nav pamatspēka izpausme — tas ir tikai vairāku spēku kopīgas iedarbības sekas. Augs, īpaša veidojošā dabas spēka noteiksme, atstāts savā vaļā, attīstās no dīgšanas sākuma līdz sēklu nobriešanai. Cilvēks, apvienota visu dabas spēku īpaša noteiksme, atstāts savā vaļā, attīstās no piedzimšanas līdz nāvei vecumā. No minētā — auga un cilvēka dzīves ilgstamība un šīs dzīves dažādās noteiksmes.

Šī forma, šī raksturīgā kustība, šī domāšana savstarpējā harmonijā — visu būtisko īpašību pastāvēšana dažādās nebūtiskās pārvērtībās — man piemīt tādēļ, ka esmu savas sugas būtne. — Taču cilvēkveidojošais dabas spēks jau ir izpaudies, pirms es rados, — dažādos ārējos nosacījumosun apstakļosL Tieši šie ārējie apstākļi nosaka /minēta spēka/ pašreizējas iedarbības īpašo veidu, tātad tajos meklējams cēlonis /parādībai/, ka kļūst reāls tieši tāds manas sugas indivīds. Tie paši apstākļi nekad nevar atkārtoties, jo tad atkārtotos pats dabas likums un Vienas dabas vieta rastos divas; tādēļ /nekad/ vairs nevar kļūt reāli tie indivīdi, kas jau reiz bijuši reāli. — Tālāk. Cilvekveidojošais dabas speks_ izpaužas tajā pašā laikā, kad esmu arī es, visos šajā laikā iespējamos apstākļos. Nekāda šādu apstākļu savienošanās visā pilnībā nelīdzinās tai kombinācijai, caur kuru es ieguvu esamību, ja vien mēs nepieņemam Vesela sadalīšanos divās pilnīgi vienādās un savstarpēji nesaistītās pasaulēs. Vienlaikus nevar reāli pastāvēt divi pilnīgi vienādi indivīdi. Tieši tādējādi ir noteikts, par ko jābūt man — man, šai konkrētajai personai; un likums, saskaņā ar kuru es kļuvu par to, kas esmu, principa ir atrasts. Es esmu tas, par ko cilvēkveidojošais spēks — pēc tam, kad tas ir bijis tas, kas tas bija, pēc tam, kad tas ārpus manis vēl ir tas, kas tas ir, pēc tam, kad tas atrodas dotajās noteiktajās attiecībās ar citiem, tam_ pretējiem dabas spēkiem, — varēja kļūt; un, tā kā paša dabas spēka nevar būt nekāda pašierobežojoša cēloņa, tam nepieciešami vajadzēja kļūt par to, par ko tas varēja kļūt. Es esmu, kas es esmu, jo šajā dabas veseluma saistība bija iespējams tikai tāds un vispār nekāds cits; un gars, kas spētu visā pilnībā izprast dabas noslēpumus, izzinājis vienu vienīgu cilvēku, precīzi varētu pateikt, kādi cilvēki bijuši kopš seniem laikiem un kādi jebkurā laikā vēl būs; vienā personā tas izzinātu visas reālās personas. Tieši šī mana saistība ar dabas veselumu nosaka visu, kas es biju, kas esmu un kas būšu; un tas pats gars no katra iespējamā manas esamības brīža nekļūdīgi varētu izsecināt, kas es pirms tā esmu bijis un kas es būšu pēc tā. Viss, kas es jelkad esmu un būšu, katrā ziņā būs nepieciešami; un nav iespējams, ka es būtu kaut kas cits.

Es gan skaidri apzinos sevi kā patstāvīgu un vairākos manas dzīves gadījumos brīvu būtni, taču šo apziņu ļoti viegli var izskaidrot, izejot no formulētajiem principiem, un pilnībā savienot ar nupat izdarītajiem secinājumiem. Mana tiešā apziņa, uztvere šī vārda īstajā nozīmē, neiziet ārpus manis paša un manām noteiksmem —, nepastarpināti es zinu tikai par sevi pašu; tas, ko es varu zināt ārpus minētā, man zināms vienīgi no secinājumiem tādā veidā, kā es tikko izdarīju secinājumus par dabas spēkiem, kas taču nekādā ziņā neietilpst manas uztveres sfērā. Bet es, tas, ko es saucu par Es, manu personu, ir nevis pats cilvēkveidojošais spēks, bet tikai viena no tā izpausmēm; un tikai šo izpausmi es apzinos kā sevi, nevis pašu speķu, kuru secināt man liek vienīgi nepieciešamība izskaidrot sevi. Bet pēc savas reālās esamības šī izpausme tomēr ir kaut kas no pirmatnējā un patstāvīgā spēka izrietošs, un kā tādai tai jābūt rodamai apziņā. Tādēļ es sevi vispār uzskatu par patstāvīgu būtni. — Tieši šī iemesla dēļ man šķiet, ka atsevišķos savas dzīves gadījumos esmu brīvs, kad šie gadījumi ir tā patstāvīgā spēka izpausmes, ko es kā individualitāte esmu saņēmis; ka tieku traucēts un ierobežots, kad, saistoties zināmiem ārējiem apstākļiem, kas rodas laikā, bet nesakņojas manas individualitātes sākotnējā ierobežotībā, es nespēju pat to, ko, spriežot pec mana individuālā spēka, es droši vien spētu; ka tieku piespiests, kad šis individuālais spēks citu, tam pretēju spēku pārsvara dēļ spiests izpausties pat pretēji savam iekšējam likumam.

Dod kokam apziņu un ļauj tam netraucēti augt, plest plašumā zarus, veidot savai sugai atbilstošas lapas, pumpurus, ziedus, augļus. Tas tiešām nejutīsies ierobežots tādēļ, ka ir tieši koks un tieši dotas sugas koks, un tieši šis atsevišķais dotas sugas koks; tas jutīsies brīvs, jo visas savās izpausmēs darīs tikai to, ko prasa tā iedaba; tas negribēs darīt neko citu, jo spēj gribēt vienīgi to, ko prasa /tā iedaba/. Taču liec nelabvēlīgiem laika apstākļiem, barības vielu trūkumam vai citiem cēloņiem aizkavēt tā augšanu — tas jutīsies ierobežots un kavēts, jo_ netiek apmierināta kāda no tā tiešajām dabiskajam dziņām. Piesien tā brīvi uz visām pusēm tiecošos zarus pie režģiem, potēšanas ceļā uzspied tam svešus zarus — tas jutīsies spiests darboties; tā zari gan turpinās augt, taču ne taja virzienā, ko būtu izvēlējies neierobežots spēks; tas dos gan augļus, taču ne tos, ko pieprasījusi ta sākotnēja iedaba. — Tiešā pašapzināšanās liek man sevi uzskatīt par brīvu; pārdomas par dabu kopumā liek man secināt, ka brīvība vispār nav iespējama; acīmredzot pašapzināšanās ir pakārtota domāšanai, jo to iespējams pat izskaidrot ar domāšanu.

Cik gan lielu apmierinājumu šī mācība sniedz manam saprātam! Kādu kārtību, kādu stingru saskaņotību, kadu lielisku pārskatāmību tā ievieš visā manu atziņu kopumā! Apziņa dabā nu vairs nav tas svešinieks, kura sakars ar esamību ir tik neizprotams; dabā tā jūtas ka savas mājas un pati ir viena no tās nepieciešamajam noteiksmēm. Daba pamazām paceļas savu veidojumu noteiktajā pakāpenība. Pirmatnējā matērijā tā ir vienkārša esamība; organizētajā tā atgriežas sevī, lai iekšēji iedarbotos uz sevi: augā — lai veidotos, dzīvniekā — lai kustētos, cilvēkā, savā augstākajā sasniegumā, tā atgriežas sevī, lai pati sevi vērotu un apcerētu, — cilvēkā tā it kā divkāršojas un no vienkāršas esamības kļūst par esamības iun apziņas vienību. Šādā kopsakarā viegli izskaidrot to, kā es apzinos pats savu esamību un tās noteiksmes. Manai esamībai un tas apziņai ir viens un tas pats kopējs pamats: mana daba vispār. Manī nav esamības, kas tūlīt neapzinātos sevi tieši tādēļ, ka ir mana esamība. — Tikpat_ saprotama kļūst ārpus manis esošo fizisko ķermeņu apzināšanas. Speķi, no kuru izpausmēm sastāv mana personība, — veidojošais, paškustīgais, domājošais spēks manī — nav šie spēki dabā vispār, bet gan tikai noteikta to daļa; un tie ir tikai šī daļa tādēļ, ka ārpus manis eksistē vel tik un tik daudz citu esamības izpausmju. Pēc pirmās var aprēķināt otro, pēc ierobežojuma — ierobežojošo. Ja es neesmu šis vai tas, kas taču ietilpst kopējās esamības sistēma, tad tam jābūt ārpus manis, — tā manī secina un lēš domājoša daba. Savu ierobežotību es apzinos tieši, jo tā taču ir saistīta ar mani pašu un, tikai pateicoties tai, es vispār esmu; ierobežojošā apzināšanās, tā apzināšanas, kas neesmu es pats, kļūst iespējama, pateicoties savas ierobežotības apziņai, un izriet no tās. —

Tātad — nost ar apgalvojumiem par ārējo lietu ietekmēm un iedarbībām uz mani, ar kuru palīdzību šīs lietas man it kā sniedzot par sevi kaut kādu izpratni, kuras tajās pašās nemaz nav un kura no tām nevar nākt. Cēlonis tam, kādēļ es pieņemu kaut ko ārpus manis, nav meklējams ārpus manis, bet gan manī pašā, manis paša personības ierobežotībā; ar šīs ierobežotības starpniecību manī ietvertā domājošā daba iziet ārpus sevis un iegūst vispārēju pārskatu par sevi, tomēr katrā indivīdā no cita aspekta. —

Tādā pašā veidā man rodas priekšstats par man līdzīgām domājošām būtnēm. Es jeb domājošā daba manī domā domas, kas attīstījušas no tās kā no dabas individuālas noteiksmes, kā arī domas, kas nav attīstījušās na tās. Un tā tiešām ir. Pirmās neapstrīdami ir mans personiskais, individuālais ieguldījums vispārējās domāšanas kopapjoma daba; pēdējās ir tikai izsecinātas no pirmajām ka tādas, kam, bez šaubām, arī jāietilpst šajā kopapjomā, taču, tā ka tās ir tikai izsecinātas, tad neietilpst vis manī, bet citas domājošas būtnes; un tikai no šejienes es secinu domājošas būtnes ārpus manis. — īsi sakot: daba sevi manī visumā apzinās, taču tikai tādā veidā, ka tā iesākas ar manis individuālo apzināšanos un, izejot no tās, virzās uz vispārējas esamības apzināšanos caur izskaidrojumu atbilstoši cēlonības likumam^ tas nozīmē, ka tā domā nosacījumus, kuros kļuva iespējama tikai tāda forma, tāda kustība, tāda domāšana, no kurām sastāv mana personība. Cēlonības likums ir pārejas punkts no konkrētā, kas ir pati personība, uz vispārējo, kas ir ārpus tās; abu izziņas veidu izšķiroša pazīme ir tas, ka pirmā ir tiešs vērojums, bet otrā — secinašana.

Ikvienā indivīdā daba no īpaša redzespunkta saskata pati sevi. Es sevi saucu par Es un tevi par Tu; tu sevi sauc par Es un mani par Tu; es tev esmu ārpus tevis, tāpat kā tu man esi ārpus manis. Ārpus manis es vispirms uztveru to, kas man ir vistuvāk, tu — to, kas tev ir vistuvāk: izejot no šī punkta, mēs katrs virzāmies tālāk uz. tam tuvākajiem priekšmetiem — taču mēs izejam ļoti atšķirīgas virknes, kas šur tur gan krustojas, bet nekur neiet blakus viena virziena. — Kļūst reāli visi iespējamie indivīdi, tātad arī visi iespējamie apziņas aspekti. Sī visu indivīdu apziņa kopā veido Visuma pilnīgo apziņu; un nav citas apziņas, jo tikai indivīdā ir pilnīga noteiktība un realitāte. Jebkura indivīda apziņas izteikums ir nekļūdīgs (ja vien tā tiešām ir līdz šim aprakstītā apziņa), ja šī apziņa attīstās no visas likumsakarīgās dabas gaitas; bet daba nevar nonākt pretrunā pati ar sevi. Ja kaut kur ir kāds priekšstats, tad jābūt arī tam atbilstošai esamībai, jo priekšstati rodas tikai reizē ar tiem atbilstošās esamības rašanos. — Katram indivīdam viņa konkrētā apziņa ir pilnīgi noteikta, jo tā izriet no viņa dabas; nevienam nevar būt citu atziņu un citas to noturīguma pakāpes, neka tam patiesībā ir. Viņa atziņu saturu nosaka vieta, ka viņš ieņem Visumā; to skaidrību un noturīgumu — lielāka vai mazāka efektivitāte, ar kādu viņa personā var izpausties cilvēkam raksturīgais spēks. Iedod dabai vienu viemīgu kādas personas noteiksmi, lai cik maznozīmīga tā .arī šķistu — vai tas būtu viena vienīga muskuļa virziens vai viena mata liekums —, un daba (ja tai būtu vispārēja apziņa un tā spētu tev atbildēt) tev pateiktu visas doņi aSj ko šī persona domās visā savas apziņas eksistences laikā.

Tikpat saprotama šajā mācībā kļūst pazīstamā mūsu apziņas parādība, ko mēs saucam par gribu. Gribēšana ir viena iekšējā dabas spēka iedarbības tieša apzināšanās. 5o spēku tiekšanās tieša apzināšanās, kad tā vēl nav realitāte, jo to aizkavē pretējas iedarbības spēki, apziņā ir slieksme vai dziņa; pretspēku cīņa ir neapņēmība; viena spēka uzvara ir gribas lēmums. Ja tiekšanos izrāda vienīgi tas spēks, kas mums kopējs ar augiem un dzīvniekiem, tad jau notikusi mūsu iekšējās būtības dalīšanās un pazemināšanās — dziņa vairs neatbilst mūsu rangam lietu virknē, bet atrodas zem tā, un to ar pilnām tiesībām var nosaukt — kā tas valodā pieņemts — par zemu dziņu. Ja šī tiekšanās pārņēmusi visu nedalīto cilvēkam raksturīgo spēku, tad dziņa atbilst mūsu iedabai, un to var nosaukt par augstāku dziņu. Ja domājam otrā spēka tiekšanos vispār, tad to droši var nosaukt par tikumisku likumu. Šī spēka darbība ir tikumiska griba, un no tās izrietoša rīcība ir tikums. Pirmā spēka uzvara bez harmonijas ar otro ir slikts ieradums; tā uzvara pār otro, nomācot tā pretestību, ir netikums.

Spēks, kas ikreiz uzvar, uzvar nepieciešami; tā pārsvaru nosaka Visuma saistība; tātad tā pati saistība neatgriežami nosaka arī katra indivīda tikumu, slikto ieradumu un netikumu. Norādi dabai vēlreiz kāda konkrēta indivīda muskuļa virzienu, mata liekumu, un tā — ja vien varētu vispār domāt un tev atbildēt — pēc tā nosauks visus viņa dzīves labos un ļaunos darbus no pašas dzimšanas līdz pat nāvei. Tomēr tādēļ jau tikums nepārstāj būt tikums, un netikums nepārstāj būt netikums. Tikumīgs cilvēks ir cildens, netikumīgs — slikts un nosodāms, tomēr no Visuma saistības nepieciešami izrietošs raksturs.

Pastāv nožēla, un tā ir cilvēcības turpinošās tiekšanās apziņa manī — arī pēc tam, kad šī tiekšanās tikusi nomākta —, saistīta ar nepatīkamo sajūtu, ka tā nomākta, — satraucoša, bet tomēr brīnišķīga mūsu cēlākas dabas ķīla. — No šīs mūsu pamatdziņas apziņas rodas arī sirdsapziņa — no lielāka vai mazāka tās asuma un jūtelības

līdz pat absolūtam tās trūkumam dažādos indivīdos. Mazāk cēlais nav līdzjūtības spējīgs, jo cilvēcībai viņā nav pat tik daudz spēka, lai apspiestu zemākās dziņas. Atalgojums un sods ir tikuma un netikuma dabiskas sekas,, kas rada jaunu tikumu un jaunu netikumu. Proti, biežas nozīmīgas uzvaras izvērš un stiprina mūsu personisko spēku; jebkādas darbības trūkums vai arī biežas sakāves to arvien pavājina. — Vienīgi jēdzieniem «vaina» un «pieskaitāmība» nav nekādas nozīmes — ja nu vienīgi no ārējo tiesību viedokļa. Vainīgs ir tas (un pārkāpums viņam tiek pieskaitīts), kurš sabiedrību piespiež lietot mākslīgus ārējos līdzekļus, lai novērstu viņa vispārības drošībai kaitējošo dziņu iedarbību.

Mans pētījums ir pabeigts un mana zinātkāre — apmierināta. Es zinu, kas es vispār esmu un kas*veido manas sugas būtību. Es esmu Visuma noteikta sevi noteicoša dabas spēka izpausme. Manas īpašās personiskās noteiksmes nav iespējams izzināt, izejot no to cēloņiem, jo es nevaru iedziļināties dabas iekšējos noslēpumos. Taču es tās apzinos nepastarpināti. Es taču labi zinu, kas es pašreizējā momentā esmu, vairumā gadījumu es varu atcerēties, kas reiz esmu bijis, un es uzzināšu, kas būšu, tad, kad es tas būšu.

Man nevar ienākt prātā izmantot šo atklājumu savā darbībā, jo es taču vispār nemaz nedarbojos, jo manī darbojas daba; padarīt sevi par kaut ko citu, nekā es esmu: saskaņā ar dabas noteiksmi, — to es nemaz nevaru gribēt, jo es sevi nemaz neveidoju, bet gan daba veido mani pašu un visu, kas es būšu. Es varu nožēlot un priecāties, un man var būt labi nodomi, kaut gan, stingri ņemot, pat to es nevaru, jo man viss nāk pats no sevis, ja vien man tas ir lemts; — bet pilnīgi droši ir tas, ka ar visu nožēlu un visiem labajiem nodomiem es it nemaz nevaru izmainīt to, par ko man nenovēršami jākļūst. Esmu pakļauts bargās nepieciešamības nepielūdzamajai varai; ja tā man lēmusi kļūt par muļķi un izvirtuli, tad es, bez šaubām, kļūšu par muļķi un izvirtuli; ja tā man lēmusi kļūt par gudru un labu cilvēku, tad es neapšaubāmi kļūšu par gudru un labu cilvēku. Tā nav nedz nepieciešamības vaina vai nopelns, nedz arī manējā. Tā pakļauta pati saviem likumiem, es esmu pakļauts tās likumiem; pēc tam, kad esmu to atzinis,

visnomierinošak bus pakļaut tai ari manas velmes, jo mana esamība tai taču pilnīgi pakļauta.

Ak, šis pretrunīgās vēlmes! Jā, kādēļ gan man vēl ilgāk vajadzētu no sevis_ slēpt skumjas, riebumu, šausmas, kas pārņēma manu dvēseli, tiklīdz es sapratu, kā šis pētījums beigsies? Biju sev svēti apsolījis, ka nekādas slieksmes neietekmēs manu pārdomu virzienu; un apzināti es tiešām to neesmu pieļāvis; bet vai tādēļ es sev galu galā nedrīkstu atzīties, ka šis iznākums ir pretrunā ar manām dziļākajām, slēptākajām nojausmām, vēlmēm, prasībām? Un — neraugoties uz pierādījumu pareizību un neapgāžamību, kas, man šķiet, piemīt šīm pārdomām, — kā gan es varu ticēt tādam manas eksistences izskaidrojumam, kas ir tik krasā pretrunā ar manas eksistences dziļāko sakni — mērķi, kura dēļ es vienīgi gribu eksistēt un bez kura es savu eksistenci nolādu?

Kādēļ gan manu sirdi skumdina un plosa tas, kas tik pilnīgi nomierina manu prātu? Tā kā dabā nekas nav pretrunā pats ar sevi, — vai tikai cilvēks ir pretrunīga būtne? — Vai varbūt nevis cilvēks, bet vienīgi es un tie, kas līdzīgi man? Varbūt man vajadzētu ļauties nomierinošai ilūzijai, kas mani bija pārņēmusi, un turēties savas esamības tiešas apziņas jomā un nekad neizvirzīt jautājumu par tās (esamības) cēloņiem — jautājumu, atbilde uz kuru tagad mani dara nelaimīgu? Taču, ja šī atbilde ir pareiza, tad man tas jautājums bija jāizvirza; to neizvirzīju vis es, bet gan domājošā daba manī. — Es biju nolemts postam, un es veltīgi apraudu savas dvēseles nevainību, kas nekad nevar atgriezties.

Bet jāsaņem drosme! Lai mani atstāj viss pārējais, ja vien tā mani neatstāj! — Vienīgi kaut kādas slieksmes dēļ, lai cik dziļi tā sakņotos manā dvēselē un lai cik svēta tā šķistu, es, protams, nevaru atmest to, kas izriet no neapstrīdama pamatojuma; bet varbūt esmu kļūdījies pētījumā, varbūt tikai daļēji esmu sapratis un vienpusīgi aplūkojis avotus, kas bija jāliek tā pamatā? Man vajadzētu pētījumu atkārtot, sākot no otra gala, lai man būtu tam tikai viens izejas punkts. Kas galu galā tajā iznākumā mani tik spēcīgi atgrūž un apvaino? Ko gan es velētos tā vietā? Vispirms pamatīgi sev noskaidrošu, kas tā par slieksmi, uz kuru es atsaucos.

Man iedvesa riebumu un šausmas doma, it kā man būtu nolemts būt gudram un labam vai muļķim un izvirtušam; ka šajā noteiksmē es neko nespēju izmainīt; ka nav mans nopelns, ja es kļūstu par pirmo, nedz mana vaina, ja kļūstu par otro. Tik spēcīgi mani atgrūda tieši tas manas esamības un manas esamības noteiksmju ārpus manis paša esošais cēlonis, kura izpausmi savukārt noteica citi, ārpus tā esoši cēloņi. Man nepietika ar to brīvību, kas nemaz nebija manis paša, bet gan kaut kāda sveša spēka ārpus manis, un arī tad tikai nosacīta, tikai pusbrīvība. Es pats, tas, ko es apzinos kā sevi, kā savu personu un kas tajā mācībā parādās tikai kā augstākas varas izpausme,— es pats gribu būt patstāvīgs, gribu būt kaut kas nevis pie kaut kā un caur kaut ko, bet pats par sevi; un kā tāds gribu pats būt manu noteiksmju galvenais cēlonis. To vietu, kuru tajā mācībā ieņem jebkurš sākotnējs dabas spēks, es gribu ieņemt pats, tikai ar to atšķirību, ka manu izpausmju veidu nedrīkst noteikt sveši spēki. Es gribu, lai man būtu raksturīgs iekšējs spēks, kas ļautu man izpausties bezgala daudzveidīgi, tāpat kā dabas spēki, un kas izpaustos tieši tā, kā tas izpaužas, — vienkārši aiz tā iemesla, ka tā tas izpaužas; nevis tā kā dabas spēki, kuru izpausmes atkarīgas no dotajiem ārējiem nosacījumiem.

Kur gan saskaņā ar šo manu vēlēšanos īsti jākoncentrējas šim mana Es raksturīgajam spēkam? Acīmredzot — ne jau manā ķermenī, ko es, vismaz attiecībā uz tā esamību, ja arī ne attiecībā uz tā turpmākajām noteiksmēm, labprāt esmu gatavs uzskatīt par dabas spēku izpausmi; ne arī manās jutekliskajās slieksmes, ko es uzskatu par šo spēku saistību ar manu apziņu: tātad manā domāšanā tin gribā. Es gribu brīvi gribēt saskaņā ar brīvi izvelētu mērķa jēdzienu, un šai gribai kā vispār vienīgajam, nekādas iespējamas augstākas gribas nenosacītam cēlonim jākustina un jāveido vispirms mans ķermenis un artā starpniecību — daba ap mani. Manam darbīgajam dabas spēkam jāpakļaujas vienīgi gribai, un vispār — lai to nespēj iekustināt nekas cits, kā tikai šī griba. — Tā tam jābūt! — Saskaņā ar gara likumiem jābūt kaut kādam Labākajam; man jāspēj to brīvi meklēt, līdz es to atrodu, to par tādu atzīt, kad esmu atradis, — un lai ir mana vaina, ja neesmu to atradis. Man jāspēj gribēt to Labāko, vienkārši tādēļ, ka es to gribu; un lai ir mana vaina, ja es tā vietā gribu kaut ko citu. No šīs gribas jāizriet manai darbībai, jo nedrīkst būt it nekāds iespējams cits darbību spēks, kā vien mana griba. Tikai tagad manas gribas noteiktajam un tai pakļautajam spēkam jāiejaucas daba.. Es gribu būt dabas pavēlnieks, un tai man jākalpo; es gribu to ietekmēt atbilstoši manam spēkam, bet tā nekādi nedrīkst ietekmēt mani.

Tāds ir manu vēlmju un prasību saturs. Pilnīgā pretrunā tam ir pētījums, kas apmierina manu saprātu. Ja saskaņā ar pirmo man jābūt neatkarīgam no dabas un vispār no jebkura likuma, ko nedodu sev pats, tad saskaņā ar otro es esmu viscaur noteikts posms dabas ķēdē. Svarīgi ir noskaidrot jautājumu, vai tāda brīvība, kādu es vēlos, maz ir domājama un, ja tā ir domājama, vai tieši secīgas un pilnīgās pārdomās nav meklējams tas pamatojums kas mani spiež šo brīvību uzskatīt par reālu un piedēvēt to sev, — jo ar to tad būtu atspēkots iepriekšējā pētījuma izejas punkts.

Es gribu būt brīvs minētajā veidā, tas nozīmē: es pats gribu sevi padarīt par to, kas es būšu. Tādēļ — un tā ir vispārsteidzošākā un pirmajā acumirklī šķietami pilnīgi bezjēdzīga šī jēdziena prasība — man savā ziņā jau vajadzētu būt tam, par ko man jākļūst, pirms es tas esmu, lai vispār varētu sevi par to veidot; man būtu jāeksistē divos dažādos veidos, pie tam pirmajam būtu jāsatur kādas otrā noteiksmes cēlonis. Vērojot šādā aspektā savu tiešo pašapziņu gribēšanā, es atrodu sekojošo. Es pazīstu dažādas rīcības iespējas; no visām tām, man šķiet, es varu izvēlēties to, kuru gribu. Es izeju pilnuto ciklu, paplašinu to, noskaidroju sev atsevišķās iespējas, savstarpēji salīdzinu tās un apsveru. Beidzot no tām visām es izvēlos vienu, orientēju pēc tās savu gribu, un no gribas lēmuma izriet tam atbilstoša darbība. Šeit jau iepriekš, te gan — vienīgi sava mērķa domāšanā — es_ esmu tas, kas pēc tam un saskaņā ar šo domāšanu gribēšanas un darbošanās rezultātā es esmu īstenībā; vispirms es esmu kā domājošs, kas vēlāk, pateicoties domāšanai, esmu kā domājoša būtne. Es veidoju sevi pats: savu esamību caur savu domāšanu, savu domāšanu — caur domāšanu vispār. — Ari pirms tīra dabas spēka izpausmes noteikta stāvokļa, piemēram, auga, iespējams domāt nenoteiktības stāvokli, kurā dota bagāta noteiksmju daudzveidība, ko tas, atstāts savā vaļā, varētu pieņemt. Šis daudzveidīgais iespējamais gan sakņojas pašā augā, tā raksturīgajā spēkā, taču ne šī spēka labad, jo tas nepazīst jēdzienus, tas nevar izvēlēties, caur sevi pašu tas nevar izbeigt nenoteiktību; nepieciešami ārēji noteiksmju cēloņi, kas to ierobežotu uz vienu no visām iespējām, uz ko tas sevi pats nespēj ierobežot. Sajā spēkā tā noteiksme nevar izpildīties pirms pašas noteiksmes, jo tam piemīt tikai Viens noteiksmes veids — tas, ko nosaka tā reālā esamība. Man šķiet, ka tieši tādēļ es sākumā biju spiests apgalvot, ka jebkura spēka izpausmei tā pilnīgā noteiksme jāsaņem no ārienes. Bez šaubām, es domāju tikai tādus spēkus, kas tikai izpaužas kādā esamībā, taču nav apziņas spējīgi. Attiecībā uz tiem iepriekšminētais apgalvojums ir pareizs bez jebkādiem ierobežojumiem; attiecībā uz saprātīgām būtnēm šādam apgalvojumam nav nekāda pamatojuma, un tādēļ šķiet pārsteidzīgi to attiecināt arī uz tām.

Brīvība, kāda tika prasīta iepriekš, domājama tikai saprātīgās būtnēs, toties tajās tā ir neapšaubāmi. Arī pie šī nosacījuma gan cilvēks, gan daba ir pilnīgi izprotami. Mans ķermenis un mana spēja darboties sajūtu pasaulē, tāpat kā iepriekš aplūkotajā sistēmā, ir ierobežotu dabas spēku izpausme; un manas dabiskās slieksmes ir šo izpausmju sakars ar manu apziņu. Vienkārši izzināt to, kas eksistē bez manas līdzdalības, pastāvot šim brīvības nosacījumam, var tikpat labi kā minētajā sistēmā; un, ieskaitot šo punktu, tiktāl abas saskan. Taču saskaņā ar pirmo — un šeit sākas abu teoriju sadursme — mana jutekliskās darbības spēja paliek pakļauta dabai, to nepārtraukti darbina tas pats spēks, kas to arī radījis, un domai tad visur paliek vienīgi skatītāja loma; bet saskaņā ar šo mācību šī spēja, pēc tam kad tā nu reiz pastāv, pakļaujas kādam pāri dabai stāvošam un no tas likumiem pilnīgi atbrīvotam spēkam — mērķa jēdzienu un gribas spēkam. Doma vairs nav tikai vērotājs vien, bet no tās iziet pati iedarbība. Tur manai neuzņēmībai dara galu un manu darbošanos, kā arī tās tiešo apziņu, manu gribu, ierobežo uz vienu punktu ārēji, man neredzami spēki; tieši tāpat kā tiek ierobežota pati par sevi nenoteiktā auga darbošanās; šeit Es, neatkarīgs un brīvs no jebkādu ārēju spēku ietekmes, pats esmu tas, kurš dara galu savai neuzņēmībai un sevi nosaka, vadoties no sevī brīvi attīstītas Labākā izpratnes.

Kuru no abiem viedokļiem lai izvēlos? Vai esmu brīvs un patstāvīgs vai ari pats par sevi neesmu nekas, tikai sveša speķa parādība? Es tikko sapratu, ka neviens no abiem apgalvojumiem nav pietiekami pamatots. Par labu pirmajam runā vienīgi tā domājamlba; par labu pēdējam pašu par sevi un savā darbības jomā gluži pareizu likumu es attiecinu uz plašāku sfēru; nekā pieļauj tā pamatojums. Ja saprātīga būtne ir tikai dabas izpausme, tad es rīkojos pilnīgi pareizi, ari tai piemērojot šo likumu; taču — vai tā ir dabas izpausme? — Tieši tas vēl ir jautājums; un uz to jāatbild ar secinājumiem no citiem likumiem, nevis jau pētījuma sākumā jāpieņem vienpusīga atbilde un na tās atkal jāatvasina tas, ko es pats vispirms tajā biju ielicis. īsi sakot, izejot no cēloņiem, nav pierādāms neviens no abiem viedokļiem. Tikpat maz šajā lietā izšķir nepastarpinātā apziņa. Es nekad nespēju apzināties nedz. ārējos spēkus, kas mani nosaka vispārējās nepieciešamības sistēmā, nedz pats savu spēku, caur kuru es nosaku pats sevi brīvības sistēmā. Tātad, lai kuru no abiem viedokļiem es ari neizvēlētos, es to arvien izvēlos vienkārši tādēļ, ka es to nu reiz izvēlos.

Brīvības sistēma apmierina, pretējā nonāvē un iznīcina manu sirdi. Aukstam un nedzīvam stāvēt un tikai noraudzīties notiekošajās izmaiņās, būt bezdarbīgam garāmslīdošo tēlu spogulim — tāda eksistence man ir nepanesama, es to noraidu un nolādu. Es gribu mīlēt, gribu aizmirsties līdzjūtībā, priecāties un skumt. Augstākais šis līdzjūtības priekšmets man esmu es pats; un vienīgais manī, ar ko es varu ilgstoši to aizpildīt, ir mana darbošanās. Es gribu visu darīt pēc iespējas labāk; gribu priecāties par sevi, kad esmu darījis pareizi, gribu skumt par sevi, kad esmu rīkojies nepareizi; un pat šīs skumjas man "būs saldas, jo tā ir līdzjūtība pašam pret sevi un garantija tam, ka turpmāk labošos. — Tikai mīlestībā ir dzīve, bez tās ir nāve un iznīcība.

Taču auksta un nekaunīga nostājas pretējā sistēma un zobojas par šo mīlestību. Manis nav, un es nemaz nerīkojos, — ja klausīt tai. Manu kvēlāko simpātiju priekšmets ir murgojums, viegli pierādami rupji maldi. Mana vietā eksistē un darbojas kāds svešs, man pilnīgi nepazīstams spēks; un man kļūst gluži vienalga, kā tas attīstās. Nokaunējies es stāvu ar savam sirsnīgajām simpātijām un savu labo gribu; un kā par smieklīgu muļķību nosarkstu par to, ko atzīstu par vislabāko sevī un ka dēļ es vispār veļos but. Pats svetakais mani nodots apsmieklam.

Bez šaubām, tieši šis mīlestības mīlēšana, interese par šo interesi, kas_ mani neapzināti mudināja — agrāk, pirms biju uzsācis pētījumu, kas tagad mani mulsina un noved izmisumā, — ne no šā, ne no tā uzskatīt sevi par brīvu un patstāvīgu; bez šaubām, tieši šis intereses dēļ es papildināju līdz pārliecībai viedokli, kam par labu liecina vienīgi tā domājamība un neiespējamība pierādīt pretējo; šī interese mani pagaidām pasargājusi no mēģinājumiem censties tālāk izskaidrot sevi pašu un savas spējas.

Pretējā sistēma, sausa un nežēlīga, taču neizsmeļama savos skaidrojumos, izskaidro pat šo manu interesi' par brīvību, šo manu nepatiku pret naidīgo viedokli. Tā izskaidro visu, ko es no savas apziņas pret to izvirzu, un, lai cik bieži es neteiktu, ka ir tā un tā, šī sistēma man vienmēr atbild tikpat sausi un nemākslos: to pašu saku ari es, un es tev vēl bez tam paskaidrošu cēloņus, kādēļ tas nepieciešami tā ir. Uz visām manām sūdzībām tā man atbildēs: runājot par savu sirdi, savu mīlestību, savu interesi, tu uzstājies no sava Es tiešas apziņas viedokļa; un tu to atzīsti, apgalvodams, ka tu pats esi savas intereses augstākais priekšmets. Un šajā sakarībā ir taču zināms un jau agrāk aprādīts, ka šis Tu, par kuru tu tik dzīvi interesējies, ciktāl tas nav darbība, bet vismaz tavas savdabīgās iekšējās dabas dziņa, — ir zināms, ka jebkura dziņa, ja vien tā tiešām ir dziņa, atgriežas atpakaļ sevī un rosina sevi uz darbību; un tādēļ ir saprotams, kādā veidā šai dziņai apziņā nepieciešami jāizpaužas kā mīlestībai un interesei par brīvu un savdabīgu darbošanos. Ja no šī šaurā pašapziņas viedokļa tu pacelsies līdz augstākam Visuma kopējam redzējumam, ko tu taču sev apsolīji, tad tev kļūs skaidrs, ka tas, ko tu sauci par savu mīlestību, nav vis tava, bet gan sveša mīlestība: pirmatnēja dabas spēka interese tevī saglabāties kā tādam. — Un tādēļ turpmāk neatsaucies uz savu mīlestību; jo, pat ja tā citkārt kaut ko arī spētu pieradīt, tad šeit ir nepareizs pat tās priekšnosacījums. Tu nemīli sevi, jo tevis vispār nemaz nav; tā ir daba tevī, kas interesējas pati par sevis saglabāšanu. Tu bez iebildumiem piekritīsi tam, ka, neraugoties uz īpašu dziņu augā, kas liek tam augt un attīstīties, šīs dziņas noteiktā iedarbība tomēr ir atkarīga no spēkiem ārpus tā. Aizdod šim augam uz brīdi apziņu, un tas savu augšanas dziņu sajutīs sevī ar interesi un mīlestību. Pārliecini augu ar saprāta argumentiem, ka šī dziņa tā dabā nespēj veikt itin nekā, bet ka tās izpausmes pakāpi vienmēr nosaka kaut kas ārpus tās; tas varbūt runās tieši tādu valodu, kādu nupat runāji tu; tas pretosies — augam tas ir piedodams, bet tev kā augstākam,, dabu kopumā domājošam dabas produktam tas nekādā ziņā nepiestāv.

Ko es varu iebilst pret šo skaidrojumu? Ja es nostāšos uz tā pamata, uz tik ļoti slavētā Visuma kopējā viedokļa redzējuma pamata, tad man, bez šaubām, nosarkstot būs jāapklust. Tātad izvirzās jautājums: vai man vispār jāpieņem šis viedoklis vai arī jāturas nepastarpinātās pašapziņas robežās; vai izziņai jāpakārto mīlestība vai mīlestībai'— izziņa? Pēdējam variantam saprātīgu ļaužu acīs ir slikta slava, pirmais padara mani neizsakāmi nožēlojamu, iznīcinot manī mani pašu. Pēdējo es nevaru darīt, ja negribu šķist pats sev neapdomīgs un muļķīgs; bet pirmo es nevaru darīt, neiznīcinot sevi. Man jāizšķiras; no atbildes uz šo jautājumu atkarīgs viss mans miers un visa mana cieņa. Taču arī izšķirties man šķiet neiespējami; man nav it nekāda pamata izšķirties nedz par vienu, nedz otru variantu.

Nepanesamais neziņas un nenoteiktības stāvoklis! Un tieši mana mūža labākajam un drosmīgākajam lēmumam vajadzēja mani novest šajā situācija! Kāda vara gan spēj mani paglābt no tevis, kāda vara spēj mani paglābt no sevis paša?

OTRĀ GRĀMATA ZINĀŠANA

īgnums un bailes kremta manu sirdi. Es nolādēju to dienu, kad iesakās mana dzīve, kuras patiesums un nozīme man bija kļuvuši apšaubāmi. Naktīs man lika pamosties satraucoši sapņi. Es bailīgi meklēju kādu gaismas atblāzmu, kas man palīdzētu izkļūt no šīm šaubu ejām. Es meklēju — un grimu arvien dziļāk labirintā.

Reiz ap pusnakti man šķita, ka garām paslīd un mani uzrunā kāds brīnumains tēls. «Nabaga mirstīgais,» es dzirdēju sakām, «tu krauj vienu kļūdainu secinājumu uz otra un iedomājies esam gudrs.

Tu drebi šausmu tēlu priekšā, ko pats sev pirms tam ar pūlēm esi radījis. Uzdrošinies kļūt patiesi gudrs! — Es tev neatnesīšu nekādu jaunu atklāsmi. Ko es tev varu iemācīt, to tu jau sen zini, un tagad tas tev tikai jāatceras. Es nevaru tevi maldināt; jo tu pats man visā piekritīsi, un, ja tomēr tu tiktu maldināts, tad tas notiktu caur tevi pašu. Sasparojies; klausies manī, atbildi uz maniem jautājumiem!» —

Es saņēmu drosmi. — Viņš atsaucas uz manu saprātu. Tādēļ es riskēšu. Viņš manī nevar ielikt nekādas savas domas; kas man jādomā, tas man jādomā pašam; pārliecība, pie kuras man jānonāk, man jāizstrādā pašam sevī. — «Runā,» es saucu, «lai kas tu esi, brīnišķīgais gars, es gribu dzirdēt; jautā, es atbildēšu!» Gars: Tu taču pieņem, ka šie te priekšmeti un tie tur

/priekšmeti/ tiešām eksistē ārpus tevis? Es: Jā, to es pieņemu gan. Gars: Un no kurienes tu zini, ka tie eksistē?

Es tos redzu, es tos jutīšu, ja aptaustīšu, es varu dzirdēt to skaņu; tie man atklājas caur visām manām sajūtām.

Tā! — Vēlāk tu varbūt atsauksi apgalvojumu, ka tu priekšmetus redzi un jūti, un dzirdi. Tagad es runāšu tā, kā runā tu — it kā ar savas redzes, taustes un tā tālāk starpniecību tu tiešam uztver priekšmetus —, taču tad tikai ar savas redzes, taustes un pārējo maņu starpniecību. Vai arī tā nav? Varbūt tu uztver kaut kā citādi, bez maņu starpniecības; un vai tev kāds priekšmets eksistē citādi kā caur redzi vai tausti un tā tālāk? Nebūt ne.

Tātad uztverami priekšmeti tev eksistē, tikai pateicoties kādas tavas ārējās maņas noteiksmei: tu par tiem zini vienīgi tādēļ, ka zini par šo savas redzes, taustes un tā joprojām noteiksmi. Tavs apgalvojums: «Ārpus manis ir priekšmeti», — pamatojas uz apgalvojumu«Es redzu, dzirdu, jūtu un tā joprojām». Tāds ir mans viedoklis.

Nu, un kā gan tu zini, ka tu redzi, dzirdi, jūti? Es tevi nesaprotu. — Tavs jautājums man šķiet pat dīvains.

Es tev palīdzēšu izprast. — Varbūt tu redzi, ka redzi, un jūti, ka jūti; vai arī varbūt tev ir vēl kāda īpaša augstāka maņa, ar kuru tu uztver savas ārējās sajūtas un to noteiksmes? Nebūt ne. Ka es redzu un jūtu un ko es redzu un jūtu, — to es zinu tieši — gluži vienkārši zinu; es to zinu tādēļ, ka tas ir, un caur to, ka tas ir — bez jebkādas starpniecības un citu maņu palīdzības. Tieši tādēļ jau man likās dīvains tavs jautājums, jo tas šķita apšaubām apziņas nepastarpinātību.

Tas nebija šī jautājuma nolūks; tam tikai vajadzēja tevi rosināt sev tā īsti noskaidrot šo nepastarpinātību. Tātad tev piemīt nepastarpināta tavas redzes un taustes apziņa? Jā.

Es

Gars:

Es: Gars:

Es:

Gars:

Es:

Gars:

Es:

Es:

Gars:

Es: Gars:

Tavas redzes un taustes, es teicu. Tātad tu sev esi redzošais redzē un jūtošais taustē; un vai, apzinoties savu redzi, tu apzinies sevis paša noteiksmi jeb modifikāciju?

Bez šaubam.

Te ir tavas redzes, taustes un tā tālāk apziņa, un caur to tu priekšmetu uztver. Vai tu to nevarētu uztvert arī bez šīs apziņas? Vai tu nevarētu pazīt priekšmetu caur redzi vai caur dzirdi, nezinot, ka tu redzi vai dzirdi? Nekādā gadījumā.

Tātad tieša sevis un savu noteiksmju apzināšanās tev ir jebkuras citas apzināšanās obligāts nosacījums, un tu kaut ko zini tikai tiktāl, ciktāl tu zinir ka zini šo kaut ko: nav iespējamas zināšanas, kas neietilpst tavā tiešajā apziņā. Tieši tā es domāju.

Tātad to, ka ir priekšmeti, tu zini tikai caur tor ka tu tos redzi, jūti un tā tālāk, un to, ka tu redzi vai jūti, tu zini tikai caur to, ka tu to zini nepastarpināti. Vai to, ko tu neuztver nepastarpināti, tu neuztver vispār? To es atzīstu.

Jebkurā uztverē tu vispirms uztver tikai pats sevi un savu stāvokli; un vai tas, ko nesatur šī uztvere, netiek uztverts vispār? Tu atkārto to, kam es jau esmu piekritis. Un es nepagurdams to atkārtotu visos iespējamos variantos, ja vien man būtu jābaidās, ka tu to vēl neesi sapratis, vēl neesi neizdzēšami iegaumējis. — Vai tu vari teikt: «Es apzinos ārējus priekšmetus»?

Nebūt ne, ja gribu izteikties precīzi, jo redze un tauste un tā tālāk, ar ko es lietas uztveru, nav vis pati apziņa, bet gan tikai tas, ko es vispirms un vistiešāk apzinos. Stingri ņemot, es varētu tikai sacīt: «Es apzinos to, ka redzu vai jūtu lietas.» Nu, tad nekad neaizmirsti to, ko nupat esi skaidri atzinis. Jebkurā uztverē tu uztver vienīgi pats savu stāvokli.

Taču es gribu turpināt runāt tavā valodā, jo tā ir vispārpieņemtā valoda. Tu redzi, dzirdi, jūti lietas, — tu sacīji. Kā tas ir: ar kādām īpašībām tu tās redzi vai jūti?

61i

Es: Es redzu, ka tas priekšmets ir sarkans, šis — zils; ja es tos aptaustīšu, tad jutīšu, ka šis ir gluds, tas — raupjš, ka šis ir auksts, tas — silts.

Gars: Tātad tu zini, kas tas ir: sarkans, zils, gluds, raupjš, auksts, silts?

Es: Bez šaubām, to es zinu.

Gars: Vai tu man to neaprakstītu?

Es: To nav iespējams aprakstīt. Lūk, pievērs skatienu šim priekšmetam; to, ko tu uztversi ar acīm, to redzot, es saucu par sarkanu. Aptausti šī cita priekšmeta virsmu; to, ko tu tad sajutīsi, es saucu par gludu. Tādā veidā es esmu nonācis pie šīs atziņas, un nav cita ceļa, kā pie tās nonākt.

Gars: Bet vai tad nevar vismaz no dažām jau caur nepastarpinātām sajūtām pazīstamām īpašībām loģisku slēdzienu ceļā atrast citas, atšķirīgas no tām? Ja, piemēram, kāds būtu gan redzējis sarkano, zaļo, dzelteno krāsu, bet nekad nebūtu skatījis zilo, ja viņš būtu garšojis skābo, saldo, sāļo, bet nekad nebūtu nobaudījis rūgto, — vai vienīgi ar domāšanu un salīdzināšanu viņš nevarētu izšķirt, kas ir zils vai rūgts, iepriekš nekā tamlīdzīga neredzējis vai nepagaršojis?

Es: Nekādā ziņā. Sajūtu objektu iespējams vienīgi sajust, nevis domāt; tas nav nekas atvasināts, bet ir kaut kas principā nepastarpināts.

Gars: Savādi nudien: tu sev piedēvē izziņu, par kuru nevari man paskaidrot, kā tu pie tās esi nonācis. Jo, redzi, tu apgalvo priekšmetā kaut ko saskatām, kaut ko citu sataustām, vēl kaut ko saklausām; vai tad tādā gadījumā tev nav jāprot atšķirt redzi no taustes un tās abas no dzirdes?

Es: Bez šaubām, jāprot!

Gars: Tālāk tu apgalvo, ka vienu priekšmetu redzi sarkanu, citu — zilu, ka viens aptaustot šķiet gluds, cits — raupjš. Tātad tev jāprot atšķirt sarkanu no zila, gludu no raupja?

Es: Bez šaubām.

-Gars: Un šo atšķirību tu neesi izzinājis pats, pārdomājot un salīdzinot šīs sajūtas sevī, kā tu nupat apgalvoji. Bet varbūt, salīdzinot priekšmetus ārpus sevis pēc to sarkanās vai zilās krāsas, pēc to gludās vai raupjās virsmas, tu esi izzinājis, kas

tev sevī pašā jāsajūt kā sarkans vai zils kā gludsvai raupjš?

Es: Tas nav iespējams, jo priekšmetu uztvere iziet no manis paša stāvokļa uztveres un ir tās nosacīta, nevis otrādi. Es priekšmetus atšķiru vienīgi tādēļ, ka atšķiru pats savus stāvokļus. Ka šo noteikto sajūtu apzīmē ar pilnīgi patvaļīgu apzīmējumu «sarkans» un citas — ar apzīmējumiem «zils», «gluds»,, «raupjš», to es varu aptvert; taču nevaru aptvert,, ka un kā tās atšķiras kā sajūtas. Ka tās atšķiras, es zinu gluži vienkārši tādēļ, ka es zinu pats par sevi, ka es sevi jūtu un ka abās sajūtās es sevi jūtu dažādi. Kā tās atšķiras, — to es nespēju aprakstīt: tomēr es zinu, ka tās atšķiras gluži tāpat, kā tajās atšķiras mana pašsajūta; un šī sajūtu izšķiršana ir nepastarpināta tā nekādā ziņā nav iemācīta un atvasināta izšķiršana …

Gars: … ko tu spēj veikt neatkarīgi no jebkādas lietu izzināšanas?

Es: Tieši tā.

Gars: Bet tad jau tev būtu jāapmierinās ar izteikumu: «Es jūtos aficēts veidā, ko apzīmēju ar vārdiem «sarkans», «zils», «gluds», «raupjš»»; šīs sajūtas tev tikai vajadzētu pārcelt sevī pašā, nevis pārnest uz pilnīgi ārpus tevis atrodošos priekšmetu un uzdot par šī priekšmeta īpašībām to, kas taču ir vienīgi tevis paša modifikācija.

Vai arī pasaki man: vai tad, kad tu iedomājies priekšmetu redzam sarkanu, sataustām gludu, tu uztver vairāk un kaut ko citu nekā to, ka tu noteiktā veidā esi aficēts?

Es: Pirmīt es skaidri sapratu, ka patiešām neuztveru vairāk, kā tu saki; un pārnest kaut ko, kas ir vienīgi manī, uz kaut ko ārpus manis — no kā es tomēr nespēju atturēties — tagad man pašam šķiet augstākā mērā dīvaini. Es sajūtu pats sevī, nevis priekšmetā, jo es esmu es pats, nevis priekšmets; tātad es jūtu vienīgi pats sevi un savu stāvokli, nevis priekšmeta stāvokli. Ja eksistē priekšmeta apziņa, tad tā vismaz nav sajūta vai vērojums; tik daudz ir skaidrs.

Gars: Tu ātri izdari secinājumus. Apdomāsim šo lietu? no visām pusēm, lai es būtu drošs, ka tu kādreiz neatteiksies no tā, kam tagad esi piekritis.

Vai priekšmetam, kādu tu to parasti iedomājies, bez ta sarkanas krasas, tā gludās virsmas un tamlīdzīgam pazīmēm piemīt vēl kaut kas cits, īsi sakot, — vel kaut kas bez tām pazīmēm, kuras tu iegūsti tieši caur sajūtām?

Es: Es domāju — jā: bez, šīm īpašībām vēl ir pati lieta, kurai tas piemīt, — īpašību nesēja.

Gars: Interesanti gan: ar kādu maņu tu uztver šo īpašību nesēju? Vai tu to redzi vai satausti, vai tu to dzirdi un tā tālāk, vai arī tev tā uztveršanai varbūt ir vēl kāda cita, īpaša maņa?

Es: Nē — es domāju, ka es to redzu un sataustu.

Gars: Vai tiešām? Papētīsim šo jautājumu sīkāk. — Vai tu ikreiz apzinies savu redzēšanu vispār vai arī vienmēr tikai noteiktu redzējumu?

Es: Man ikreiz ir noteikta redzes sajūta.

Gars: Un kāda bija šī noteiktā redzes sajūta attiecībā uz to tur priekšmetu?

Es: Sarkanās krāsas sajūta.

Gars: Un šis sarkanais ir kaut kas pozitīvs, vienkārša sajūta, noteikts tevis paša stāvoklis?

Es: To esmu sapratis.

Gars: Tātad sarkanais tev būtu jāredz vispār kā kaut kas vienkāršs, kā matemātisks punkts, un tu to droši vien kā tādu arī redzi. Vismaz tevi kā tava afekcija tas taču katrā ziņā ir vienkāršs noteikts stāvoklis bez jebkādām sastāvdaļām, ko vajadzētu iedomāties kā matemātisku punktu. Vai arī tu domā citādi?

Esmu spiests tev piekrist.

Un tomēr tu izplati šo vienkāršo sarkano pa visu lielo virsmu, ko, bez šaubām, neredzi, jo tu taču redzi tikai sarkanu vispār. Kā gan tu nonāc pie šīs virsmas?

Tas, protams, ir dīvaini. — Tomēr, šķiet, esmu atradis tam izskaidrojumu. Tiesa gan, virsmu es neredzu, taču es to sataustu, pārlaižot tai ar roku. Mana redzes dotā sajūta šīs aptaustīšanas laika nepārtraukti, paliek nemainīga; un tādēļ es sarkano krāsu izplatu pa visu virsmu, ko es aptaustot jūtu, pastāvīgi redzot vienu un to pašu sarkano.

Es:

Es:

Es: Gars:

Es:

Es:

Gars: Tā tas varētu būt, ja vien tu virsmu justu. Taču paskatīsimies, vai tas maz ir iespējams. Tu taču

nekad nejūti vispār. Vai tu jūti, ka jūti, un apzinies tikai to?

Nebūt ne. Ikviena sajūta ir noteikta. Nekad nav tā, ka es tikai redzu vai jūtu, vai dzirdu, bet es vienmēr redzu, jūtu, dzirdu kaut ko noteiktu — sarkano, zaļo, zilo krāsu, auksto, silto, gludo, raupjo, vijoles skaņas, cilvēka balsi un tamlīdzīgi. — Uzskatīsim, ka esam par to vienojušies.

Labprāt. — Tātad, apgalvodams, ka jūti virsmu, vai tu tomēr tieši jūti vienīgi gludo vai raupjo, vai vēl ko? Jā gan.

Un šis gludais vai raupjais laikam taču tāpat kā sarkanā krāsa ir kaut kas vienkāršs, punkts tevī, sajūtošajā? — Un ar tādām pašām tiesībām, ar kādām es agrāk tev jautāju, kādēļ vienkāršu redzes sajūtu tu izplati uz visu virsmu, tagad es jautāju, kādēļ tu tā rīkojies ar vienkāršu taustes sajūtu.

Šī gludā virsma varbūt visos punktos tomēr nav vienādi gluda, bet katrā no tiem tai piemīt cita gluduma pakāpe; tikai man pietrūkst prasmes skaidri atšķirt šīs pakāpes vienu no otras un trūkst arī vārdu to fiksēšanai un nosaukšanai. Neapzināti es tās tomēr atšķiru un šo atšķirto novietoju vienotrai blakus; tā man rodas virsma. Vai vienā un tajā pašā nedalītajā momentā tu spēj just pretēji — būt aficēts veidos, kas viens otru atceļ? Nekādā gadījumā.

Tās dažādās gluduma pakāpes, ko tu gribi pieņemt, lai izskaidrotu to, ko tu nespēj izskaidrot, būdamas dažādas, taču ir pretējas sajūtas, kas tevī seko vienotrai. To es nevaru noliegt.

Saskaņā ar to, kā tu šīs pakāpes patiesībā jūti, tev tās vajadzētu uzskatīt par vienotrai sekojošam viena un tā paša matemātiskā punkta izmaiņām, — kā tu citos gadījumos tiešām arī rīkojies, taču nekādā gadījumā par blakusesošām, par vairāku vienas virsmas punktu vienlaicīgām īpašībām. To es atzīstu un uzskatu, ka mans pieņēmums neko neizskaidro. — Bet — mana plauksta, ar

kuru es priekšmetam pieskaros un to nosedzu, pati taču ir virsma, un caur to es priekšmetu uztveru kā virsmu, turklāt — kā par manu plaukstu lielāku virsmu, jo_ es plaukstu uz priekšmeta varu pārvietot vairākkārt.

Gars: Tava plauksta ir virsma? Kā gan tu to zini? Kā Јs:

tu vispār nonāc pie savas plaukstas apzināšanās? Vai tad ir vēl kāda cita iespēja bez tām, ka tu vai nu caur plaukstu sajūti kaut ko citu, kad tā ir instruments, vai ari pašu plaukstu sajūti caur kādu citu sava ķermeņa daļu, kad tā ir priekšmets?

Es: Nē, citas iespējas nav. Es sajūtu kaut ko noteiktu caur savu plaukstu, vai ari es sajūtu plaukstu caur kādu citu sava ķermeņa daļu. Man nepiemīt nepastarpināta, absolūta savas plaukstas sajūta, tāpat kā es nejūtu savu redzi vai tausti vispār.

Gars: Pagaidām pakavēsimies pie gadījuma, kad tava

plauksta ir instruments, jo tas palīdzēs izšķirt Qars

arī otro gadījumu. — Tās nepastarpinātajā uztvērumā šajā gadījumā nevar būt ietverts nekas vairāk kā tas, kas attiecas uz jušanu, kas tevi (un šeit it īpaši tavu plaukstu) raksturo kā taustošo taustīšanā un jūtošo jušanā. Turklāt tu vai nu jūti kaut ko vienu — un tad es nesaprotu, kādēj tu šo vienkāršo sajūtu izplati uz jūtošu virsmu un neapmierinies ar vienu jūtošu punktu, —, vai arī tu juti kaut ko atšķirīgu — tādā gadījumā tu to jūti tomēr vienu pēc otra, un man atkal nav skaidrs, kādēļ tu neliec šīm sajūtām vienotrai sekot vienā un tajā pašā punktā. — Tas, ka tava gs. plauksta tev šķiet virsma, ir tikpat neizskaidrojams kā tas, ka tev vispār eksistē kāda virsma ārpus tevis. Tādēļ necenties ar pirmo izskaidrot Qal otro, pirms neesi izskaidrojis pašu pirmo. — Otrais gadījums, kad tava plauksta (vai kāds cits tava ķermeņa loceklis pēc tavas izvēles) pati ir sajūtas priekšmets, viegli izšķirams, izejot no pirmā gadījuma. Tu jūti šo locekli ar kāda cita starpniecību, kurš tad ir jūtošais. Attiecībā uz šo pēdējo es uzdošu tos pašus jautājumus, ko es nupat uzdevu attiecībā uz tavu plaukstu, un tu uz tiem_ nevarēsi man atbildēt, tāpat kā nevarēji atbildēt uz pirmajiem.

Tā ir ar tavu acu virsmu un jebkuru tava ķermeņa

virsmu, Var jau būt, ka ārpus tevis esoša izplatījuma apziņa iziet no tevis pašā kā materiāla ķermeņa izplatījuma apziņas un ir tās nosacīta. Bet tad tev vispirms jāizskaidro šis tava materiālā ķermeņa izplatījums.

Diezgan. Es jau skaidri saprotu, ka ķermeņu īpašību izplatījumu uz virsmas es nedz redzu, nedz jūtu, nedz uztveru ar kādu citu maņu: es atzīstu, ka mana pastāvīgā metode ir izplatīt to, kas īstenībā sajūtā ir tikai punkts, kā ari likt blakus to, ko man patiesībā vajadzētu likt vienu pēc otra, jo tīrā sajūtā vispār nepastāv nekāds «blakus», bet tikai «pēc kārtas». Es atklāju, ka es tiešām rīkojos tāpat kā ģeometrs, kas man liek konstruēt savas figūras, un punktu izstiepju par līniju, līniju — par virsmu. Es brīnos, kā esmu pie tā nonācis.

Tu dari vēl vairāk un vēl apbrīnojamāk. Šo virsmu, ko tu ķermenī pieņem, tu gan nespēj nedz redzēt, nedz sataustīt, nedz uztvert ar kādu citu maņu; taču zināmā sakarībā var teikt, ka uz tās tu saskati sarkano krāsu vai satausti gludumu. Taču tu turpini tālāk pat šo virsmu un izstiep to par matemātisku ķermeni, tāpat kā tu nupat piekriti tam, ka līniju tu izstiep par virsmu. Tu pieņem vēl kaut ko, kas eksistē ķermeņa iekšiene aiz tā virsmas. Saki man: vai tad tu aiz šīs virsmas vari kaut ko saskatīt vai satausīt, vai uztvert ar kādu citu maņu?

Nekādā ziņā: telpa viņpus virsmas man ir necaurredzama, nesataustāma un nav uztverama ne ar vienu no maniem maņu orgāniem. Un tomēr tu pieņem šāda iekšējā eksistenci, kaut arī vispār to neuztver. To es atzīstu; un mans izbrīns aug. Kas tad īsti ir tas, ko tu iedomājies aiz virsmas? Nu — es iedomājos kaut ko līdzīgu virsmai, kaut ko ar sajūtām uztveramu.

Tas mums jāzina skaidri. — Vai tu vari sadalīt masu, no kuras tev nu sastāv ķermenis? Es to varu sadalīt līdz bezgalībai, protams, ne jau ar instrumentiem, bet gan domās. Neviena iespējama daļa nav vismazākā, lai to atkal nevarētu dalīt. Vai šajā dalīšanā tu nenonāc līdz kādai daļai,

par kuru tu varētu domāt, ka tā pati par sevi vairs nav uztverama, redzama, taustāma un tā talak — pati par sevi, es saku, — kaut arī taviem maņu orgāniem ta tada būtu?

Es: Nekāda ziņā.

Gars: Redzama, taustāma vispār — vai arī ar noteiktu īpašību, krāsu, gludumu vai raupjumu, vai tamlīdzīgām īpašībām?

Es: Pareizs ir pēdējais variants. Nav nekā redzama vai taustāma vispār, jo nav redzes vai taustes vispār.

Gars: Tātad spēju sajust, un proti, pats savu, tev pazīstamo spēju sajust — redzamību kā krāsotu, taustamību ka raupju vai gludu un tā tālāk — tu izplati pa visu masu; un tā viscaur nav nekas cits ka pats sajūtamais. Vai arī tu domā citādi?

Es: Nebūt ne; tas, ko tu saki, izriet no tā, ko nupat esmu sapratis un atzinis.

Gars: Un tomēr — vai tiešām aiz virsmas tu nekā nesajuti un neesi aiz tās nekā sajutis?

Es: Kad es to ielauzīšu, tad sajutīšu.

Gars: Tātad tu to zini jau iepriekš. — Un dalīšanu līdz bezgalībai, kurā, kā pats apgalvoji, tu nekad nenonakšot līdz kaut kam vispār nesajūtamam, — tu taču nekad neesi veicis, nedz arī spēj to veikt?

Es: Es to nespēju veikt!

Gars: Tātad pie sajūtas, kas tev tiešām bijusi, tu piedomā klāt citu, kas tev nav bijusi?

Es: Es sajūtu tikai to, ko novietoju uz virsmas; es nejūtu to, kas atrodas aiz tās, un tomēr arī tur pieņemu kaut ko sajūtamu. — Jā, esmu spiests tev piekrist.

Gars: Vai īstā sajūta daļēji sakrīt ar to, ko tu par to iepriekš esi paredzējis?

Es: Ja es ielauzīšu ķermeņa virsmu, tad aiz tās tiešam atradīšu kaut ko sajūtamu, kā es to paredzēju. — Jā, esmu spiests tev piekrist arī šeit.

Gars: Tomēr daļēji tu par sajūtu pareģo kaut ko tādu, kas vispār nevar būt atrodams nekādā reālā uztvērumā.

Es: Es apgalvoju, ka, dalot ķermeņa masu līdz bezgalībai, tomēr nekad neiegūšu tādu daļu, kas pati par sevi nav sajūtama, jo es taču atzīstu, ka nespēju masu dalīt līdz bezgalībai. — Jā, esmu spiests piekrist tev arī šeit.

Gars: Tātad no tava priekšmeta paliek pāri vienīgi sajūtamais — tas, kas ir īpašība; šo sajūtamo tad tu izplati saistītā, līdz bezgalībai dalāmā telpa, un vai īstais lietas īpašību nesējs, ko tu meklēji, tātad būtu telpa, ko tā aizņem?

Es: Lai gan es ar to nevaru samierināties, tomēr iekšēji jūtu, ka ārpus šī sajūtamā un šīs telpas man priekšmetā jādomā vēl kaut kas cits, taču es nevaru tev šo kaut ko citu parādīt, un tādēļ man jāatzīst, ka līdz šim es neatrodu nekādu citu nesēju kā vien pašu telpu.

Gars: Vienmēr paturi prātā, ko nupat atzini. Vēl pastāvošās neskaidrības pamazām noskaidrosies, un nezināmais kļūs zināms. — Tomēr pati telpa netiek uztverta, un tu nesaproti, kā to iegūsti un kā nonāc pie sajūtamā izplatīšanas telpā?

Es: Tā ir.

Gars: Tu nesaproti arī, kā vispār nonāc līdz pieņēmumam, ka ārpus tevis eksistē kaut kas sajūtams; jo tu taču sevī uztver tikai pats savu sajutu — ne kā lietas īpašību, bet kā sevis paša afekciju?

Es: Tā ir. Man ir skaidrs, ka es uztveru vienīgi pats sevi, pats savu stāvokli vispār, nevis priekšmetu, ka es to nedz redzu, nedz sataustu, nedz dzirdu un tā tālāk, bet ka tieši tur, kur jābūt priekšmetam, beidzas jebkāda redzēšana, taustīšana un ta joprojām.

Taču man ir kāda nojausma. — Sajūtas, kā manis paša afekcijas vispār nav nekas izstiepts, bet gan kaut kas vienkāršs; un dažādās sajūtas nepastāv vis vienotai blakus telpā, bet seko viena pēc otras laikā. Taču es tās tomēr izplatu telpā. Kā būtu, ja tieši pateicoties šai izplatīšanai un tieši ar to man pārvērstos sajūtamajā tas, kas faktiski ir tikai sajūta, un ja tieši šis butu tas punkts, no kura izejot rodas ārpus manis esoša priekšmeta apziņa?

Gars: Tava nojausma varētu izrādīties pareiza.— Taču arī tad, ja mēs to tūlīt varētu pacelt pārliecības līmenī, mēs tomēr vēl negūtu pilnīgu skaidrību, jo pastāvīgi būtu jāatbild uz vel svarīgāku jautājumu: kā tu vispār vari sajūtu izplatīt telpa? —

Tadeļ tūlīt izpētīsim šo jautājumu; un tūlīt izteiksim to visparīgāk — man ir savs iemesls tā darīt — sekojoša forma: ka tu ar savu apziņu, kas taču ir vienīgi tevis paša apziņa, vispār vari iziet ārpus sevis un sajūtai, ko tu uztver, piedomāt klāt kaut ko sajustu un sajūtamu, ko tu nemaz neuztver?

Es: Saldu vai rūgtu, tāpat arī smirdošu vai smaržīgu, tāpat arī raupju vai gludu, aukstu vai siltu pie lietas nozīmē tas, kas manī izraisa tādu garšas un ožas, un taustes sajutu. Tāpat ir ar skaņām. Vienmēr tiek apzīmēta kāda iedarbība uz mani, un man nemaz neienāk prātā, ka saldā vai rūgtā garša, patīkamā smarža vai sliktā smaka un tā tālāk ir paša lieta; ta ir manī un, manuprāt, lieta to tikai izraisa. Tiesa gan, man šķiet, ka citādi ir ar redzes dotajām sajūtām, ar krāsām, kas, iespējams, nav tīras sajūtas, bet kaut kas pastarpināts; taču, ja es to precīzi apsveru, tad «sarkans» un tamlīdzīgi apzīmējumi tomēr arī nozīmē, to, ko manī izsauc kāda noteikta redzes sajūta. Un tas mani noved pie izpratnes par to, kā es vispār varu nonākt pie ārpus manis esošas lietas. — Es esmu aficēts, to es vienkārši zinu; šai manai afekcijai jābūt savam cēlonim: manī šī cēloņa nav, tātad tas meklējams ārpus manis. Tā es ātri un neapzināti secinu un pieņemu šādu cēloni — priekšmetu. Šim cēlonim jābūt tādam, ar kuru iespējams izskaidrot tieši šo konkrēto afekciju, — es esmu aficēts veidā, ko es saucu par saldu garšu tātad priekšmetam jābūt tādam, kas izraisa saldu garšu, vai, izsakoties īsāk, tam pašam jābūt saldam. Tāda veidā es iegūstu priekšmeta noteiksmi.

Es:

Gars: Tas, ko tu saki, daļēji varētu būt tiesa, kaut gan ne viss, ko par to varētu pateikt, ir pareizi. Kā tas viss ir patiesībā, to mēs, bez šaubām, savā laikā noskaidrosim. Tomēr, tā kā tu citos gadījumos pilnīgi neapstrīdami sev kaut ko izdomā, izejot no cēlonības likuma (tavu apgalvojumu, ko tu nupat izteici, proti, ka kaut kam, šeit — tavai afekcijai, jābūt savam cēlonim, es gribu nosaukt

par cēlonības likumu), tā kā tu, es atkārtoju, citos gadījumos sev neapstrīdami kaut ko izdomā, izejot no šī likuma, tad nevar būt lieki sīki iepazīties ar šo metodi un mums pilnībā noskaidrot: ko tu īsti dari, kad to izmanto? Pagaidām pieņemsim, ka tavs paskaidrojums ir pilnīgi pareizs un ka pie lietas pieņemšanas tu vispār nonāc vienīgi caur nemanāmu slēdzienu no tā, kam ir cēlonis, uz pašu cēloni, — ko gan īstu tu apzinājies kā savu uztvērumu?

To, ka es noteiktā veidā esmu aficēts.

Bet vai tevi aficējošu lietu, vismaz kā uztvērumu,

tu neapzinājies?

Nebūt ne; šajā punktā esmu tev piekritis jau agrāk.

Tātad, pamatojoties uz cēlonības likumu, zināšanām, kas tev ir, tu pievieno citas, kuru tev nav? Tu izsakies dīvaini.

Varbūt man izdosies šo dīvainumu izkliedēt. Starp citu, lai mani izteikumi tev ir vienīgi tas, kas tie tev spēj būt. Tiem tevi tikai jāvada, lai tu iekšēji sevī radītu to pašu domu, ko es pats esmu radījis sevī, bet tiem nav jākalpo tev par priekšrakstiem tam, kā tev būtu jārunā. Ja tu domu reiz stingri un skaidri esi uztvēris, tad izsaki to pats, ka gribi, un tik daudzveidīgi, kā gribi; tu būsi drošs, ka vienmēr to izteiksi labi. — Ka un caur ko tu zini par sevis paša afekciju? Man grūti atbildi izteikt vārdos: — tādēļ, ka mana apziņa kā subjektīvais, ka mana noteiksme (ciktāl es vispār esmu saprāts) tieši vērsta uz šo afekciju kā uz apzināto un nesaraujami ar to saistīta; un man tikai tādēļ ir apziņa, ka es zinu par tādu afekciju; zinu par to, tāpat ka zinu par sevi vispār.

Tātad tev ir it kā orgāns pati apziņa, ar ko tu

uztver savu afekciju?

Jā.

Bet vai orgāna, ar ko uztvert priekšmetu, tev nav? Kopš tu mani esi pārliecinājis par to, ka es priekšmetu nedz redzu, nedz sataustu, nedz uztveru ar kādu citu ārēju maņu, esmu spiests atzīt, ka tāda orgāna man nav.

Padomā labi. Varbūt tev pārmetīs, ka tu man šeit

piekriti. — Kas tad vispār ir tava ārējā maņa, un kā tu vari to saukt par ārējo, ja tā neattiecas uz ārējiem priekšmetiem un nav orgāns to uztveršanai?

Es: Es vēlos patiesību un maz uztraucos par to, ko man pārmetis. — Es gluži vienkārši izšķiru, tādēļ ka izšķiru, zaļu, saldu, sarkanu, gludu, rūgtu, patīkamu smaržu, raupju vijoles skanējumu, sliktu smaku, trompetes skaņu. No šim sajūtām es dažas tad uzskatu par zināmā mērā vienādām — atkal tikpat vienkārši, cik vienkārši citā gadījumā es tās atšķiru; tādējādi kā savstarpēji vienādus es uztveru zaļu un sarkanu, saldu un rūgtu, gludu un raupju un tā tālāk, un šo vienādību es uzskatu par redzi, garšu, tausti un tā joprojām. Redze, garša un tā tālāk taču nav īstas sajūtas, jo es nekad neredzu vai negaršoju vispār, kā tu jau agrāk esi atzīmējis, bet vienmēr redzu sarkanu vai zaļu Es:

un tā joprojām, vienmēr garšoju saldu vai rūgtu Gars:

un tā tālāk. Redze, garša un tamlīdzīgas maņas ir tikai īsteno sajūtu augstākas noteiksmes, tās ir klases, kurām es pēdējās pakārtoju, tomēr nevis patvaļīgi, bet gan pašas tiešās sajūtas rosināts. Tādējādi es tajās viscaur saskatu nevis ārējas maņas, bet gan tikai objekta, manu afekciju iekšējās maņas īpašas noteiksmes. Kā tās man kļūst par ārējām maņām vai, precīzāk izsakoties, kādēļ es tās par tādām uzskatu un saucu, — tieši tas tagad ir jānoskaidro. — Es neatsaucu savu atzīšanos par to, ka man nav nekāda orgāna priekšmeta uztverei.

Gars: Tomēr tu tagad runā par priekšmetiem, it kā tu tiešām par tiem zinātu un tev būtu orgāns to izzināšanai. Es:

Es: Jā.

Gars: Un saskaņā ar savu agrāk izteikto pieņēmumu tu Gars:

to dari, pamatodamies uz zināšanu, kas tev tiešām ir, un kurai tev ir savs orgāns, un šis zināšanas dēļ.

Es: Tā ir.

Gars: Tavas īstās zināšanas — par tavām afekcijām —

tev ir it kā nepilnīgas zināšanas, kas_ saskaņā ar Es:

tavu apgalvojumu jāpapildina ar citām. Šīs jaunās tu sev iedomājies, sev apraksti nevis kā tādas,

kas tev ir, jo tev to nekādā ziņā nav, bet gan kā tādas, kam tev faktiski vajadzētu būt vēl ārpus tavām īstajām zināšanām un kas tev būtu, ja tev tām būtu savs orgāns. Šķiet, ka tu it kā saki: «Par lietām es gan neko nezinu, bet lietām tomēr jābūt, un, ja vien es tās spētu atrast, tad tās atrastos.» — Tu sev iedomājies kādu citu orgānu, kas tomēr nav tavs, un šo orgānu tu vērs uz lietām, ar to tu tas uztver — vienmēr tikai domās —, tas ir pats par sevi saprotams. Stingri ņemot, tev nav lietu apziņas, bet tikai (tieši pateicoties iziešanai no tavas īstenās apziņas, ar cēlonības likuma palīdzību radīta) lietu apziņas apziņa (kurai jābūt un kas pati par sevi ir nepieciešama, kaut arī tev nepiemīt). Un tagad tu atzīsi, ka saskaņā ar tavu pieņēmumu zināšanām, kas tev ir, tu tomēr pievieno citas, kuru tev nav. Tas man jāatzīst!

No šī brīža sauksim šīs otrās, izejot no citām iegūtās zināšanas par pastarpinātām un pirmās — par nepastarpinātām zināšanām. — Kāda zināma skola nupat aprakstīto metodi, ciktāl mēs to vispār esam aprakstījuši, sauc par sintēzi; turklāt ar to tev jādomā nevis divu jau pirms savienošanās eksistējošu locekļu savienošana, bet gan pilnīgi jauna locekļa, kas rodas, tikai pateicoties pievienošanai, pievienošana un pielikšana kādam citam, neatkarīgi no tā eksistējošam loceklim.

Tātad pirmo apziņu tu atrodi gatavu, tāpat kā atrodi pats sevi, un tu sevi neatrodi bez tās; otro tu rodi, tikai izejot no pirmās.

Tikai ne laikā pēc pirmās; jo es lietu apzinos tajā pašā nedalītajā momentā, kurā apzinos pats sevi. Par tādu secību es nemaz nerunāju, bet, manuprāt, ja tu vēlāk domā par šo nedalīto sevis paša un lietas apziņu, abas atšķir un meklē to sakaru, tad tu atrodi, ka pēdējā ir pirmās nosacīta — to iespējams domāt vienīgi gadījumā, ja pastāv pirmā, nevis otrādi?

Tā es to domāju; un, ja tu gribēji pateikt vienīgi to, tad es piekrītu tavam apgalvojumam un esmu tam jau piekritis.

Gars: Tu radi, es saku, otro apziņu, tu to radi īstā sava gara aktā. Vai varbūt tu domā citādi?

Es: Es gan netieši esmu atzinis ari to. Apziņai, ko es atrodu tāpat, kā es atrodu pats sevi, es pievienoju citu, ko es nekādā gadījumā sevī neatrodu; es papildinu un it kā divkāršoju savu īsteno apziņu, un tas tad tiešām ir akts. Taču man rodas kārdinājums atsaukt vai nu savu piekrišanu, vai arī visu pieņēmumu. — Sava gara aktus kā tādus es gan ļoti labi apzinos; es zinu, ja veidoju vispārīgu jēdzienu vai šaubīgos gadījumos izvēlos vienu no iespējamiem rīcības veidiem, kas man paveras; taču es nekādi neapzinos aktu, ar kuru man saskaņā ar tavu apgalvojumu jārada priekšstats par priekšmetu ārpus manis.

Gars: Lai tas tevi nemulsina. Sava gara aktus tu apzinies vienīgi tādēļ, ka izej caur nenoteiktības un neapņēmības stāvokli, ko tu arī apzinies un kam šie akti dara galu. Mūsu gadījumā tādas neapņēmības nav: garam nemaz nav nekādas vajadzības spriest par to, kurš priekšmets tam jāpievieno savai noteiktajai sajūtai, — tas tam nāk pats no sevis. Filozofiskajā valodā tiek izšķirts arī tas. — Gara aktu, ko mēs apzināmies kā tādu, sauc par brīvību. Akts bez rīcības apzināšanās ir tikai spontanitāte. Ievēro labi, ka es tev nekādā ziņā nepiedāvāju akta kā tāda tiešu apziņu, bet gan vienīgi to, ka, domājot par to vēlāk, tu secini, ka tam jābūt aktam. — Svarīgais jautājums: «Kas tas ir, kas nejauj rasties neapņēmībai un mūsu rīcības apziņai?» — tālāk, bez šaubām, atrisināsies pats no sevis. 5o tava gara aktu sauc par domāšanu; šo vārdu ari es līdz šim ar tavu piekrišanu Es: esmu lietojis, un mēdz teikt, ka domāšana noris spontāni — atšķirībā no sajūtas, kas ir tikai receptivitāte. Kā tad savā iepriekšējā pieņēmumā tu nonāc pie tā, ka sajūtai, kas tev tiešām ir, piedomā klāt vēl priekšmetu, par kuru tu nekā ne-

zini? Gar

Es: Manai sajūtai jabut kadam cēlonim. To es pieņemu

un nu secinu tālāk.

Gars: Vai tu man vispirms nepateiktu, kas tas ir — cēlonis?

Es: Es atrodu, ka kaut kas ir tā vai citādi noteikts.

Es nevaru apmierināties ar to, ka zinu: tāds tas ir, — un pieņemu: par tādu tas ir kļuvis — un proti, nevis caur sevi pašu, bet gan caur kādu svešu spēku. Šis svešais spēks, kas to par tādu padarījis, satur cēloni un izpausmi, caur kuriem tas šo kaut ko par tādu padarījis, ir cēlonis šai lietas noteiksmei. Manai sajūtai ir cēlonis — tas nozīmē, ka manī to radījis kāds svešs spēks. Un šo svešo spēku tu piedomā klāt savai sajūtai, ko tu apzinies nepastarpināti, un vai tā tev rodas priekšstats par priekšmetu? — Lai nu tā būtu. Tagad iegaumē labi: ja sajūtai jābūt kādam cēlonim, tad es piekrītu, ka tavs slēdziens ir pareizs, un atzīstu, ka tu ar pilnām tiesībām pieņem priekšmetus ārpus sevis, neraugoties uz to, ka tu par tiem nekā nezini un nevari zināt. Bet kā gan tu zini un kā tu domā man pierādīt, ka tai jābūt kādam cēlonim? Vai, izsakoties vispārīgā veidā, kādā tu nesen formulēji likumu: kādēļ gan tu nevari apmierināties, zinot, ka kaut kas tāds ir; kādēļ tu pieņem, ka par tādu tas ir kļuvis vai arī (ja ejam tālāk) ka tas par tādu kļuvis caur svešu spēku? Es piebildīšu, ka tu to vienmēr tikai pieņem. To es atzīstu. Bet es tiešām varu domāt tikai tā. — Šķiet, ka es to zinu nepastarpināti. Ko varētu nozīmēt tava atbilde, ka tu to it kā zini nepastarpināti, mēs paskatīsimies, ja atgriezīsimies pie tās kā pie vienīgās iespējamās atbildes. Tagad izmēģināsim visus iespējamos pārējos ceļus, lai atvasinātu tavu apgalvojumu, ka kaut kam nepieciešami jābūt kaut kādam cēlonim. Vai tu to varbūt uzzini tiešas uztveres ceļā? Kā gan es to varētu? Uztverē vienmēr ietilpst tikai tas, ka manī kaut kas ir, tas ir, kā es esmu noteikts, taču nekad tajā neietilpst tas, ka tas par tādu kļuvis, nemaz jau nerunājot par to, ka tas par tādu būtu kļuvis caur svešu, ārpus jebkādas uztveres esošu spēku.

Varbūt tas ir likums, ko tu esi izveidojis un pacēlis vispārīguma līmenī, vērojot lietas ārpus tevis, kuru cēloni tu vienmēr atrodi ārpus tām, — un tagad tu to pielieto arī attiecībā pats uz sevi un savu stāvokli?

Es: Neizturies pret mani kā pret bērnu un nepiedēvē man acīmredzamas absurditātes. Es nonāku pie lietām ārpus manis tikai caur cēlonības likumu; kā tad es caur šīm lietām ārpus manis varu būt nonācis pie šī likuma? Vai tad zeme balstās uz lielā ziloņa un lielais zilonis — atkal uz zemes?

Gars: Vai varbūt tas likums izriet no kādas citas vispārējas patiesības?

Es: … kas savukārt nevarētu būt pamatota nedz ārējo lietu tiešā uztverē, nedz vērojumā un pēc kuras izcelsmes tu atkal jautātu? — Arī šo iepriekšpieņemto pamatpatiesību es taču varētu zināt tikai nepastarpināti. Tad jau es labāk to pašu pateikšu par cēlonības likumu un tavu minējumu nemaz neanalizēšu.

Gars: Lai notiek: tātad bez pirmajām, nepastarpinātajām zināšanām, ko dod mūsu stāvokļa sajūta, mēs ieguvām vēl otras, pastarpinātas zināšanas, kas aptver vispārējas patiesības.

Es: Šķiet, ka tā ir.

Gars: Vai sevišķās zināšanas, par kurām šeit runājam, — ka tavām afekcijām jābūt kādam cēlonim — ir pilnīgi neatkarīgas no lietu izziņas?

Es: Protams; lietu izziņa iespējama, tikai pateicoties šīm zināšanām.

Gars: Un vai tās vienkārši ir tevī pašā?

Es: Jā, vienkārši; jo tikai ar to starpniecību es izeju ārpus sevis paša.

Gars: Tātad tu pats no sevis un caur sevi, un caur savām nepastarpinātajām zināšanām diktē likumus esamībai un tās saistībai?

Es: Ja es to labi apdomāju, tad es diktēju likumus tikai saviem priekšstatiem par esamību un tās saistību, un būs piesardzīgāk izvēlēties šo formulējumu.

Gars: Lai notiek. — Vai tu šo likumu apzinies kaut ka citādi vai tikai rīkojoties saskaņā ar to?

Es: Mana apziņa sākas ar mana stāvokļa sajušanu; ar to es nepastarpināti saistu priekšstatu par priekšmetu pēc cēlonības likuma; abi — mana stāvokļa apziņa un priekšstats par priekšmetu — ir nesaraujami saistīti, starp tiem nav apziņas, pirms šīs Vienas nedalāmās apziņas arī nav nekādas citas apziņas. — Nē, nav iespējams, ka es apzinātos šo likumu agrāk un citādi, kā vien rīkojoties saskaņā ar to.

Gars: Tātad tu rīkojies saskaņā ar šo likumu, īpaši to neapzinoties; tu tieši un vienkārši rīkojies saskaņā ar to. — Taču nupat vēl tu to apzinājies un izteici ka vispārēju likumu. Kā gan tu nonāc pie šīs īpašas apziņas?

Es: Bez šaubām, šādi: pēc tam es sevi vēroju un ievēroju, ka tā rīkojos, un to, kas manā paņēmienā ir kopīgais, es izsaku vispārējā likumā.

Gars: Tātad tu spēj apzināties savu paņēmienu?

Es: Bez šaubām. — Es nojaušu tava jautājuma nolūku; šeit slēpjas iepriekš minētais otrais nepastarpinātās apziņas veids, manas rīcības apziņa; tāpat kā sajūta ir pirmais tās veids, mana pasīvā stāvokļa apziņa.

Gars: Pareizi. — Tu spēj, es sacīju, apzināties savu paņēmienu, pēc tam brīvi vērojot sevi un domājot par sevi; taču tev tas nav jāapzinās: vai tu to neapzinies nepastarpināti, kad rīkojies tikai iekšēji?

Es: Man tas tomēr sākotnēji jāapzinās, jo priekšstatu par priekšmetu es taču apzinos tieši vienlaicīgi ar sajūtu. — Esmu atradis atrisinājumu. Es nepastarpināti apzinos savu rīcību, taču nevis kā rīcību, bet kā man kaut ko dotu. Šī apziņa ir priekšmeta apziņa. Pēc tam caur brīvu refleksiju es to varu apzināties arī kā rīcību. Mana nepastarpināta apziņa ir salikta no divām sastāvdaļām — mana pasīvā stāvokļa (sajūtas) apziņas un manas rīcības apziņas, radot priekšmetu saskaņā ar cēlonības likumu; pēdējā tieši pievienojas pirmajai. Priekšmeta apziņa ir par tādu tikai neatzīta priekšstata par priekšmetu radīšanas apziņa manī. Par šo radīšanu es zinu vienkārši tādēļ, ka es pats esmu tasv kas rada. Un tādējādi jebkura apziņa ir nepastarpināta manis paša apzināšanās un līdz ar to tagad ir pilnīgi saprotama. Vai es secinu pareizi?

Gars: Nesalīdzināmi. Taču no kurienes tā nepieciešamība un vispārīgums, ar kādu tu izsaki savus likumus, kā, piemēram, šeit — cēlonības likumu?

Es: No tiešās sajūtas, ka es nevaru rīkoties citādi, jo

man ir saprāts, un neviena saprātīga būtne ārpus manis nevar rīkoties citādi, jo tai ir saprāts. Visam nejaušajam, kāds šeit, piemēram, bija mana afek- Gars:

cija, ir cēlonis — tas nozīmē: es jau no paša sākuma esmu piedomājis klāt cēloni, un katrs, kas vien domās, ari būs spiests piedomāt klāt cēloni. Es:

Gars: Vai tātad tu atzīsti, ka jebkuras zināšanas ir vienīgi par tevi, ka tava apziņa nekad neiziet ārpus tevis un ka tas, ko tu uzskati par priekšmeta apziņu, ir tikai tavas priekšmeta pieņemšanas apziņa, ko tu pēc savas domāšanas iekšēja likuma nepieciešami izdari reizē ar sajūtu?

Es: Secini vien droši tālāk: es negribēju tev traucēt un pat palīdzēju tev attīstīt gaidāmos slēdzienus. — Taču tagad nopietni: es ņemu atpakaļ visu savu pieņēmumu, ka ar cēlonības likuma palīdzību nonāku pie lietām ārpus manis; un iekšēji es biju to paņēmis atpakaļ, tiklīdz tas mūs noveda pie acīmredzamas kļūdas.

Proti, tādā veidā es arī varētu apzināties vienīgi ārpus manis esošu spēku, turklāt tikai kā kaut ko domātu, gluži tāpat kā, piemēram, magnētisko parādību izskaidrošanai es dabā iedomājos magnētisku spēku, bet elektrisko parādību izskaidrošanai — elektrisku spēku. Taču mana pasaule man šķiet tikai doma un tikai doma par spēku vien. Tā ir kaut kas izplests, kaut kas viscaur sajūtams, ne tā kā spēks — vienīgi caur savu izpausmi, bet gan pati par sevi; tā nerada īpašības (kā spēks), tai piemīt īpašības; tās izpratni es iekšēji apzinos gluži citādi nekā vienkāršu domāšanu; tā man atklājas kā uztvere, lai gan ir pierādīts, ka tāda tā nav, un man būtu grūti aprakstīt šo apziņas veidu un to nošķirt no citiem veidiem.

Gars: Un tomēr tev jāmēģina tādu aprakstu dot; bez tā es tevi nesaprotu, un mēs nekad negūsim skaidrību.

Es: Mēģināšu atrast līdzekļus tādam aprakstam. — Es tevi lūdzu, Gars, ja tavs orgāns ir tāds pats kā manējais, tad pievērs acis tam sarkanajam priekšmetam mūsu priekšā, pilnīgi ļaujies iespaidam un

turklāt aizmirsti savus slēdzienus; un nu pasaki man godīgi: kas tevi notiek?

Es varu pilnīgi apgūt tava orgāna paņēmienus; un nav manā dabā noliegt jebkādu patiesi eksistējošu iespaidu. Tikai pasaki man, kam mani jānotiek. Vai tu nepārredzi un neuztver virsmu, es saku — virsmu, tieši ar vienu skatienu; vai tavā priekšā tā nenostājas visa uzreiz? Vai tu kaut vai ļoti attālināti un neskaidri apzinies šo vienkārša sarkana punkta izplatīšanu par līniju un šīs līnijas izplatīšanu par virsmu, par ko tu runāji iepriekš? — Tikai pēc tam tu sadali šo virsmu un iedomājies uz tās punktus un līnijas. Vai gan tu un vispār ikviens, kurš sevi vienkārši vēro, neatkarīgi no taviem iepriekš izteiktajiem slēdzieniem neapgalvotu, ka viņš tiešām redz virsmu — tā un tā krāsotu virsmu —, un nepastāvētu uz to? Es tev pilnīgi piekritu un uzskatu, ka sevis vērošanā esmu tieši tāds, kā tu apraksti.

Bet, pirmām kārtām, tu taču nebūsi aizmirsis, ka mūsu nolūks nav otram stāstīt, kas atrodams apziņā kā cilvēka gara avīzē, bet gan kopsakarā domāt tās dažādās norises un vienu izskaidrot ar citu un atvasināt no citas; ka tādēļ neviens no taviem novērojumiem (kas turklāt nav vis jānoliedz, bet gan jāizskaidro) nespēj apgāzt nevienu no maniem pareizajiem slēdzieniem? To es nekad neizlaidīšu no acīm. Bez tam — šis ārpus tevis esošu ķermeņu apziņas (kam tu vēl nespēj dot nosaukumu) manāmās līdzības dēļ ar patieso uztveri — neaizmirsti lielo atšķirību, kas tātad starp abām pastāv. Es nupat gribēju norādīt uz šo atšķirību. Tiesa gan, abas parādās kā nepastarpināta, neiemācīta un neradīta apziņa. Bet sajūta ir mana stāvokļa apziņa. Citādi ir ar lietas apziņu, kurā sākumā nav vispār nekādas saistības ar mani. Es zinu, ka tā ir, un diezgan; man gar to nav nekādas daļas. Ja pirmajā es sev šķietu mīksts mals, kas drīz tā un tā tiks veidots un spaidīts, un spiests, tad otrajā es sev šķietu spogulis, kuram priekšmeti tikai slīd garām; turklāt pats spogulis tādēļ it nemaz nemainās.

Taču šī atšķirība liecina man par labu. Vēl jo

vairāk šķiet, ka man tiešām piemīt īpaša, no mana stāvokļa sajutās pilnīgi neatkarīga apziņa par esamību — es saku, esamību — ārpus manis, jo lietas apziņa atšķiras no sajūtas arī pēc sava veida.

Gars: Tu labi novēro; tikai nepārsteidzies, izdarot slēdzienus. Ja tas, par ko mēs pirmīt vienojāmies, paliek pareizs — un tu nepastarpināti vari apzināties vienīgi pats sevi —, ja tāapziņa, par kuru šeit ir runa, nav tava pasīvā stāvokļa apziņa un ja tai nav jābūt tavas darbības apziņai, vai tad ta gadījuma nevarētu būt (par tādu tikai neatzīta) tavas paša esamības apziņa? — Tavas esamības, ciktāl tu esi zinošs jeb saprāts?

Es: Es tevi nesaprotu; tomēr palīdzi man, jo es vēlos tevi saprast.

Gars: Man vajadzīga visa tava uzmanība, jo esmu spiests šeit iet dziļāk kā jebkad un sākt no tālienes. — Kas tu esi?

Es: Lai uz tavu jautājumu atbildētu pēc iespējas vispārīgāk, teikšu: «Es esmu Es, es pats.»

Gars: Ar šo atbildi esmu pilnīgi apmierināts. — Ko tas nozīme, kad tu saki — Es; ko ietver šis jēdziens, un ka tu to iegūsti?

Es: To paskaidrot es varu vienīgi ar pretstatījumu. — Lieta esot kaut kas ārpus manis, zinošā. Es esmu pats zinošais, Viens ar zinošo. — Par lietas apziņu rodas jautājums: kā var rasties zināšanas par lietu, ja lieta par sevi nezina; kā mani var rasties lietas apziņa, ja es pats neesmu nedz lieta, nedz arī kāda no tās noteiksmēm, jo visas šīs lietas noteiksmes iekrīt tikai tās esamības sfērā, bet nekādā gadījumā ne manas esamības sfērā? Kā lieta ienāk mani? Kas veido saikni starp subjektu, Mani, un manu zināšanu objektu, Lietu? Attiecībā uz mani šis jautājums nepastāv. Zināšana ir manī paša, jo es esmu saprāts. Kas es esmu, par to es zinu, jo tas esmu es; un par to es nepastarpināti zinu jau tādēļ vien, ka es vispār esmu; tas esmu es, jo es nepastarpināti par to zinu. Šeit nav nepieciešama nekāda saikne starp subjektu un objektu; manis paša būtība ir šī saikne. Es esmu subjekts un objekts; un šī subjektobjektivitāte, šī zināšanas atgriešanās sevī pašā, ir tas, ko es apzīmēju par jēdzienu Es, ja es vispār domāju kaut ko noteiktu.

Gars: Tātad — abu (subjekta un objekta) identitāte būtu tava kā saprāta būtība?

Es: Jā.

Gars: Vai tu šo identitāti, to, kas nav nedz subjekts, nedz objekts, bet ir abiem pamatā, no kuras abi tikai top, — vai tu to spēj apjēgt, apzināties?

Es: Nebūt ne. Visas manas apziņas priekšnoteikums ir tas, ka apzinošais un apzinātais parādās kā divas dažādas lietas. Citu apziņu es nevaru pat iedomāties. Kā es sevi apzinos, tā es apzinos sevi kā subjektu un objektu, kas tomēr ir savstarpēji tieši saistīti.

Gars: Vai tu spēj apzināties momentu, kad neaptveramais vienotais sadalās šajās abās, komponentēs?

Es: Kā gan es to varu, ja mana apziņa kļūst iespējama tikai ar to šķiršanu un pateicoties tai; ja mana apziņa pati faktiski ir tā, kas tās izšķir? Bet ārpus apziņas nav apziņas.

Gars: Vai tātad šī nošķirtība būtu tas, ko tu nepieciešami sevī atrodi, kad apzinies sevi? Vai tā būtu tava patiesā pirmatnējā esamība?

Es: Tā ir.

Gars: Un kur būtu meklējams tās pamatojums?

Es: Es esmu saprāts, un apziņa ir manī paša. Tā nošķirtība ir priekšnoteikums, apziņas rezultāts vispār. Tās (tāpat kā apziņas) pamatojums tātad ir manī pašā.

Gars: Tu sacīji: tu esi saprāts (vismaz šeit ir runa tikai par to) un kā tāds tu sev kļūsti par objektu. Tātad tava zināšana kā objektīvais nostājas tevis paša, tavas zināšanas kā subjektīvā priekšā un parādās tai; tiesa gan, šo nostāšanos tu nespēj apzināties.

Es: Tā tas ir.

Gars: Vai tu nevarētu precīzāk raksturot subjektīvo un objektīvo, proti, tā, kā tas parādās apziņā?

Es: Subjektīvais parādās kā pats sevī savas apziņas pamatojumu saturošs — pēc formas, bet nekādā gadījumā — attiecībā uz noteikto saturu. Pamatojumu tam, ka ir apziņa un notiek iekšēja vērošana un veidošana, satur pati apziņa; ka tiek

vērots tieši tas, — tur apziņa ir atkarīga no objektīvā, ar ko tā saistīta un kas to it kā aizrauj.

Turpretim objektīvais savas esamības pamatojumu satur sevī; tas ir pats par sevi; tas ir tāds, kāds ir, — vienkārši tādēļ, ka tāds tas nu reiz ir. — Subjektīvais parādās kā pasīvais un nekustīgais objektīvā spogulis; objektīvais nostājas subjektīvā priekšā. — Pamatojumu tam, ka subjektīvais atspoguļo, satur pats subjektīvais. Pamatojumu tam, ka tajā tiek atspoguļots tieši tas un nekas cits, satur objektīvais.

Gars: Tātad subjektīvais vispār pēc savas iekšējās dabas būtu tieši tāds, kādu tu pirmīt aprakstīji it sevišķi ārpus tevis esošas esamības apziņu?

Es: Tas ir tiesa, un šī sakritība ir dīvaina. Man sāk likties pa pusei ticami, ka no manas apziņas iekšējiem likumiem var pat rasties priekšstats par kādu ārpus manis un bez manas līdzdalības eksistējošu esamību un ka šis priekšstats tomēr nevar būt nekas cits kā priekšstats par šiem likumiem.

Gars: Kādēļ tikai pa pusei?

Јs: Tādēļ, ka es vēl nesaprotu, kādēļ rodas priekšstats tieši ar tādu saturu — priekšstats par nepārtrauktā telpā izplatītu masu.

Gars: Ka tas, ko tu izplati telpā, tomēr ir tikai tava sajūta, to tu jau pirmīt atzini; ka tā varētu pārvērsties sajūtamajā, pateicoties tieši tās izplatīšanai telpā, — to tu nojauti. Tātad šimbrīžam mums būtu jāaplūko tikai pati telpa un jānoskaidro tās rašanās vienīgi no apziņas.

Es: Tā tas ir.

Gars: Tad pamēģināsim. Es zinu, ka tu nespēj apzināties savu saprātīgo darbību kā tādu, ciktāl tā sākotnēji un nemainīgi paliek vērsta uz kaut ko vienu; tā paliek šajā stāvoklī, kurš iesākas ar tās esamību un kuru nevar pārtraukt, kopā ar to neiznīcinot tās esamību; un tādu apzināšanu es tev tādēļ pat nemēģināšu piedēvēt. Taču tu to spēj apzināties, ciktāl nemainīgā stāvokļa robežās tā pāriet no viena mainīgā stāvokļa kādā citā mainīgā stāvoklī. Kāds gan šajā procesā tev šķiet šis tava gara iekšējais kustīgums?

Es: Šķiet, ka mana garīgā spēja iekšēji šurp turp pārvietojas, ka tā ātri brauc no viena uz kaut ko citu; īsi sakot, tā man atgādina līniju vilkšanuA Jebkura noteikta domāšana šajā brīdī veido punktu.

Gars: Kadeļ gan tieši līniju vilkšanu?

Es: Vai man jāuzrāda cēloņi tam, no kā es nespēju iziet, neizejot ārpus pats savas esamības? — Tas gluži vienkārši tā ir.

Gars: Tāds tev atklājas īpašs tavas apziņas akts. Kādā gan veidā tev parādīsies tavas nevis radītās, bet iedzimtās zināšanas vispār, ja jebkāda īpaša domāšana ir tikai to atjaunošana un tālāka noteiksme?

Es: Acīmredzot kā tādas, kurās visos virzienos var vilkt līnijas un likt punktus; tātad kā — telpa.

Gars: Un tagad tev kļūs pilnīgi skaidrs, kā kaut kas, kas taču rodas no tevis paša, tev var parādīties (un tam nepieciešami jāparādās) kā esamība ārpus tevis.

Tu esi izlauzies līdz priekšstatu par lietām ārpus tevis īstenajam avotam. Šis priekšstats nav uztvērums; tu uztver tikai pats sevi. Tas nav an doma; lietas tev neparādās kā kaut kas tikai domāts. Tas tiešām neapšaubāmi ir absolūti nepastarpināta esamības ārpus tevis apziņa, tāpat kā uztvērums ir tava stāvokļa nepastarpināta apziņa. — Neļauj sofistiem un pusfilozofiem tevi nomākt: lietas tev neparādās caur saviem pārstāvjiem; lietu, kas eksistē un var eksistēt, tu apzinies nepastarpināti; un nav citas lietas kā vien tā, kuru tu apzinies. Tu pats esi šī lieta; dziļākais tavas būtības cēlonis — tavs galīgums — ir nostādījis tevi tevis paša priekšā un izsviedis tevi no tevis paša; un viss, ko tu redzi ārpus sevis, vienmēr esi tu pats. Sī apziņa ļoti trāpīgi ir nosaukta par vērošanu. Jebkurā apziņā es vēroju tikai pats sevi, jo es esmu Es; subjektīvajam, apzinošajam — apziņa ir novērošana. Un objektīvais, novērotais un apzinātais, atkal esmu es pats — tas pats Es, kas ir arī vērojošais, — tikai šoreiz objektīvi, parādoties subjektīvā priekšā. Sādī aplūkojot, šī apziņa ir darbīga tā aplūkošana, ko es vēroju; lūkošanās laukā no manis paša; manis iznešana ārpus manis paša caur vienīgo man

piemītošo darbības veidu — vērošanu. Es esmu dzīva redze. Es redzu — tā ir apziņa; redzu savu redzēšanu — tas ir apzinātais.

Tādēļ jau šī lieta tava gara acij arī ir caurredzama, ka tā ir pats tavs gars. Tu sadali, tu Gars: ierobežo, tu nosaki lietu iespējamās formas un šo formu attieksmes jau pirrns jebkādas uztveres. Nav nekāds brīnums, jo ar to tu vienmēr ierobežo un nosaki tikai pats savu zināšanu, par kuru tu neEs: šaubīdamies zini. Tādēļ ir iespējama zināšana par lietu. Tā nav lietā un neizplūst no tās. Tā izplūst no tevis, kurā tā ir un kura īstā būtība tā ir.

Nav ārēju sajūtu, jo nav ārējas uztveres. Bet ārējs vērojums gan pastāv — ne lietas vērojums, bet šis ārējais vērojums — šī zināšana, kas ir ārpus subjektīvā un kas neskaidri parādās tā priekšā — pati ir lieta, un citas nav. Caur šo ārējo vērojumu tad arī pat uztvere atklājas kā ārēja uztvere un sajūtas — kā ārējas sajūtas. Mūžīgi tas Gars: būs pareizi, jo ir pierādīts: es nekad neredzu vai nejūtu virsmu, bet es uztveru savu redzēšanu vai jušanu kā virsmas redzēšanu vai jušanu. Apgaismotā, caurredzamā, caurtveramā un caursniedzamā telpa, manas zināšanas vistīrākais attēls, tiek Es: nevis redzēta, bet vērota, un tajā tiek vērots pats mans redzējums. Gaisma nav ārpus manis, bet manī, un es pats esmu gaisma. Pirmīt uz manu jautājumu: «Kā tu zini par savu redzi, tausti un tā tālāk — vispār par savām sajūtām?» — tu atbildēji, ka par tām tu zinot nepastarpināti. Varbūt tagad tu man sīkāk varēsi paskaidrot šo savu sajūtu nepastarpināto apziņu.

Es: Tai jābūt divkāršai. Sajūta pati ir nepastarpināta apziņa: es jūtu savu sajūtu. Taču caur to man nekādā gadījumā nerodas kaut kādas esamības izziņa, bet vienīgi manis paša stāvokļa sajūta. Tomēr sākotnēji es ne vien jūtu, bet ari vēroju, jo es neesmu tikai praktiska būtne, bet arī saprāts. Savu sajūtu es ari vēroju; un tā no manis paša

un manas būtības man rodas esamības izziņa. Sa- Gars:

jūta pārvēršas "sajūtamajā; mana afekcija (sarkans, gluds un tamlīdzīgi) pārvēršas sarkanajā, gludajā un tā tālāk — ārpus manis; to — un ta sajūtu — es vēroju telpā, jo mans vērojums pats

ir telpa. Tā kļūst arī skaidrs, kādēļ es domāju, ka redzu vai jūtu virsmas, ko es patiesībā nedz redzu, nedz jūtu. Es tikai vēroju savu redzēšanu vai jušanu kā virsmas redzēšanu vai jušanu. Tu mani — patiesībā pats sevi — esi labi sapratis.

Taču tādā gadījumā lieta man nemaz nerodas (nedz manāmi, nedz nemanāmi) caur slēdzienu ar cēlonības likuma starpniecību, bet man parādās nepastarpināti un bez jebkāda secinājuma vienkārši nostājas manas apzinās priekšā. Es nevaru teikt — kā es to nupat darīju —, ka sajūta pārvēršas sajūtamajā. Sajūtamais kā tāds apziņā ir pirmais. Nevis no afekcijas — sarkans, gluds un tamlīdzīgi —, bet gan no sarkanā, gludā un tā tālāk ārpus manis sākas apziņa. Ja tev tagad man būtu jāpaskaidro, kas tas ir — sarkanais, gludais un tamlīdzīgi, vai tu varētu man atbildēt citādi kā vien to, ka tas ir tas, kas tevi aficē noteiktā veidā, ko tu sauc par sarkanu, gludu un tamlīdzīgi?

Šķiet, ka varētu gan — ja tu man jautātu un es vispār ķertos pie tava jautājuma un paskaidrojumiem. Taču sākotnēji man neviens nejautā un es pats sev nejautāju. — Es pilnīgi aizmirstu sevi un pazaudēju sevi vērojumā; es it nemaz neapzinos savu stāvokli, bet apzinos tikai esamību ārpus manis. Sarkanais, zaļais un tamlīdzīgi ir lietas īpašība; tā gluži vienkārši ir sarkana vai zaļa, un ar to pietiek. Tālāk tas netiek paskaidrots; tāpat kā saskaņā ar mūsu agrāko vienošanos to tālāk nav iespējams paskaidrot kā afekciju. — Redzes sajūtas gadījumā tas atklājas visuzkrītošāk. Krāsa parādās ārpus manis, un savā vaļā atstātais, par sevi tālāk nedomājošais cilvēka prāts diezin vai sarkano vai zaļo sāks skaidrot kā kaut ko tādu, kas viņā izraisa noteiktu afekciju. Bez šaubām, bet vai saldu vai skābu arī? — Seit nav īstā vieta pētīt, vai redzes sniegtais iespaids vispār ir tīra sajūta, — vai tas drīzāk nav kaut kas vidējs starp sajūtu un vērojumu un to abu savienotājloceklis mūsu garā? — Bet es pilnīgi

piekrītu tavai piezīmei, un man tā ir ārkārtīgi patīkama. Tu sev vari gan vērojumā pazust; un bez sevišķas uzmanības pret sevi pašu vai bez intereses par kādu ārēju darbību tu sev pazudi pat dabiski un nepieciešami. — Uz šo piebildi atsaucas šķietamas — ārpus mums esošu lietu — apziņas aizstāvji, kad viņiem parāda, ka cēlonības likums, pamatojoties uz kuru var izdarīt slēdzienu par tām, taču ir tikai mūsos; viņi tad noliedz, kā vispār tiek izdarīts slēdziens; un to mēs viņiem neapstrīdēsim, ciktāl viņi runā par patieso apziņu noteiktos gadījumos, — tie paši aizstāvji, kuri savukārt paši izdara slēdzienu, ja vien viņiem izskaidro vērojuma dabu, izejot no paša saprāta likumiem, un kuri nepagurdami atkārto, ka ārpus mums tomēr kaut kam jābūt, kas mūs spiež veidot tieši tādu, priekšstatu.

Es: Neiekarsti tagad cīņā pret viņiem, bet pamāci mani! Man nav iepriekšpieņemta viedokļa, un es vispirms gribu_ sameklēt pareizo viedokli.

Gars: Vērojums tomēr nepieciešami sākas no tava stāvokļa uztveres, tikai tu šo uztveri ne vienmēr skaidri apzinies, kā tu pirmīt, izdarot slēdzienus, atzini. Pat tad, kad tu pazaudē pats sevi objektā, tavā apziņā vienmēr ir kaut kas tāds, kas iespējams, tikai pateicoties nemanāmai domāšanai par sevi pašu un sava stāvokļa precīzai novērošanai.

Es: Vai tātad vienmēr un nepārtraukti ārpus manis esošas esamības apziņu pavada manis paša (tikai nepamanīta) apzināšanās?

Gars: Tieši tā.

Es: Un vai, otrās noteikta, pirmā kļūst tāda, kāda tā Gar:

ir?

Gars: Ta es domāju.

Es: Pierādi man to, un es nomierināšos.

Gars: Vai tu lietas novieto tikai telpā vispār vai arī liec Es:

katrai aizpildīt noteiktu telpas daļu?

Es: Pēdējas variants ir pareizais; katrai lietai ir savs noteikts lielums.

Gars: Un dažādās lietas — vai tās tev atrodas vienās un tajās pašās telpas daļās?

Es: Nekādā gadījumā; tās viena otru izslēdz. Tās ir gar

vienotrai blakus, viena virs, zem un aiz otras, viena otrai priekšā, man tuvāk vai tālāk no manis.

Un ka tu nonāc pie šis lietu mērīšanas un izkārtošanas telpā? Vai tā ir sajūta?

Kā gan tā varētu būt sajūta, ja telpa pati nav sajūta?

Vai vērojums?

Tas nevar būt. Vērojums ir nepastarpināts un nekļūdīgs. Tas, kas ietverts vērojumā, neparādās kā kaut kas radīts un nevar maldināt. Taču es sevi pieķeru, patvaļīgi novērtējot un mērījot, un apsverot priekšmeta lielumu, tā attālumu, tā stāvokli attiecībā pret citiem priekšmetiem; un ikvienam iesācējam ir zināms, ka sākotnēji mēs priekšmetus ieraugām vienotram blakus uz vienas līnijas, ka mums vispirms jāiemācās novērtēt to lielāku attālumu vai tuvumu, ka bērns sniedzas pēc tāla priekšmeta, it kā tas atrastos tieši viņa acu priekšā, un ka no dzimšanas akls cilvēks, kurš pēkšņi kļūtu redzīgs, darītu tāpat. Tātad šis priekšstats ir spriedums; tas nav vērojums, bet gan prāta veikta manu daudzveidīgo vērojumu sakārtošana. — Šajā lieluma, attāluma un tā tālāk novērtējumā es varu arī kļūdīties; un tā sauktie redzes maldi, šķiet, nemaz nav redzes izraisīti maldi, bet gan kļūdaini spriedumi par priekšmeta lielumu, par tā daļu lieluma savstarpējo attiecību un (kas no tā izriet) par tā patieso figūru, par tā attālumu no manis un citiem priekšmetiem. Vispār telpā, kurā es to vēroju, tas tiešām ir, un krāsu, kādu es tam redzu, es arī tiešām redzu; un tur nav nekādas maldīšanās. Un kāds tad ir princips šai vērtēšanai — ņemšu visnoteiktāko un visvieglāko gadījumu —, vērtējot priekšmetu tuvumu vai attālumu no tevis? Pēc kā tu šo attālumu vari novērtēt? Bez šaubām, atkarībā no citādi viendabīgu iespaidu lielāka stipruma vai vājuma. — Es ieraugu savā priekšā divus vienādi sarkanus priekšmetus. Tas, kura krāsu es redzu skaidrāk, ir man tuvāk; tas, kura krāsu es saskatu vājāk, ir tālāk un par tik tālāk, par cik vājāk es redzu tā krāsu. Tātad pēc stipruma vai vājuma pakāpes tu novērtē attālumu; un pašu šo stiprumu vai vājumu tu vērtē …?

Es: … acīmredzot vienīgi tiktāl, ciktāl es pievēršu uzmanību savam afekcijām kā tādām un bez tam vel ļoti smalkam atšķirībām tajās. — Tu mani esi uzvarējis. Visu ārpus manis esošu priekšmetu apziņu noteic skaidra, precīzā manis paša stāvokļa apziņa, un tajā vienmēr tiek izdarīts slēdziens no pamatota manī uz pamatojumu ārpus manis.

Gars: Tu ātri padodies, un tā vietā, lai cīnītos pret tevi, man tagad jāturpina cīņa pašam pret sevi. — Mans pierādījums taču var derēt tikai tiem gadījumiem, kad tiešam notiek priekšmeta lieluma, attālumā, stāvokļa novērtēšana un apsvēršana un kad tu to apzinies. Tomēr tu man piekritīsi, ka parasti tā vis navL ka lielākoties tieši tajā pašā nedalītajā momentā, kurā tu apzinies priekšmetu, tu reize ar to apzinies tā lielumu, attālumu un tā tālāk.

Es: Ja priekšmeta attālums reiz tiek novērtēts tikai pēc priekšstata stipruma, tad šis ātrais vērtējums ir vienīgi agrākas apsvēršanas sekas. Visu mūžu vingrinoties, esmu iemācījies ātri ievērot iespaida stiprumu un pēc tā noteikt attālumu. So vērtējumu darbs jau iepriekš ir sastādījis no sajūtas, vērojuma un agrāka vērtējuma, no kura sākas mans pašreizējais priekšstats; turklāt es apzinos vienīgi pēdējo. Es uztveru nevis vairs vispār sarkano, zaļo un tamlīdzīgi — ārpus manis, bet gan sarkano vai zaļo no tāda un tāda, un tāda attāluma; bet šī pēdējā piebilde vienkārši ir pārdomu ceļā jau agrāk izveidota vērtējuma atjaunošana.

Gars: Vai tev uzreiz nav kļuvis skaidrs ari tas, vai lietu ārpus tevis tu vēro vai domā vai ari tu dari abējādi un ciktāl vienuun otru?

Es: Pilnīgi; un es domāju, ka esmu nonācis pie vispilnīgākās izpratnes par to, kā veidojas priekšstats par priekšmetu ārpus manis.

Es esmu vienkārši tādēļ, ka Es esmu Es un apzinos sevi; un proti, daļēji kā praktisku būtni, daļēji kā saprātu. Pirmā apziņa ir sajūta, otrā — vērojums, neierobežotā telpa.

Gars:

Es: Gars:

Es: Gars:

Es: Gars:

Es:

Neierobežoto es nespēju aptvert, jo esmu galīgs. Tādēļ ar domāšanas palīdzību es ierobežoju noteiktu telpu vispārējā telpā un pirmo nostādu noteiktā attiecībā pret pēdējo.

3. Šīs ierobežotās telpas mērogs ir manis paša sajūtas mērs atbilstoši likumam, kuru varētu iedomāties un formulēt aptuveni šādi: tas, kas mani aficē tādā un tādā mērā, jānostāda telpā tādā un tādā attiecībā pret pārējo, kas mani aficē.

Lietas īpašība rodas no manis paša stāvokļa sajūtas, telpa, ko tā aizpilda, — no vērojuma. Domāšana abas savieno, īpašība tiek pārnesta uz telpu. Tiešām ir tā, kā mēs iepriekš teicām: tas, kas patiesībā ir vienīgi mans stāvoklis, kļūst man par lietas īpašību tādēļ, ka tiek pārcelts telpa; taču telpā to pārceļ nevis vērojums, bet gan domāšana, vērtējoša un kārtojoša domāšana. Nekādas izdomāšanas, nekādas radīšanas, ko būtu izdarījusi domāšana, šajā aktā nav; tajā vienīgi tiek noteikts tas, ko sajūta un vērojums devuši neatkarīgi no domāšanas.

Tas, kas mani aficē tādā un tāda mērā, jānostāda tādā un tādā attiecībā — tā tu secini, ierobežojot un izkārtojot priekšmetus telpā. Bet vai apgalvojumam, ka tevi kaut kas zināmā mera aficejot, pamatā nav tāds priekšnoteikums, ka tas tevi vispār aficē? Bez šaubām.

Un vai ir iespējams jebkāds priekšstats par arēju priekšmetu, kurš šādā veidā netiek telpā ierobežots un izkārtots?

Nē, neviens priekšmets nav telpa vispār — katrs atrodas noteiktā telpā.

Tātad patiesi — vai nu tu to apzinies vai ne — ikvienu ārēju priekšmetu tu iedomājies tevi aficējam, jo tu to iztēlojies ieņemam noteiktu telpu. Tas ir loģiski.

Un kāda veida gan ir priekšstats par tevi aficējošo priekšmetu?

Skaidrs, ka domāšana, un proti, domāšana saskaņā ar pirmīt aplūkoto cēlonības likumu. — Tagad es vēl noteiktāk saprotu, ka priekšmeta apziņa manai pašapziņai ir it kā divējādi piesaistīta — daļēji caur vērojumu, daļēji caur domāšanu saskaņā ar cēlonības likumu. Priekšmets, lai cik savādi tas arī nešķistu, ir gan manas apziņas nepastarpināts objekts, gan arī kaut kas caur slēdzienu iegūts.

Gars: Gan viens, gan otrs dažādā nozīmē. — Tev taču jābūt spējīgam apzināties šo priekšmeta domāšanu?

Es: Bez šaubām; lai gan parasti es to neapzinos.

Gars: Tātad pasīvajam stāvoklim sevi, savai afekcijai, tu

piedomā klāt darbību ārpus tevis tā, kā tu pirmīt gs.

aprakstīji domāšanu saskaņā ar cēlonības likumu?

Es: Ja.

Gars: Un ar tādu pašu nozīmi un jēgu, kā aprakstīji Gars

pirmīt. Tā nu tu reiz domā, un tā tev jādomā; vai tu neko nevari mainīt un nevari zināt neko vairāk ka vien to, ka tu tā domā?

Es: Tieši tā. To visu mēs jau vispārīgā veidā esam pārrunājuši.

Gars: Es teicu: tu sev izdomā priekšmetu; vai tas ir vienīgi tavas domāšanas produkts, ciktāl tas ir domātais?

Es: Katrā ziņā, jo tas izriet no iepriekš sacītā.

Gars: Un kas gan ir šis domātais, šis saskaņā ar cēlonības likumu izsecinātais priekšmets?

Es: Kāds spēks ārpus manis.

Gars: Kuru tu nedz sajūti, nedz uztver vērojumā?

Es: Jā. Es vienmēr ļoti labi apzinos, ka es to vispār uztveru nevis tieši, bet gan tikai ar tā izpausmju starpniecību, lai gan es tam piedēvēju no manis neatkarīgu esamību. Es domāju, ka tieku aficēts; tātad jabut taču kaut kam, kas mani aficē.

Gars: Tātad vērotā lieta un domātā lieta tomēr ir divas ļoti dažādas lietas. Vērotā ir tā, kas tiešām parādās tavā priekša un aizņem telpu; iekšējais spēks taja, kas tev it nemaz neparādās, bet kura esamību tu apgalvo, pamatojoties vienīgi uz slēdzienu, ir domātā lieta.

Es: Tu sacīji: iekšējais spēks tajā; un es tagad sevī domāju, ka tev ir taisnība. Arī pašu šo spēku es pārceļu telpā un pārnesu uz telpu aizpildošo vēroto masu.

Gars: Kādas tad saskaņā ar tavu viedokli ir šī spēka un šīs masas savstarpējās attiecības?

Gars:

Es: Gars:

Es: Gars:

Es:

Es:

Es: Tādas: masa ar tās īpašībām pati ir iekšējā spēka iedarbība un izpausme. Šim spēkam ir divējāda iedarbība: pirmkārt — tāda, ar ko tas pats sevi uztur un sev piešķir šo noteikto veidolu, kurā tas

parādās; otrkārt — iedarbība uz mani, jo tas mani noteiktā veidā aficē.

Vai pirmīt tu meklēji citu īpašību nesēju vel bez telpas, kurā tās atrodas, kaut ko citu, kas paliktu pastāvīgs pārvērtību mijā, vēl bez telpas? Jā, un šis pastāvīgais ir atrasts. Tas ir pats spēks. Visās pārmaiņās tas mūžīgi paliek tāds pats, un tieši tas iegūst īpašības un ir to nesējs. Tagad uzmetīsim skatienu visam līdz šim atrastajam. — Tu jūti sevi kādā noteiktā stāvoklī, ko tu sauc par sarkanu, gludu, saldu un tā talak. Tu par to neko nezini, izņemot to, ka tu sevi gluži vienkārši jūti un ka jūti tieši tā, — vai varbūt tu zini ko vairāk? — Vai sajūtā ietverts vel kaut kas, izņemot pašu sajūtu? Nē.

Un tālāk: tevis paša ka saprāta noteiksme ir tas, ka tev parādās telpa. Vai varbūt tu par to zini ko vairāk? Nebūt ne.

Starp to sajusto stāvokli un šo tev paradošos telpu nav ne mazākās saistības izņemot to, ka tie sastopami tavā apziņā. Vai varbūt tu saskati vel kādu citu saistību? Nē, nesaskatu.

Taču tu esi arī domājošs — tikpat vienkārši, kā tu esi sajūtošs un vērojošs; un tu par to nezini neko vairāk kā vien to, ka tāds tu nu reiz esi. Savu stāvokli tu ne vien jūti, tu to arī doma; bet tas tev nedod pilnīgu domu; tu esi spiests domāšanā tam pielikt klāt vēl kaut ko citu — tā cēloni ārpus tevis, kaut kādu svešu spēku. Vai par to tu zini kaut ko vairāk kā to — ka tu tieši tā domā un ka tieši esi spiests tā domāt? Es nevaru par to zināt vairāk. Es nevaru domāt neko, izņemot savu domāšanu; jo, pateicoties tam, ka es to domāju, tā kļūst par manu domāšanu un pakļaujas tās nenovēršamajiem likumiem. Tikai caur šo domāšanu tev rodas saistība starp tavu stāvokli, ko tu jūtu un telpu, ko tu vēro; pēdējā tu iedomā pirmā cēloni. Vai ari tā nav? Tā ir. Ka abu saistību es radu sava apziņa tikai ar domāšanu un ka šī saistība netiek nedz sajusta, nedz vērota, — to tu esi skaidri pieradījis. Taču

es nevaru runāt par kaut kādu saistību ārpus manas apziņas; tādu es nekādi nevaru attēlot, jo, tieši runājot par to, es par to zinu, un, tā kā šī apziņa varbūt tikai domāšana, tad es to tieši domāju; un tā ir tieši tāpati saistība, kas sastopama mana parastajā, dabiskajā apziņā, un nekāda cita. Ārpus šis apziņas es neesmu izgājis pat par mata platuma tiesu gluži tāpat,_ kā es nespēju pārlēkt Es:

pāri pats sev. Visi mēģinājumi domāt tādu sais- Gars:

tību par sevi, lietu par sevi, kas pati par sevi būtu saistīta ar Es par sevi, ir tikai mūsu pašu domāšanas ignorēšana, savāda aizmiršana, ka mums nevar būt nekādas domas, ja mēs to tieši nedomājam. Tā lieta par sevi ir doma, kam jābūt domai vārda īstajā nozīmē un ko tomēr neviens neapgalvos domājis.

Gars: Vai tātad man nav jābaidās nekādu tavu iebildumu pret kategoriski formulēto likumu, ka lietas ārpus mums apziņa nav absolūti nekas cits kā mušu pašu iztēles spējas produkts un ka par lietu mes nezinām neko vairāk kā to, ka mēs par to vienkārši zinām un caur mūsu domāšanu pieņemam, tikai to, ka radām jau ar to vien, ka mums vispār ir apziņa — tieši tā noteikta, tādiem likumiem pakļauta apziņa?

Es: Pret to es neko nevaru iebilst; tā tas ir.

Gars: Nekādu iebildumu pret drosmīgāku tā paša likuma Es:

formulējumu, ka tajā, ko mēs saucam par lietu izziņu un apceri, mēs vienmēr un mūžīgi izzinām un apceram tikai paši sevi un visā mūsu apziņā vispār nezinām ne par ko citu kā vien paši par sevi un savam noteiksmēm?

Es saku: ari pret to tu neko nevarēsi iebilst, jo, ja vispār ārpus mums esošais mums rodas vienīgi

TOC \o "1-3" \h \z caur mūsu pašu apziņu, tad, bez šaubām, ari šis Gars:

ārpasaules īpašais un daudzveidīgais nevar rasties Es:

nekā citādi; un, ja šā ārpus mums esošā saistība Gars:

ar mums pašiem ir saistība tikai mūsu domās, tad, bez šaubam, pašu daudzveidīgo lietu savstarstarpejā saistība nav citāda. Likumus, saskaņā ar kuriem tev rodas to priekšmetu daudzveidība, kas taču ir savstarpēji saistīti, ar dzelžainu nepieciešamību viens otru savstarpēji noteic un tādē- Es: jādi veido pasaules sistēmu, kādu tu sev pats esi

ļoti labi aprakstījis, — šos likumus es varētu tavā domāšanā tev pierādīt tikpat skaidri, kā es tagad esmu pierādījis priekšmeta rašanos vispār un tā saistību ar tevi pašu tavā domāšanā; un es atsakos no šis nodarbošanās vienīgi tādēļ, ka uzskatu, ka rezultātam — un tikai tas man ir svarīgs — tev būs jāpiekrīt arī bez pierādījuma. Es visu saprotu, un man tev visa jāpiekrīt! Un ar šīs izpratnes palīdzību, mirstīgais, topi brīvs un uz mūžiem atpestīts no bailēm, kas tevi pazemoja un mocīja! Nu tu vairs nedrebēsi nepieciešamības priekšā, kas eksistē vienīgi tavā domāšanā; vairs nebaidīsies, ka tevi apspiedīs lietas, kas ir tevis paša produkti; tu vairs nenostādīsi viena klasē sevi, domājošo, un no tevis paša rad!to_ domāto. Kamēr tu varēji ticēt, ka tāda lietu sistēma, kādu tu sev aprakstīji, tiešām eksistē arpus_ tevis un neatkarīgi no tevis un ka tu pats varētu būt posms šīs sistēmas ķēdē, — tikmēr šīs bailes bija pamatotas. Tagad, kad tu esi sapratis, ka tas viss_ ir tikai tevī pašā un caur tevi pašu, tu, bez šaubām, nebaidīsies no tā, ko esi atzinis par savu veidojumu. Es tikai gribēju tevi atbrīvot no šīm bailēm. Tagad tu no tām esi atpestīts, un es tevi atstāju tevis paša ziņā.

Stāvi, blēdīgais gars! Vai tā ir visa gudrība, uz ko tu man ļāvi cerēt? Un tu dižojies, ka tada veidā mani atbrīvo? — Tu mani atbrīvo, tas ir tiesa: tu paziņo, ka esmu brīvs no jebkādas atkarības, pārvēršot par neko mani pašu un visu, kas ir ap mani un no kā es varētu būt atkarīgs. Tu atcel nepieciešamību, atceļot un gluži vienkārši iznīcinot jebkādu esamību. Vai briesmas tiešām ir tik lielas? Tu vēl vari zoboties? — Pēc tavas sistēmas? — Manas sistēmas? — Par ko esam vienojušies, to* mēs esam izveidojuši kopīgi; mēs abi esam pie tā strādājuši, un tu visu esi sapratis tikpat labi kā es pats, taču vēlēšanas pilnībā uzminēt manu patieso domāšanas veidu tev pagaidām vēl diezin kā nepiestāv.

Sauc savas domas, ka gribi; īsi sakot, pēc visa līdz šim teiktā neeksistē nekas, absolūti nekas, izņemot

priekšstatus, apziņas — tikai kā apziņas — priekšstatus. Bet priekšstats man ir tikai attēls, tikai kaut kādas realitātes ēna; pats par sevi tas mani nespēj apmierināt, un pašam par sevi tam nav ne mazākās vērtības. Es varētu samierināties ar to, ka šī priekšmetiskā pasaule ārpus manis izzustu vienkāršā priekšstatā un pārvērstos ēnā; tā man nav īpaši dārga. Taču saskaņā ar visu līdz šim teikto, tāpat kā šī pasaule, arī es pazūdu, es pats pārvēršos tikai priekšstatlšanā — bez nozīmes un bez mērķa. Pasaki man pats: vai tad ir citādi?

Gars: Savā vārdā es neteikšu vispār neko. Pēti pats, palīdzi sev pats.

Es: Man šķiet, ka es esmu ķermenis telpā ar sajūtu orgāniem, ar rīcības orgāniem, kā fizisks spēks, ko spēj noteikt griba. Par šo visu tu teiksi to pašu, ko pirmīt sacīji vispār par priekšmetiem ārpus manis, domājošā, — ka tas ir salikts produkts no manām sajūtām, vērojumiem, domāšanas.

Gars: Bez šaubām, to es teikšu. Ja tu pieprasīsi, es tev soli pa solim pat parādīšu likumus, saskaņā ar kuriem tu sev savā apziņā kļūsti par organisku ķermeni ar maņām, par fizisku spēku un tā tālāk, un tu būsi spiests visur atzīt manu taisnību.

Es: To es jau iepriekš paredzu. Kā es biju spiests piekrist tam, ka saldais, sarkanais, cietais un tamlīdzīgi nav nekas cits kā manis paša iekšējs stāvoklis un ka, tikai pateicoties vērojumam un domāšanai, tas no manis tiek pārcelts telpa un aplūkots kā neatkarīgi no manis eksistējošas lietas īpašība, — tieši tāpat man būs jāatzīst tas, ka šis ķermenis ar tā orgāniem nav nekas cits kā Jutekliska manis paša, iekšēji domājošā, pārvēršana par kaut ko tādu, kas aizpilda noteiktu telpu; man būs jāatzīst, ka Es, garīgais, tīrais saprāts, un Es, šis ķermenis priekšmetiskajā pasaulē, pilnīgi ir Viens un tas pats, — tikai aplūkoti no divām pusēm, tikai uztverti ar divām dažādām spējam: pirmais — tīras domāšanas, otrais — ārēja vērojuma ceļā.

Gars: Tieši tāds arī būtu veikta pētījuma rezultāts.

Es: Un tā domājošā, garīgā būtne, tas saprāts, ko vērojums pārvērš fiziskā ķermenī, — kas cits saskaņā ar šiem principiem viņa pati var būt, ja ne

manas domāšanas produkts, kaut kas tikai izdomāts? Jo man nu reiz tieši tā ir jāizdomā — saskaņā ar man neizprotamu likumu, kurš ne no kā neizriet un ne pie kā nenoved. Iespējams gan.

Tu kļūsti nedrošs un tavas atbildes — vienzilb'īgas. — Tas ir ne vien iespējams, bet saskaņā ar šiem principiem tas ir nepieciešams.

Sī priekšstatošā, domājošā, gribošā, saprātīgā būtne — vai kā tu to nosauksi —, kam piemīt spēja priekšstatīt, domāt un tā tālāk, kurā ir šī spēja — vai kā tu šo domu formulēsi —, kā tad es pie tās_ nonāku? Vai es to apzinos nepastarpināti? Ka gan es to varētu? Nepastarpināti es. apzinos vienīgi reālo, noteikto pretstatīšanu, domāšanu, gribēšanu kā noteiktu gadījumu manīr nevis tām atbilstošu spēju un vēl mazāk — būtni, kurā šai spējai jābūt. Nepastarpināti es vērojot uztveru šo noteikto domāšanu, ko es pašreizējā momentā veicu, un šo un šo citos momentos; un ar to šis kkšējais, intelektuālais vērojums, šī nepastarpinātā apziņa šeit beidzas. So iekšēji vērota domāšanu es nu savukārt domāju pats; taču saskaņā ar likumiem, kam mana domāšana nu reiz ir pakļauta, manai domāšanai tā ir daļēja un nepilnīga, tāpat kā iepriekš mana stāvokļa domāšana sajūta bija tikai pusdoma. Kā es pirmīt nemanot pasīvajam stāvoklim piedomāju klāt darbību, tā šeit noteiktajam (manai īstajai domāšanai vai gribai) es piedomāju klāt noteicamo (bezgalīgi daudzveidīgu iespējamu domāšanu var gribu), jo man tas /āapzinās (un tā paša iemesla dēļ) bez klātpiedomāšanas kā tādas no manas puses. So iespējamo domāšanu es tālāk uztveru kā noteiktu veselumu — atkal tādēļ, ka man tas jādara, jo es nevaru uztvert neko nenoteiktu, — un tā tas man kļūst par galīgu spēju domāt un (tā ka, pateicoties šai domāšanai, man veidojas priekšstats par kaut ko neatkarīgi no domāšanas eksistējošu) pat par esamību un būtni, kam šī spēja piemīt.

Tomēr, pamatojoties uz augstākiem principiem, iespējams vēl uzskatāmāk parādīt, kā šī domājošā būtne rada sevi vienīgi caur savu domā-

sanu. — Mana domāšana vispār ir ģenētiska: tā paredz nepastarpināti dotā radīšanu un apraksta to. Vērojums sniedz kailu faktu un neko vairāk. Domāšana izskaidro šo faktu un saista to ar citu (kas nekādā gadījumā nav ietverts vērojumā, bet ko tīri radījusi pati domāšana), no kura tas (šis fakts) izrietot. Tā arī šeit. — Es apzinos noteiktu domāšanu; tik tālu un ne tālāk sniedzas vērojošā apziņa. Es domāju šo noteikto domāšanu; tas no- Gars:

zīmē, es lieku tai izrietēt no — tomēr nosakā- ^

mas — nenoteiktības. — Tā es rīkojos ar visu noteikto, kas sastopams nepastarpinātajā apziņā, un tādēļ man rodas visas šīs spēju un būtņu, kam šīs spējas piemīt, virknes, kuras es pieņemu.

Gars: Tātad arī attiecībā uz sevi pašu tu apzinies vienīgi to, ka tu šo vai citu stāvokli sajūti, tā noteiktu vēro, tā noteiktu domā? Gars.

Es: Ka Es sajutu, Es vēroju, Es domāju, — kā reāls Es:

pamatojums rada jušanu, vērošanu, domāšanu? — Nekādā ziņā. Pat tik daudz tavi principi man neatstāj.

Gars: Laikam gan arī tas ir iespējams!

Es: Arī nepieciešams, jo — paskaties pats: viss, ko es zinu, ir manis paša apziņa. Jebkura apziņa ir vai nu tieša, vai pastarpināta. Pirmā ir pašapziņa, otrā ir tā apziņa, kas neesmu es pats. Tas, ko es saucu par Es, tātad vispār nav nekas cits kā noteikta apziņas modifikācija, kas saucas Es, vienkārši tādēļ, ka tā ir nepastarpināta apziņa, kas atgriežas sevī un nav vērsta uz ārieni. — Tā kā jebkāda apziņa iespējama tikai tad, ja pastāv nepastarpināta apziņa, tad ir saprotams, ka apziņa Es pavada visus manus priekšstatus, nepieciešami (kaut ari es to ne vienmēr skaidri pamanu) ir tajos ietverta, un es ikvienā savas apziņas momentā saku: Es, Es, Es un vienmēr Es — Gars:

proti, Es, nevis noteiktā šajā momentā domātā lieta ārpus manis. — Tādā veidā Es ikkatrā momentā man izzustu un atkal taptu no jauna; katra jauna priekšstata gadījumā rastos jauns Es; un es nekad nenozīmēšu neko citu kā vien Ne-lieta. Šo izkliedēto pašapziņu domāšana, tikai domāšana vien, es saku, sakopo, izveidojot izdomātās priekš- j,

statīšanas spējas vienību. Visiem priekšstatiem,

ko pavada manas priekšstatīšanas nepastarpinātā apziņa, saskaņā ar šo izdomāšanu jāizriet no vienas un tās pašas spējas, kas piemīt vienai un tai pašai būtnei; un tikai tā man rodas doma par mana Es identitāti un personiskumu un par šīs personas darbīgu un reālu spēku. Tā nepieciešami ir tīrā izdoma, jo šī spēja un šī būtne pašas taču ir tikai izdomātas. Tu secini pareizi.

Un tu par to priecājies? — Tātad laikam es varu sacīt: tiek domāts — taču diez vai ari to es varu sacīt, tādēļ piesardzīgāk: rodas doma, ka es sajūtu, vēroju, domāju; bet nekādā gadījumā: Es sajūtu, vēroju, domāju. Tikai pirmais izteikums ir fakts; otrais ir izdomāts klāt. Labi pateikts!

Nekur nepastāv nekas ilgstošs — nedz ārpus manis, nedz manī, bet ir tikai nemitīgas pārmaiņas. Es nekur nezinu ne par kādu esamību, nezinu ari par savu esamību. Nav nekādas esamības. — Es pats vispār nezinu un neeksistēju. Eksistē tēli; tie ir vienīgais, kas eksistē, un tie par sevi zina, kā jau tēli zina: tēli, kas slīd garām, taču nav nekā, kam tie slīd garām; tēli, ko satur kopā tēlu tēli; tēli, kuros nekas nav attēlots, — bez nozīmes, bez mērķa. Es pats esmu viens no šiem tēliem; jā, pat tas es neesmu, bet esmu tikai juceklīgs tēlu tēls. — Visa realitāte pārvēršas brīnišķīgā sapnī— bez dzīvības, par ko sapņot, un bez gara, kas sapņo; sapnī, ko satur kopā sapnis par sevi pašu. Vērojums ir sapnis; domāšana — jebkuras esamības un jebkuras realitātes, ko es iztēlojos, manas esamības, mana spēka, manu mērķu avots — ir sapnis par šo sapni.

Tu visu esi ļoti labi izskaidrojis. Vienmēr izmanto visasākos vārdus un izteicienus, lai padarītu nīstamu šo rezultātu, ja vien tev tam ir jāpakļaujas. Bet tas tev ir jādara. Tu esi skaidri sapratis, ka citādi tas nu gluži vienkārši nav. Vai varbūt tu gribētu atsaukt savu piekrišanu un šo atsaukumu attaisnot ar pamatojumiem?

Nekādā gadījumā. Esmu sapratis un skaidri saprotu, ka tā ir; es tikai nespēju tam ticēt.

Gars: Tu to saproti un tikai nespēj tam ticēt? Tas ir kas cits.

Es: Tu esi nekrietns gars; pat tava izziņa ir nekrietnība un izriet no nekrietnības, un es nevaru tev pateikties par to, ka tu mani esi uzvedis uz šī ceļa.

Gars: Tuvredzīgais! Tev līdzīgie to sauc par nekrietnību, ja kāds atļaujas redzēt to, kas ir, un redz tikpat tālu kā viņi paši — un tad vēl tālāk. — Es ļāvu tev pēc patikas nonākt pie mūsu pētījuma rezultātiem, izskaidrot tos, formulēt tos naidpilnos izteicienos. Vai tad tu domāji, ka šie rezultāti man bija mazāk pazīstami un ka es nesapratu tikpat labi kā tu, ka tie principi būtu pilnīgi iznīcinājuši un pārvērtuši sapni jebkuru realitāti? Vai tad tu mani uzskatīji par aklu šis sistēmas kā cilvēka gara pilnīgas sistēmas cienītāju un slavinātāju? Tu gribēji zināt un biji tam izvēlējies ļoti nepareizu ceļu; tu meklēji zināšanas tur, kurp nekādas zināšanas nesniedzas, un jau biji sevi pārliecinājis saprast kaut ko tādu, kas ir pretrunā jebkuras sapratnes iekšējai būtībai. Šajā stāvokli es tevi atradu. Es gribēju tevi atbrīvot no tavām nepareizajām zināšanām, taču nekādā gadījumā negribēju tev sniegt patiesās zināšanas. Tu gribēji zināt par savām zināšanām. Vai tu brīnies, ka tādā ceļā tu ari neuzzināji neko vairāk kā to, par ko tu gribēji zināt, — par tavām paša zināšanām; un tu gribētu, lai būtu citādi? Tas, kas rodas caur zināšanām un no zināšanām, ir tikai zināšanas. Bet jebkuras zināšanas ir vienīgi attēls, un tajā vienmēr tiek prasīts kaut kas tāds, kas atbilstu tēlam. Šo prasību nespēj apmierināt nekādas zināšanas, un zināšanu sistēma nepieciešami ir tikai tēlu sistēma — bez jebkādas realitātes, nozīmes un mērķa. Vai tu biji gaidījis ko citu? Vai tu gribi mainīt sava gara iekšējo būtību un savas zināšanas uzskatīt par kaut ko vairāk nekā pārzināšanām? Realitāte, ko tu jau iedomājies saskatījis,— neatkarīgi nodevis eksistējoša jutekliska pasaule, kuras vergs tu baidījies kļūt, — tev ir zudusi, jo visa šī jutekliskā pasaule rodas tikai caur zināšanām un pati ir zināšanas; bet zināšanas nav realitāte — tieši tādēļ, ka tā ir zināšanas. Tu esi sapratis šos maldus un nekad nevarēsi tiem atkal ļauties, neatskatoties no savas labākas izpratnes. Un tas tad ir vienīgais nopelns, ko es slavēju sistēmā, kuru mēs abi kopā nupat esam atklājuši: tā sagrauj un iznīcina maldus. Patiesību dot tā nespēj, jo pati sevī tā ir absolūti tukša. Tagad tu tomēr meklē kaut kādu ārpus vienkārša tēla eksistējošu realitāti — ar pilnam tiesībām, ka man labi zināms, — un citādu realitāti nekā nupat iznīcināto, kas man tāpat ir zināms. Taču tu veltīgi pulētos to radīt caur savam zināšanām un no savam zināšanām un aptvert ar savu izziņu. Ja tev nav cita orgāna tās uztveršanai, tad tu to nekad neatradīsi.

Taču tāds orgāns tev ir. Tikai atdzīvini un sasildi to, un tu iegūsi vispilnīgāko mieru. — Es atstāšu tevi vienatnē pašu ar sevi.

TREŠĀ GRĀMATA TICĪBA

Saruna ar tevi, briesmīgais Gars, mani ir satriekusi! Taču tu man noradi uz mani pašu. Un kas gan es būtu, ja kaut kas ārpus manis esošs spētu mani neatgriežami satriekt? Es sekošu, jā, es droši sekošu tavam padomam!

Ko tu vel meklē, mana skumstošā sirds? Kas gan tevī izraisa sašutumu pret mācību, kurai mans saprāts nespēj likt pretim kaut mazāko iebildumu?

Lūk, kas: es prasu kaut koārpus kaila priekšstata, kas eksistē un eksistēja, un eksistēs, pat ja nebūtu priekšstata, un ko priekšstats tikai vero, neradot to un neizmainot tajā kaut visniecīgāko sīkumu. Kailu priekšstatu es uzskatu par maldinošu tēlu; maniem priekšstatiem kaut kas ir jānozīmē, un, ja visam manām zināšanām neatbilst nekas, izņemot zināšanas, tad es uzskatu, ka man nokrāpta visa mana dzīve. — Nav neka ārpus mana priekšstata — dabiskajam prātam tā ir smieklīga, muļķīga doma, kuru neviens cilvēks visa nopietnība nevar izteikt un kurai nav nepieciešams atspēkojums. Taču tam, kurš zina dziļāko, ar tīri teorētisku domāšanu vien neatspēkojamo šī apgalvojuma pamatojumu, tā ir satriecoša un iznīcinoša doma.

Un kas tad ir šis ārpus priekšstata eksistējošais, pēc kura es tik karsti ilgojos? Kas ir tas spēks, ar kuru tas man uzmācas? Kas ir tas viduspunkts manā dvēselē, kuram tas pievienojas un pieķeras un kuru var iznīcināt tikai reize ar pašu dvēseli?

Nevis kailas zināšanas, bet darbošanās saskaņā ar tavam zināšanām ir tava sūtība, — tā skaļi atskan manas dvēseles dziļumos, tiklīdz es kaut vienu acumirkli koncentrējos un pievēršu uzmanību pats sev. Nevis dīkai sevis vērošanai un apcerei vai prātošanai par svētbijīgām jūtām — nē, tu esi, lai darbotos; tava darbība — un tikai tava darbība — nosaka tavu vērtību.

Sī balss mani taču izved ārpus priekšstata, ārpus kailām zināšanām un noved pie kaut kā ārpus tām eksistējoša un tām pilnīgi pretēja, pie kaut kā, kas ir vairāk un augstāks par jebkādām zināšanām un kas sevī ietver pat zināšanu galīgo mērķi. Ja es darbošos, tad es, bez šaubām, zināšu, ka es darbojos un kā es darbojos; taču šī zināšana nebūs vis pati darbība — tā tikai noraudzīsies darbībā. — Sī balss tātad man pasludina tieši to, ko es meklēju: kaut ko eksistējošu ārpus zināšanām un pēc savas esamības no tām pilnīgi neatkarīgu. Tā ir, to es zinu nepastarpināti. Taču es nu reiz esmu nodevies spekulācijai; šaubas, ko tā manī ir modinājusi, slepeni turpinās pastāvēt un nedos man miera. Ja nu reiz esmu novedis sevi šajā stāvoklī, tad nevaru gūt pilnīgu apmierinājumu, pirms viss, ko pieņemu, nebūs attaisnots pašas spekulācijas priekšā. Tādēļ man sev ir jāuzdod jautājumi: ka tas par tādu kļūst? No kurienes rodas tā balss manī, kas man norāda ceļu ārā no priekšstata?

Manī ir dziņa uz absolūtu, neatkarīgu pašdarbīgumu. Nekas man nav nepanesamāks kā būt tikai pie kaut kā cita, kaut kā cita dēļ un caur kaut ko citu; es gribu kaut kas būt un kļūt pats sev un caur sevi pašu. Šo dziņu es jūtu, tiklīdz pats sevi uztveru; tā ir nesaraujami saistīta ar manis paša apzināšanos.

Tās sajūtu es sev noskaidroju caur domāšanu un pašai par sevi aklajai dziņai ar jēdziena starpniecību it kā ielieku acis. Saskaņā ar šo dziņu man jādarbojas kā vispār patstāvīgai būtnei; tā es izprotu un iztulkoju šo dziņu. Man jābūt patstāvīgam. — Kas es esmu? — Subjekts un objekts kopā, nemitīgi apzinošais un apzinātais, vērojošais un vērotais, domājošais un domātais vienlaikus. Kā abējam man caur sevi pašu jābūt tam kas ies esmu, vienkārši caur sevi pašu jāveido jēdzieni, vienkārši caur sevi pašu jārada ārpus jēdziena eksistējošs stāvoklis. Bet kā pēdējais ir iespējams? Kā Nekas es vispār nevaru piesaistīties nekādai esamībai, no Neka nekad nevar veidoties Kaut Kas; mana objektīvā domāšana nepieciešami uzstājas kā starpnieks. Bet esamību, kas tiek piesaistīta kādai citai esamībai, šī cita esamība tieši tādēļ pamato, un tā nav pirmā, sākotnējā un rindu sākoša, bet gan atvasinata esamība. Man japiesaistas; esamībai es nevaru piesaistīties.

Taču mana domāšana un mērķa jēdziena veidošana pēc savas dabas ir absolūti brīva — un no nekā rada kaut ko. Tādai domāšanai man vajadzētu piesaistīt savu darbību, lai to varētu uzskatīt par brīvu un vienkārši no manis paša radošu.

Savu patstāvību kā Es tātad es iedomājos šādi. — Es sevi pieņemu spēju veidot jēdzienu vienkārši tādēļ, ka es to veidoju, veidot šo jēdzienu tādēļ, ka es veidoju šo jēdzienu, — pamatojoties uz manis paša kā saprāta absolūtu spēka pilnību. Bez tam es sevi pieņemu spēju šo jēdzienu attēlot caur reālu darbību ārpus jēdziena; es pieņemu sevi reālu, iedarbīgu, esamību radošu spēku, kas ir pavisam kas cits nekā vienīgi spēja veidot jēdzienus. Siem jēdzieniem, sauktiem par mērķa jēdzieniem, jābūt nevis dota attēliem (ka izziņas jēdzieniem), bet drīzāk gan radāma pirmtēliem; reālajam spēkam jāatrodas ārpus tiem un ka tādam jāpastāv pašam par sevi; no tiem šim spēkam jāsaņem tikai sava noteiksme, un izziņai tajā jānoraugās. Tādu patstāvību, pamatojoties uz minēto dziņu, es sevi tiešam pieņemu.

Šeit, šķiet, ir tas punkts, kuram piesaistās jebkuras realitātes apziņa; mana jēdziena reālā iedarbība un reālais darbības spars, ko atbilstoši tai esmu spiests sevi pieņemt, ir šis punkts. Lai kā tad ari būtu ar ārpus manis esošas pasaules realitāti, — es esmu realitāte un uztveru to: ta ir mani un raksturīga man pašam.

Es domāju šo manu reālo darbības sparu, bet es to neizdomāju. 5ai domai pamatā ir manas pašdarbīguma dziņas tieša sajūta; doma nedara neko, izņemot šīs sajūtas attēlošanu un uzņemšanu pašai savā formā — domāšanas formā. — Šķiet, ka šis paņēmiens spēs izturēt spekulācijas tiesu.

Ka? Vai tad es atkal apzināti un ar iepriekšēju nolūku gribu pats sevi maldināt? Tās stingrās tiesas priekšā šis paņēmiens nemaz nespēj izturēt pārbaudi.

Es sevi jūtu dziņu un tieksmi iziet tālāk ārpus sevis; šķiet, ka tas ir patiesi un ir vienīgais patiesais visos šajos apsvērumos. Tā kā Es esmu tas, kurš jūt šo dziņu, un tā kā ārpus sevis es nespēju iziet nedz ar visu savu apziņu, nedz it īpaši ar savam sajūtām, tā kā šis Es pats ir pēdējā instance, kurā es uztveru šo dziņu, tad man, bez šaubām, šķiet, ka tā ir mani pašā pamatota dziņa uz mani pašā pamatotu darbību. Bet vai tomēr nevarētu būt (un es tikai neesmu pamanījis), ka tā ir mana neredzama spēka dziņa un ka minētā doma par patstāvību ir vienīgi mana uz sevi pašu ierobežotā redzesloka maldi? Man nav nekāda pamata to pieņemt; bet gluži tāpat man nav ari nekāda pamata to noliegt. Man sev jāatzīstas, ka par to es vispār neko nezinu un nevaru zināt.

Vai tad es tiešām arī jūtu to reālo darbības sparu, ko es — visai brīnumainā kārtā — sevi pieņemu, neko par to nezinādams? Nebūt ne; saskaņā ar labi pazīstamo domāšanas likumu, pēc kura realizējas visas spējas un visi spēki, tas ir noteiktajam — tāpat izdomātajai reālajai darbībai — klāt izdomātais nosakāmais. Vai tad šī norādīšana uz šķietamu vienkārša jēdziena realizāciju ārpus tā ir kaut kas cits kā parastais un labi pazīstamais jebkuras tādas objektīvās domāšanas paņēmiens, kas neveļas būt tikai domāšana, bet grib nozīmēt vēl kaut ko ārpus domāšanas? Vai nebūtu nekrietnība, ja šim paņēmienam šeit būtu lielāka nozīme nekā kaut kur citur; vai tad ir svarīgāk, ja domai par domāšanu tiek pievienota vel šis domas realitāte nekā ja šī galda domai tiktu pievienots klat vēl īsts galds? — «Mērķa jēdziens, kas ir visa manī notiekošā īpaša noteiksme, ir divējāds: daļēji kaut kas subjektīvs — domāšana, daļēji kaut kas objektīvs — darbība»; kādus argumentus mans saprāts var izvirzīt pret šo paskaidrojumu, kam, bez šaubām, netrūktu arī ģenētiskas dedukcijas?

To dziņu es nu reiz jūtu, — tā es saku. Tā es taču pats saku un tā es domāju, ka saku? Bet vai tad es tiešam arī jūtu vai tikai domāju, ka jūtu?_ Vai tikai visu to, ko es saucu par jušanu, manā priekša nav nostādījusi vienīgi mana objektivizējošā domāšana, un vai tas nav jebkuras objektivizācijas pirmais īstais pārejas punkts? Un vai es tiešām arī domāju, vaitikai domāju, ka domāju? Un vai es tiešām domāju, ka domāju, vai varbūt es domāju tikai domāšanu par domāšanu? Kas gan spekulāciju var aizkavēt tā jautāt un turpināt jautāt līdz bezgalībai? Ko es tai varu atbildēt, un kur ir tas punkts, kura es varētu apturēt tās jautājumus? — Tiesa gan, es zinu un esmu spiests spekulācijai piekrist, ka ikvienu apziņas noteiksmi var atkal reflektēt un radīt jaunu pirmās apziņas apziņu; ka, pateicoties tam, nepastarpinātā apziņa vienmēr paceļas pakāpi augstāk un aptumšo un padara apšaubāmu pirmo un ka šīm kāpnēm neeksistē visaugstākais pakāpiens. Es zinu, ka visa skepse attiecībā uz šo paņēmienu, es zinu, ka tā mācība, kas mani tik vareni satricinājusi, pamatojas uz šī paņēmiena realizāciju un tā skaidru apzināšanos.

Es zinu, ka tad, ja ar šo mācību es gribu nevis tikai spēlēt citus mulsinošu spēli, bet patiesi rīkoties saskaņā ar to, man jāatsakās paklausīt tai iekšējai balsij. Es nevaru gribēt darboties, jo saskaņā ar šo mācību es nevaru zināt, vai es spēju darboties; es nekad nevaru noticēt, ka es tiešam darbojos; tas, kas man šķiet mana darbība, man jāuztver ka kaut kas gluži nenozīmīgs un vienkārši manīgs tēls. Jebkāda nopietnība un jebkāda interese tad mana dzīve ir pilnīgi iznīcināta, un tā pārvēršas, tāpat ka mana domāšana, vienkārši rotaļā, kas nekur nesākas un ne pie ka nenoved.

Vai man jāatsakās paklausīt tai iekšējai balsij? — To es negribu darīt. Es brīvprātīgi sev došu to noteiksmi, kuru no manis prasa dziņa; un šajā lēmumā es vienlaikus ietveršu arī domu par tās realitāti un patiesīgumu un par visa tā realitāti, ko šī dziņa izvirza kā priekšnosacījumu. Es turēšos dabiskas domāšanas pozīcijās, kurās mani pārceļ šī dziņa un atteikšos no jebkādas prātošanas un gudrošanas, kas tikai varētu man likt apšaubīt tās patiesīgumu.

Tagad es tevi saprotu, dižais Gars! Esmu atradis orgānu, ar kuru es uztveru šo realitāti, un reizē ar to droši vien ari vienu pārējo realitāti. Ne jau zināšanas ir šis orgāns; nekādas zināšanas nevar sevi pamatot un pierādīt; jebkuru zināšanu priekšnosacījums ir vēl augstākas zināšanas kā to pamatojums, un šai augšupejai nav gala. — Tā ir ticība; šī brīvprātīgā apmierināšanās ar mums dabiski atklājošos uzskatu, kuru mēs atzīstam vienīgi tādēļ, ka tikai ar to mēs varam piepildīt savu noteiksmi; tieši ticība ir tā, kas apstiprina zināšanas un paceļ skaidrības un pārliecības līmenī to, kas bez tās būtu vienīgi maldi. Tā nav zināšanas, bet gribas lēmums piešķirt zināšanām īstu nozīmi. Tādēļ es vienmēr turēšos pie šī termina, un tā nebūs tikai atšķirība izteicienos, bet gan īsta, dziļi pamatota atšķirība, kas ļoti izšķiroši ietekmēs visu manu noskaņojumu. Visa mana pārliecība ir tikai ticība, un tā nāk no noskaņojuma, nevis saprāta. Kad nu es to zinu, es neielaidīšos nekādos disputos, jo es jau iepriekš paredzu, ka ar to neko nevarēs iegūt; es neļaušu disputēšanai sevi apmulsināt, jo manas pārliecības avots ir kaut kas augstāks par jebkuru disputēšanu. Man nenāk ne prātā uzspiest kādam citam šo pārliecību, balstoties uz saprāta pamatojumiem, un es neapmulsīšu, ja tāda rīcība neattaisnosies. Savu domāšanas veidu es esmu pieņēmis galvenokārt pats sevis, nevis citu dēļ, un gribu to attaisnot vienīgi pats savā priekšā. Kam ir mans noskaņojums, taisnīga labā griba, tas nonāks arī pie manas pārliecības; taču bez šīs gribas to nekādi nav iespējams radīt. — Kad nu es to zinu, es zinu, no kura punkta jāiziet, veidojot mani pašu un citus: no gribas, nevis no saprāta. Ja vien griba ir tieši un godīgi vērsta uz labo, tad saprāts pats no sevis uztvers patieso. Ja tiek vingrināta tikai griba, pametot novārtā sapratu, tad nerodas nekas vairāk kā prasme prātot un gudrot kaut kadā nenoteiktā tukšumā. — To zinot, es spēju satriekt visas viltus zināšanas, kas varētu sacelties pret manu ticību. Es zinu, ka jebkura šķietama patiesība, ko radījumi tikai domāšana, bet nav pamatojusi ticība, noteikti ir nepareiza un iegūta viltus ceļā, jo līdz galam novestas, ne ar ko nepapildinātās tīrās zināšanas noved vienīgi pie atziņas, ka mēs neko nevaram zināt; es zinu, ka šādas nepareizas zināšanas nekad neatrod neko citu kā to, ko tas jau iepriekš ar ticības starpniecību ielikušas savos priekšnosacījumos, no kuriem tās varbūt turpina izdarīt nepareizus secinājumus. — To zinot, esmu ieguvis jebkuras patiesības un jebkuras pārliecības pārbaudes akmeni: vienīgi no sirdsapziņas nāk patiesība; viss, kas ir pretruna ar sirdsapziņu un iespēju, un lēmumu tam pakļauties, noteikti ir nepareizs, un par to nav iespējama nekāda pārliecība; kaut arī es nevarētu atsegt tos aplamos secinājumus, caur kuriem tā radīta.

Tāpat ir ar visiem cilvēkiem, kuri jebkad nākuši pasaulē. Arī nemaz to neapzinoties viņi uztver jebkuru realitāti, kas viņiem eksistē, tikai caur ticību; un šī ticība viņiem rodas reizē ar viņu esamību un ir viņiem visiem iedzimta. Un vai tad varētu būt citādi? — Ja jau tīrās zināšanās, tīrā vērošanā un domāšanā nav nekāda pamata mūsu priekšstatus uzskatīt par kaut ko vairāk kā par vienkāršiem tēliem, kas, tiesa gan, mums atklājas nepieciešami, — kādēļ tad mēs visi tos uzskatam par kaut ko vairāk un to pamatā domājam kaut ko esošu ārpus jebkāda priekšstata? Ja jau mums visiem piemīt spēja un dziņa iziet ārpus mūsu pirmā dabiskā uzskata, kādēļ tad tikai nedaudzi iziet ārpus tā un pat zināmā mērā aizvainoti pretojas, kad viņus mēģina pamudināt to darīt? Kas gan viņus aizkave tajā pirmajā dabiskajā uzskatā? Saprata pamatojumi tie nav, jo tāda veida pamatojumi neeksistē; tā ir interese par realitāti, ko viņi grib radīt; labais — vienīgi tādēļ, lai to radītu, parastais un jutekliskais — lai to baudītu. No šīs intereses neviens nespēj šķirties, kamēr dzīvo; un tāpat nespēj šķirties ari no ticības, ko tā ved sev līdzi. Mēs visi dzimstam ticībā; kurš ir akls, tas akli seko šai slepenajai un nepārvaramajai tieksmei; kurš ir redzīgs, tas tai seko redzīgs un tic, jo grib ticēt.

Kāda vienotība un pabeigtība sevī, kāda cieņa pret cilvēka iedabu! Mūsu domāšana nav pamatota pati sevi, neatkarīgi no mūsu dziņām un slieksmēm; cilvēks nesastāv no divām līdzāspastāvošām daļām, viņš ir absolūti Viens. Visa mūsu domāšana pamatojas mūsu pašu dziņā; un kādas ir atsevišķa cilvēka slieksmes, tāda ir viņa izziņa. Šī dziņa mums uzspiež noteiktu domāšanas veidu vienīgi tik ilgi, kamēr mēs spaidus nepamanām; taču spaidi izzūd, tiklīdz mēs tos_ saskatām; un nu ne vairs dziņa caur sevi, bet gan mēs paši saskaņā ar šo dziņu veidojam savu domāšanas veidu.

Taču man jāatver acis; man visā pilnībā jāiepazīst pašam sevi; manjāsaskata tie spaidi — tā ir mana sūtība. Tātad, pastāvot tādam nosacījumam, mans domāšanas veids man jāveido pašam, un es to nepieciešami veidošu pats. Absolūti patstāvīgs un sevis paša pilnveidots un pabeigts es tad eksistēšu. Visas manas pārējās domāšanas un manas dzīves pirmatnējais avots, tas, no kā izplūst viss, kas var būt manī un manis labad, un caur mani, mana gara dziļākais gars, nav vis kaut kāds svešs gars, bet es to vārda vistiešākajā nozīmē gluži vienkārši esmu radījis pats. Es viscaur esmu pats sevi radījis. Es varētu akli sekot manas garīgās dabas tieksmei. Es negribēju būt daba, bet gan sevis paša darbs; un es esmu par tādu kļuvis, pateicoties tam, ka es to gribēju. Ar neierobežotu prātošanu es būtu varējis padarīt apšaubāmu un aptumšot sava gara dabisko uzskatu. Esmu tam brīvprātīgi nodevies, jo gribēju tam nodoties. To domāšanas veidu, kas man jr, es uzmanīgi un ar nolūku, un apdomājies esmu izvēlējies no citiem iespējamiem domāšanas veidiem, jo esmu to atzinis par vienīgo piemēroto manai cieņai un manai sūtībai. Brīvprātīgi un_ apzināti esmu pats sevi pārcēlis atpakaļ tajās pozīcijas, kuras mani bija atstājusi mana daba. Es pieņemu to pašu, ko arī tā izteic; taču es to pieņemu nevis tādēļ, ka man tas jādara, bet gan es ticu tam, jo gribu ticēt.

Ar godbijību mani piepilda mana saprāta cēlā sūtība. Saprāts vairs nav tas rotaļīgais un bezmērķīgi tukšais nekā veidotājs; tas man piešķirts dižam mērķim. Ta_ attīstīšana šī mērķa sasniegšanai ir uzticēta man; ta_ ir manās rokās, un no manām rokām to pieprasīs. — Ta ir manās rokās. Es nepastarpināti zinu — unmana ticība paliek pie šī manas apziņas izteikuma bez tālākas prātošanas —, es zinu, ka neesmu spiests savam domam ļaut akli un bezmērķīgi plivināties apkārt, bet kaes spēju patvaļīgi modināt un virzīt savu uzmanību, novērst to no šī priekšmeta un piesaistīt kādam citam; zinu, ka tikai no manis atkarīgs nepārtraukt šī priekšmeta pētīšanu, kamēr neesmu to pilnīgi izzinājis un kamēr manī nav izveidojusies pilnīga pārliecība par to; zinu, ka ta nav nedz akla nepieciešamība, kas man uzspiež noteiktu domāšanas sistēmu, nedz arī tukša nejaušība, kas rotaļājas ar manu domāšanu, bet ganka es pats esmu tas, kurš domāsim ka es varu apdomāt to, ko es gribu apdomāt. Tādejādi tieši pārdomu ceļā esmu atklājis vēl kaut ko vairāk; esmu atklājis, ka vienīgi es pats caur sevi pašu radu visu savu domāšanas veidu un noteikto uzskatu, jo tikai no manis ir atkarīgs, vai ar prātošanu laupīt sev jebkuru patiesības izpratni vai arī nodoties tai ar ticīgu paklausību. Viss mans domāšanas veids un attīstības līmenis, kādu iegūst mans saprāts, kā arī priekšmeti, uz kuriem es to vēršu, atkarīgs vienīgi no manis. Pareiza izpratne ir nopelns; manas izziņas spējas izkropļošana, neapdomība, izziņas spējas aptumšošana, maldi un neticība ir pārkāpums. . . _ v Ir tikai viens punkts, uz kuru man neatlaidīgi javers visas manas pārdomas: kas man jādara un kā lai es vismērķtiecīgāk izpildu šo uzdevumu? Visai manai domāšanai jāattiecas uz manu darbību; domāšana jāuzskata par kaut arī attālu, tomēr līdzekli šī mērķa sasniegšanai; citādi tā ir tukša, bezmērķīga rotaļa, spēka un laika izšķiešana un ceļas spējas, kas man dota pavisam citam nolūkam, izkropļošana.

Es drīkstu cerēt, es drīkstu sev droši apsolīt, ka ar panākumiem nodošos šīm pārdomām. Daba, kurā man jādarbojas, nav svešs, nerēķinoties ar mani radīts veidojums, kurā es nekad nespētu iedziļināties. To ir veidojuši manis paša domāšanas likumi un tai taču jābūt saskaņā ar šiem likumiem; tai visnotaļ jābūt man caurredzamai un izzināmai, un izprotamai — līdz pat savai dziļākajai būtībai. Visur tā izsaka vienīgi manis paša attiecības un sakarus ar mani pašu, un tikpat droši, kā es varu cerēt izzināt pats sevi, tikpat droši es drīkstu sev apsolīt izpētīt dabu. Ja vien es meklēšu to, kas man jāmeklē, tad atradīšu; ja vien jautāšu, kas man jautājams, tad saņemšu atbildi.

I

Tā mana iekšējā balss, kurai es ticu un kuras dēļ es ticu visam pārējam, kam ticu, man liek ne tikai darboties vispār: tas nav iespējams. Visus šos vispārīgos izteikumus veido vienīgi mana patvaļīgā uzmanība un pārdomas par vairākiem faktiem, taču paši tie nekad neizsaka nekādus faktus. Tā — šī mana sirdsapziņas balss — ikvienā atsevišķā manas esamības stāvoklī man nosaka, kas man tajā noteikti jādara, no kā man tajā jāizvairās; tā mani pavada (ja vien es tajā uzmanīgi ieklausos) visos manas dzīves notikumos un nekad man neliedz atalgojumu, kad man jārīkojas. Tā nepastarpināti pamato pārliecību un nepārvarami izrauj manu piekrišanu; pret to cīnīties nav iespējams.

Ieklausīties tajā, godīgi un nepiespiesti, bez bailēm un liekas gudrošanas tai pakļauties — tā ir mana vienīgā noteiksme, tas ir visas manas esamības mērķis. — Mana dzīve pārstāj būt tukša rotaļa bez patiesības un nozīmes. Kaut kam jānotiek vienkārši tādēļ, ka tam nu reiz ir jānotiek: tam, ko sirdsapziņa pieprasa tieši no manis — no manis, kurš nonāktu šajā stāvoklī; es eksistēju tādēļ, lai tas notiktu; man ir saprāts, lai to izzinātu; man ir spēks, lai to piepildītu.

Vienīgi caur šīm sirdsapziņas pavēlēm manos priekšstatos ienāk patiesība un realitāte. Es nevaru tām liegt savu uzmanību un nepakļauties tām, neatsakoties no savas sūtības. Tāpat es nevaru arī neticēt realitātei, ko šie priekšstati man atklāj, nenoliedzot savu sūtību. Vispār ir patiesība (un nav nepieciešama nekāda pārbaude un pamatojums), un jebkuras citas patiesības un noteiktības .galvenais patiesais princips un pamatojums ir tas, ka man tai balsij ir jāpaklausa. Tādējādi, pastāvot šādam domāšanas veidam, man kļūst patiess un noteikts viss, ko šādas paklausības iespēja pieņem par patiesu un noteiktu.

Man šķiet, ka telpā ir parādības, uz kurām es pārnesu sevis paša jēdzienu: es tās iedomājos kā sev līdzīgas būtnes. Spekulatīvā ceļā es taču uzzināju vai arī uzzināšu, ka šīs šķietamās saprātīgās būtnes ārpus manis nav nekas cits kā manis paša iztēles produkti, ka (saskaņā ar pierādāmiem manas domāšanas likumiem) es nu reiz esmu spiests sevis paša jēdzienu attēlot ārpus sevis paša un ka (saskaņā ar tiem pašiem likumiem) šo jēdzienu iespējams pārnest tikai uz zināmiem noteiktiem vērojumiem. Bet manas sirdsapziņas balss man uzsauc: «Lai kas šīs būtnes arī nebūtu pašas par sevi, tev tās jāuztver kā pašas par sevi pastāvošas, brīvas, patstāvīgas, no tevis pilnīgi neatkarīgas! Pieņem par zināmu, ka tās var sev izvirzīt mērķus gluži neatkarīgi no tevis un tikai pašas caur sevi; nekad netraucē šo mērķu īstenošanu, bet, gluži otrādi, — sekmē to, cik vien spēj! Cieni viņu brīvību: ar mīlestību attiecies pret viņu mērķiem tāpat kā pret savējiem!». — Tā man jārīkojas; uz šādu rīkošanos jāvēršas — uz šādu rīkošanos būs un nepieciešami būs jāvēršas visai manai domāšanai, ja vien es esmu apņēmies paklausīt savas sirdsapziņas balsij. Tātad tās būtnes es vienmēr aplūkošu kā pašas par sevi eksistējošas, neatkarīgi no manis esošas, mērķus izvirzošas un īstenojošas būtnes; šādā aspektā es tās citādi nevarēšu aplūkot, un iepriekšējā spekulācija manu acu priekšā izzudīs kā tukšs sapnis. — Es nupat sacīju: es tās iedomājos kā sev līdzīgas būtnes; tomēr, stingri ņemot, tā nav doma, caur ko tās man vispirms attēlojas kā tādas. Tā ir sirdsapziņas balss, pavēle: šeit ierobežo savu brīvību, šeit atzīsti un cieni svešus mērķus! — Lūk, tas ir tas, kas tikai tiek pārtulkots domas veidā: šeit noteikti un patiesi ir pati par sevi pastāvoša man līdzīga būtne. Lai tās aplūkotu citādi, manas sirdsapziņas balss man vispirms — dzīvē — jānoliedz, spekulācijā — jāignorē.

Manu acu priekšā, šķiet, ir arī citas parādības, kuras es neuzskatu vis par sev līdzīgām būtnēm, bet gan par

lietām, kam nepiemīt saprāts. Spekulācijai nesagādā nekādasA grūtības pierādīt, kā priekšstats par šādām lietām attīstās vienīgi no manas iztēles spējas un tās nepieciešamajiem darbības veidiem. Taču šīs pašas lietas es uztveru arī caur vajadzību un iekāri, un baudu. Ne jau caur jēdzienu, nē — caur izsalkumu un slāpēm un caur to remdēšanu kaut kas man kļūst par ēdienu un dzērienu. Jā, es esmu spiests ticēt tā realitātei, kas apdraud manu fizisko_ eksistenci vai arī viens pats spēj to uzturēt. Tam klāt nāk vēl sirdsapziņa, šo dabisko dziņu vienlaikus padarot svētu un ierobežojot to. Tev jāuztur, jāvingrina, jāstiprina pašam sevi un savu fizisko spēku, jo saprāta plānā ir ierēķināts arī šis spēks. Bet tu vari to uzturēt vienīgi ar mērķiecīgu, šo lietu iekšējiem likumiem piemērotu to lietošanu. Un bez tevis ir vēl daudzi citi tev līdzīgi, kuru spēks arī ir ierēķināts tāpat kā tavējais un ko iespējams uzturēt vienīgi tādā pašā veidā kā tavējo. Ļauj viņiem izmantot savu daļu, tāpat kā tev ļauts izmantot savējo! Cieni to, kas pienākas viņiem, kā viņu īpašumu; rīkojies ar to, kas pienākas tev, mērķtiecīgi, kā ar savējo! — Tā man jārīkojas; atbilstoši šādam rīcības veidam man jādomā. Tātad esmu spiests šīs lietas uzskatīt par tādām, kas pakļautas pašas saviem, no manis neatkarīgiem, kaut gan man izzināmiem dabas likumiem; tātad es esmu spiests tām piedēvēt (tiesa gan — no manis neatkarīgu) eksistenci. Esmu spiests ticēt tādiem likumiem, par kuru uzdevumu kļūst to izpētīšana; un iepriekšējā tukšā spekulācija pazūd gluži kā migla, tiklīdz parādās sildošā saule.

īsi sakot, man vispār neeksistē tīra esamība, kas uz mani neattiektos un ko es vērotu tikai pašas vērošanas dēļ; man vispār eksistē tikai un vienīgi tas, kam ir kaut kāds sakars ar mani. Taču attiecībā uz mani viscaur iespējams tikai Viens sakars, un visi pārējie ir tikai paveidi šim sakaram: manai noteiksmei rīkoties tikumīgi. Mana pasaule ir manu pienākumu objekts un sfēra un absolūti nekas cits; cita pasaule vai manas pasaules citas īpašības man neeksistē; visas manas spējas un visas galīgā spējas nepietiek kādas citas pasaules aptveršanai. Viss, kas man eksistē, man uzspiež savu eksistenci un realitāti vienīgi caur šo sakaru, un vienīgi caur šo sakaru es to uztveru — un jebkādas citas eksistences uztveršanai man absolūti trūkst orgāna.

Uz jautājumu: «Vai tad tiešām eksistē tāda pasaule,

kādu es to iedomājos?» — es nevaru atbildēt neko pamatotu, neko pilnīgi neapšaubāmu, izņemot šo: «Man noteikti un patiesi ir šie noteiktie pienākumi, kas man atklājas kā pienākumi pret tādiem un tādos objektos, šie noteiktie pienākumi, ko es nespēju iedomāties citādi un ko es nespēju izpildīt citādi kā vien tādā pasaulē, kādu es iedomājos.» — Pat tam, kurš nekad nebūtu domājis pats par savu morālo sūtību (ja vien tāds būtu iespējams) vai kurš par to vispār būtu domājis, bet bez vismazākā nodoma to jebkad kaut nenoteiktā nākotnē izpildīt, — pat tam viņa jutekliskā pasaule un viņa ticība tās realitātei nerodas citādi kā vien no sava morāliskās pasaules jēdziena. Ja viņš to arī neaptver caur domu par saviem pienākumiem, tad viņš to katrā ziņā tomēr aptver caur prasību pēc savām tiesībām. Ko viņš varbūt nekad neatrod pats sevī, to viņš taču noteikti attiecībā pret sevi atrod citos: ka tie izturēsies pret viņu nosvērti un apdomīgi, un mērķtiecīgi, nevis kā pret nesaprātīgu lietu, bet gan kā pret brīvu un patstāvīgu būtni; un tādējādi arī viņš tomēr ir spiests tos uzskatīt par saprātīgiem un brīviem, un patstāvīgiem, un no primitīva dabas spēka neatkarīgiem, lai viņi tikai varētu izpildīt šo prasību. Ja apkārtējo objektu lietošanā un baudīšanā viņš sev nekad arī neizvirza nekādu citu mērķi kā vien to baudīšanu, tad vismaz šo baudīšanu viņš taču pieprasa kā savas tiesības, kurās pārējie viņu nedrīkst traucēt; un tātad arī bezsaprāta juteklisko pasauli viņš aptver caur morālu jēdzienu. Šīm prasībām pēc sava saprātīguma un patstāvības, un saglabāšanas cienīšanas nevar atteikt neviens, kurš dzīvo apzināti; un ar šīm prasībām (vismaz viņa dvēselē) apvienojas nopietnība un atteikšanās no šaubām, un ticība realitātei, ja vien tā neapvienojas ar morāla likuma atzīšanu viņā. — Tikai pamēģini aizskart to, kurš noliedz pats savu tikumisko aicinājumu un tavu eksistenci, un ķermeniskas pasaules eksistenci vienīgi tādēļ, lai izmēģinātu, ko iespēj spekulācija, — tikai aizskar viņu pa īstam, tikai ievies viņa principus dzīvē un rīkojies tā, it kā viņa vai nu nemaz nebūtu, vai arī viņš būtu rupjas masas gabals, — un viņš drīz vien aizmirsīs jokus un nopietni sadusmosies uz tevi, nopietni aizliegs tev ar viņu tā apieties, apgalvos, ka pret viņu tev tā nedz vajag, nedz drīkst izturēties; tādējādi viņš ar savu rīcību atzītu, ka tomēr tu spēj uz viņu iedarboties, ka viņš ir un tu esi un ka pastāv medijs savai iedarbībai uz viņu, un ka tev pret viņu ir vismaz pienākumi.

Tātad nevis kaut kādu ārpus mums esošu iedomātu lietu iedarbība, kuras taču mums un kurām taču mēs eksistējam tiktai, ciktāl mēs par tām jau zinām, nedz ari tukša veidošana caur mūsu iztēli un mūsu domāšanu, kuru produkti taču tiešam parādītos kā tādi produkti, kurā tukši teli, — nevis tie, bet gan nepieciešamā ticība mūsu brīvībai un spēkam, mūsu reālai darbībai un noteiktiem cilvēka darbības likumiem ir tā, kas pamato jebkādu ārpus mums eksistējošas realitātes apziņu — apziņu, kas pati ir tikai ticība, jo balstās IUZ ticību, taču tā ir' no apziņas nepieciešami izrietoša ticība. Mēs esam spiesti pieņemt, ka mes vispār darbojamies un ka mums jādarbojas noteikta veida; mēs esamspiesti pieņemt zināmu šis darbības sfēru: šī sfēra ir reāli un patiesi eksistējošā pasaule — tāda, kādu mēs to atrodam; un otrādi — šī pasaule nav absolūti nekas cits kā šī sfēra un nekādi neiziet ārpus tas. No nepieciešamības darboties iziet reālās pasaules apzināšanās, nevis otrādi: no pasaules apzināšanās — nepieciešamība darboties; nepieciešamība, nevis apzināšanas ir primārais, apzināšanās ir atvasinātais. Mēs nevis rīkojamies tādēļ, ka izzinām, bet gan izzinām tādēļ, ka mūsu noteiksme ir rīkoties; praktiskais prāts ir jebkāda prāta sakne. Saprātīgo būtņu darbības likumi ir nepastarpināti zināmi; viņu pasaule ir zināma vienīgi tādēļ, ka tie ir zināmi. Mēs nevaram atteikties no šiem likumiem, lai pasaule un kopā ar to arī mēs paši nenogrimtu absolūtā tukšumā; mēs paceļamies no šī tukšuma un noturamies virs šī tukšuma vienīgi ar savu morāliskumu.

II

Man vienkārši kaut kas jādara, lai tas notiktu; kaut kas nav jādara, lai tas izpaliktu. — Bet vai es varu darboties, ja man acu priekšā nav nekāda mērķa, izņemot pašu darbošanos; ja nevēršu savus nodomus uz Kaut Ko, kas tikai caur manu darbošanos un vienīgi caur to var kļūt un kam jākļūst iespējamam? Vai es varu gribēt, negribot Kaut Ko? — Nekad! Tas būtu pilnīgā pretrunā mana gara dabai. Ar katru darbību manā domāšanā nepastarpināti un saskaņā ar tīriem domāšanas likumiem saistās kāda nākotnes esamība — stāvoklis, pret kuru darbība attiecas kā darbīgais pret padarīto.

Tikai — šis manas darbības mērķis man nedrīkst būt izvirzīts pats par sevi, it kā caur dabisku nepieciešamību;, un darbības veids nedrīkst tikt noteikts tikai vēlāk saskaņā ar šo mērķi. Mērķim man nav jābūt tādēļ, ka tas man nu reiz ir, un pēc tam būtu jādomā, kā man jādarbojas, lai sasniegtu šo mērķi; manai darbībai nav vis jābūt atkarīgai no mērķa, bet gan man jādarbojas zināmā veidā vienkārši tādēļ, ka tas man nu reiz ir jādara; tas ir pirmkārt. No šī darbības veida kaut kas iznāk, — saka mana iekšējā balss. Šis Kaut Kas man nu nepieciešami kļūst par mērķi, jo man ir jāizpilda darbība, kas ir līdzeklis tā un tikai tā sasniegšanai. Es gribu, lai kaut kas kļūtu reāls, jo man jādarbojas tā, lai tas kļūtu reāls, — tāpat kā es esmu izsalcis nevis tādēļ, ka man ir ēdiens, bet gan kaut kas man kļūst par ēdienu tādēļ, ka es esmu izsalcis; gluži tāpat — es rīkojos tā, kā es rīkojos, nevis tādēļ, ka kaut kas man ir mērķis, bet gan kaut kas man kļūst par mērķi tādēļ, ka man tā ir jārīkojas. Sākumā man acu priekšā nav tā punkta, uz kuru es gribu novilkt savu līniju un kurš ar savu stāvokli noteiktu līnijas virzienu un leņķi, ko tā veidos; gluži otrādi: es vienkārši velku savu līniju vajadzīgajā leņķī, un līdz ar to tiek noteikti punkti, caur kuru tai jāiet. Mērķis nenoteic pavēles saturu, bet otrādi — nepastarpināti dotais pavēles saturs noteic mērķi.

Es apgalvoju, ka tieši pavēle darboties pati par sevf man izvirza mērķi; tieši šī pavēle, kas mani spiež domāta ka man jārīkojas tā, spiež mani ticēt, ka no šīs darbošanās kaut kas iznāks; mana. gara acīm tā paver skatu uz citu pasauli, kas katrā ziņā ir pasaule, stāvoklis, nevis darbība — taču citāda un labāka pasaule neka tā, kas eksistē manai jutekliskajai acij; šīs pavēles dēļ es tiecos uz šo labāko pasauli, aptveru to un ilgojos pēc tās ar visām manām dziņām, dzīvoju tikai tajā un apmierinos tikai ar to. Sī pavēle pati par sevi man garantē mērķa drošu sasniegšanu. Tie paši uzskati, ar kuriem es visu savu domāšanu un dzīvi pievēršu un piesaistu šai pavēlei un bez tās neredzu neko citu, reize nes sev līdzi nesatricināmu pārliecību, ka apsolītais mērķis ir patiess un drošs, un atceļ iespēju pretējo kaut vai iedomāties. Paklausot tai, es reizē dzīvoju arī tās mērķa vērošana, dzīvoju labākajā pasaulē, ko tas man apsola.

Arī jau vienkārši vērojot pasauli, kāda tā ir, nemaz nerunājot par pavēli, es sevī jūtu vēlēšanos, ilgas — nē, nevis tikai ilgas — absolūtu prasību pēc labākas pasaules. Es uzmetu skatienu pašreizējām cilvēku attiecībām un viņu attiecībām ar dabu, viņu spēka vājumam, viņu alku un kaislību spēkam. Manī nepārvarami atbalsojas: nav iespējams, ka tā tam jāpaliek; visam jākļūst citādam un labākam!

Pašreizējo cilvēces stāvokli es vispār nevaru iedomāties kā tādu, kas varētu saglabāties; es nevaru to vispār iedomāties kā cilvēces pilnīgu un augstāko sūtību. Tad viss būtu sapnis un māņi un nebūtu vērts pūlēties dzīvot un piedalīties šajā spēlē, kas arvien atkārtojas, kam nav nekāda mērķa un nekādas jēgas. Tikai tad, ja es šo stāvokli drīkstu uzskatīt par līdzekli labāka stāvokļa sasniegšanai, par pārejas punktu uz kādu augstāku un pilnīgāku, — tikai tad tas manās acīs iegūst kādu vērtību; nevis paša šī stāvokļa dēļ, bet gan kāda labāka dēļ, ko tas sagatavo, es to spēju paciest, cienīt un ar prieku taja veikt to, kas man veicams. Pašreizējā stāvoklī mana daba nespēj nedz atrast sev vietu, nedz kaut acumirkli būt mierīga; pašreizējais stāvoklis to nepārvarami atgrūž; visa mana dzīve neapturami tiecas uz Nākošo un Labāko.

Es ēdu un dzeru, lai atkal varētu just izsalkumu un slāpes un ēst un dzert, līdz zem manām kājām pavērtos kaps un aprītu mani un es pats no zemes uzdīgtu jau ka barība? Es radu sev līdzīgas būtnes, lai arī tas varētu ēst un dzert, un nomirt, un atstāt pēc sevis sev līdzīgas būtnes, kas darīs to pašu, ko jau darīju es? Kam vajadzīgs šis loks, kas nemitīgi atgriežas pats sevī, — šī spēle, kas vienmēr sākas no jauna vienā un tajā paša veidā un kura viss top, lai aizietu, un aiziet, lai tikai atkal varētu tapt tāds, kāds jau bijis, — šis briesmonis, kas nemitīgi aprij pats sevi, lai atkal varētu sevi radīt, un rada sevi, lai atkal varētu sevi aprīt?

Tāda nekad nevar būt manas esamības un jebkādas esamības sūtība. Jābūt kaut kam tādam, kas ir, jo ir kļuvis, un kas tagad paliek un nekad vairs nevar kļūt, pec tam kad reiz ir kļuvis; un šim paliekošajam jārada sevi, pārejošajam mainoties, jāpastāv tajā, un laika viļņiem tas neskarts jānes tālāk.

Mūsu dzimums ar pūlēm vēl izkaro no pretojošās dabas sev iztiku un pastāvēšanu. Lielāka daļa cilvekuvisu mūžu vēl liec savu muguru grūtā darba, lai sagādātu pārtiku sev un mazākajai daļai, kas viņu vietā domā; nemirstīgi gari visas savas domas un tieksmes, un visus savus pūliņus ir spiesti vērst uz zemi, kas dod viņiem pārtiku. Vel bieži notiek, ka tad, kad strādnieks darbu ir beidzis un par savam pūlēm sagaida, ka turpinās pastāvēt viņš pats un viņa pūliņu rezultāts, nelabvēlīgi laika apstākļi vienā mirklī iznīcina to, ko viņš lēnām un apdomīgi gadiem ilgi gatavojis, un čaklo un rūpīgo vīru nepelnīti nolemj badam un postam; vel arvien pietiekami bieži gadās, ka plūdi viesuļveji, vulkāni izposta veselus apvidus un sajauc mežonīga nāves un posta haosā darbus, kas nes sapratīga gara zīmogu, reizē ar to radītājiem. Slimības vel aizrauj cilvēkus priekšlaicīgā kapā — vīriešus spēku pilnbrieda un bērnus, kuru eksistence paiet bez bailēm un sekām; sērgas vēl piemeklē ziedošas valstis, tos nedaudzos, kas tām izbēg, atstājot bāreņos un vientuļus, bez pierasta draugu atbalsta; tās dara visu, kas ir to varā, lai atdotu atpakaļ mūžamežiem zemi, ko cilvēka čaklums jau bija iekarojis savā īpašumā. — Tā ir; tā nedrīkst palikt uz visiem laikiem. Neviens darbs, kas nes saprāta zīmogu un veikts, lai paplašinātu saprāta varu, nevar būt vienkārši zudis laiku ritumā. Upuriem, kurus dabas neregulāra varmācība atņem saprātam, šī varmācība vismaz ir jānogurdina, jāpiesātina un jāsamierina. Nevar būt, ka spēkam, kas_ kaitējis, nepakļaujoties likumiem, arī turpmāk būtu jādarbojas tādā pašā veidā; nevar būt, ka tam lemts atjaunoties; kopš šī brīža tam uz mūžīgiem laikiem jāizlietojas Vienā izvirdumā. Visi tie rupjā spēka izvirdumi, kuru priekšā cilvēka vara izzūd nebūtībā, tie postošie orkāni, tās zemestrīces, tie vulkāni nevar būt nekas cits kā mežonīgās masas pēdējā pretošanās likumsakarīgi progresējošai, dzīvinošajai un mērķtiecīgajai attīstībai, kas šai masai tiek uzspiesta pretēji tās iekšējai dziņai, — nekas cits kā mūsu zemeslodes vēl tikai noslēdzošās veidošanās procesa pēdējie satricinošie vilcieni. Tai pretestībai pakāpeniski jāpavājinās un beidzot jāapsīkst, ja likumsakarīgā attīstībā nevar būt nekā tāda, kas atjaunotu tās spēku; tam veidošanās procesam galu galā jābeidzas un mums paredzētajam dzīvojamam namam jābūt gatavam. Dabai pakāpeniski jānonāk tādā stāvoklī, lai droši varētu rēķināties ar tās vienmērīgo gaitu un paļauties uz to un lai tās spēks būtu noteiktā attiecībā pret to varu, kurai lemts valdīt pār to, — pret cilvēka varu. — Ciktāl šī attiecība jau eksistē un dabas mērķtiecīgā attīstība jau ieguvusi lielu spēku, pašam cilvēka darbam (caur savu esamību vien un caur tā no sava radītāja nolūka neatkarīgajām iedarbībām) savukārt jāiejaucas dabā un jabuttajā par dzīvinošu principu. Iekoptām zemēm jāatdzīvina un jaatmaidzina kūtrā un naidīgā mūžīgo mežu, tuksnešu, purvu atmosfēra; plānveidīgai un daudzveidībai zemkopībai jāizplata ap sevi gaisos jauna dzīvības un auglības dziņa, un saulei jāraida savi visdzīvinošākie stari tajā atmosfērā, kurā elpo veselīga, čakla un prasmīga ļauta. — Sākotnēji nepieciešamības spaidu ietekmē pamodinātai, zinātnei vēlāk apdomīgāk un mierīgi jāietiecas nemainīgajos dabas likumos, jāpārredz visa šīs dabas vara tin jāiemācās aprēķināt tās iespējamos attīstības cejus; .zinātnei savos jēdzienos sev jārada jauna daba un cieši jāpieslienas dzīvajai un darbīgajai, un jāseko tai uz peldam. Un katra atziņa, ko prāts atkarojis dabai, jāsaglabā laiku ritumā, un tai jākļūst par pamatu jaunai atziņai mūsu dzimuma kopējā saprāta labā. Tādējādi dabai mums jākļūst arvien vairāk caurskatāmai un caurredzamai līdz pat tās visapslēptākajai būtībai, un apgaismotajam un prāta atklājumiem apbruņotajam cilvēka spēkam bez grūtībām pār to jāvalda un reiz iekarotais mierīgi jāpatur savā varā. Pakāpeniski nebūs nepieciešams lielāks mehāniskā darba patēriņš, nekā vajadzīgs cilvēka ķermeņa attīstīšanai, veidošanai un veselībai, un šis darbs vairs nebūs slogs, jo — saprātīgai būtnei nav lemts būt par nastu nesēju.

Taču nevis daba, bet gan pati brīvība izraisa visvairāk un visbriesmīgākās nekārtības mūsu dzimuma ietvaros; visnežēlīgākais cilvēka ienaidnieks ir cilvēks. Ar likumu nesaistītu mežoņu ordas vēl arvien klīst pa milzīgiem tuksnešiem; tās satiekas tuksnesī un vienotrai kļūst par svētku maltīti; vai arī — tur, kur kultūra mežonīgos barus ar likuma palīdzību beidzot apvienojusi tautās, šīs tautas uzbrūk vienotrai ar spēku, ko tām devusi apvienošanās un likums. Spītēdami grūtībām un trūkumam, pulki mierīgi klejo pa mežiem un laukiem; tie ierauga viens otru, un sev līdzīgo izskats kļūst par lozungu slepkavošanai. Apbruņotas ar augstāko, ko izgudrojis cilvēka prāts, kara flotes šķērso okeānu; caur vētrām un viļņiem cilvēki laužas, lai vientuļā, neapstrādājamā vietā uzmeklētu cilvēkus; viņi tos atrod un spītē elementu niknajai varai, lai paši ar savu roku tos iznīcinātu. Pat valstu iekšienē, kur cilvēkus vienlīdzībai, šķiet, apvienojis likums,

U16 godājamā Likuma vārdā vēl arvien lielākoties valda vardarbība un viltus; šeit karš tiek vests vēl neģēlīgāk, jo tas netiek pieteikts kā karš un vajātajam laupa pat apņēmību aizstāvēties pret netaisnīgu varu. Mazākas savienības skaļi priecājas par to nezināšanu, muļķību, netikumu un postu, kurā grimuši viņu līdzcilvēku lielākie pulki, tās skaidri izvirza par savu izdevīgāko mērķi tos turēt tādā stāvoklī un grūst vēl dziļāk, lai mūžīgi paturētu par vergiem un pazudinātu katru, kurš uzdrošinātos tos apgaismot un uzlabot. Vispār vēl nav iespējams izstrādāt kaut kādas uzlabošanas projektu, kas nepamodinātu no miega veselu pulku visdažādāko egoistisko mērķu un neizaicinātu tos uz karu; kas neapvienotu vienprātīgai cīņai pret sevi visdažādākos un pretrunīgākos domāšanas veidus. Labais vienmēr ir vājākais, jo tas ir vienkāršs un to var mīlēt tikai paša labā dēļ; ļaunums pievelk katru atsevišķi ar solījumu, kas viņam ir visvilinošākais, un tie, kas maldās un nemitīgi cīnās savā starpā, noslēdz pamieru, tiklīdz parādās labais, lai ietu pret to ar savu apvienoto postošo spēku. Tomēr — viņu pretestība nemaz nav nepieciešama, jo paši labie vēl arvien apkaro viens otru aiz pārpratuma un maldiem, neuzticības un slepenas patmīlības dēļ — bieži vien jo spēcīgāk, jo nopietnāk katrs no savas puses tiecas panākt to, ko uzskata par vislabāko; un savstarpējā cīņā paši izšķiež to spēku, kas pat vienots tikko spētu stāties pretim ļaunumam. Tad nu viens nopeļ otru, ka tas ar vētrainu nepacietību visur pārsteidzoties un nespējot nogaidīt, līdz tiktu pienācīgi sagatavoti labā panākumi; tai pašā laikā otrs vaino pirmo, ka tas vilcināšanās un gļēvuma dēļ neko negribot darīt un pretēji savai labākajai pārliecībai visu gribot atstāt tā, kā ir, un ka darbības stunda tam droši vien nekad nepienākšot: un tikai Visuzinošais varētu pateikt, vai kādam no tiem un kuram tieši šajā strīdā ir taisnība. Tad nu gandrīz katrs uzskata par vissvarīgāko un visizdevīgāko to nodarbes veidu, kura nepieciešamība tieši viņam vislabāk izprotama un kura piekopšanā viņš ieguvis vislielāko meistarību — par punktu, no kura esot jāiziet jebkuriem citiem uzlabojumiem; viņš aicina visus labos apvienot ar viņu savus spēkus un pakļaut viņam tos viņa mērķa sasniegšanai un uzskata par labā nodevību to, ja viņi atsakās to darīt; tajā pašā laikā citi no savas puses izvirza viņam tādas pašas prasības un apsūdz viņu tādā pašā nodevībā, ja viņš atsakās. Tādējādi šķiet, ka visi labie nodomi cilvēkos izzūd tukšos centienos, kas neatstāj aiz sevis nekādas savas eksistences pēdas; bet pa to laiku viss notiek tik labi vai tik slikti, kā saskaņā ar aklo dabas mehānismu var notikt ari bez šiem centieniem un kā turpināsies mūžīgi.

Turpināsies mūžīgi? Nekad; ja vien visa cilvēciska eksistence nav bezmērķīga un neko nenozīmējoša spēle. — Nevar būt, ka tām mežonīgajām ciltīm vienmēr jāpaliek mežonīgām: neviena paaudze nevar būt radīta ar visām pilnīgas cilvēces dotībām — paaudze, kurai būtu lemts šis dotības nekad neattīstīt un nekad nebūt nekam vairāk kā tas, kam pilnīgi pietiktu ar augstāk organizēta dzīvnieka dabu. Tiem mežoņiem ir lemts but par ciltstēviem spēcīgām, izglītotām un cienījamam paaudzēm; citādi nebūtu iespējams iedomāties nekādu viņu eksistences mērķi, nedz izprast šīs eksistences iespēju sapratīgi iekārtotā pasaulē. Mežonīgas ciltis iespējams kultivēt, jo tā jau ir noticis, un viskultivētākās Jaunās Pasaules tautas pašas ir cēlušās no mežoņiem. Vai nu izglītība dabiski attīstīsies tieši no cilvēku sabiedrības, vai arī, pat ja tai būtu jānāk no ārienes mācību vaiparaugaveida un visas cilvēciskās kultūras pirmavots būtu meklējams pārcilvēciskā atklāsmē, — tādā pašā ceļā, kādā kādreizējie mežoņi beidzot ir nonākuši pie kultūras, — bet pakāpeniski to iegūs arī mūsdienu mežoņi. Protams, viņi izies caur tām pašām pirmatnējās, tikai_ jutekliskas kultūras briesmām un trūkumiem, kas mūsdienas nospiež izglītotas tautas; bet līdz ar to viņi tomēr stāsies savienība ar cilvēces lielāko daļu un kļūs spējīgi piedalīties tas turpmākajā progresā. —

Mūsu dzimuma sūtība ir sakļauties vienota, visas savas daļās sevi viscaur zinošā un itin visur vienādi izglītota ķermenī. Daba un pat cilvēku kaislības un netikumi jau no paša sākuma ir virzījuši pretim šim mērķim; jau veikta liela daļa ceļa, kas ved uz to, un var droši rēķināties ar to, ka šis mērķis, tālāka kopīga progresa priekšnoteikums, savā laikā tiks sasniegts. Nejautāsim taču vēsturei, vai cilvēki kopumā kļuvuši tīri tikumiskāki! Viņi ir izauguši ilgstošai, aptverošai, varenai patvaļai; bet viņu stāvoklis gandrīz vai padarīja par nepieciešamību to, ka šo patvaļu viņi lietoja gandrīz vienīgi uz ļaunu. Tāpat arī nejautāsim tai, vai nedaudzos atsevišķos punktos sakopota senās pasaules estētiskā izglītība un saprāta kultūra nav pārspējusi jaunās pasaules līmeni! Varētu gadīties, ka mēs saņemtu apkaunojošu atbildi un ka šajā ziņā cilvēku dzimums ar savu vecumu šķistu nevis pavirzījies uz priekšu, bet gan gājis atpakaļ. Taču pajautāsim tai, šai vēsturei, kādā laika punktā reāla izglītība bijusi visvairāk izplatīta un sadalīta starp atsevišķiem cilvēkiem; un, bez šaubām, mēs atradīsim, ka kopš vēstures pirmsākumiem līdz pat mūsu dienam nedaudzie kultūras gaišie punkti izplatījušies, izejot no tas centra, un aptvēruši vienu indivīdu pēc otra un vienu tautu pēc otras un ka šī izglītības tālāka izplatīšanas turpinās mūsu acu priekšā. — Un tas bija cilvēces pirmais mērķis tās bezgalīgajā ceļā. Pirms tas ir sasniegts, pirms katra laikmeta reālā izglītība sadalīta pa visu apdzīvoto zemeslodi un mūsu dzimums ir spējīgs uz visneierobežotakajiem savstarpējiem sakariem, vienai nācijai jāpagaida otra, vienai pasaules daļai — otra kopēja ceļa un katrai jāupurē vispārējai savienībai, vienīgi kuras labad tas pašas pastāv, savas šķietamās stagnācijas vai regresa gadsimti. Pēc tam kad būs sasniegts šis pirmais mērķis, pēc tam kad viss noderīgais, kas atrasts viena pasaules malā, tūlīt būs zināms un paziņots visiem, tad nepārtraukti, bez apstāšanās un regresa, kopējiem spēkiem un Vienā solī cilvēce pacelsies līdz tādai izglītībai, par kādu mums trūkst pat priekšstata.

Tajās īpatnējas savienības, ko radījusi nesaprātīgā nejaušība un ko sauc par valstīm, — pēc tam kad tās kādu laiku mierīgi pastāvējušas, pret vēl jauno apspiešanu sacēlusies pretestība pavājinājusies un aprimusi dažādo spēku rūgšana — ļaunprātība, pateicoties savas pastāvēšanas ilgumam un vispārējai iecietībai, iegūst savā ziņā stingru formu; un valdošajiem slāņiem, neapstrīdami baudot savas iekarotas privilēģijas, neatliek nekas cits ko darīt, ka tas paplašināt un arī šai paplašināšanai piešķirt to pašu stingro formu. Savas negausības dzīti, viņi tās paplašinās no paaudzes uz paaudzi un nekad neteiks: «Šeit ir diezgan,» — līdz apspiešana beidzot būs sasniegusi visaugstāko pakāpi un kļuvusi pilnīgi nepanesama un apspiestajiem izmisums būs atdevis atpakaļ to spēku, ko viņiem nevarēja dot viņu jau pirms gadsimtiem iznīcināta drosme. Tad viņi savā vidū ilgāk vairs necietīs nevienu, kam nepietiek būt un palikt vienlīdzīgam ar visiem. Lai aizsargātos pret savstarpēju vardarbību un jaunu apspiešanu, viņi visi sev savstarpēji uzliks vienādas saistības. Viņu norunas, kurās katrs nolemj pats par sevi to, ko viņš nolemj, nevis par kādu padoto, kura ciešanas viņam pašam nekad nesāpēs un kura liktenis viņu pašu nekad nepiemeklēs, — šis norunas, saskaņā ar kurām neviens nevar cerēt, ka tieši viņš būs tas, kurš darīs atļauto netaisnību, bet gan katram jābaidās, ka viņš to cietis, — šis norunas, kas vienīgās pelna likumdošanas nosaukumu, kas ir pavisam kas cits nekā apvienojušos kungu rīkojumi neskaitāmajiem viņu vergu bariem, — šis norunas nepieciešami būs, taisnīgas un nodibinās īstu valsti, kurā rūpes par savu drošību katru atsevišķu indivīdu nepārvarami piespiedis saudzēt bez izņēmuma visu parejo drošību, jo saskaņā ar rad!to_ iekārtu katrs kaitējums, ko viņš grib nodarīt citam, netrāpa vis citu, bet neizbēgami vēršas pret viņu pašu.

Reizē ar šis vienīgās īstās valsts, ši iekšēja miera stingrā pamatojuma nodibināšanu ir novērsta ari ārēja kara iespēja, vismaz ar īstām valstīm. Jau pati sava labuma dēļ, jau tādēļ vien, lai savā pilsoni neradītu nekādu domu par netaisnību, laupīšanu un vardarbību un neatstātu viņam nekādu citu iespēju gūt peļņu kā vien ar čaklumu un strādīgumu likuma norādītajā sfērā, katrai valstij kaimiņu valsts pilsoņa aizskaršana jāaizliedz tikpat stingri, jāaizkavē tik rūpīgi, jāliek atlīdzināt tik precīzi un jāsoda tik bargi, it kā tā būtu izdarīta pret pašas līdzpilsoni. Šis likums par kaimiņu drošību ir nepieciešams katras tādas valsts likums, kas nav laupītāju valsts. Un ar to tad ir pilnīgi atcelta ikvienas valsts jebkuras taisnīgas sūdzības iespēja pret citu valsti un ikviens nepieciešamas aizsardzības gadījums starp tautām. Nepastāv nepieciešamas un ilgstošas tiešas valstu kā tādu savstarpējas attiecības, par kurām tām varētu izraisīties strīdi; parasti pastāv tikai atsevišķu vienas valsts pilsoņu attiecības ar atsevišķiem citas valsts pilsoņiem; valsts varētutikt aizskarta tikai kāda sava pilsoņa personā, bet šis pārkāpums tūlīt tiek atmaksāts un aizskartā valsts tādējādi apmierināta. — Starp tādām valstīm nav nekādu rangu, ko varētu apvainot, nekādas godkāres, ko varētu aizskart; iejaukties svešas valsts iekšējās _lietas_ nav pilnvarots neviens ierēdnis, viņu nevar arī iekārdināt to darīt, jo viņam no tādas ietekmes nevarētu rasties itin nekāds personisks labums. Ka vesela nācija varētu nolemt laupījuma dēļ uzbrukt ar karu kaimiņu zemei, nav iespējams, jo valstī, kurā visi ir vienlīdzīgi, laupījums nevar kļūt nedaudzu ieguvums, bet būtu jāsadala vienlīdzīgi starp visiem, taču šī vienam pienākošās daļa viņam neatsvērtu kara grūtības. Tikai tur, kur guvums nonāk nedaudzu apspiedēju rokas, bet zaudējumi, grūtības, izdevumi iekrīt neskaitāmās vergu armijas daļa, ir iespējams un saprotams laupīšanas karš. — Ne jau no sev līdzīgām šīm valstīm būtu jābaidās kara; vienīgi no mežoņiem un barbariem, ko uz laupīšanu mudinājusi neprasme iegūt bagātības darbā, vai no vergu tautām, kuras kungi izdzinuši pēc laupījuma, no kura tās pašas nekad nekā nesaņemtu. Par pirmajiem, bez šaubām, jau ikviena valsts ir'spēcīgāka, pateicoties kultūras sasniegumiem; apvienot spēkus cīņai pret pēdējām prasa visu kopējās intereses. Neviena brīva, sapratīga valsts nevar sev blakus paciest tādas valsts iekārtas, kuru kungi gūst sev labumu, paverdzinot kaimiņu tautas, un kuras tādēļ jau ar savu pastāvēšanu vien nemitīgi apdraud kaimiņu mieru; rūpes par savu drošību piespiež visas brīvās valstis arī ap sevi visu pārvērst brīvas valstīs un tādejādi pašām savas labklājības vārdā izplatīt kultūras valstību pār mežoņiem un brīvības valstību pār vergu tautām ap sevi. Drīz vien tādā veidā izglītotas vai atbrīvotas tautas ar saviem vēl barbariskajiem vai paverdzinātajiem kaimiņiem nokļūs tādā pašā stāvokli, kāda agrāk brīvās vēl nesen bija ar tām, un būs spiestas darīt to pašuviņu labā, kas tikko ar pašām bija noticis: un tādā veidā, pēc tam kad radušās tikai dažas patiesi brīvas valstis, kultūras un brīvības zona un līdz ar to arī vispārēja miera zona pakāpeniski apņems visu zemeslodi.

Tādējādi no likumīgas iekārtas nodibināšanas vienā valstī un miera nostiprināšanas starp atsevišķām valstīm nepieciešami izriet likumība tautu savstarpējās ārējās attiecībās un vispārējs miers starp valstīm. Bet likumīgas iekārtas nodibināšanās vienas valsts ietvaros un pirmās tautas atbrīvošanās, kas tad kļūst patiesi brīva, nepieciešami izriet no arvien pieaugošā valdošo šķiru spiediena uz pakļautajām tik ilgi, līdz tas kļūst nepanesams, — tas ir progress, ko ļoti mierīgi var sagaidīt no valdošo šķiru kaislībām un apmātības, pat ja tās tiek brīdinātas.

Šajā vienīgi patiesajā valstī jebkāds kārdinājums darīt ļaunu, ja, pat iespēja saprātīgi izšķirties par ļaunu rīcību, vispār būs pilnīgi izslēgts, un vērst savu gribu uz labu cilvēkam_ šķitīs tik dabiski, cik dabiski tas vien var būt.

Nav tāda cilvēka, kurš mīlētu ļaunu tādēļ, ka viņš ir ļauns; viņš tajā mīl tikai priekšrocības un baudas, ko tas viņam sola un ko cilvēces pašreizējā attīstības stadijā, tas viņam lielākoties tiešām arī sniedz. Kamēr turpināsies tāds stāvoklis, kamēr netikums tiek atalgots, diezin vai var cerēt uz cilvēku radikālu uzlabošanu kopumā. Bet tādā pilsoniskā iekārtā, kādai tai jābūt, kādu to prasa saprāts, kādu to viegli apraksta domātājs, lai gan līdz šim nekur to neatrod, un kāda tā nepieciešami izveidosies pirmajā tautā, kas patiesi atbrīvosies, — tādā iekārtā ļaunais neuzrāda nekādas priekšrocības, bet drīzāk gan visdrošākos zaudējumus, un jau pati patmīlība apspiež patmīlības novirzīšanos uz netaisniem darbiem. Pateicoties nemaldīgiem iestādījumiem, jebkāda_ labuma gūšana un cita apspiešana, jebkāda iedzīvošanās uz tā rēķina tāda valstī ir ne vien neapšaubāmi veltīga un visas pulēs izradās bijušas neauglīgas, bet arī vēršas pret to iniciatoru, un viņu pašu neizbēgami piemeklē tas ļaunums, ko viņš gribēja nodarīt citam. Savas valsts robežas, ārpus savas valsts, visā zemes virsū viņš nesastaps nevienu, kam nesodīti varētu nodarīt pāri. Taču nav gaidāms, ka par ļaunu kāds izšķirtos tādēļ vien, lai izšķirtos par ļaunu, neraugoties uz to, ka viņš to nekad nespēs izpildīt un ka no tā neiznāks nekas cits kā vien zaudējums pašam. Brīvības izmantošana ļaunam mērķim ir atcelta: cilvēkam jāizšķiras vai nu pilnīgi atteikties no šīs savas brīvības un pacietīgi kļūt par cietēju ritenīti lielajā kopuma mašīnā, vai arī vērst šo brīvību uz labu. Un tādejādi šādi sagatavotā augsnē viegli zels labais. Pēc tam kad nekādi egoistiski mērķi vairs nespēs šķirt cilvēkus un iznīcināt viņu spēkus pašu savstarpējā cīņā, viņiem neatliks nekas cits kā vērst savu apvienoto spēku pret vienīgo kopējo pretinieku, kas viņiem vēl palicis, — pretrunīgo, neizkopto dabu; viņus vairs nešķirs privāti mērķi, un viņi nepieciešami saliedēsies vienotam, kopējam mērķim, un radīsies ķermenis, ko itin visur dzīvinās viens un tas pats gars un viena un tā pati mīlestība. Tagad katrs atsevišķam loceklim nodarītais zaudējums, vairs nevarēdams būt ieguvums kādam citam, ir zaudējums visam ķermenim un katram atsevišķam tā loceklim un katra loceklī ir jūtams ar vienādām sāpēm, un tiek aizstāts ar vienādu enerģiju; katru soli uz priekšu, ko izdarījis viens cilvēks, ir izdarījusi visa cilvēciskā daba. Šeit, kur jau iekārta ir iznīcinājusi personu sīko, šauro Es, ikviens patiesi mīl jebkuru citu kā sevi pašu, kā tā lielā Es sastāvdaļu, kurš paliek vienīgais viņa mīlestības objekts, un arī viņš pats nav nekas vairāk kā vien atsevišķa tā sastāvdaļa, kurš var iegūt vai zaudēt tikai reizē ar veselo. Seit ir atcelta ļaunā cīņa pret labo, jo ļaunais vairs nevar parādīties, izzūd labo cilvēku savstarpējie strīdi — pat par labo, jo viņiem tagad ir viegli mīlēt labo patiesi paša labā, nevis sevis kā laba izraisītajā dēļ; tagad viņiem var būt svarīgs vairs tikai tas, lai labais notiktu, lai tiktu atrasta patiesība, lai tiktu izpildīts derīgais darbs, nevis tas, kurš to veic. Šeit ikviens vienmēr ir gatavs savu spēku pievienot cita spēkam un pakļaut to cita spēkam; kurš pēc visu atzinuma vislabāk izpildīs vislabāko, to visi atbalstīs un ar vienādu prieku izbaudīs izdošanos.

Tāds ir mūsu zemes dzīves mērķis, ko mums izvirza saprāts un kura nekļūdīgu sasniegšanu tas mums garantē; tas nav tāds mērķis pēc kura mums būtu tikai jātiecas, lai mūsu spēkus vingrinātu kaut kādā lielā pasākuma, bet no kura realitātes mums tomēr varbūt vajadzētu atteikties: tam jābūt, tam noteikti jābūt reālam, šim mērķim kaut kādā laikā jābūt sasniegtam; tas ir tikpat droši ka tas, ka pastāv sajūtu pasaule un saprātīgs dzimums laikā, kuram, izņemot šo mērķi, vispār nav domājams nekas nopietns un saprātīgs un kura eksistence kļūst saprotama tikai caur šo mērķi. Ja visai cilvēku dzīvei nav jāpārvēršas izrādē kādam Jaunam garam, kurš nabadziņiem iepotējis šo neizdzēšamo tiekšanos pēc neiznīcīgā, lai tikai uzjautrinātos par viņu nepārtraukto cenšanos pēc ta, kas no viņiem nepārtraukti bēg, par viņu ikreiz atkārtoto dzīšanos pēc tā, kas viņiem atkal nedosies rokās, par viņu nemitīgo riņķošanu par arvien atkārtojošos apli, un lai pasmietos par viņu nopietnību šajā bezgaumīgajā farsa, — ja gudrajam, kurš šo spēli drīz izpratīs un negribēs tajā spēlēt tālāk savu lomu, nav jāatsakās no dzīvības un brīdim, kad viņš pamostas saprātam, nav jākļūst viņam par nāves brīdi uz zemes, — tad tas mērķis ir jāsasniedz. Ak, tas ir sasniedzams dzīvē un caur dzīvi, jo saprāts man pavēl dzīvot; tas ir sasniedzams, jo — es esmu.

III

Bet, kad tas nu reiz būs sasniegts un cilvēce stāvēs pie mērķa, — ko tad tā darīs? Uz zemes nav par to augstāka stāvokļa; paaudze, kas to sasniegusi pirmā'' nevar darīt tālāk neko citu kā palikt tajā un to neatslābstoši saglabāt, mirt un atstāt pēcnācējus, kas darīs to pašu, ko jau viņi darījuši, un kas savukārt atstās pēcnācējus, kas darīs to pašu. Cilvēce tad mierīgi stāvētu savā ceļā; tādēļ tās mērķis uz zemes nevar būt tās augstākais mērķis. Šis zemes mērķis ir aptverams un sasniedzams, un galīgs. Ja mēs vienmēr domājam par iepriekšējām paaudzēm kā par līdzekli pēdējās, pilnīgās sasniegšanai, tad ar to mēs neizvairīsimies no nopietnā saprata uzdota jautājuma: kam tad atkal nepieciešama šī pēdējā? Pēc tam kad uz zemes pastāv kāda cilvēku paaudze, tai, protams, jāpiemīt nevis nesaprātīgai, bet gan sapratīgai esamībai un tai jākļūst par visu, par ko tāuz zemes var kļūt; bet kādēļ gan tai vispār būtu jāpastāv, šai cilvēku paaudzei, un kādēļ gan tā tikpat labi nepalika nebūtības klēpi? Nevis saprāts ir esamības dēļ, bet gan esamība ir saprāta dēļ. Esamība, kas caur sevi pašu neapmierina un neatrisina visus tā jautājumus, nekādā ziņā nevar būt patiesā esamība.

Un tad — vai gan tiešām sirdsapziņas balss, šis balss, par kuras izteikumiem es nedrīkstu prātot, bet kam man mēmi jāpaklausa, — vai tās diktētās darbības ari tiešam ir līdzekļi cilvēces zemes mērķa sasniegšanai? Ka es nevaru rīkoties citādi kā vien tos attiecināt uz šo mērķi un ka man ar tiem nedrīkst būt nekāds cits nolūks kā vien šis, nav apstrīdams; bet vai tad šis mans nolūks tiek vienmēr piepildīts? Vai nav nepieciešams nekas vairāk kā gribēt vislabāko, lai tas notiktu? Ak, vairums labo nodomu šai pasaulei pilnīgi zūd, un citi pat šķiet darbojamies pret to mērķi, kas, tos pieņemot, ticis izvirzīts. Turpretim ļoti bieži visnicināmākās cilvēku kaislības, viņu netikumi un viņu ļaundarības noved pie labākā drošāk nekā krietnā pūliņi, kurš nekad negrib darīt ļaunu, lai notā iznāktu labais; un šķiet, ka pasaules labums gluži neatkarīgi no visiem cilvēku tikumiem un netikumiem saskaņa ar saviem likumiem caur kādu neredzamu un nenosauktu spēku aug un zeļ, tāpat kā debess ķermeņi kustas pa tiem norādītajām trajektorijām neatkarīgi no visiem cilvēku pūliņiem, un ka šis spēks visus cilvēku nolūkus — labos un ļaunos — aizrauj līdzi pats savā augstākajā plāna un to, kas bijis pasākts citiem mērķiem, nepārvarami izmanto pats savam mērķim.

Ja tātad šis zemes mērķa sasniegšana ari varētu būt mūsu eksistences nolūks un saprātam pie tam neatliktu nekādi jautājumi, tad tas vismaz nebūtu mūsu, bet gan tā nezināma spēka mērķis. Nevienu acumirkli mēs nezinām, kas sekmē šī mērķa sasniegšanu; mums neatliktu nekas cits ka ar savu rīcību šim spēkam piegādāt kaut kādu materiālu, gluži vienalga — kādu, un ļaut, lai spēks to apstrādā atbilstoši savam mērķim. Par augstāko gudrību kļūtu: nerūpēties par lietām, kas uz mums neattiecas, dzīvot tā, kā kuro reizi iznāk, un rezultātu mierīgi atstāt tā spēka ziņa. Morālais likums mūsos kļūtu tukšs un nevajadzīgs un vispār neiederētos būtnē, kas neiespētu neko* vairāk un kam nebūtu nekādas augstākas sūtības. Lai dzīvotu saskaņā paši ar sevi, mums būtu jāatsakās paklausīt šī likuma balsij un tā mūsos jāapspiež kā ačgārna un muļķīga iedoma.

Nē, es neatteikšos tai paklausīt; tik tiešām kā es dzīvoju un esmu, es tai klausīšu vienkārši tādēļ, ka tā pavēL Sis lēmums lai ir Pirmais un Augstākais manā dvēselē — tas, pēc kā vadītos viss pārējais, bet kas pats nevadās ne no ka un ne no kā nav atkarīgs; tas lai ir manas garīgās dzīves centrālais princips.

Tomēr gluži bez jebkāda mērķa es kā saprātīga būtne, kam caur savu lēmumu vien jau tiek nosprausts mērķis, nevaru rīkoties. Ja man jābūt spējīgam atzīt par saprātīgu šo paklausību, ja tiešām manu būtību veidojošais saprāts, nevis kaut kāda paša izfantazēta vai no kaut kurienes pasviesta iedoma ir tas, kas man pavēl paklausīt, tad šai paklausībai taču ir jābūt kaut kādam rezultātam un tai kaut kam arī jākalpo. Tā acīmredzami nekalpo šīs pasaules mērķim; tātad ir jābūt kādai citai — ne šīszemes — pasaulei, kuras mērķim tā kalpo.

Apmātības migla nokrīt no manām acīm; es iegūstu jaunu orgānu, un tajā man atklājas jauna pasaule. Tā man atklājas vienīgi caur saprāta pavēli un manā garā pieslēdzas vienīgi tai. Es aptveru šo pasauli — sava jutekliskā vērojuma ierobežotam, man taču nenosaucamais šādi jānosauc —, es aptveru šo pasauli tikai mērķī un caur mērķi, kādam jāpiemīt manai paklausībai; šī pasaule vispār nav nekas cits kā pats nepieciešamais mērķis, ko mans saprāts pievieno pavēlei.

Un kā gan es varētu, atskaitot visu pārējo, ticēt, ka šis likums paredzēts sajūtu pasaulei un ka viss mērķis paklausībai, ko tas pieprasa, atrodas šajā pasaulē? Jo tas, kas šīs paklausības gadījumā vien ir svarīgi, tajā vispār nekam nav vajadzīgs, nekad nevar kļūt par cēloni, nedz arī tam var būt sekas. Sajūtu pasaulē, kas iziet materiālu cēloņu un iedarbību virkni, kurā tas, kas notiek, ir atkarīgs no tā, kas noticis pirms tam, nekad nav svarīgi, kā, ar kādiem nolūkiem un uzskatiem veikta darbība, bet gan tikai tas, kas šī darbība ir.

Ja viss mūsu eksistences mērķis būtu radīt uz zemes kādu mūsu dzimuma stāvokli, tad būtu vajadzīgs tikai nekļūdīgs mehānisms, kas nosacītu mūsu ārējo rīcību, un mums nebūtu nekādas nepieciešamības būt kaut kam vairāk par visai mašīnai labi piemērotiem ritenīšiem. Brīvība tad būtu ne vien lieka, bet pat pretrunā mērķim; labā griba būtu pilnīgi nevajadzīga. Pasaule butu iekārtota augstākā mērā nemākulīgi un ietu uz savu mērķi izšķērdīgi un pa apkārtceļiem. Kaut tu, varenais Pašauju Gars, labāk būtu mums atņēmis šo brīvību, kas tev tikai ar pūlēm un caur īpašu kārtību jāpielāgo_ saviem plāniem, un mūs vienkārši piespiedis rīkoties tā, kā mums butu jārīkojas tavu plānu piepildīšanai! Tad tu nokļūtu pie mērķa pa visīsāko ceļu, ka to tev var pateikt vissīkākais tavu pasauļu iedzīvotājs. — Taču es esmu brīvs; un tādēļ šāda cēloņu un iedarbību sakarība, kurā brīvība ir absolūti lieka un bezmērķīga, nevar izsmelt visu manu sūtību. Man jābūt brīvam; jo nevis mehāniski izraisīta rīcība, bet gan brīva brīvības noteiksme vienīgi pavēles un vispār nekāda cita mērķa labad — tā mums saka sirdsapziņas iekšējā balss —, vienīgi tā veido mūsu patieso vērtību. Saite, ar kuru mani saista likums, ir saite dzīviem gariem; ar nicinājumu likums atsakās valdīt par mirušu mehānismu un pievēršas vienīgi dzīvajam un patstāvīgajam. Šo paklausību tas pieprasa; šī paklausība nevar būt lieka.

Un līdz ar to man gaišāk atklājas mūžīga pasaule un tās kārtības pamatlikums skaidri nostājas mana gara acu priekšā. Tajā ir tikai un vienīgi griba, tā ir apslēpta visām mirstīgo acīm manas dvēseles dziļumos — pirmais loceklis seku ķēdē, kas vijas cauri visai neredzamajai garu valstībai, tāpat kā uz zemes darbība, noteikta materijas kustība, kļūst par pirmo locekli materiālā ķēdē, kas stiepjas cauri visai matērijas sistēmai. Griba ir darbīgais un dzīvais saprata pasaulē, tāpat kā kustība ir darbīgais un dzīvais sajutupasaulē. Es atrodos divu tieši pretēju pasauļu viduspunkta —redzamajā pasaulē,kurā izšķirošais ir darbība, neredzamajā un pilnīgi neaptveramajā pasaulē, kura izšķirošais ir griba; es esmu viens no pirmatnējiem spēkiem abām pasaulēm. Mana griba ir tas, kas aptver abas pasaules. Šī griba jau pati par sevi ir transcendentās pasaules sastāvdaļa; iekustinot to ar kādu lēmumu, es iekustinu un izmainu kaut ko šajā pasaulē, un mana darbība turpina iespaidot visu veselumu un radīt kaut ko jaunu, mūžīgi pastāvošu, kas tad nu eksistē un ko vairs nav nepieciešams radīt. Sī griba izlaužas materiālā darbībā, un šī darbība pieder sajūtu pasaulei un tajā izraisa to, ko spēj izraisīt.

Nav tā, ka tikai pēc tam, kad es būsi izrauts no šīs pasaules kopsakara, es varēšu ieiet transcendentajā; es tajā esmu un dzīvoju jau tagad, daudz īstāk nekā uz zemes; jau tagad ta ir mans vienīgais stingrais atbalsts un mūžīgā dzīvošana, ko jau sen esmu iemantojis, tā ir vienīgais iemesls, kura dēļ es vēl gribu turpināt dzīvi uz zemes. Tās, ko sauc par debesīm, neatrodas vis viņpus kapa; tās plešas jau šeit, mūsu dabā, un to gaisma ataust ikvienā tīrā sirdī. Mana griba pieder man, un tā ir vienīgais, kas ir tikai mans un visā pilnībā atkarīgs no manis paša, un caur to es jau tagad esmu līdzpilsonis brīvības valstībā un saprātīgas darbības valstībā — caur sevi pašu. Kāda manas gribas — vienīgais, caur ko es no pīšļiem ietiecos šajā valstībā, — noteiksme iederas tās kārtībā, to man jebkurā acumirklī pasaka mana sirdsapziņa — saikne, kurā tā pasaule mani nemitīgi tur un saista ar sevi; un tikai no manis ir atkarīgs dot sev diktēto noteiksmi. Tad es pats sevi apstrādāju šai pasaulei, tātad es strādāju tajā un tai, apstrādājot vienu no tās locekļiem; tajā un tikai tajā es bez vilcināšanās un šaubīšanās saskaņā ar stingru likumu virzos uz savu mērķi, būdams drošs par panākumiem, jo manai gribai tur nestājas pretī nekāda sveša vara. —

Tas, ka sajūtu pasaulē mana griba (ja vien tā patiesi ir tāda griba, kādai tai jābūt) kļūst vēl arī par darbību, ir tikai šīs sajūtu pasaules likums. Es vēlējos ne tik daudz darbību kā gribu; vienīgi pēdējā bija pilnīgi un tīri mans darbs, un tā bija arī viss, kas cēlies tīri no manis paša.

No manas puses nebija vajadzīgs vēl kāds īpašs akts, lai tai pievienotu darbību: darbība pati pievienojās gribai saskaņā ar otrās pasaules likumu, kurai es esmu piesaistīts caur savu gribu un kurā šī griba arī ir pirmatnējs spēks, tāpat kā pirmajā. —

Tiesa gan, ja es manas sirdsapziņas diktēto gribu uztveru kā darbību un kā darbīgu cēloni sajūtu pasaulē, tad esmu spiests to attiecināt kā līdzekli uz cilvēces zemes mērķi; taču tas nenozīmē, ka man tad vispirms vajadzētu pārredzēt pasaules plānu un pēc šī pārskata aprēķināt, kas man būtu darāms, bet tas nozīmē to, ka sirdsapziņas nepastarpināti diktētā noteiktā rīcība man gluži vienkārši atklājas kā tas, kas vienīgi manā stāvoklī man dotu iespēju veicināt mērķa sasniegšanu. Pat ja pēc darbības man šķiet, ka tā nevis sekmējusi, bet, gluži otrādi, pat traucējusi mērķa sasniegšanu, — darbību es tādēļ nevaru nožēlot, es nevaru tādēļ šaubīties pats par sevi, ja vien esmu paklausījis savai sirdsapziņai, izpildīdams šo darbību; lai kādas sekas tai arī nebūtu šajā pasaulē, otrajā tās sekas var būt tikai labais. Un pat attiecībā uz šo pasauli — tieši tādēļ, ka darbība, šķiet, nav sasniegusi savu mērķi, — sirdsapziņa man pavēl to atkārtot mērķtiecīgāk vai arī, ja tā šķiet kavējusi mērķa sasniegšanu, novērst trūkumus un iznīcināt to, kas traucē gūt panākumus. Es gribu tā, kā man jāgrib; un jaunā darbība notiek. Var gadīties, ka šīs jaunās darbības sekas sajutu pasaule man nešķiet svētīgākas par pirmās darbības sekām; tomēr es palieku tikpat mierīgs par tām attiecībā uz otro pasauli, un pašreizējā man nu ir uzdots ar jaunu darbošanos izlabot iepriekšējo. Un, kaut arī vienmēr šķirstu, ka ar visu savu dzīvi uz zemes es šajā pasaulē labo nepavirzu uz priekšu ne par mata tiesu, es tomēr nedrīkstu no tā atteikties; pēc katra neizdevušās soļa man jātic, ka nākošais tomēr varētu izdoties; bet otrajai pasaulei neviens solis nav veltīgs. — īsi sakot, es veicinu zemes mērķa sasniegšanu ne tikai paša mērķa dēļ un kā augstāko galīgo mērķi, bet gan tādēļ, ka mans patiesais augstākais mērķis — paklausība likumam — pašreizēja pasaulē man atklājas ne citādi kā zemes mērķa sasniegšanas sekmēšanai. No tā es drīkstētu atteikties tad, ja vien es kādreiz drīkstētu atteikties paklausīt likumam, vai arī tad, ja tas mana dzīvē kādreiz varētu man atklāties ne ka pavēle vēcināt šī mērķa sasniegšanu, cik to atļauj mans stāvoklis; no tā es būšu patiesi atteicies citā dzīvē, kurā pavēle man noradīs kādu citu, šajā pasaulē pilnīgi neaptveramu mērķu Šajā dzīve man jāgrib veicināt tā sasniegšanu, tādēļ ka man jāpaklausa; vai to tiešam sekmē darbība, kas izriet no šīs likumsakarīgas gribēšanas, par to man nav jāuztraucas; es esmu atbildīgs tikai par gribu (kas šai pasaule, protams, var būt vērsta vienīgi uz zemes mērķi), nevis par rezultātu. Pirms darbības es nekad nevaru atteikties no šī mērķa; bet no darbības gan, pēc tam kad ta ir izpildīta, es varu atteikties un to atkārtot vai izlabot. Tātad, kas attiecas uz manu patieso būtību un manu nākošo mērķi, tad jau šeit es dzīvoju un darbojos tikai citai pasaulei, un darbošanās tai ir vienīgā, par kuru esmu pilnīgi drošs; sajūtu pasaulē es darbojos tikai citu dēļ un tādēļ, ka es varu darboties citai pasaulei vienīgi tad, ja vismaz gribu darboties šajā.

Es gribu nostiprināties, es gribu iejusties šajā man pilnīgi jaunajā manas sūtības uzskatā. — Tagadējā dzīve nav sapratīgi domājama kā viss manas eksistences un vispār kādas cilvēku paaudzes eksistences mērķis; manī ir un no manis tiek prasīts kaut kas tāds, kam visā šajā dzīvē nav atrodams nekāds pielietojums un kas ir pilnīgi bezmērķīgs un lieks attiecībā uz to visaugstāko, kas var tikt radīts uz zemes. Tātad cilvēkam jābūt kādam mērķim, kas iziet ārpus šīs dzīves robežām. Bet, ja tagadējā dzīve, kas viņam tomēr uzlikta un kas nevar būt paredzēta vienīgi saprāta attīstīšanai, jo, jau tikko pamodies, saprāts taču mums pavēl to saglabāt un visiem spēkiem veicināt tās augstākā mērķa sasniegšanu, — ja šī dzīve nav pilnīgi veltīga un nevajadzīga mūsu eksistences ķēdē, tad tai jāattiecas pret nākošo dzīvi vismaz kā līdzeklim pret mērķi. Taču šajā tagadējā dzīvē nav nekā, kam pēdējās sekas nepaliktu uz zemes, nekā tāda, ar ko tas varētu būt saistīts ar nākošo dzīvi, izņemot labo gribu, kas saskaņā ar tās pamatlikumu šajā pasaulē savukārt nenes nekādus augļus. Vienīgi labā griba var būt un tai jābūt tam, caur ko mēs strādājam citai dzīvei un tikai tur mums nospraužamajam tās nākošajam mērķim; šīs labās gribas mums neredzamās sekas ir tas, caur ko mēs sev tajā dzīvē tikai iegūstam stingru pozīciju, no kuras izejot, mēs tad varam dzīvē virzīties tālāk.

Ķa mūsu labajai gribai pašaipar sevi un caur sevi pašu jabut rezultātiem to mēs zinām jau šajā dzīvē, jo saprāts nevar pavelētneko bezmērķīgu; bet, kādi ir šie rezultāti, jā, kā iespējams, ka griba vien spēj izraisīt sekas, par to mēs pat nevaram kaut ko domāt, kamēr mēs vēl esam šīs materiālās pasaules gūstā, un būs gudri nemaz neuzsākt pētījumu; par kuru mēs jau iepriekš varam zināt, ka tas mums neizdosies. Attiecībā uz šo seku dabu tagadējā dzīve, salīdzinot ar nākošo, tātad ir dzīve ticībā. Nākošajā dzīvē mums šīs sekas būs, jo no tām mēs sāksim savu darbību un turpmāk paļausimies uz tām; šī cita dzīve attiecībā uz mūsu labās gribas sekām tagadējā dzīvē tātad būs vērojoša dzīve. Arī šajā citā dzīvē mēs saņemsim tai nospraustu nākošo mērķi, tāpat kā mums tāds bija tagadējā dzīvē; jo mums jāturpina darboties. Taču mēs paliekam galīgas būtnes — un galīgām būtnēm jebkura darbība ir noteikta; un noteiktai darbībai ir noteikts mērķis. Kā tagadējā dzīvē pret tās mērķi attiecas jau pastāvošā pasaule, šīs pasaules mērķtiecīgais iekārtojums mums uzdotajam darbam, jau sasniegtā kultūra un labestība starp cilvēkiem, un mūsu pašu jutekliskie spēki, tā nākošajā dzīvē pret tās mērķi attieksies mūsu labās gribas sekas tagadējā dzīvē. Tagadējā ir mūsu eksistences sākums; tajā mums tiek par velti piešķirti dzīves līdzekļi un stingrs pamats; nākošā ir šīs eksistences turpinājums; sākums tai un noteikts atbalsta punkts tajā mums jāiegūst pašiem.

Un tagad pašreizējā dzīve vairs nešķiet nevajadzīga un veltīga; tā mums ir dota tādēļ, lai iegūtu šo stingro pamatu nākošajā dzīvē, un vienīgi caur šo pamatu tā ir saistīta ar visu mūsu mūžīgo eksistenci. — Ļoti iespējams, ka arī šīs otrās dzīves turpmākais mērķis ar galīgiem spēkiem, droši un saskaņā ar kādu likumu ir tikpat nesasniedzams kā tagadējās dzīves mērķis un ka arī tur labā griba šķiet lieka un bezmērķīga. Tomēr veltīga tā tur nevar būt', tāpat kā nevar būt veltīga šeit, jo tā ir nepieciešami ilgstošā un no saprāta nešķiramā saprāta pavēle. Tās nepieciešamā darbība šajā gadījumā mums tātad norādītu uz kādu trešo dzīvi, kurā parādītos labas gribas sekas no otrās un-kurai — kā nākošai dzīvei — šajā otrajā arī būtu tikai ticēts, tiesa gan, ar stingrāku un nesatricināmajai paļāvību, pēc tam kad mēs caur darbību jau būtu pārliecinājušies par saprāta patiesīgumu un uzticami saglabātus būtu no jauna atraduši tīras sirds augļus no jau pabeigtas dzīves. Kā tagadējā dzīvē vienīgi no pavēles izpildīt_ noteiktu darbību rodas mūsu priekšstats par noteiktu mērķi un no tā — visi uzskati par mums doto sajūtu pasauli, tāpat nākošajā uz līdzīgu, tagad mums pilnīgi neiedomājamu pavēli pamatosies priekšstats par nākošo mērķi šai dzīvei un uz to — uzskati par pasauli, kurā mums iepriekš ir doti rezultāti no mūsu labās gribas tagadējā dzīvē. Tagadējā pasaule mums vispār eksistē, tikai pateicoties pienākuma pavēlei; tāpat arī cita mums radīsies, tikai pateicoties kādai citai pienākuma pavēlei, jo citā veidā pasaule neeksistē nevienai saprātīgai būtnei.

Tātad šāda ir visa mana cēlā sūtība, mana patiesā būtība. Es esmu divu kārtību loceklis: tīri garīgās, kurā es valdu vienīgi caur tīro gribu, un jutekliskās, kurā es iedarbojos caur savu rīcību. Viss saprāta galīgais mērķis ir tā tīrā darbība vienkārši caur sevi pašu un, nejūtot nekādu nepieciešamību pēc kāda instrumenta, izņemot sevi pašu, — neatkarīga no visa, kas pats nav saprāts, absolūta nenosacītība. Griba ir saprāta dzīvais princips, ir pats saprāts, ja tiek uztverta tīri un neatkarīgi; saprāts darbojas caur sevi pašu — tas nozīmē: tīrā griba tikai kā tāda darbojas un valda. Tieši un vienīgi šajā tīri garīgajā kārtībā mīt tikai bezgalīgais saprāts. Galīga personība, kas ir nevis pati saprāta pasaule, bet gan tikai viens no vairākiem tās locekļiem, vienlaikus nepieciešami dzīvo jutekliskās kārtībā, tas ir, tādā, kas personībai bez tīrās saprāta darbības sprauž vēl citu mērķi, materiālu mērķi, kas jāsasniedz, izmantojot instrumentus un spēkus, kas gan ir tieši pakļauti gribai, bet kuru iedarbību vēl nosaka arī pašu dabas likumi. Tomēr — tā kā saprāts ir saprāts — gribai jādarbojas pilnīgi caur sevi pašu, neatkarīgi no dabas likumiem, kas nosaka darbību; un tādēļ jebkura jutekliskā galīgas personības dzīve norāda uz augstāku, kurā to ieved un kurā tai sagādā vietu griba vienīgi pati caur sevi, vietu, kas mums, protams, atkal atklāsies jutekliski — kā stāvoklis, taču nekādā gadījumā kā tīra griba.

Šīs divas kārtības — tīri garīgā un jutekliskā, turklāt pēdējā sastāv no nepārskatāmas atsevišķu dzīvju virknes — jau no pirmā darbīgā saprāta attīstības acumirkļa ir manī un pastāv paralēli vienotrai. Pēdējā kārtība ir tikai parādība man pašam un tiem, kas dzīvo reizē ar mani; vienīgi pirmā piešķir pēdējai nozīmi, mērķtiecību un vērtību. Es esmu nemirstīgs, neiznīcīgs, mūžīgs, tiklīdz nolemju paklausīt saprāta likumam; man tādam nemaz nav jāklust. Par jutekliskā pasaule nav nekāda nākošā pasaule, tā ir klātesoša; tā nevar būt vairāk klātesoša viena galīgas eksistences punktā nekā citā, pēc veselas miriades cilvēka mūža garumu ilgas eksistences tā nevar būt vairāk klātesoša neka šajā acumirklī. Citas manas jutekliskās eksistences ir nākošās, bet tās nav patiesā dzīve, tapat kā tāda nav arī pašreizējā noteiksme. Nolemjot paklausīt saprāta likumam, es iegūstu nemirstību un atmetu dzīvi pīšļos un visas pārējās jutekliskās dzīves, kas mani vēl var gaidīt nākotnē, un paceļos augstu tam pāri. Es kļūstu pats sev par visas manas esības un manu parādību vienīgo avotu; un kopš šī brīža manī pašā ir dzīve, ko nenosaka nekas ārpus manis. Mana griba, ko es pats, nevis kāds svešinieks, iekļauju tās pasaules kārtība, ir šis patiesās dzīves un mūžības avots. Tomēr tikai un vienīgi mana griba ir šis avots; vienīgi ar to, ka es šo gribu atzīstu par morālās labestības īsteno satvaru un to tiešam paceļu līdz šai labestībai, es droši pārliecinos par par juteklisko pasauli un to iemantoju.

Nesaskatot nekādu saprotamu un redzamu mērķi, neizdarot pētījumu par to, vai manai gribai bez pašas gribēšanas ir vēl kāds cits rezultāts, man ir jāgrib likumsakarīgi. Mana griba pastāv par sevi, atšķirta no visa, kas nav pati griba, un veido caur sevi un pati sev savu pasauli; tas nozīmē, ka tā ir ne vien absolūti Pirmais un ka pirms tās nav nekāda cita locekļa, kas to ietekmētu un nosacītu, kā arī to, ka no tās neizriet nekāds, domājams un saprotams Otrais, tādēļ gribas darbība nav pakļauta nekādam svešam likumam. Ja no tās izrietētu kaut kāds Otrais, no tā — kaut kāds Trešais un tā tālāk kādā mums domājamā, garīgajai pasaulei pretējā sajūtu pasaulē, tad tādas pasaules iekustināmo patstāvīgo locekļu pretrunas salauztu gribas spēku; iedarbības veids vairs pilnībā neatbilstu caur gribēšanu izteiktajam mērķa jēdzienam, un griba nepaliktu brīva, bet to daļēji ierobežotu tās heterogēnās iedarbības sfēras specifiskie likumi. — Tā man tiešām arī jāskatās uz gribu tagadējā, tikai man pazīstamajā jutekliskajā pasaulē.

Tiesa gan, es esmu spiests ticēt, proti, darboties tā, it kā es domātu, ka gribēšana spēj iekustināt manu mēli, manu roku, manu kāju; bet, kā tīra dvesma, inteliģences (kāda ir griba) spiediens uz sevi pašu spēj būt kustības princips smagajā šīs pasaules masā, par to es ne tikai nevaru neko domāt, bet jau pats šis apgalvojums vien apcerošā prāta tiesas priekšā ir tīrā nejēdzība; un šajā jomā matērijas kustība pat manī pašā jāizskaidro, izejot tikai no pašas matērijas iekšējiem spēkiem.

Taču pie tāda uzskata par manu gribu, kāds ir tikko aprakstītais, es nonāku tikai tādēļ, ka pats sevī apzinos: tā nav vienīgi šīs pasaules augstākais darbīgais princips, par ko griba noteikti varētu kļūt bez jebkādas faktiskas brīvības, tikai caur visas pasaules sistēmas ietekmi, apmēram tā, kā mums jāiedomājas veidojošais spēks dabā; bet tā vienkārši atsakās no visiem zemes un vispār visiem mērķiem ārpus sevis un kā galīgo mērķi nostāda pati sevi sevis pašas labad. Bet, vienīgi pateicoties šādam uzskatam par manu gribu, man tiek norādīts uz pārjuteklisku kārtību, kurā griba kļūst par cēloni tīri caur sevi pašu, bez jebkāda ārpus tās esoša instrumenta, tai līdzvērtīgā, tīri garīgā, gribai viscaur caurredzamā sfērā. — Ka likumsakarīgā gribēšana tiek prasīta vienkārši sevis pašas dēļ — atziņa, ko es varu atrast sevī vienīgi ka faktu un ko nevaru iegūt nekādā citā ceļā, — tas bija manas domāšanas pirmais loceklis. Ka šī prasība ir saprātīga un visa pārējā saprātīgā avots un mēraukla, ka ta ne pec kā nevadās, bet visam pārējam jāvadās pēc tas un jākļūst no tās atkarīgam — pārliecība, pie kuras es atkal varu nonākt nevis no ārienes, bet gan vienīgiiekšeji, caur nesatricināmo piekrišanu, ko es no laba prāta dodu šai prasībai, — tas bija manas domāšanas otrais loceklis. Un, tikai izejot no šiem locekļiem, es nonācu pie ticības parjutekliskai, mūžīgai pasaulei Ja es atceļu pirmos, tad nevar būt tālāk runas par pēdējo (ticību). Tieši tā ir. — Ja būtu tā, kā daudzi saka un bez tālāka pierādījuma pieņem kā pašu par sevi saprotamu, un slavina ka dzīves gudrības augstāko virsotni — ka jebkuram cilvēku tikumam vienmēr esot jātiecas tikai uz vienu noteiktu ārēju mērķi un ka tam esot jābūt drošam par šī mērķa sasniedzamību, pirms tas varot rīkoties un pirms tas esot tikums, — ka saprāts savas darbības principu un mērauklu tātad nemaz nesaturot pats sevī, bet ka šī mēraukla tam vispirms esot jāsaņem no ārienes, caur tam svešas pasaules apceri, — ja būtu tā, tad mūsu eksistences galīgais mērķis būtu šeit, uz zemes; cilvēka dabu pilnīgi izsmeltu un viscaur izskaidrotu mūsu šīs pasaules sūtība, un nebūtu nekāda saprātīga pamata ar mūsu domām tiekties ārpus tagadējas dzīves.

Bet tā, kā es nupat sarunājos pats ar sevi, var runāt un mācīt ikviens domātājs, kurš tos pirmos locekļus no kaut kurienes pārņēmis vēsturiski, kaut vai pateicoties kārei pēc jaunā un neparastā, un tagad, izejot no tiem, var pareizi tikai secināt tālāk. Tad viņš mums izklāsta svešas, nevis pats savas dzīves domāšanas veidu; viņam viss paslīd garam tukšs un nenozīmīgs, jo viņam trūkst manu orgāna tā realitātes uztveršanai; viņš ir kā aklais, kurš, pamatojoties uz_ dažiem vēsturiski iemācītiem patiesiem likumiem par krasam, uzbūvējis pilnīgi pareizu krāsu teoriju, neraugoties uz to, ka viņam krāsas nemaz neeksistē; viņš var pateikt, kā zināmos apstākļos ir jābūt; bet viņam tā nav, jo viņš tādos apstākļos neatrodas. Orgāns mūžīgas dzīves uztveršanai iegūstams, tikai tiešām atsakoties no jutekliska un tā mērķiem un upurējot to likumam, kas prasa tikai mūsu gribu, nevis mūsu rīcību, — atsakoties no tā stingrā pārliecībā, ka šī metode ir sapratīga un vienīgā saprātīgā. Vienīgi caur šo atteikšanos no visa, kas saistīts ar zemi, mūsu dvēselē izvirzās priekšplāna un izolēti nostājas ticība mūžīgajam kā vienīgais atbalsts, pie kura mēs vel varam turēties, pēc tam kad esam atmetuši visu pārējo, — kā vienīgais dzīvinošais princips, kas vel pacilā mūsu sirdis un vēl iedvesmo mūsu dzīvi. Tiesa gan, — izmantojot svētās mācības tēlaino izteiksmi —, lai varētu ieiet dieva_ valstībā, mums vispirms jāatmirst pasaulei un pēc tam jāpiedzimst no jauna.

Es redzu, ak, tagad es savā priekšā skaidri redzu iemeslu manai kādreizējai nevērībai un aklumam garīgās lietas. Zemes mērķiem piepildīta un iegrimusi tajos ar visām savam domam un tieksmēm, iekustināta un mudināta vienīgi caur jēdzienu par rezultātu, kam jārealizējas ārpus mums, caur alkām pēc tā un baudu, ko tas sagādā, nejūtīga un mirusi, caur sevi pašu likumus dodošā saprata tīrajai dziņai, — jo saprāts mums izvirza tīri garīgu mērķi —, nemirstīgā Psihe paliek piekalta zemei un tās spārni saistīti. Mūsu filozofija kļūst par mūsu pašu sirds un dzīves vēsturi, un, kādus mēs atrodam sevi pašus, tādu mēs domājam cilvēku vispār un viņa sūtību. Ja mēs tiecamies vienīgi pēc tā, kas var realizēties šajā pasaulē, tad mums neeksistē patiesa brīvība — brīvība, kas absolūti un pilnīgi pati sevi saturētu savas noteiksmes pamatu. Mūsu brīvība ir, augstākais, sevi pašu veidojoša auga brīvība; pēc savas būtības tā nav augstāka, tikai dod sarežģītākus rezultātus; tā veido nevis matēriju ar saknēm, lapām, ziediem, bet raksturu ar tieksmēm, domām, darbībām. Par patieso brīvību mēs vispār neko nevaram zināt, jo tās mums nav; kad par to tiek runāts, mēs pazeminām vārdus līdz mūsu izpratnes līmenim vai arī vienkārši paziņojam, ka viss runātais ir muļķības. Reize ar brīvības izpratni mums zūd arī jēga par citu pasauli. Viss tamlīdzīgais paslīd mums garām kā vardi, kas nemaz nav sacīti mums, kā pelnu pelēka ēna bez krasas un nozīmes, ko mēs nedz spējam satvert aizkada stūrīša, nedz noturēt. Bez mazākās intereses mēs ļaujam visam palikt savā vietā. Vai arī, ja možāka_ degsme mūs mudina to jelkad aplūkot nopietni, tad mēs skaidri redzam un varam pierādīt, ka visas_ tas idejas ir nepamatotas un tukšas iedomas, ko saprātīgs cilvēks atmet; un saskaņā ar priekšnoteikumiem, no kuriem mēs izejam un kas pasmelti no mūsu pašu dziļākās pieredzes, mums ir pilnīga taisnība un mūs nav iespējams apstrīdēt un pamācīt, kamēr mēs paliekam tie, kas mēs esam. Mūsu tautā izplatītās sevišķi autoritatīvās, lieliskas mācības _par_ brīvību, pienākumu un mūžīgo dzīvošanu mums pārvēršas aizraujošās fabulās, kādas ir, piemēram, fabulas par Tartaru un Elisija laukiem, lai gan mes tieši neatklājam mūsu sirds patiesās domas, jo uzskatam, ka ar tādiem teļiem ir izdevīgi uzturēt pūļa šķietamo krietnumu; bet, ja mes mazāk sliecamies uz pārdomām un mūs pašus vēl saista autoritātes važas, tad mēs paši pagrimstam līdz īsta pūļa līmenim, ticēdami tam, kas, šādi izprotot, būtu tikai muļķīga fabula, un šajos tīri garīgos simbolos saskatīdami solījumu tam, ka mūžīgi turpināsim to pašu nožēlojamo dzīvi, ko dzīvojām šajā pasaulē.

īsi sakot: vienīgi caur pamatīgu manas gribas uzlabošanu man ataust jauna gaisma par manu eksistenci un manu sūtību; bez tās manī un ap mani ir tikai tumsība, lai cik es nodotos pārdomām un ar cik izcilām gara dāvanām būtu apveltīts. Vienīgi sirds uzlabošana ved uz patieso gudrību. Lai tad visa mana dzīve neapturami tiecas pretim šim Vienam Mērķim!

IV

Manai likumsakarīgajai gribai tikai kā tādai, par sevi un caur sevi pašu jādod kaut kāds rezultāts — neapšaubāmi un bez izņēmuma; ikvienai obligātai manas gribas noteiksmei, pat ja no tās neizrietētu nekāda darbība, jāiedarbojas kādā citā, man neizprotamā pasaulē, un, izņemot šo obligāto gribas noteiksmi, tajā nekam nav jāiedarbojas. — Ko īsti es domāju, šādi domādams, ko pieņemu?

Acīmredzot — kādu likumu, vispār bez izņēmuma spēkā esošu likumu, saskaņā ar kuru obligātajai gribai jādod kāds rezultāts, tāpat kā šajā pasaulē, kas ir ap mani, es pieņemu likumu, saskaņā ar kuru, piemēram, šī lode, ja mana roka to pagrūž ar noteiktu spēku noteiktā virzienā, nepieciešami kustas šajā virzienā ar noteiktu ātrumu, iespējams, pagrūž ar šo noteikto spēku kādu citu lodi, kas tad pati kustas ar noteiktu ātrumu, — un tā tālāk līdz bezgalībai. Kā es šeit vienīgi no manas rokas virziena un kustības jau pazīstu un aptveru visus tiem sekojošos virzienus un kustības, tikpat droši, it kā tie eksistētu jau tagad un es tos uztvertu, tāpat savā obligātajā gribā es aptveru veselu virkni nepieciešamu un nenovēršamu seku garīgajā pasaulē, it kā tās jau eksistētu; starpība vienīgi tā, ka es tās nespēju noteikt (kā sekas materiālajā, pasaulē), tas nozīmē, ka es tikai zinu, — ka, nevis, — kādas tās būs, — un tieši, rīkojoties šādi, es domāju likumu garīgajai pasaulei, kurā mana tīrā griba ir viens no aktīvajiem spēkiem, gluži tāpat kā mana roka ir viens no aktīvajiem spēkiem materiālajā pasaulē. Manas paļāvības nesatricināmība un šī garīgās pasaules likuma jēdziens ir viens un tas pats; nevis divas domas, no kurām viena pastarpinātu otru, bet gan pilnīgi viena un tā pati doma, gluži tāpat kā drošā paļāvība uz kādu noteiktu kustību un mehāniska dabas likuma jēdziens ir viens un tas pats. — Jēdziens likums vispār neizsaka neko citu kā stingro, nesatricināmo saprāta paļāvību uz likumu un absolūto neiespējamību pieņemt pretējo.

Es pieņemu tādu garīgās pasaules likumu, ko nedod nedz mana griba, nedz kādas citas galīgas būtnes griba, nedz visu galīgo būtņu griba, kopā ņemot, bet gan tādu, kam pakļauta mana griba un visu galīgo būtņu griba. Nedz es, nedz kāda galīga un tieši tādēļ kaut kādā ziņā jutekliska būtne nespēj kaut vai apjēgt, kā vienkāršai tīrai gribai var būt sekas un kādas šīs sekas varētu būt, jo tieši, tur arī meklējama to galīguma būtība, ka tās to nespēj aptvert; — tīrā griba kā tāda gan pilnīgi ir to varā, taču tās sekas caur savu jutekliskumu tās nepieciešami saskata kā stāvokļus; — kā gan es vai kāda galīga būtne varētu izvirzīt sev par mērķi un tādējādi padarīt reālu to, ko mēs visi nespējam vispār nedz domāt, nedz izprast? — Es nevaru teikt, ka materiālajā pasaulē mana roka vai kāds ķermenis, kas ir šīs pasaules sastāvdaļa un ko nosaka vispārējais smaguma pamatlikums, dotu kustības dabisko likumu; šis ķermenis pats ir pakļauts šim dabas likumam un spēj kustināt citu ķermeni vienīgi saskaņā ar šo likumu un tādēļ, ka atbilstoši likumam tam piemīt daļa dabas vispārējā kustības spēka. Gluži tāpat nevis galīga griba dod likumu pārjutekliskajai pasaulei, ko neaptver neviens galīgs gars, bet gan visas galīgās gribas pakļautas tās likumam un šajā pasaulē var kaut ko radīt vienīgi tad, ja šis likums jau pastāv un pašas šīs gribas saskaņā ar pārjutekliskās pasaules pamatlikumu galīgām gribām, paklausot pienākumam, pakļaujas tā nosacījumiem un ienāk tā darbības sfērā; es saku: paklausot pienākumam, kas ir vienīgā saite, kas tās saista ar šo pasauli, vienīgais nervs, kas no šīs pasaules nolaižas pie tām, un vienīgais orgāns, caur kuru tās spēj iedarboties atpakaļ uz šo pasauli. Kā vispārējais pievilkšanās spēks satur visus ķermeņus un tos savieno ar sevi un līdz ar to arī savstarpēji un kā atsevišķa ķermeņa kustība iespējama vienīgi tādēļ, ka darbojas šis spēks, tāpat arī tas pārjutekliskais likums savieno un satur sevī, un pakļauj sev visas galīgās saprātīgās būtnes. — Manu gribu un visu galīgo būtņu gribu var aplūkot no diviem viedokļiem: daļēji tikai kā gribēšanu, iekšēju aktu attiecībā uz sevi pašu — un tiktāl griba ir sevī pilnīga un pabeigta jau ar pašu šo aktu —, daļēji kā Kaut ko, kā faktu. Pēdējais tā ir pirmām kārtām man, jo es to uzskatu par pabeigtu; bet par tādu tai jākļūst arī ārpus manis: sajūtu pasaulē — par aktīvo principu, piemēram, manai rokai, no kuras kustības savukārt izriet citas kustības; pār jutekliskajā pasaulē — par veselas virknes garīgu seku principu, par kuram man nav nekāda priekšstata. Raugoties no pirmā viedokja — tikai kā uz aktu —, tā ir pilnīgi mana varā; vai ta vispār kļūs par faktu, turklāt kā augstākais princips, — ir atkarīgs nevis no manis, bet gan no likuma, kam es pats esmu pakļauts, — no dabas likuma sajūtu pasaule, parjutekliska likuma pārjutekliskajā pasaule.

Kas tas īsti ir par garīgās pasaules likumu, ko es domāju? — Proti, es gribu sev tikai noskaidrot un izskaidrot šo jēdzienu, kas nu pastāv, stingrs un izveidots, un kam es nevaru vai nedrīkstu neko pielikt. — Acīm redzami tas nav tāds — kā manā vai kādā citā iespējamā sajūtu pasaule —, kam kā priekšnoteikums būtu jāpieņem vēl kaut kas cits bez tīras gribas, bez pastāvošas, mierīgas esamības, no kuras varbūt gribas ietekmē atraisītos kāds iekšējs spēks, jo — tads taču ir manas ticības saturs — manai gribai jāiedarbojas vienkārši caur sevi pašu, bez jebkāda tas izpausmi vājinoša instrumenta, tai pilnīgi vienlīdzīga sfērā, kā saprātam uz saprātu, kā garīgajam uz garīgo, — sfērā, kurai tā tomēr nedotu dzīves, darbības, turpinājuma likumu, bet kuru tā satur sevī pašā, — tātad uz pašdarbīgu saprātu. Bet pašdarbīgs saprāts ir griba. Parjutekliskās pasaules likums tātad būtu griba.

Griba, kas iedarbojas tīri un vienīgi kā griba, caur sevi pašu, vispār bez jebkāda instrumenta vai jutekliska savas iedarbības materiāla, griba, kas absolūti caur sevi pašu reizē ir darbs un produkts, kuras gribēšana ir norise, kuras pavēle ir izpilde, kurā tātad ir izpildīta saprāta prasība būt absolūti brīvam un pašdarbīgam; griba, kas ir likums pats sevī, kas sevi nosaka nevis pēc kaprīzēm un iedomām, pēc iepriekšējām pārdomām, šaubīšanās un svārstīšanās, bet kas ir mūžīgi un nemainīgi noteikta, uz ko var droši un nekļūdīgi paļauties, tāpat kā mirstīgais droši paļaujas uz savas pasaules likumiem; griba, kurā galīgu būtņu likumsakarīgajai gribai ir neizbēgamas sekas, bet tad arī vienīgi šai viņu gribai, jo visam citam tā ir nekustīga un viss cits tai it kā nemaz neeksistē.

Šī cēlā griba tātad neiet savu ceļu atšķirti no pārējās saprāta pasaules. Starp to un visām galīgām saprātīgām būtnēm pastāv garīga saikne, un griba pati ir šī saprāta pasaules garīgā saikne. — Es gribu tīri un nešaubīgi savu pienākumu, un Tā pēc tam grib, lai tas man, vismaz garīgajā pasaulē, izdotos. Ikviens likumsakarīgs galīgas būtnes gribas lēmums ietilpst tajā un rosina to un liek tai runāt tā kā mēs, nevis atbilstoši acumirklīgai labpatikai, bet gan saskaņā ar savas būtības mūžīgo likumu. — Pārsteidzoši skaidri manas dvēseles priekšā tagad nostājas šī doma, kas man līdz šim vēl bija tumsas apņemta, — doma, ka manai gribai vienīgi kā tādai un caur sevi pašu ir sekas. Tai ir sekas, jo to nekļūdīgi un nepastarpināti uztver cita, tai radniecīga griba, kas pati ir darbs un vienīgais garīgās pasaules dzīves princips; tajā gribai ir pirmās sekas, un tikai caur to tā iedarbojas uz pārējo garu pasauli, kas viscaur nav nekas cits kā šīs bezgalīgas gribas produkts.

Tā Es ietekmēju — mirstīgajam jālieto vārdi no savas valodas —, tā Es ietekmēju šo gribu; un sirdsapziņas balss manī, kas mani ikvienā dzīves situācijā pamāca, kas man tajā jādara, ir tas, caur ko Tā savukārt ietekmē mani. Šī balss ir — manas apkārtnes jutekliski izmainīts un manas uztveres manā valodā pārtulkots — orākuls no mūžīgās pasaules, kas man pasludina, kā man savā jomā jā.iekļaujas garīgās pasauleskārtībā vai bezgalīgajā griba, kas pati taču ir šīs garīgās pasaules kārtība. Es nepārredzu un neizprotu šo garīgo kārtību, un tas man arī nav vajadzīgs; es esmu tikai viens posms tās ķēdē un varu par veselo spriest tikpat maz, cik atsevišķa skaņa dziesma varētu spriest par tās kopējo harmoniju. Bet, kam man pašam jābūt šajā garu harmonijā, — tas man ir jāzina, jo tikai es pats varu sevi par to padarīt, un to man nepastarpināti atklāj balss, kas no tās pasaules atskan līdz manīm. Tā es esmu saistīts ar Vienoto, kas eksistē, un piedalos tā esamībā. Man nepiemīt nekas patiesi reāls, ilgstošs, nezūdošs kā vien abas šīs lietas: manas sirdsapziņas balss un mana labprātīgā paklausība tai. Caur pirmo garīgā pasaule nolaižas līdz manīm un aptver mani kā vienu no saviem locekļiem; caur otro es pats paceļos līdz šai pasaulei, satveru to un darbojos tajā. Bet bezgalīgā griba ir starpnieks starp šo pasauli un mani, jo griba pati ir tās un mans pirmavots. — Tas ir vienīgais patiesais un nezūdošais, pēc kā no saviem slēptākajiem dziļumiem tiecas mana dvēsele; viss pārējais ir tikai parādība un izzūd un atkal atgriežas jaunā šķietamība.

Sī griba mani saista ar sevi, tā saista mani ar visam man līdzīgām galīgām būtnēm un ir visu mūsu kopējais starpnieks. Tas ir neredzamās pasaules lielais noslēpums un tas pamatlikums, jo tā ir pasaule vai vairāku atsevišķu gribu sistēma: vairāku patstāvīgu un neatkarīgu gribu savstarpēja saistība un nepastarpināta mijiedarbība; noslēpums, kas jau tagadējā dzīvē ir skaidrs ikvienai acij, kaut gan neviens to nedz pamana, nedz pagodina ar izbrīnu. — Sirdsapziņas balss, kas ikvienam uzliek savu īpašu pienākumu, ir tas stars, kas mūs izved no bezgalīga un padara mūs par atsevišķām un īpašām būtnēm; tā novelk mūsu personības robežas; tātad tieši tā ir mūsu patiesa pirmatnējā sastāvdaļa, pamats un materiāls visai dzīvei, ko mēs dzīvojam. Absolūtā gribas brīvība, ko mēs tāpat no bezgalīga paņemam līdzi laika pasaule, ir šīs mūsu dzīves princips. — Es darbojos. Pieņemot kā priekšnoteikumu juteklisko vērošanu, ar kuras starpniecību es tikai kļūstu par personīgu saprātīgu būtni, var ļoti labi saprast, ka man nepieciešami jāzina par šo manu darbību; es to zinu, jo pats esmu tas, kas darbojas; — var saprast, ka ar šīs jutekliskas vērošanas starpniecību mana garīgā darbība man atklājas kā rīcība sajutu pasaulē — un otrādi, kā, pateicoties tam pašam jutekliskajam iespaidam, pati par sevi tīri garīgā pienākuma pavēle man atklājas ka pavēle uz tādu rīcību; — var saprast, ka man atklājas apkārtējā pasaule kā šīs rīcības nosacījums un daļēji — kā tās sekas un produkts. Turklāt es vienmēr palieku tikai pats sevī un pats savā joma; viss, kas man eksistē, attīstās tīri un vienīgi no manis paša; es visur vēroju tikai pats sevi, nevis kādu svešu patiesu esamību ārpus manis. — Taču šajā manā pasaule es tūlīt arī pieņemu iedarbību no citām būtnēm, kam jābūt no manis neatkarīgām un patstāvīgām, gluži tāpat kā tāds esmu es. Kā šīs būtnes var noskaidrot pašas sev iedarbību, kas izriet no tām, ir saprotams; tās par to zina tada paša veidā, kā es zinu par savējo. Bet, kā es par to varu zināt, ir pilnīgi neizprotami, gluži tāpat ka nav izprotams, kā tās var zināt par manu eksistenci un par manam izpausmēm, kaut gan es pieņemu, ka tās par to zina. Kā gan tās ienāk manā pasaulē un es — viņēja, ja jau princips, saskaņā ar kuru no mums attīstās mūsu patības un mūsu iedarbības un tās juteklisko nosacījumu apziņa — proti, ka ikvienai saprātīgai būtnei neapstrīdami jāzina, ko tā dara, — ja šis princips šeit vispār nav piemērojams? Kā gan brīvi gari saņem ziņas par brīviem gariem, pēc tam kad mēs zinām, ka brīvi gari ir vienīgais reālais un ka patstāvīga jutekliska pasaule, caur kuru tie savstarpēji iedarbojas, nemaz vairs nav domājama? Vai varbūt tu man tomēr gribi teikt:_ «Es uztveru man līdzīgās saprātīgās būtnes caur izmaiņām, ko tas izraisa jutekliskajā pasaulē»; tad es tev atkal jautāšu: «Ka tad tu spēj uztvert pašas šīs izmaiņas?» Es loti labi saprotu, kā tu uztver izmaiņas, ko izraisa tikai dabas mehānisms, jo šī mehānisma likums nav nekas cits kā tavas paša domāšanas likums, saskaņā ar kuru tu sev talak attīsti reiz doto pasauli. Taču izmaiņām, par kuram mes šeit runājam, jābūt nevis dabas mehānisma, bet gan pari visai dabai paceltas brīvas gribas izraisītam, un, vienīgi atzīstot šīs izmaiņas par tādām, tu, pamatojoties uz tam, secini sev līdzīgas brīvas būtnes. Kāds gan īsti ir tas likums tevī, saskaņā ar kuru tu sev varētu attīstīt citu, no tevis absolūti neatkarīgu gribu noteiksmes? — īsi sakot, šī brīvu būtņu savstarpējā izziņa un mijiedarbība jau šajā pasaulē pēc dabas un domāšanas likumtem ir pilnīgi neizprotama un ir izskaidrojama tikai ar to Vienoto, kas tām ir kopējs, kas tās atšķir par sevi, ar bezgalīgo gribu, kas visus satur un nes savā sfēra. Nevis tieši no tevis uz mani un no manis uz tevi virzas izziņa, kas mums ir vienam par otru; mūs par sevi nošķir nepārkāpjama robežlīnija. Vienīgi pateicoties musu kopīgajam garīgajam avotam, mēs zinām viens par otru; vienīgi taja mēs izzinām viens otru un iedarbojamies viens uz otru. — Šeit cieni brīvības attēlu uz zemes, šeit — veikumu, kas nes tās zīmogu! — man iekšēji uzsauc gribas balss, kas ar mani runā, tikai uzliekot man pienākumus; un šis ir vienīgais princips, caur kurues atzīstu tevi un tavu veikumu, jo sirdsapziņa man pavel to cienīt.

Tālāk — no kurienes gan mūsu jūtas, mūsu jutekliskā uztvere, mūsu diskursīvie domāšanas likumi? — Uz to visu pamatojas jutekliskā pasaule, ko mes saskatām un kurā, kā mēs ticam, savstarpēji iedarbojamies. Attiecība uz abiem pēdējiem — uztveri un domāšanas likumiem — atbildēt: «Tie ir saprāta likumi paši par sevi,» — nozīmētu atbildēt neapmierinoši. Protams, mums, kas esam piekalti to jomai, ir pat neiespējami iedomāties citus vai arī tādu saprātu, kas pakļauts citiem likumiem. Bet īstenais saprāta kā tāda likums ir tikai praktiskais likums, oārjutekliskās pasaules likums vai arī cēla griba. — Un, a to kaut acumirkli gribētu atstāt neievērotu, tad — no 'turienes visu mūsu vienprātība attiecība uz jutām, kas taču ir kaut kas pozitīvs, nepastarpināts, neizskaidrojams? Bet no šīs vienprātības attiecībā uz jūtām, uztveri un domāšanas likumiem ir atkarīgs tas, ka mēs visi saskatām vienu un to pašu juteklisko pasauli.

Ta ir saskaņota, neizprotama mūsu sugas saprātīgo būtņu ierobežotība, un tieši tādēļ, ka tās ir saskaņoti ierobežotas, tās kļūst par Vienu sugu, — tā atbild tīro zināšanu filozofija, un pie tā tai jāpaliek kā pie sava augstākā sasnieguma. Bet, kas gan spētu ierobežot sapratu, ja netas, kas pats ir saprāts, — un ierobežot visu galīgo saprātu, ja ne bezgalīgais? Šī visu mūsu vienprātība attiecībā uz juteklisko pasauli, kas jāliek par pamatu un kas ir it kā iepriekš dota, kā mūsu pienākuma sfēru, kas, ja aplūkojam šo lietu precīzi, ir tikpat neizprotama ka mūsu vienprātība attiecība uz mūsu savstarpējās brīvības produktiem, — šī vienprātība ir Vienotās, mūžīgās bezgalīgās Gribas rezultāts. Mūsu ticība šai vienprātībai, ko es jau iepriekš aplūkoju kā ticību mūsu pienākumam, faktiski ir ticība Tai, Tas sapratām un Tās uzticamībai. — Kas gan īsti ir tas vienīgi un tīri patiesais, ko mēs pieņemam jutekliskajā pasaule un kam mēs ticam? Nekas cits kā tas, ka no mūsu precīzas un nepiespiestās pienākuma pildīšanas šaja pasaulē mūžīgi attīstīsies mūsu brīvību un morāli veicinoša dzīve. Ja tas piepildās, tad mūsu pasaule ir patiesa un vienīgā iespējamā galīgām būtnēm; tam jāpiepildās, jo šī pasaule ir rezultāts mūžīgajai gribai mūsos; bet šai gribai saskaņa ar tās būtības likumu attiecība uz galīgam būtnēm nevar būt nekāda cita galīga mērķa kā vien minētais.

Šī mūžīgā Griba tātad tomēr ir pasaules radītāja tajā vienīgajā nozīmē, kādā tā spēj tāda būt un kādā pasaulei nepieciešama radīšana: galīgajā saprātā. Tie, kas gribai liek no mūžīgas, inertas matērijas uzbūvēt pasauli, kas tad arī varētu būt tikai inerta un nedzīva kā cilvēka roku darināti rīki — nevis mūžīgi nepārtraukta attīstība no sevis pašas —, vai arī tie, kas materiāla Kaut kā rašanos grib domāt no Nekā, nepazīst nedz pasauli, nedz Gribu. Visapkārt nav neka, ja vien matērija ir kaut kas, un mūžīgi mūžos nekur nekā arī nebūs. Ir tikai saprāts: bezgalīgais pats par sevi, galīgais tajā un caur to. Tikai mūsu gara tā (griba) rada pasauli — vismaz to, no kā mēs to attīstām, un to, caur ko mēs to attīstām: aicinājumu izpildīt pienākumu un saskaņotas jūtas, uztveri un domāšanas likumus. Tieši caur gribas gaismu mēs ieraugam gaismu un visu, kas mums parādās šajā gaismā.

Mūsu garā tā turpina veidot šo pasauli un ietekme to, jo ietekmē mūsu garu caur aicinājumu pildīt pienākumu, tiklīdz kāda cita brīva būtne tajā kaut ko izmaina. Mūsu garā tā saņem šo pasauli, līdz ar to arī mūsu galīgo eksistenci (vienīgi uz tādu mēs esam spējīgi), nemitīgi liekot no mūsu stāvokļiem rasties citiem stāvokļiem. Pēc tam kad saskaņā ar savu augstāko mērķi tā mūs būs pietiekoši pārbaudījusi attiecība uz mūsu nākošo sūtību un mēs tai būsim nobrieduši — caur to, ko mēs saucam par nāvi —, tā mums iznīcinās mūsu eksistenci un ievedīs mūs jaunā, kas būs mūsu, pienākumam atbilstošas, darbības produkts. Visa mūsu dzīve ir Tās dzīve. Mēs esam tās rokās un paliksim tas vara, neviens nevar mus no tās izraut. Mēs esam mūžīgi, jo Tā tada_ ir.

Cēlā, dzīvā Griba, ko neviens vārds nenosauc un neviens jēdziens neaptver! Es taču drīkstu pacelt savu garu līdz taviem augstumiem, jo tu un es neesam šķirti. Tava balss skan manī, manējā atbalsojas tevī; un visas manas domas, ja vien tās ir patiesas un labas, ir domātas tevī. — Tevī, neizprotamajā, es kļūstu izprotams pats sev, un man kļūst pilnīgi izprotama pasaule, visas manas eksistences mīklas tiek atrisinātas, un manā garā izveidojas vispilnīgākā harmonija.

Vislabāk tevi izprot bērnišķīga, tev padevīga vientiesība. Tai tu esi sirds saucējs, kas pārredz tās dvēseles dzīles, pastāvīgi klātesošs, uzticams tās noskaņojumu liecinieks, kurš vienīgais zina, ka tai ir godīgi nodomi, un kurš vienīgais to pazīst pat tad, ja visa pasaule to pārprastu. Tai tu esi māte, kas vienmēr vēl tikai labu un kas visu vērsīs tai par labu. Taviem labvēlīgajiem lēmumiem tā pakļaujas ar visu sirdi un dvēseli. Rīkojies ar mani, ka gribi! — ta saka. — Es zinu, ka tas būs labi, jo tā taču esi tu,_ kas to dara. Spekulatīvais prāts, kas par tevi tikai dzirdējis, bet nekad nav tevi redzējis, grib mūs iepazīstināt ar tavu būtību kā tādu un izveido pretrunīgu, kroplu radījumu, ko uzdod par tavu attēlu — smieklīgu vienkārši sapratīgam, nīstamu un pretīgu gudram un labam cilvēkam.

Tavā priekšā es apslēpju savu seju un aizsedzu muti ar plaukstu. Kāda tu pati par sevi un kāda atklājies sev —, to es nemūžam nevarēšu izprast, jo es nekad nevaru kļūt par tevi pašu. Pēc tūkstošreiz tūkstoš nodzīvotam garu dzīvēm es tevi izpratīšu tikpat maz kā tagad šajā būdiņā, ko sauc par Zemi. — Tas, ko es izprotu, jau caur manu izpratni vien kļūst galīgs, un pat ar bezgalīgu kāpina-

Žanu un paaugstināšanu to nekad nav iespējams pārvērst bezgalīgajā. Tu atšķiries no galīgā nevis pēc pakāpes, bet gan pēc veida. Ar to kāpināšanu viņi tevi tikai padara par lielāku un arvien lielāku cilvēku, taču nekad par dievu, par bezgalīgo, kam lielums neeksistē. — Man piemīt tikai diskursīvi progresējoša apziņa, un es nevaru sev iedomāties citādu. Kā gan es drīkstētu to attiecināt uz tevi? Personības jēdzienā ir ietvertas robežas. Kā gan es varētu pārnest uz tevi šo jēdzienu bez tā robežām?

Es nemēģināšu darīt to, ko man liedz galīguma būtība un kas man neko nedotu; kāda tu esi pati par sevi, — es negribu zināt. Taču tavas attiecības un sakari ar mani, galīgu būtni, un visām galīgajām būtnēm ir atklātas manām acīm: lai kļūstu tas, par ko man jākļūst! — Un tās attiecības apņem mani gaišākā skaidrībā nekā manis paša esamības apziņa. Tu manī izraisi izpratni par manu pienākumu, par manu sūtību saprātīgo būtņu virknē; kā — to es nezinu un man to nevajag zināt. Tu zini un izproti, ko es domāju un gribu; kā tu vari to zināt, caur kādu aktu tu panāc šo apzināšanos — to es nekādi nesaprotu; jā, es pat ļoti labi zinu, ka akta un īpaša apziņas akta jēdziens piemērojams vienīgi man, nevis tev, bezgalīgajam. Tu gribi, jo tu gribi, lai manai labprātīgajai paklausībai būtu sekas mūžīgi mūžos; tavas gribas aktu es neizprotu un zinu tikai tik daudz, ka tas nav līdzīgs manējam. Tu rīkojies, un tava griba pati ir rīcība; taču tavs iedarbības veids ir tieši pretējs tam vienīgajam, ko es spēju iedomāties. Tu dzīvo un esi, jo tu zini, gribi un rīkojies, viscaur klātesoša galīgajam saprātam; taču tu neeksistē tā, kā es mūžīgi mūžos tikai varēšu iedomāties esamību.

Vērodams šīs tavas atttiecības ar mani, galīgu būtni, es būšu mierīgs un svētlaimīgs. Nepastarpināti es zinu vienīgi to, kas man jādara. To es darīšu bez piespiešanas, priecīgi un bez prātošanas, jo tā ir tava balss, kas man to pavēl, garīgā pasaules plāna rīkojums man; un spēks, ar kuru es to izpildu, ir tavs spēks. Ko balss man pavēl, ko spēks izpilda, tas šajā plānā ir neapšaubāmi un patiesi labs. Es saglabāju mieru visos pasaules notikumos, jo tie risinās tavā pasaulē. Nekas nevar mani maldināt vai samulsināt, vai mazināt manu apņēmību, tādēļ ka dzīvo taču tu un es vēroju tavu dzīvi. Jo tevī un caur tevi, ak, Bezgalīga, es citā gaismā ieraugu pat savu tagadējo pasauli. Daba un dabiskie panākumi brīvu būtņu likteņos un darbībā salīdzinājumā ar tevi kļūst par tukšu, neko nenozīmējošu, vārdu. Vairs nav nekādas dabas; tu, tikai tu esi. — Man, vairs nešķiet, ka tagadējās pasaules augstākais mērķis ir tikai panākt vispārēja miera stāvokli starp cilvēkiem un viņu neierobežotu kundzību pār dabas mehānismu vienīgi tādēļ, lai mēs būtu, — bet gan tas, lai paši cilvēki to nodibinātu visi kopā kā Viena liela, brīva morāliska kopiena. Neko jaunu un labāku atsevišķam cilvēkam, ja vien. tas nenāk no viņa pienākumam atbilstošās gribas; neko* jaunu un labāku kopienai, ja vien tas nenāk no kopējās,, pienākumam atbilstošās, gribas! — Tāds pamatlikums ir lielajā morāliskajā valstībā, kuras daļa ir tagadējā dzīve.. Tādēļ atsevišķa cilvēka labā griba šai pasaulei tik bieži iet zudumā, jo tā ir vairs tikai atsevišķa cilvēka griba un vairākuma griba ar to nesakrīt; un tās sekas būs saskatāmas tikai kādā nākošajā pasaulē. Tādēļ pat cilvēku kaislības un netikumi šķiet sekmējam labākā sasniegšanu — nevis paši par sevi (šajā nozīmē no ļaunā nekad nevar iznākt labais), bet gan ar to, ka uztur līdzsvaru ar pretējiem netikumiem un galu galā ar savu pārsvaru iznīcina tos un reizē ar tiem arī paši sevi. Ekspluatācija: nekad nespētu gūt virsroku, ja tai nenolīdzinātu ceļu cilvēku gļēvulība, zemiskums un savstarpēja neuzticība. Tā pieaugs tik ilgi, līdz iznīcinās gļēvulību un vergu garu: un izmisums atkal pamodinās zaudēto drosmi. Tad abi pretējie netikumi būs viens otru savstarpēji iznīcinājuši: un no tiem būs attīstījusies pati cēlākā no visām cilvēku; attiecībām — ilgstoša brīvība.

Brīvu būtņu darbībām, stingri ņemot, ir sekas tikai attiecībā uz citām brīvām būtnēm, jo vienīgi tajās un to dēļ' pastāv pasaule; un tieši tas, par ko visi ir vienisprātis, ir pasaule. Taču šīm darbībām ir sekas brīvās būtnēs vienīgi caur bezgalīgo gribu, kas ir starpnieks visām atsevišķajām būtnēm. Bet šīs gribas sauciens, paziņojums mumsvienmēr ir aicinājums izpildīt noteiktu pienākumu. Tātad— pat tas, ko mēs pasaulē saucam par ļaunu, brīvības ļaunprātīgas izmantošanas rezultātu, pastāv vienīgi caur gribu; un brīvība eksistē visiem, kam tā eksistē, tikai tādēļ, ka tā uzliek tiem pienākumus. Ja mūsu morāliskāk veidošanas un visa mūsu dzimuma veidošanas mūžīgajā, plānā nebūtu ietverts tas, ka mums jāuzliek tieši šie pienākumi, tad tie mums netiktu uzlikti un tas, caur ko tiemums tiek uzlikti un ko mēs saucam par ļaunu, nemaz

nebūtu noticis. Tiktāl viss ir labs, kas notiek, un absolūti mērķtiecīgs. Ir iespējama tikai Viena pasaule, viscaur laba. Viss, kas šajā pasaulē notiek, kalpo cilvēku uzlabošanai un veidošanai un ar to starpniecību — viņu zemes mērķa tuvināšanai. Šis augstākais pasaules plāns ir tas, ko mēs saucam par dabu, kad sakām: daba ved cilvēku caur trūkumu uz čaklumu, caur vispārējās nekārtības nelaimēm uz taisnīgu valsts iekārtu, caur viņu nemitīgo karu grūtībām uz galīgu, mūžīgu mieru. Vienīgi Tava griba, Bezgalīgais, Tava providence ir šī augstākā daba.— Arī to vislabāk izprot nemākslotā vientiesība, atzīstot šo dzīvi par sava veida pārbaudes un veidošanas iestādi, par mūžības skolu; visos likteņos, ko tā piedzīvo — kā pašos nenozīmīgākajos, tā arī pašos svarīgākajos —, saskatot tavas priekšnoteiksmes, kurām tie jānoved pie labā; cieši ticot, ka tiem, kas mīl savu pienākumu un pazīst tevi, visas lietas katra ziņa kalpos tikai uz labu.

Ak, manas dzīves aizritējušās dienas es, šķiet, esmu pavadījis tumsa, šķiet, esmu būvējis maldus uz maldiem un uzskatījis sevi par gudru! Tikai tagad es visā pilnībā saprotu mācību, kas mani tik ļoti mulsināja, nākot no tavas mutes, brīnišķais Gars, — lai gan mans prāts tai nespēja neko likt pretim, jo tikai tagad es to pārredzu visā tas apjoma, tas visdziļākajos pamatos un pēc visām tas sekām.

Cilvēks nav sajūtu pasaules produkts, un viņa eksistences augstākais mērķis tajā nav sasniedzams. Viņa sūtība iziet ārpus laika un telpas, un visa jutekliskā. Kas viņš ir un par ko viņam sevi jāpadara, tas viņam ir jāzina; tā kā viņa sūtība ir cildena, tad arī viņa domai vispār jābūt spējīgai pacelties pāri visām juteklības robežām. Tas viņam katra ziņā jāvar; kur ir viņa eksistences dzimtene, tur nepieciešami jabut arī viņa domas dzimtenei; un patiesi viscilvēcīgākais, vienīgais cilvēka cienīgais uzskats, kas atklāj visu viņa domāšanas spēku, ir tas, kas viņu paceļ pāri šīm robežām un visu juteklisko viņam pārvērš pilnīga tukšuma, vienīgā pastāvošā — pārjutekliskā — vienkārša atspulga mirstīgas acīs.

Daudzi ir pacēlušies līdz šim uzskatam bez sarežģītas domāšanas, tikai caur savu krietno sirdi un savu tīri tikumisko instinktu, jo galvenokārt dzīvojuši vispār tikai ar sirdi un domās. Ar savu rīcību viņi noliedza sajūtu pasaules iedarbību un realitāti un savu lēmumu un pasākumu noteiksmē nepiešķīra nekādu nozīmi tām, ja domāšanas ceļā nebija sev noskaidrojuši, ka tām nav nekādas nozīmes pat attiecībā uz spriešanas spējām. Tie, kas drīkstētu sacīt: «Mūsu pilsoņu tiesības ir debesīs, šeit mums nav paliekošas dzīves vietas, un mēs meklējam nākošo»; tie, kuru galvenais princips bija atmirt pasaulei, piedzimt no jauna un jau šeit ienākt citā dzīvē, — bez šaubām, visam jutekliskajam nepiešķīra ne mazāko vērtību un praktiski, izmantojot skolas terminu, bija transcendentāli ideālisti.

Citi, kas bez mums visiem iedzimtā jutekliska darbības veida juteklībā nostiprinājušies vēl arī ar savu domāšanu, savijusies un it kā saauguši ar to, var pacelties tai pāri ilgstoši un pilnīgi vienīgi caur turpinātu un līdz galam novestu domāšanu; bez tam, neraugoties uz viņu pat vistīrākajiem tikumiskajiem uzskatiem, viņus atkal un atkal vilktu lejup viņu saprāts un visa viņu būtība paliktu vienmēr pastāvoša, nepārtraukta pretruna. Viņiem šī filozofija, ko es pilnīgi saprotu tikai tagad, klust par pirmo spēku, kas Psihei gluži kā kāpuram noņem apvalku un izpleš spārnus, uz kuriem tā vispirms pacelsies pāri pati sev un vēl uzmetis skatienu atmestajai čaulai, lai pēc tam dzīvotu un valdītu augstākās sfērās.

Lai svētīta tā stunda, kad es izšķīros pārdomāt par sevi pašu un savu sūtību! Visi mani jautājumi ir atrisināti; es zinu, ko es varu zināt, un neuztraucos par to, ko nevaru zināt. Esmu apmierināts; mana gara valda pilnīga saskaņa un skaidrība, un sākas jauna, brīnišķīga tā eksistence.

Visu savu būtību pilnība es neaptveru; par ko man jākļūst, un kas es būšu? — Tas pārspēj visas manas domāšanas spējas. Daļa šīs sūtības ir man pašam apslapēta, tā ir saskatāma tikai vienam — garu Tēvam —, kam tā ir uzticēta. Es zinu tikai to, ka tā man ir droša un ka tā ir mūžīga un brīnišķīga kā viņš pats. Bet to daļu, kas uzticēta man pašam, es pazīstu, viscaur pazīstu, un tā ir visu manu pārējo atziņu sakne. Jebkurā manas dzīves acumirklī es droši zinu, kas man tajā jādara; un tā ir visa mana sūtība, ciktāl tā atkarīga no manis. No tas es nedrīkstu novirzīties, jo manas zināšanas nesniedzas ārpus tās; ārpus tās es nedrīkstu neko gribēt zināt; man stingri jāstāv šajā vienīgajā viduspunktā un tajā jāiesakņojas. Uz to jābūt vērstām visām manām domām un tieksmēm, un visam manam spējām, tam jāieauž sevī visa mana eksistence.

Man jāattīsta mans prāts un jāiegūst zināšanas, cik vien es to spēju, taču ar vienu vienīgu nolūku — lai tādējādi sagatavotu mani lielāku apjomu un plašāku darbības sfēru pienākumam; man daudz jāgrib, lai no manis varētu daudz prasīt. Man visādi jāvingrina mans spēks un veiklība, bet tikai tādēļ, lai manā personā sagādātu pienākumam noderīgāku un izveicīgāku instrumentu, jo tik ilgi, līdz pienākuma pavēle no visas manas personas iziet ārējā pasaulē, es esmu par to atbildīgs savas sirdsapziņas priekšā. Man sevi jāreprezentē cilvēce visā tās pilnībā, ciktāl es to spēju, taču ne pašas cilvēces dēļ — pašai par sevi tai nav ne mazākās vērtības —, bet gan tādēļ, lai cilvēce reprezentētu tikumu, kam vienīgajam ir vērtība pašam par sevi, tā visaugstākajā pilnībā. Ar visu sirdi un dvēseli man jāraugās uz sevi un visu, kas man un mani ir, tikai kā uz līdzekli pienākuma izpildei un jārūpējas tikai par to, lai to izpildītu un lai es varētu to izpildīt, cik tas atkarīgs no manis. Bet tiklīdz pavēle — ja vien tā tiešām ir pavēle, kam esmu paklausījis un ja vien es sevi tiešām apzinos vienīgo tīro nolūku: paklausīt tai —, tiklīdz pavēle no manas personas iziet pasaulē, man par to vairs nav jārūpējas, jo kopš šī brīža tā pāriet mūžīgās gribas rokās. Kopš šī brīža rūpēties par to tālāk būtu veltīgas mokas, ko es pats sev uzveltu; tā būtu neticība un neuzticēšanās šai gribai. Man nekad_ nedrīkst ienākt prātā gribēt valdīt pār pasauli tās vietā, dzirdēt savā sirdsapziņā manas ierobežotās gudrības balss vieta tās balsi un aizvietot vienpusīgo atsevišķas tuvredzīgas būtnes plānu ar tās plānu, kas aptver visu. Es zinu, ka līdz ar to es sevi nepieciešami izdalītu no tās kārtības un no visu garīgo būtņu kārtības.

Līdzīgi tam, kā es mierā un padevībā cienu šo augstāko providenci, tieši tāpat man ar savu rīcību jāciena pārējo, ārpus manis esošo būtņu brīvība. Jautājums nav par to, ko es drīkstu darīt, laktās pamudinātu darīt to pašu. Bet es varu gribēt nepastarpināti iedarboties vienīgi uz viņu pārliecību un viņu gribu, ciktāl to atļauj sabiedriskā kartība un viņu pašu piekrišana, taču nekādā gadījuma — uz viņu spēkiem un attiecībām, ignorējot viņu gribu. Viņi dara paši uz savu atbildību to, ko viņi dara; es to nevaru un nedrīkstu mainīt, un mūžīgā griba visu vērsīs par labu. Man ir svarīgāk cienīt viņu brīvību neka aizkavēt vai atcelt to, kas man tās izmantošanā šķiet ļauns.

Es paceļos līdz šim viedoklim un esmu jauna būtne, un visas manas attiecības ar pastāvošo pasauli ir izmainījušās. Pavedieni, kas līdz šim saistīja manu garu ar šo pasauli un kuru slepenajiem rāvieniem paklausot tas sekoja visām kustībām pasaulē, ir sarauti uz mūžiem, un es esmu brīvs un veidoju sev pats savu pasauli — mierīgs un nesatraucams. Ne vairs ar sirdi, bet tikai ar acīm es uztveru priekšmetus un esmu ar tiem saistīts, un pat šīs acis kļūst redzīgākas brīvībā un caur maldiem un kroplumu saskata patieso un skaisto, gluži tāpat kā uz mierīgas ūdens virsmas visas formas atspoguļojas tīri un mainīgā gaismā.

Mans gars ir uz mūžiem slēgts apjukumam un samulsumam, neziņai, šaubām un bailēm, mana sirds — skumjām, nožēlai, iekārei. Ir tikai Viens, ko es vēlos zināt: kas man jādara, un to es vienmēr zinu nekļūdīgi. Par visu pārējo es nezinu neko un zinu, ka par to neko nezinu, un stingri iesakņojos šajā neziņā un atturos no domāšanas, minējumiem, ķildām pašam ar sevi par to, par ko neko nezinu. Neviens notikums pasaulē nespēj mani iepriecināt vai sarūgtināt, auksts un vienaldzīgs es noraugos uz visiem, jo es zinu, ka nespēju nedz izskaidrot kaut vienu vienīgu notikumu, nedz izprast tā sakaru ar to, kas vienīgais man ir no svara. Viss, kas notiek, iederas mūžīgās pasaules plānā un ir tajā labs — tik daudz es zinu; kas šajā plānā ir tīrs ieguvums vai kas tikai līdzeklis kāda pastāvoša ļaunuma novēršanai, kam tādēļ vajadzētu mani vairāk vai mazāk iepriecināt, — es nezinu. Tajā pasaulē viss izvēršas par labu; ar to man pietiek, un šajā ticībā es esmu stingrs kā klints; taču, kas tajā pasaulē ir tikai asns, kas — zieds, kas — pats auglis, — es nezinu.

Vienīgais, kas man var būt svarīgi, ir saprāta un tikumības attīstība saprātīgo būtņu valstībā; un proti, tikai pašas attīstības labad. Vai instruments tam esmu es vai kāds cits, vai tā ir mana darbība, kas izdodas vai tiek aizkavēta, vai arī kādas citas būtnes darbība — tas man

ir gluži vienalga. Es sevi uzskatu viscaur tikai par vienu no instrumentiem saprāta mērķa sasniegšanai un tikai kā tādu cienu un mīlu sevi, un interesējos par sevi, un savas darbības izdošanos vēlos vienīgi tiktāl, ciktāl tā vērsta uz šo mērķi. Tādēļ visus notikumus pasaulē es aplūkoju gluži tādā pašā veidā, tikai attiecībā uz šo vienīgo mērķi — vienalga, vai tie izriet no manīs vai no citiem, vai tie attiecas tieši uz mani vai uz citiem. Sarūgtinājumam par personiskiem apvainojumiem, iedomībai personisku nopelnu dēļ mana sirds ir slēgta, jo visa mana personība man jau sen izzudusi un nogrimusi mērķa vērojumā.

Lai jau šķiet, ka patiesība nu ir pilnīgi apklusināta un tikumība iznicināta, ka neprāts un netikums šoreiz pielikuši visus spēkus un vispār nekas nespēs aizkavēt uzskatīt tos par saprātu un patiesu gudrību; lai jau tieši tad, kad visi krietnie cilvēki cerētu, ka cilvēku dzimuma stāvoklis uzlabosies, tas pasliktinās tā kā nekad agrāk; lai labi un laimīgi uzsākts darbs, kas priecīgā cerībā pievērsa sev visu krietno cilvēku acis, pēkšņi un negaidot pārvēršas visnelietīgākajā — tas mani uztrauks tikpat maz kā kādu citu reizi mani padarīs kūtru un nolaidīgu,, un drošu — it kā viss nu būtu izdevies, — šķietamība, ka nu reiz zeļ un plaukst apgaismība, ka vareni izplatās, brīvība un patstāvība, ka cilvēku attiecībās plašāk ieviešas maigāki tikumi, miermīlība, piekāpība un vispārīgs taisnīgums. Tā man šķiet vai ari tā tas ir, tā tas tiešām ir — man; un abos gadījumos es zinu, tāpat kā visos iespējamos gadījumos vispār, — kas man darāms tālāk. Par visu pārējo es esmu pilnīgi mierīgs, jo par visu pārējo es neko nezinu. Minētie man tik bēdīgie notikumi Mūžīgā plānā var būt tuvākais līdzeklis ļoti laba rezultāta sasniegšanai; minētā ļaunā cīņa pret labo var tam izrādīties pēdējā nozīmīgā cīņa, un šoreiz tam var but lemts sakopot visus savus spēkus, lai tos zaudētu un nostātos gaismā visā savā bezspēcībā. Minētajām mani iepriecinošajām parādībām var būt ļoti aizdomīgs pamats; var būt, ka tā ir tikai tukša prātošana un nepatika pret jebkādām idejām, ko es uzskatīju par apgaismību; baudkāre un izlaidība, ko es noturēju par patstāvību; pagurums un gļēvums, ko es uztvēru kā laipnību un miermīlību. Tiesa gan, es to nezinu, bet tā tas varētu būt, un tad man nebūtu nekāda pamata skumt par pirmajiem un priecāties par pēdējām. Taču to gan es zinu, ka atrodos visaugstākās gudrības un labestības pasaulē, kas pilnība izprot tās plānu un to nekļūdīgi izpilda; un šajā pārliecībā, es atrodu mieru un svētlaimi.

Arī tas, ka eksistē brīvas būtnes ar noteiksmi uz saprātu un tikumību, kas cīnās pret saprātu un savus spēkus veltī neprāta un netikumu veicināšanai, nevar mani samulsināt un nodot īgnuma un sašutuma varā. Tādu aplamību, it kā tās nīst labo tādēļ, ka tas ir labs, un atbalsta ļauno aiz tīras mīlestības uz ļauno kā tādu, — vienīgi tā spētu izaicināt manas dusmas, — tādu aplamību es nepiedēvēju nevienam, kam ir cilvēka seja, jo zinu, ka tā nesakņojas cilvēka dabā. Es zinu, ka visiem tiem, kas šādi rīkojas — ja viņi šādi rīkojas —, vispār neeksistē ļaunais un labais, bet eksistē tikai patīkamais un nepatīkamais; ka vispār viņi nerīkojas paši pēc savas gribas, bet ir pakļauti dabas varai un ka nevis viņi paši, bet šī daba viņos ir tas, kas ar visu savu spēku tiecas pēc labā un bēg no ļaunā, vienalga, vai tas citādi ir labs vai ļauns. Es zinu, ka viņi, pēc tam kad nu reiz ir tie, kas viņi ir, nevar rīkoties ne par matu savādāk, kā rīkojas; un man nenāk ne prātā izrādīt sašutumu par nepieciešamību vai strīdēties ar aklo dabu, kam nav savas gribas. Un tomēr — viņu vaina un niecīgums meklējami tieši tajā apstāklī, ka viņi ir tas, kas viņi ir, un ka tā vietā, lai būtu brīvi un kaut kas paši par sevi, viņi padodas aklās dabas straumei.

Vienīgi tas varētu izraisīt manī īgnumu; taču šeit es nonāku pie absolūti neizprotamā. Es nevaru viņiem piedēvēt brīvības trūkumu, jau iepriekš nepieņemot, ka viņi ir brīvi, lai varētu atbrīvoties. Es gribu sadusmoties uz viņiem un neatrodu savām dusmām priekšmetu. Tas, kas viņi īstenībā ir, šīs dusmas nepelna; kas tās pelnītu, tas viņi nav, un viņi atkal tās nebūtu pelnījuši, ja viņi tas būtu. Mans īgnums būtu attiecināms uz acīmredzamu neko. — Tiesa gan, man pret viņiem vienmēr jāizturas un ar viņiem jārunā tā, it kā viņi būtu tādi, kādi — kā es ļoti labi zinu — viņi nav; attiecībā uz viņiem man vienmēr jāpieņem kaut kas tāds, kas vienīgais man dod iespēju nonākt zināmās attiecībās ar viņiem un rīkoties. Pienākums man darbībai dod par viņiem tādu jēdzienu, kura pretstatu man dod vērojums. Un tā tomēr var gadīties, ka es vēršos pret viņiem cildenā sašutumā — it kā viņi būtu brīvi —, lai iekvēlinātu viņos šo sašutumu pret sevi pašiem — sašutumu, ko man sevī, kā nosaka saprāts, nekad nav iespējams sajust. Par nesaprātīgumu un netikumu

dusmojas manī tikai darbīgais sabiedrības cilvēks, nevis par sevi pārliecinātais un sevī pilnīgais domājošais cilvēks.

Fiziskas ciešanas, sāpes un slimības, ja tās mani piemeklēs, man gribot negribot būs jājūt, jo tās ir manas dabas norises, un es šaja pasaulē esmu un palieku dababet tas mani nedrīkst sarūgtināt. Tās jau arī skar tikai dabu, ar kuru es brīnumainā kārtā esmu saistīts nevis Mani pašu — būtni, kas stāv pāri jebkādai dabai. Drošas beigas jebkurām sāpēm un jebkuram jūtīgumam pret sāpēm ir nāve; un no visa tā, ko dabiskais cilvēks mēdz uzskatīt par Jaunumu, nāve man tāds ir vismazāk. Vispār es nemiršu sev, bet tikai citiem — tiem, kas paliks, no kuru kopsakara es tikšu izrauts; man pašam nāves stunda ir piedzimšanas stunda jaunai, brīnišķīgai dzīvei.

Pēc tam kad mana sirds šādi noslēgta jebkādām alkām pēc zemes labumiem, pēc tam kad patiešām es nemaz vairs neinteresējos par pārejošo,_ manām acīm atklājas visums — apgarota veidā. Nedzīva, smagā masa, kas tikai piepildīja telpu, ir izzudusi, un tas vietā plūst un viļņo, un šalc dzīves un spēka, un darbības straume — pirmatnējas dzīves, Tavas dzīves straume, Bezgalīgais, jo jebkura dzīve ir Tava dzīve; un vienīgi ticoša acs ietiecas patiesa skaistuma valstībā. Es esmu radniecīgs tev, un tas, ko es redzu ap sevi, ir radniecīgs man; viss ir dzīvs un apgarots, un viss uzlūko mani gaišām gara acīm un uzruna manu sirdi gara skaņām. Daudzkārt sadalīts un šķirts, visos tēlos ārpus manis es ieraugu pats sevi un izstaroju no tiem pats sev pretim, gluži kā rīta saule, tūkstoš rasas pilienos daudzkārt lauzta, atmirdz pati sev. —

Tava dzīve, kādu to spēj izprast galīga būtne, ir vienkārši caur sevi pati sevi veidojoša un izteicoša gribēšana; šī dzīve plūst — caur mani uz visu neizmērojamo dabu. Šeit tā plūst kā pati sevi radoša un veidojoša matērija caur manam dzīslām un maniem muskuļiem un ārpus manis parada savu pilnību kokā, augā, zāles stiebrā. Kā viena, saistīta straume, pilienu pie piliena, veidojošā dzīve plūst visos tēlos un visur, kurp tai spēj sekot mana acs, un uzlūko mani — no katra visuma punkta savādāk — ka tas pats spēks, caur kuru tā slepenā tumsā veido manu ķermeni. Tur tā brīvi bango un lēkā, un dejo kā sevi veidojoša kustība dzīvniekā un ikvienā jaunā ķermenī atklājas ka cita, īpaša, sevis labad pastāvoša pasaule: tas pats spēks, kas, man neredzams, rosās un kustas manis paša locekļos. Viss, kas kustas, seko šai vispārējai straumei, šim vienīgajam jebkuras kustības principam, kas novada harmonisko satricinājumu no vienas visuma malas uz otru: dzīvnieks — bez brīvības; es, no kura redzamajā pasaulē iziet kustība, tomēr nebūdama pamatota manī, — ar brīvību.

Taču tīra un svēta, un tevis paša būtībai tik tuva, cik tuvs mirstīgā acīs vispār kaut kas var būt, šī dzīve plūst kā lente, kas saista vienā veselumā garus ar gariem, ka vienotās saprāta pasaules gaiss un ēters: neiedomājama un neaptverama, un tomēr atklāti eksistējoša garīgai acij. Šajā gaismas straumē doma nemitīgi un palikdama nemainīga lidinās no dvēseles uz dvēseli un tīrāka un apskaidrota atgriežas no radniecīgām krūtīm. Ar šī noslēpuma palīdzību ikviens_ atrod pats sevi un saprot un mīl pats sevi tikai kādā citā; un ikviens gars atdalās tikai no citiem gariem, un nav atsevišķa cilvēka, bet ir tikai cilvēce; nav atsevišķas domāšanas un mīlestības, un naida, bet ir domāšana un mīlestība, un naids, savijusies sevi un caur sevi. Pateicoties šim noslēpumam, garu radniecība plūst tālāk neredzamajā pasaule līdz pat to ķermeniskajai dabai un parādās divos dzimumos, kas pat tad, ja varētu pārtrūkt visas garīgas saites, jau ka dabiskas būtnes ir spiesti viens otru mīlēt; tā izpaužas vecāku un bērnu, brāļu un māsu maigumā — gluži it ka dvēseles tāpat būtu cēlušās no Vienām asinīm kā ķermeņi un prati būtu zari un ziedi no vienas saknes — un, izejot no tiem, šaurākos vai plašākos lokos aptver visu sajutošo pasauli. Pat tās naidam pamatā ir mīlas alkas, un ienaids rodas vienīgi noraidītas draudzības dēļ.

So mūžīgo dzīvi un rosību visas jutekliskas un garīgas dabas dzīslās mana acs saskata cauri tam, kas citiem šķiet nedzīva masa, un redz šo dzīvi, arvien kāpjam un augam, un skaidrojamies savas garīgas izteiksmes labad. Visums man nav vairs aplis, kas atgriežas sevī, rotaļa, kas nemitīgi atkārtojas, briesmonis, kas aprij pats sevi, lai sevi atkal atdzemdinātu tādu, kāds jau bijis; manu acu priekšā tas kļuvis apgarots un nes paša gara zīmogu; tā ir nemitīga virzīšanās uz pilnīgo taisnā līnija, kas aizved bezgalībā.

Saule lec un riet, zvaigznes nozūd un atgriezās, un visas sfēras dejo savu riņķa deju; taču tas nekad neatgriežas tādas, kādas nozuda, un pašos mirdzošajos dzīvības avotos ir dzīvība un attīstība. Katra stunda, ko tās atvedušas, katrs rīts un katrs vakars nolaižas pār pasauli, nesot sevī jaunu rītausmu; jauna dzīvība un jauna mīlestība izplūst no sfērām gluži kā lietus lāses no mākoņa un apņem dabu gluži kā vēsa nakts zemi.

Jebkura nāve dabā ir dzimšana, un tieši miršanā uzskatāmi atklājas dzīvības augšupeja. Dabā nav nāvējoša principa, jo daba viscaur ir tikai dzīvība; nevis nāve nogalina, bet gan dzīvākā dzīvība, kas, apslēpta aiz vecās, ;sākas un attīstās. Nāve un dzimšana vienkārši ir dzīvības cīņa pašai ar sevi, lai atklātos arvien apskaidrotāka un līdzīgāka pati sev. Un mana nāve varētu būt kaut kas cits — mana, kas es vispār neesmu vienkāršs dzīvības attēls un atveidojums, bet pats sevī nesu pirmatnējo, vienīgo patieso un būtisko dzīvību? — Vispār nav iespējama doma, ka daba iznīcinātu kādu dzīvību, kas no tās nav cēlusies, — daba, kuras dēļ nedzīvoju es, bet kas pati dzīvo tikai manis dēļ.

Taču pat šo manu dabisko dzīvi — pat šo vienkāršo iekšējās, neredzamās dzīves attēlojumu galīgas būtnes -skatienam — tā nespēj iznīcināt, jo pretējā gadījumā tai būtu jāvar iznīcināt pašai sevi; tā ir daba, kas eksistē -vienīgi man un manis dēļ un kas neeksistē, ja nav manis. Tieši tādēļ, ka tā mani nogalina tai mani jāatdzīvina no jauna; mana tagadējā dzīve var izzust tikai manas, tajā izveidojošās, augstākas dzīves priekšā; un tas, ko mirstīgais sauc par nāvi, ir otras atdzimšanas redzamā izpausme. Ja uz zemes nemirtu neviena saprātīga būtne, kas tur ieraudzījusi dienas gaismu, tad nebūtu nekāda pamata ilgoties pēc jaunām debesīm un jaunas zemes: vienīgais iespējamais dabas mērķis — izveidot un saglabāt saprātu — būtu sasniegts jau šajā pasaulē, un dabas loks noslēgtos. Taču akts, kurā tā nogalina brīvu, patstāvīgu būtni, ir tās svinīgā, jebkuram saprātam uztveramā pārkāpšana pāri šī akta robežām un visai tā sfērai, tādējādi noslēdzot to; nāves fenomens ir tās kāpnes, pa kurām mana garīgā acs nokļūst līdz manis paša un dabas, kas eksistē manis dēļ, jaunajai dzīvei.

Ikviena man līdzīga būtne, kas izstājas no zemes sakariem un manā gara nevar skaitīties iznīcināta — jo viņa ir līdzīga man —, aizrauj sev līdzi manu domu; šī būtne vēl eksistē, un viņai pienākas noteikta vieta. Kamēr mēs šeit, uz zemes, sērojam par viņu, kā būtu sērojuši, ja tas būtu iespējams, drūmajā bezsamaņas valstībā, kad cilvēks no turienes būtu izrāvies virszemes saules gaismā, — tikmēr pārjutekliskajā pasaulē valda prieks par to, ka cilvēks tai piedzimis, gluži tāpat kā mēs, zemes iedzīvotāji, ar prieku uzņemam savus jaundzimušos. Ja es kādreiz sekošu aizgājušajiem, man eksistēs tikai prieks, jo sēras paliks tajā sfērā, ko es būšu atstājis.

Manam skatienam izzūd un nogrimst pasaule, ko es nupat vēl apbrīnoju. Visā dzīves, kārtības un plauksmes bagātībā, ko es tajā vēroju, tā tomēr ir tikai priekškars, kas man aizklāj bezgalīgi pilnīgāku pasauli, un asns, no kura tai jāattīstās. Mana ticība nostājas aiz šī priekškara un sasilda un dzīvinoši ietekmē šo asnu. Tā neredz neko noteiktu, bet gaida vairāk, nekā tā var aptvert šajā pasaule un jelkad spēs aptvert laika ritumā.

Tā es dzīvoju, un tāds es esmu; tāds es esmu — nemainīgs, stiprs un pabeigts uz mūžiem, jo šī esamība nav pieņemta no ārienes, — tā ir mana vienīgā īstena esamība un būtība.

PAR CILVĒKA LIELUMU

PAR CILVĒKA LIELUMU

J. G. FIHTES RUNA, NOSLĒDZOT FILOZOFIJAS LEKCIJU KURSU

Nevis kā pētījumu, bet kā savu viskaislīgāko

izjūtu izpausmi

pēc pētījuma

autors

šis lappuses

velti saviem labvēļiem un draugiem atmiņai par svētlaimīgajām stundām, ko piedzīvojis, kopā ar viņiem tiecoties pēc patiesības.

Mēs esam pilnībā izmērojuši cilvēka garu; — mēs esam ielikuši pamatu, uz kura iespējams uzbūvēt zinātnisku sistēmu kā trāpīgu attēlojumu sākotnējai sistēmai cilvēkā. Noslēgumā izdarīsim īsu visa teiktā pārskatu.

Filozofija mūs māca, ka visa pamats ir Es. Tikai caur Es nedzīvajā, bezveidīgajā masā ienāk kārtība un harmonija. Tikai izejot no cilvēka, visapkārt viņam līdz pat viņa vērojuma robežai izplatās regularitāte — un, kad

Piezīme

No 1794. gada februāra vidus līdz aprīļa beigām Fihte Cīrihē Johana Kaspara Lafātera namā lasīja lekcijas pusducim klausītāju par kritisko filozofiju. Pēc tam kad 1793./94. gada ziemā viņš bija ieguvis izšķirošu skaidrību par savas filozofijas pamatdomu, Fihte šeit pirmo reizi izklāstīja savas zinātņu teorijas pamatprincipus. Sīs lekcijas pamatos atbilst viņa 1794. gadā publicētajiem rakstiem «Par zinātņu mācības jēdzienu» un «Vispārējās zinātņu mācības pamati».

Noslēguma lekciju «Par cilvēka lielumu» Fihte nolasīja 1794. gada 25. vai 26. aprīlī. Dažas dienas vēlāk tā tika iespiesta. Tūlīt pēc tam Fihte devās uz Jenu, lai tur stātos pie profesora pienākumu pildīšanas.

viņš pavirza tālāk uz priekšu šo robežu, tad tālāk uz priekšu pavirzās kārtība un harmonija. Viņa vērojums ierāda katram līdz bezgalībai dažādajam savu vietu, lai neviens neizspiež citu; tas ienes vienotību bezgalīgajā dažādībā: tā satur kopā pasaules ķermeņus un pārvērš tos tikai par Vienu organizētu ķermeni; tā saulēm liek riņķot pa tām ierādītajām orbītām. Es dēļ pastāv varenā pakāpenība no ķērpja līdz serāpam; viņā ietverta visas garu pasaules sistēma, un cilvēks ar pilnām tiesībām gaida, ka likumam, ko viņš dod sev un pasaulei, jādarbojas tajā; ar pilnām tiesībām gaida, ka šī sistēma kādreiz būs vispāratzīta. Es satur sevī drošu ķīlu tam, ka, izejot no viņa, Mrtība un harmonija izplatīsies bezgalībā, kur pašlaik to nav; ka reizē ar cilvēka kultūras attīstību progresēs arī Visuma kultūra. Viss, kas tagad vēl ir bezveidīgs un nesakārtots, pateicoties cilvēkam, pārvērtīsies visskaistākajā kārtībā, un tas, kas jau tagad ir harmonisks, kļūs saskaņā ar līdz šim neizpētītiem likumiem arvien harmoniskāks. Cilvēks ienesīs kārtību mudžeklī un plānu vispārējā sajukumā; pateicoties viņam, pat trūdēšana veidos un nāve aicinās uz jaunu, brīnišķīgu dzīvi. Tāds ir cilvēks, ja mēs viņu aplūkojam tikai kā vērojošu saprātīgu būtni; bet kāds viņš ir tad, ja mēs viņu domājam kā praktiski darbīgu spēju?

Viņš lietās ieliek ne tikai nepieciešamo kārtību; viņš tām dod arī to kārtību, ko sev patvaļīgi izvēlējies; tur, kur viņš sper soli, pamostas daba; ieraugot viņu, tā sagatavojas saņemt no viņa jaunu, skaistāku pasauli. Jau viņa ķermenis ir visapgarotākais, ko bija iespējams izveidot no apkārtējās matērijas; viņa atmosfērā gaiss kļūst patīkamāks, klimats — maigāks, un daba priecājas, gaidot, ka viņš to pārvērtīs par dzīvo būtņu mājvietu un kopēju. Cilvēks pavēl rupjajai matērijai organizēties saskaņā ar viņa ideālu un dot viņam nepieciešamo materiālu. Tas, kas agrāk bija auksts un nedzīvs, viņam izaug par barojošu graudu, spirdzinošu augli, dzīvinošu ķekaru, un daba viņam izaudzēs kaut ko citu, tiklīdz viņš pavēlēs citu. — Ap viņu dzīvnieki kļūst labāki, viņa gudrā skatiena priekšā tie atmet savu mežonīgo iedabu un no sava pavelnieka rokas saņem veselīgāku barību, par ko viņam atlīdzina labprātīga paklausībā.

Vēl vairāk — ap cilvēku arī dvēseles kļūst cēlākas; jo lielākā mēra kāds ir cilvēks, jo dziļāk un plašāk viņš iedarbojas uz cilvēkiem; un to, kas nes patieso cilvēcības zīmogu, cilvēce nekad nepārprot; jebkurai tīrai cilvēcības izpausmei atveras ikviena cilvēka gars un ikviena cilvēka sirds. Ap vislabāko cilvēku ļaudis izveido apli, kurā centram visvairāk pietuvojas tas, kuram piemīt visvairāk cilvēcības. Viņu gari tiecas un pūlas apvienoties un izveidot tikai Vienu garu vairākos ķermeņos. Visi ir Viens prāts un Viena griba un pastāv kā lielā, vienīgā iespējamā cilvēces plāna līdzstrādnieki. Vislabākais cilvēks ar varenu spēku paceļ savu laikmetu augstākā cilvēces attīstības pakāpē; cilvēce atskatās un brīnās par bezdibeni, kuram parlekusi; vislabākais cilvēks ar milža rokām izrauj necilvēku dzimuma gadagrāmatas visu, ko spēj satvert. —

Sagraujiet mala būdiņu, kurā viņš dzīvo! Pēc savas esamības viņš ir pilnīgi neatkarīgs no visa, kas ir ārpus viņa; viņš eksistē vienkārši caur sevi pašu; un jau māla būdiņa viņam ir šīs eksistences sajūta, viņa paaugstināšanas brīžos, kad viņam izzūd laiks un telpa, un viss, kas nav Viņš pats, kad viņa gars nevardarbīgi atraujas no viņa ķermeņa un tad atkal brīvprātīgi atgriežas tajā, lai sasniegtu mērķus, kurus vispirms vēl gribētu īstenot arta palīdzību. — Izšķiriet abus pēdējos, blakus esošos puteklīšus, kas tagad ir ap viņu; viņš vēl eksistēs; un viņš eksistēs, jo viņš to gribēs. Viņš ir mūžīgs caur sevi pašu un savu spēku.

Aizkavējiet, izjauciet viņa plānus! — Jūs varat tos aizturēt: bet kaš ir tūkstoš un vēlreiz tūkstoš gadi cilvēces gadagrāmatā? — Tas pats, kas viegla rīta rasa pamostoties. Viņš turpina eksistēt, un viņš turpina darboties, un tas, kas jums šķiet izzūdam, vienkārši ir viņa sfēras paplašināšanās: tas, kas jums šķiet nāve, ir viņa gatavība augstākai dzīvei. Viņa plānu krāsas un to ārējie apveidi viņam var zust; viņa plāns paliek nemainīgs; un jebkurā savas eksistences momentā viņš no ārienes aizrauj kaut ko jaunu līdzi savā sfērā, un viņš turpinās sagrābt sev,, līdz tajā aprīs visu — līdz visa matērija nesīs viņa iedarbības zīmogu un visi gari veidos Vienu garu ar viņa garu.

Tāds ir cilvēks; tāds ir ikviens, kurš sev var teikt: «Es esmu cilvēks.» Kā gan viņam nejust svētu godbijību pašam pret sevi un nešausmināties un nedrebēt pašam

savas majestātes priekšā! — Tāds ir katrs, kurš man var pateikt: «Es esmu.» — Lai kur tu dzīvo, tu, ja vien tev ir cilvēka seja, — pat ja tu, būdams vel uz robežas ar dzīvnieku, zem uzrauga nūjas stādi cukurbietes vai arī Ugunszemes piekrastē sildies pie liesmas, ko neesi iededzis pats, līdz tā apdziest, un rūgti raudi par to, ka tā negrib saglabāties, — pat ja tu man šķieti esam visnekrietnākais, visnožēlojamākais ļaundaris, tu tomēr esi tas pats, kas esmu es, jo tu man vari sacīt: «Es esmu.» Tu tomēr esi mans biedrs un brālis: ak, arī es, protams, kādreiz stāvēju tur, un tu, protams, kādreiz stāvēsi — kaut arī paietu miljoni un miljoniem reižu miljoni gadu — kas gan ir laiks? — tu, protams kādreiz stāvēsi uz tā paša pakāpiena, uz kura tagad stāvu es; un, protams, kādreiz tu stāvēsi uz tāda pakāpiena, kur es varēšu iedarboties uz tevi un tu uz mani. Arī tu kādreiz varēsi tikt iesaistīts manā sfērā un varēsi mani iesaistīt savējā; arī tevi es kādreiz varēšu atzīt par līdzstrādnieku manā lielajā plānā. — Tāds man, kas esmu Es, ir ikviens, kas ir Es. Kā lai es nedrebu, ja manā priekša ir majestāte cilvēka veidolā un dievība, kas varbūt mīt slepena tumsā, bet notekti — templī, kam uzspiests Es zīmogs.

To iedomājoties, man izzūd zeme un debesis, un laiks, un telpa, un visas juteklības robežas; un ka lai man neizzustu indivīds? — Pie tā atpakaļ es jūs nevedīšu.

Visi indivīdi ir ietverti Viena lielajā Tīra Gara vienotībā; tas lai ir pēdējais vārds, ar ko es gribētu palikt jūsu piemiņā, un piemiņa, ar ko es no jums atvados.

* Pat nepazīstot manu sistēmu, šo domu nav iespējams uzskatīt par spinozisku, ja ir vēlēšanās vismaz vispārīgos vilcienos izsekot šī pētījuma gaitai. Tīrā Gara vienotība man ir nesasniedzams ideāls, visaugstākais mērķis, kas tomēr nekad neīstenojas.

PIEZĪMES

Антология мировой философии. — М., 1971, т. 3, с. 218.

Sie jēdzieni principā nav piemērojami Austrumu filozofijā.

Ideālismam (arī klasiskajam ideālismam) atsevišķos jautājumos allaž pastāv pretrunas ar ortodoksālo teoloģiju.

Фишер Ķ. История новой философии. — Спб., 1909, т. 6„ с. 131.

Tā par Fihti vēstulē raksta Ludviga Feierbaha tēvs Anselms Feierbahs (cit. no: Фишер К. История новой философии, т. 6„ с. 140.)

Fichte I. G. Beitrдge zur Berichtigung der Urteile des Publikums ьber die Franzцsische Revolution. — Leipzig, S. 19.

Te var piebilst, ka tad, ja pastāv kultūras klātbūtne, revolūcija nav vajadzīga, jo kultūra ir evolūcijas ceļš. Taču Fihte atšķirībā no Kanta tā nedomā.

Cit. no: Тулыга А. Шеллинг. — M., 1982, с. 23.

Pēdējos 20 gados vien par Fihti publicēts: Baumann P. Fichtes Wissenschaftslehre. — Bonn, 1974; Guerolt M. Etudes sur Fichte. — Hildesheim, N. Y, 1974; Jacobs W. Johann Gottlieb Fichte. — Hamburg, 1984; Janke W. Fichte: Sein und Reflexion. Grundlage der kritischen Vernunft. — Berlin, 1970; Lauth R. Die transzendentale Naturlehre Fichtes nach den Prinzipien der Wissenschaftslehre. — Hamburg, 1984; Philonenko A. L'oeuvre de Fichte. — Paris, 1984; Rademacher H. Fichtes Begriff des Absoluten. — Frankfurt a. M.r 1970; Weischedel W. Der frьhe Fichte: Aufbruch der Freiheit zur Gemeinschaft. — Stuttgart, 1973; Гайденко П. П. Философия Фихте и современность. — М., 1979; Бур М. Фихте. — М., 1965.

А. Rolavs jēdzienu Talhandlung tulko kā rosīgā darbība, rosība; krieviski: дело-действие /А. Гулыга/, продукт-акт /И. Мирский, П. Гайденко/.

И. Фихте И. Г. Избранные сочинения. — М., 1916, т. 1, с. 62.

Šādus apgalvojumus var izteikt no mūsdienu viedokļa. Fihtes sistēmā noteicošais ir izziņa. Saprašanas un komunikācijas jautājumus skaidri ieraudzīs tikai romantisms, kas hronoloģski atrodas līdzās Fihtem, taču pieder pie citas pasaulizjūtas tradīcijas.

Cit. no: Гулыга А. Шеллинг. — M., 1982, с. 188.

Сатпрем. Шри Ауробиндо или путешествие сознания. — Л., 1989, с. 301.

Там же, с. 293.

Гулыга А. Немецкая классическая философия. — М., 1986, с. 130.

П.Фихте И. Г. Избранные сочинения. — М., 1916, т. 1, с. 404.

Гайденко П. Философия Фихте и современность. — М., 1979, с. 100.

Kants I. Praktiskā prāta kritika. — R., 1988, 75. lpp.

Гайденко П. Философия Фихте и современность. — М., 1979, с. 90.

Daži autori uzskata, ka tradīcija, pie kuras pieder Kants, ir ārpus kristietības un to raksturo mistiski panteistiskā pasaulizjūta (sk. A. Pigaļeva rakstu krājumā «Teleoloģija un estētika. Imanuēla Kanta «Spriestspējas kritikas» 200. gadadienā» — R., 1990.).

Tas, protams, nenozīmē, ka Kants noliedz audzināšanu un izglītošanu, rūpes par bērniem utt. Tas viss ir vajadzīgs, taču nekas nevar aizstāt cilvēka pašnoteiksmi.

Фихте И. Г. Основные черты современной эпохи. — Спб., 1906, с. 33.

Sim darbam ir tiešs sakars ar romantisma filozofijā aplūkotajām tēmām.

Sk.: Kule M. Kā iespējama subjektīvā vispārība? — Grām.: Teleoloģija un estētika. — R., 1990.

Tā ir raksturīga protestantisma atziņa.

Фихте И. Г. Факты сознания. — Спб., 1914, с. 92.

SATURS

TOC \o "1-3" \h \z lolians Gotlībs Fihte — darbības un brīvības filozofs . . 5 Cilvēka sūtība .33

Priekšvārds. …….. . 34

Pirmā grāmata. Šaubas 36

Otrā grāmata. Zināšanas. 59

.157

Trešā grāmata. Ticība 100

Par cilvēka lielumu Piezīmes

Pagātnes izcilo domātāju darbu sērijas «Avots» (1977) pamatuzdevums ir sniegt latviešu lasītājam žo domātāju galvenos darbus un galvenās viņu darbu idejas, kas nozīmīgas ari mūsdienās (gan no kultūras un zinātnes vēstures, gan ari no tagadējo dzīves un zinātnes jomu problemātikas risināšanas aspektiem).

Jau iznākuši šādi darbi:

Cēzars G. ī. Piezīmes par gailu karu Loks Dž. Eseja par cilvēka sapratni Dekarts R. Pārruna par metodi

Didro D. Domas par dabas interpretāciju. Matērijas un kustības filozofiskie principi Mendelis G. Pētījumi par augu hibrīdiem Voltērs. Zadigs jeb liktenis. Mikromegs. Kandids Platons. Menons. Dzīres Kampanella. Saules pilsēta

Hēgelis G. V. F. Filozofijas zinātņu enciklopēdija Monteņs M. Esejas (fragmenti no I sējuma) Platons. Valsts

Vavilovs N. Homoloģisko rindu likums iedzimtības mainībā. Linneja

suga kā sistēma Monteņs M. Esejas (fragmenti no I un II sējuma) Humbolts V. Izlase

Feierbahs L. Kristietības būtība. Nākotnes filozofijas pamati Līsijs. Tiesas runas

Monteņs M. Esejas (fragmenti no II un III sējuma) Roterdamas Erasms. Muļķības slavinājums Aristotelis. Nikomaha ētika

ILaodzi sacerējums par Dao un De (Daodedzin)

Lesings G. E. Lāokoonts jeb par glezniecības un poēzijas robežām

tjjūms D. Pētījums par cilvēka sapratni

Kants I. Praktiskā prāta kritika

Didro D. Ramo brāļadēls

Bekons F. Jaunais organons

Bērkliļs Dž. Traktāts par cilvēka izziņas principiem. Trīs sarunas

starp Hilasu un Filonusu Kants I. Prolegomeni

Montesķjē 3. Persiešu vēstules

Izdošanai tiek gatavoti B. Spinozas, Marka Aurēlija, N. Makiavelli, I. Kanta, T. Džefersona, G. Merkeļa, Larošfuko, G. K. Lihtenberga, S. Montesķjē un citu pagātnes domātāju darbi.

Daiļliteratūras izdevums Johans Gotlībs Fihte

cilvēka sūtība.

PAR CILVĒKA LIELUMU

Redaktors N. Antēns. Māksi, redaktors A. Krēsliņi. Tehn. redaktore B. Briedē. Korektore V. Stobe, Vaku zīm. A. Gnnbergs

HB Jft 4161

Nodota salikšanai 24.08.90. Parakstīta iespiešanas 19.03.91. Formāta 84XI08'/3i. Tipogr. papīrs № 1. Literatūras garnitura. Augstspiedums. 8,82 uzsk. iespiedi., 6,17 uzsk. krāsu novilk., 9,25 izdevn, 1. Metiens 9000 eks. Pašūt. Nr. 801-1. Izdevniecība «Zvaigzne», 226013, Rīsā, K. Valdemāra ielā .105. Licence Nr. 000065. Izdevn. Nr. 8083/S-59. Ieaeiesta tipogrāfijā «Rota», 226011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāki iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004, Rīga, Vienības gatvē 11.

Content

Fihte Johans Gotlībs Cilvēka sūtība. Par cilvēka lielumu

CILVĒKA SUTIBA

PRIEKŠVĀRDS

PIRMĀ GRĀMATA ŠAUBAS

OTRĀ GRĀMATA ZINĀŠANA

TREŠĀ GRĀMATA TICĪBA

PAR CILVĒKA LIELUMU

PIEZĪMES