Dridzo Ābrams Davida d.

Mincs Ļevs Maksa d.

Cilvēki un paražas

Priekšvārds.

.Dažādo zemeslodes tautu paražu, tradīciju un ieradumu apbrīnojamā daudzveidība jau sen saistījusi zinātnieku un ari parastu novērotāju prātus. Agrāk par to tikai brīnījās, it īpaši tad, ja saskārās ar mums„ eiropiešiem, (oli atšķirīgām paražām. Tās nopēla un izsmēja. Misionāri centās izskaust koloniālo zemju tautu «pagāniskās» ieražas. Taču izcilākie domātāji aizvien mēģinājuši izprast šo ieražu dažādību un pasargāt tās no apsmiekla. Jau ievērojamais 16. gadsimta franču rakstnieks un zinātnieks Mišels Mon- tēns norādījis, ka «mežoņi» (tas ir, bijušo koloniju tautas) tāpat brīnās par mūsu paražām, kā mēs brīnāmies par viņējām, un atzinis, ka ikvienai tautai ir tiesības saglabāt savus paradumus un mums šai ziņā nav pamala justies pārākiem par afrikāņiem vai indiāņiem.

Tikai 19. gadsimtā Krievijā un Rietumu valstis sāka parādīties vispārīgi apraksti par dažādo pasaules daļu tautu tikumiem un paražām. Lai gan Vecās un Jaunās pasaules tautas dzivo tālu cita no citas, to daudzveidīgajās ierāžās tika atklāta ari pārsteidzoša līdzība.

Kopš tā laika pagājis vairāk nekā 100 gadu. Etnogrāfisku aprakstu radies arvien vairāk, tie kļuvuši plašāki un plašāki. Pašlaik šis literatūras veids visā pasaulē guvis milzīgu vērienu. Joprojām zinātnieki mēģina izprast un izskaidrot tautu paražas, atrast likumības, kas nosaka to attīstību, uziet to saknes un avotus.

1884. gadā F. Engelss sarakstīja grāmatu «Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās». Tajā dots augsts novērtējums izcilā amerikāņu zinātnieka Lūisa Henrija Mor- gana darbiem. Morgans (1818—1881) pirmais atrada izskaidrojumu ieražām, kas saistītas ar laulības un ģimenes attiecībām, kā ari ar asinsradniecību.

A. Dridzo un Ļ. Minča grāmata domāta plašam lasītāju lokam, galvenokārt jaunatnei. Autori nav sev izvirzījuši uzdevumu atklāt un noskaidrot itin visu. Tas nav iespējams populārā grāmatā, pat ne rūpīgā akadēmiskā pētījumā. Etnogrāfijas zinātne visu vēl nevar izskaidrot.

Galvenais grāmatas autoru uzdevums ir ieinteresēt jauno lasītāju par tautu paražām. To pētīšanas gaitā atklājas neparasti raiba aina, taču cauri šim raibumam jaušamas likumsakarības, kuras sapratīgs lasītājs noteikti uztvers.

Grāmatas lappusēs atainotas galvenokārt laulību un ģimenes ieražas: bērna dzimšana, vārda došana, audzināšana, «iesvaidišanas» paražas (iniciācija), stāšanās laulībā, ģimenes etiķete, sievietes un vecu cilvēku stāvoklis ģimenē.

Lasītājs pamanīs, ka autori ne vienmēr ierobežojušies ar dažādu dīvainu paražu pārstāstījumu. Viņi centušies tās ari pēc iespējas izskaidrot. Kāpēc vienām tautām pieņemts vairāk priecāties par dēla piedzimšanu, bet citām tautām — par meitas ierašanos pasaulē (21. Ipp.)? Kāpēc daudzās zemēs kalēja profesija ir saistīta ar māņticīgu cieņu un pat ar bijāšanu, bet dažas tautas pret to izturas nicinoši (40.—43. Ipp.)? Kā radusies un kam vajadzīga «iesvaidi- šana», kas reizēm saistīta ar mokošiem pārbaudījumiem, bet kas beigu beigās no vārga puisēna izveido norūdītu, izturīgu un vīrišķīgu karavīru (58.—62. Ipp.)?

Taču ir paražas, kuru izcelsmi zinātne līdz pat šim laikam vēl nav pilnīgi noskaidrojusi_ Dabiski, ka ari šās grāmatas autori nav varējuši dot tām pietiekami pārliecinošu izskaidrojumu. Tās joprojām ir neatrisinātas problēmas zinātnē. Tā, piemēram, nav izpētīta «dvīņu kulta» rašanās, pareizāk sakot, cēlonis māņticīgajai attieksmei pret dvīņu dzimšanu un pret viņiem pašiem. Fakti, kas minēti grāmatā, jau sen ir interesējuši etnogrāfus. Paražām doti ļoti dažādi, pat kuriozi skaidrojumi. Dvīņi esot mitoloģiskā diena un nakts, ziema un vasara, ausma un riets, tie simbolizējot <reksogāmo» fratriju (cilts daļu), un tos varot uzlūkot par īstiem «tabu pārkāpējiem», — par to dvīņus gan ciena, gan no tiem bīstas… Līdz pat šim laikam nav skaidrs, kāds sakars ir māņticīgajām bailēm no dvīņiem un mitoloģiskajam nostāstam par tiem kā pasaules radītājiem.

Otra sarežģīta un neatrisināta problēma ir tā saucamo vairišanās paražu būtiba un izcelsme, tas ir, attiecību ierobežošana starp atsevišķām radinieku kategorijām, it īpaši starp ieprecētiem radiem: starp sievasmāti un znotu, vīratēvu un vedeklu u. c. Daži domā, ka vairišanās paražas esot psiholoģiska rakstura parādības. Padomju etnogrāfs S. Maksimovs atzīst, ka šis paražas skaidrojamas ar gluži dabiskām kautrības jātām, kas rodas tad, kad cilvēki, kuri vēl nesen bijuši pavisam sveši, kļūst tuvi radinieki. Taču tas vēl nav pietiekams izskaidrojums, jo savstarpēja vairišanās dažkārt ir noteikta pat brāļa un māsas starpā (Me- lanēzija). Tātad šis jautājums jāpētī tālāk.

Nav jāaizmirst, ka ari mūsu sabiedrībā ir ne mazums etiķetes noteikumu, kas ierobežo cilvēku savstarpējās attiecības, turklāt bieži vien ir diezgan apgrūtinoši. Risinot jautājumu par šo noteikumu derīgumu vai nederīgumu, jāatbrīvojas no egocentriskā viedokļa uzskatīt visas mūsu paražas par labām, bet no mūsējām atšķirīgas paražas — par sliktām.

Sarežģīta, turklāt ļoti aktuāla problēma ir tradicionālā darba dalīšana starp dzimumiem («vīriešu darbs, sieviešu darbs», 99. Ipp.). Kā radies šis dalījums, kāda tam bijusi vai vēl joprojām ir jēga, vai tas ir lietderīgi un atbilst cilvēka dabai?

Vēsturniekiem un etnogrāfiem izveidojies uzskats, ka pati daba noteikusi darba dalīšanu starp dzimumiem. Vīrietis jau kopš seniem laikiem bijis mednieks, drosmīgs jātnieks, varonīgs karavīrs. Sieviete audzinājusi bērnus un sakarā ar to bijusi piesaistīta ģimenes pavardam, klejotāju apmetnei, savai mājai. Viņa sargājusi uguni, bet vēlāk ari vārījusi ēdienu, vākuši augus uzturam un sākusi kopt zemi. Beigu beigās — ar savām veiklajām rokām vienmēr bijusi prasmīga dažādu mājas darbu veicēja. Sis uzskats daudzējādā ziņā ir pareizs, jo to apstiprina daudzi etnogrāfijas fakti. Taču šie paši fakti rāda, ka darba dalījums starp dzimumiem visām tautām nav vienāds. Diemžēl cilvēcei par kaunu tas lielākoties nav arī taisnīgs. Darba dalījums nav labvēlīgs sievietei. Papildus lielajai bioloģiskajai slodzei, kas lemta sievietei (bērnu radīšana un audzināšana), uz viņas pleciem uzvelta ari daļa smagu fizisku darbu, kas gan būtu vairāk pa spēkam stiprākajam vīrieša organismam. Daba nav bijusi taisnīga attiecībā pret sievieti, un vīrietis bieži vien pastiprina šo netaisnību, turklāt bieži vien apzināti un varmācīgi. Lasītājs šai grāmatā tam atradis daudz pierādījumu. Progresīva mūsdienu cilvēka morālais pienākums ir visiem spēkiem censties labot šo netaisnību.

Tā kā nav iespējams skart visus neatrisinātos jautājumus, piemēram minēsim vēl tikai savdabīgās ieražas, kas saistītas ar cilvēku vārdu un uzvārdu («Kā jūs sauc?», 28. Ipp.). Nesen zinātnieki sākuši pievērsties sevišķi interesantai nozarei — onomastikai (īpašvārdu pētīšanai). Tā saistās gan ar valodniecību, gan ar etnogrāfiju. Ono- mastiku parasti iedala konkrētākās zinātņu nozarēs: toponl- mika pēti vietvārdus, etnonimika — tautu nosaukumus, zoonimika — dzīvnieku vārdus, antroponlmika — cilvēku vārdus un tā joprojām. Un tieši antroponlmika — personvārdu pētīšanā — pēdējā laikā ir izdarīti apbrīnojami atklājumi. Varētu likties, ka personvārdu izvēlē valda pilnīga nejaušība un patvaļa, ka vecāki, neapzināti nosauc savu bērnu par Nikolaju, Prohoru, Eduarda, Spartaku vai kā citādi, taču izrādās, ka vārdu došana ir pakļauta stingrai likumsakarībai (tā atklāta ar statistikas metodi).

Lasītājam, kas par to interesējas, sākumā var ieteikt šādas grāmatas: «Elnonīmi»] ; «Vārdu etnogrāfija»2 un V. Ņikonova «Vārds un sabiedrība»3 . Sais izdevumos lasītājs atradis A. Dridzo un Ļ. Minča izteiktās domas apstiprinājumu: cilvēka vārds nepavisam nav nejaušs; vārdam ir ļoti liela nozīme, jo tas saista cilvēku ar kolektīvu, ar sabiedrību. Sls saites ir sarežģītas un daudzējādas. Mūsu antroponimikas speciālisti mēdz teikt: «Personvārds ir sociāla zīme.»

Kādus vispārīgus secinājumus izdarīs jaunais lasītājs, iepazinies ar šo grāmatu? Ja viņš lasis uzmanīgi, viņam radīsies vairāki interesanti secinājumi.

1.   Dažādu tautu paražas, kas saistītas ar precībām, ģimeni un citām cilvēku attiecībām, ir ļoti daudzveidīgas, dažkārt pat pilnīgi pretējas. Sis pirmais secinājums grāmatas lasīšanas gaitā rodas pats no sevis — tik liela ir šl daudzveidība.

2.  Taču šajā daudzveidībā iezīmējas zināma likumsakarība. Paražas ir savstarpēji saistītas, un tās vienmēr nosaka cilvēku dzīves materiālie apstākli, saimnieciskās darbības veids: klejotājiem lopkopjiem ir savas paražas, mednieku tautām — savas, nometniekiern zemkopjiem — savas, Protams, šī likumsakarība ne vienmēr skaidri manāma, jo konkrētie vēsturiskie tautu dzīves apstākļi un savstarpējie sakari ir ļoti sarežģīti.

3.     Uzmanīgs lasītājs konstatēs arī to, ka cilvēces sociālās attīstības un kultūras veidošanās vispārīgajā progresīvajā gaitā pamazām atmirst vai pārveidojas vecās paražas un rodas jaunas. Barbariskie agrāko laiku tikumi un ieražas (piemēram, ādas sagraizīšana, tetovēšana) pamazām kļūst nekaitīgāki, simboliskāki vai ari izzūd pavisam. Taču šis process nevirzās pa taisnu augšupejošu līniju: ir zināmi pat primitīvo nežēlīgo paražu recidīvi. Tā, piemēram, pirmatnējā šķiru sabiedrībā manāmi pasliktinājās sievietes stāvoklis un daudzām tautām sieviete kļuva par beztiesisku un apspiestu būtni. Tomēr jaunās attiecības pakāpeniski lauza sev ceļu.

4.     Pats svarīgākais secinājums (tas lasāms grāmatā it kā starp rindām, autori to neuzspiež lasītājam) ir tas, ka nepieciešams novērtēt dažādu tautu tradicionālās paražas no mūsdienu morāles viedokļa. Ir ļoti grūti dot šādu vērtējumu. Mēs, protams, nevaram izturēties nicinoši pret Āfrikas, Dienvidamerikas vai Okeānijas tautu ieražām un nosodīt šis ieražas vienīgi tāpēc, ka tās nav līdzīgas mūsējām. Tomēr nav atbalstāma ari otra galējība — iecietīga izturēšanās pret- jebkurām barbariskām paražām. Lidz šādai galējībai nonākuši mūsdienu amerikāņu etnogrāfi, tā saucamā relativisma principa aizstāvji: pēc viņu domām, katrai tautai ir savs sociālais ideāls, sava «vērtību orientācija», savs vērtējuma mērogs, un tāpēc mums nav tiesību uzspiest tām savu tikumības izpratni un vērtējumu. Kaut ari šie etnogrāfi balstās uz pareizo tēzi par visu tautu līdztiesību, tomēr viņi ir aizmirsuši cilvēces vienotību, kopīgo progresīvo vēstures virzību. Barbariskajiem pirmatnējās iekārtas tikumiem un nežēlīgajām šķiru sabiedrības paražām nav vietas gaišajā komunistiskajā sabiedrībā.

Jaunie lasītāji! Mēģiniet no šāda viedokļa pārlūkot A. Dridzo un Ļ. Minča grāmatu!

Vēstures zinātņu doktors profesors S. Tokarevs

Par ko stāstīts šai gramata

Uz Zemes dzīvo vairāki tūkstoši tautu. Un ciltis? Tās skaitāmas jau desmittūkstošos. Cik neaptverami daudz valodu un kultūru! Cik daudz paražu, tikumu un ticējumu!

Mūsu dienās augsti attīstītā tehnika samazinājusi attālumus, un daudzi mūsu Zemes nostūri, līdz kuriem agrāk bija ārkārtīgi grūti aizkļūt un kuri interesēja vienīgi zinātniekus, kļuvuši pieejami, un visa pasaule vēlas ar tiem iepazīties.

Taču galvenā mūsdienu īpatnība saistās ar Padomju Savienības lielo starptautisko autoritāti. Nav uz Zemes stūrīša, kur nepazītu mūsu valsti, nesekotu pārmaiņām tajā, nepriecātos par tām. Miljoniem icilvēku sapņo savām acīm redzēt Padomju Savienību, iepazīties ar padomju cilvēkiem un pastāstīt tiem arī par savu tautu, par savu zemi. Arvien vairāk paplašinās mūsu starptautiskie sakari, arvien vairāk padomju cilvēku apmeklē ārvalstis. Ārzemnieki mūsu pilsētu ielās jau ir tik ierasta parādība, ka vairs nesaista uzmanību, pat ja kāds viesis ir pavisam eksotisks. Daudzi bērni mācās skolā kopā ar meitenēm un zēniem no valstīm, par kurām agrāk nebija dzirdējuši ne vien viņu vectētiņi un vecmāmiņasl bet arī tēvi un mātes..

Tagad mēs par dažādām ļoti tālām pasaules tautām zinām daudz vairāk, taču ne visu un ne pietiekami, lai apmierinātu augošo interesi par tām.

Paņemsim divas ģeogrāfijas mācību grāmatas: vienu mūsdienu izdevumu, otru — pirms 25 gadiem_ publicētu. Uzšķirsim lappuses, kur iespiestas Āfrikas un Āzijas ģeogrāfijas kartes. Atšķirība uzreiz dursies acīs.

Kāda atšķirība? Pasaules daļas taču palikušas tās pašas.

Divdesmit piecus gadus vecā Āfrikas kartē pārsvarā ir vienas un tās pašas krāsas — Lielbritānijas, Francijas,

Portugāles, Beļģijas koloniju krāsas … Protams, agrāk bija arī dažas neatkarīgas valstis. Bija arī kaut kādas mīklainas valstis, piemēram, svītraini iekrāsotā Angļu Ēģiptes Sudāna. Kāpēc Angļu Ēģiptes Sudāna, nevis pašu sudāniešu Sudāna? Tai laikā tas visiem bija skaidrs, jo gandrīz visa Āfrikas teritorija piederēja neafrikāņiem. Padomju cilvēki saprata, ka tas nav pareizi…

Bet ceturtdaļgadsimtu vēlāk? Tikai ceturtdaļgadsimtu! Tagad mēs redzam, ka gandrīz visas kolonijas nozudušas no Āfrikas un Āzijas kartes. Tikpat kā nevienas kolonijas nav Amerikā …

Padomju cilvēki ir rasisma pretinieki un noraida «teorijas» par «pilnvērtīgām» un «nepilnvērtīgām», «augstākām» un «zemākām» rasēm un tautām. Tomēr šo «teoriju» sludinātāji vēl dzīvo pasaulē, viņi ir uzrakstījuši un jo-, projām raksta «zinātniskus» darbus, reizēm tos ilustrēdami ar sagrozītiem, izkropļotiem faktiem tieši par tautu dzīves veidu un paražām. Viņi uzmācīgi cenšas lasītājam iekalt galvā, ka afrikāņi, indiāņi, papuasi nav tādi paši cilvēki kā eiropieši. Tie esot mazāk attīstīti, arī dzīvojot pavisam citādi nekā baltās rases pārstāvji. Kāpēc? Tāpēc, ka tiem esot citāda ādas krāsa, citāds acu novietojums, citādi mati, citādas ieražas.

Patiešām, uz Zemes dzīvo cilvēki ar dažādu ādas krāsu, tiem ir dažāds acu novietojums un arī mati nav vienādi. Daudziem turklāt ir ļoti savdabīgi tikumi un paražas. Taču visi tie ir mūsu planētas cilvēki. Nevienādība izskaidrojama ar dažādo kultūras līmeni un ģeogrāfisko vidi, ar dažādām spējām piemēroties šai videi.

Mums vairāk jāzina par visām mūsu Zemes tautām, par to dzīves veida un paražu atšķirību un līdzību, lai noskaidrotu sabiedriskās attīstības likumus, kas nosaka visu pasaules tautu dzīvi. Sie likumi tad arī palīdz izprast tās dažbrīd mīklainās parādības, par kurām runāts šai grāmatā.

Noteiktos sabiedriskās attīstības posmos dažādām tautām ir daudz kas kopīgs. Tāpēc arī var atrast katras tautas pagātnē līdzīgus, kaut arī reizēm šķietami dīvainus tikumus un paražas. Zinātniekus, kas tos pētī, sauc par etnogrāfiem. Nosaukums «etnogrāfija» (tāpat kā daudzu citu zinātnes nozaru nosaukumi) sastāv no diviem sengrieķu vārdiem: ethnos (tauta) un grapho (es rakstu); tātad burtiskā tulkojumā «tautu aprakstīšana».

Vēdeklis, ar kuru tiek atgaiņatas mušas (Rietumāfrika, logo)

Patiešām, etnogrāfijas uzdevums ir izpētīt tautu izcelšanos, izvietojumu, līdzību un atšķirības, izpētīt, kā vienas vai otras tautas raksturīgās iezīmes laika gaitā mainās. Etnogrāfija, būdama patstāvīga zinātne, atrodas it kā uz robežas starp vairākām zinātnēm, saskaras ar tām. Sādu zinātņu ir daudz» bet galvenās no tām ir divas: ģeogrāfija un vēsture.

Kāpēc ģeogrāfija? Tāpēc, ka visas tautas dzīvo noteiktā ģeogrāfiskā vidē, kaut kādā pasaules da|ā, kalnos vai ielejās, karstajos tropu rajonos vai tiem pilnīgi pretējos aukstajos polārajos apgabalos. Tas viss ietekmē tautu dzīves veidu, attīstības līmeni, nodarbošanos, paražas, pat ārējo ļ izskatu. Pētījot kādu valsti, ģeogrāfi nevar iztikt bez zināšanām etnogrāfijā. Tās palīdz precīzi noteikt, kādas tautas dzīvo attiecīgās valsts teritorijā, kādi ir šo tautu izvietošanās areāli, apmetņu īpatnības, tradicionālie[2] nodarbošanās veidi utt. Vai ir svarīgi to zināt? Protams, ļoti svarīgi. Vēsturē zināmi daudzi gadījumi, kad vajadzējis noteikt robežas jaunām valstīm vai arī tās mainīt sakarā, piemēram, ar miera līguma noslēgšanu. Sai nolūkā bijis jānoskaidro, kur stiepjas robeža starp divām tautām. Taču tautas bieži vien dzīvo joslās, un bez šo tautu sadzīves un kultūras pazinēju — etnogrāfu palīdzības -atrisināt šos jautājumus būtu Joti grūti. Nav nejaušība, ka uz sarunām, kas notika pēc otrā pasaules kara, bija deleģēti arī speciālisti etnogrāfi.

Tātad etnogrāfija ir saistīta ar politisko kartografēšanu un tieši ietekmē pasaules politiskā iedalījuma kartes veidošanu.

Bet ekonomiskā ģeogrāfija?

Plānojot jaunas ekonomikas nozares vai iepazīstoties ar vecajām, jau pastāvošajām nozarēm, speciālisti noteikti ņem vērā datus par iedzīvotājiem. Tā, piemēram, ja kāda rajona iedzīvotāji ir musulmaņi, tur nav vērts audzēt cūkas, jo Muhameda reliģija aizliedz ēst cūkgaļu un musulmaņi parasti negrib darīt darbus, kas saistīti ar cūkkopību. Ja iedzīvotāji ir hinduisti vai budisti, attiecīgajā apgabalā nav vērts celt gaļas kombinātu, jo hinduisms un budisms aizliedz kaut lopus un šo reliģiju piekritēji nestrādās kombinātā.

Tāpat nepieciešams zināt, kurus darbus viena vai otra Āfrikas vai aizrobežu Āzijas tauta vai cilts uzskata par sieviešu darbiem, kurus — par vīriešu darbiem. Ja vietējie iedzīvotāji domā, ka sievietei jānodarbojas tikai ar mājsaimniecību, mēģinājumi radīt uzņēmumus, kas balstītos galvenokārt uz sieviešu roku darbu, var ciest neveiksmi.

Pat tekstilrūpniecības attīstības perspektīvas dažreiz nevar precīzi noteikt, ja neņem vērā etnogrāfijas datus. Fabrika, kas neražo audumus, no kuriem vietējie iedzīvotāji šuj savus tradicionālos tērpus, nedod peļņu.

Bet ģeogrāfiskie nosaukumi? Vai gan tajos var orientēties bez etnogrāfiskiem pētījumiem? Minēsim piemēru: cauri ciemam tek upe, kuras nosaukumu cilvēki, kas pašreiz dzīvo ciemā, nespēj izskaidrot. Tikai etnogrāfs te var rast skaidrību. Vienīgi viņa pētījumi palīdz noteikt, kas dzīvojis šai vietā agrāk un kā upei cēlies tik dīvains nosaukums.

Tātad etnogrāfija ir zinātne, kas tuva vēsturei. Tā aplūko tautu, tautību un citu etnisku kopu izcelšanos un attīstību, pētī materiālus par to pagātni, mēģina noskaidrot, kā laika gaitā mainījusies šī pagātne un kas no tās saglabājies līdz mūsu dienām.

Grāmatā, ko esat sākuši lasīt, aplūkota samērā maz pazīstama etnogrāfijas nozare. Jūs uzzināsiet par tradīcijām un ieražām, kuras pavada cilvēku no dzimšanas līdz pat sirmam vecumam, par to, kas ģimenē rada vairāk prieka — zēna vai meitenes piedzimšana, kā vienā vai otrā tautā noris pusaudžu uzņemšana pieaugušo kārtā, bildināšana, kāzas, un vēl daudz ko citu.

Dažas paražas šķiet divainas, tāpēc ka tās mums ir svešas. Grāmata iepazīstina galvenokārt ar tālu zemju un pasaules daļu — Āfrikas, Austrālijas un Okeānijas, Āzijas un Amerikas tautām.

Kaut arī šīm tautām ir ļoti atšķirīgas tradīcijas, ieražas un dzīves veids, tās vieno pats galvenais — visas tautas dzīvojušas, dzīvo un dzīvos pēc K. Marksa atklātajiem sabiedriskās attīstības likumiem. Tajos formulēts, kā attīstījusies un attīstīsies cilvēku sabiedrība. Taču šo likumu izpausme var būt ļoti dažāda, reizēm pat pirmajā brīdī grūti uztverama.

Jo vairāk, jo tuvāk un jo sīkāk mēs iepazīstamies ar daudzo tautu savdabīgo dzīvi, jo plašāks kļūst mūsu redzesloks un jo skaidrāk saprotam, cik aptveroša ir marksistiskā sabiedrības attīstības teorija.

Protams, nelielas grāmatas lappusēs nav iespējams pietiekami vispusīgi apgaismot visus jautājumus, kas saistīti ar izraudzīto tematu. Tāpēc grāmatā stāstīts tikai par nelielu daļu no pasaules tautām un to paražām.

Mūsu izraudzītais temats ir ļoti sarežģīts. Daudz ko zinātnieki savos darbos jau noskaidrojuši. Taču daudz kas izraisa strīdus, pretrunas vai subjektīvus spriedumus.

Sai grāmatai ir vēl viens uzdevums, vēl viens mērķis — ieinteresēt lasītāju par tālu tauitu dzīvi. Ja šī interese būs pamodināta, ja lasītājs meklēs vēl citas grāmatas par dažādām zemēm un to iedzīvotājiem, ja, ielūkojies kartē, vienaldzīgi nenovērsīsies, bet vēlēsies «ceļot» pa to un varēs atrast vietas, par kurām ir lasījis (šai ziņā palīdzēs mūsu shematiskās kartes), — tad autoru darbs nebūs bijis veltīgs.

Un nu dosimies ceļā, kas ir garš kā cilvēka mūžs, tikpat daudzveidīgs un grūts. Iesim pa to kopāl Pāršķiriet nākamo lapu — un jūs būsiet spēruši pirmo soli šai ceļā.

Laimīgu ceļavēju!

«Cilvēk, atver acis, tu esi nācis pasaule!»

Ir piedzimis cilvēks

Apmēram pirms divsimt gadiem kāds katoļu mācītājs, jezuītu ordeņa misionārs, ceļoja pa Paragvajas apgabalu, kur dzīvoja tagad jau izzudusi abiponu cilts.

Ceļš bija garš un nogurdinošs, un tuvākajā ciemā misionārs nokļuva tikai pievakarē. Bija jāsarunā naktsmājas, un pirmajam pretimnākošajam indiānim mācītājs pavaicāja, kur sastapt vietējo virsaiti.

— Virsaitis ir savā būdā, — indiānis atbildēja, — taču viņš augšā necelsies.

«Acīmredzot sasirdzis,» nosprieda misionārs, tuvodamies norādītajai būdai.

Virsaitis bija atlaidies guļamtīklā. Zemē stāvēja lēzens trauks ar kaut kādu novārījumu. Palaikam virsaitis ievaidējās.

Āzijas tautas un ciltis, par kurām stāstīts šai grāmatā

—   Kas tev kait, mans dēls? — jautāja mācītājs, kas labi prata abiponu dialektu. To teikdams, viņš izvillca no cejasomas tabakdozi, iebēra šķipsnu tabakas bedrītē starp īkšķi un rādītājpirkstu, ievilka nāsīs un svētlaimīgi no- šķavājās. — Vai negribi tabaku?

Indiāņu tieksme pēc tabakas jezuītam bija labi zināma, taču virsaitis izbijies atbildēja:

—   Ko tu, ko tu! Man jāatturas no tabakas, jo es nesen dzemdēju!

Kā to saprast? Indiānis, neprazdams spāniski, lauzītā valodā laikam bija gribējis teikt ko citu. Taču misionāram, kas ne jau pirmo gadu izplatīja katoļticību abiponu vidū, tas nepavisam nelikās dīvaini. Abiponiem ir paraža: pēc bērna piedzimšanas tēvs apguļas gultā un izliekas, ka bērnu dzemdējis viņš. Tēvs sten un vaid, ievēro visstingrāko diētu un cenšas izvairīties no visa, kas varētu kaitēt jaundzimušajam.

Etnogrāfijas zinātnē šo paražu sauc par kuvadu. Ceļotāji zinātnieki, kas pētī visnomaļākajos zemeslodes nostūros dzīvojošo tautu sadzīvi un paražas, ir atklājuši kuvadu

Centrālajā Āfrikā un Dienvidamerikā, Dienvidaustrumāzijā un Klusā okeāna salās. Pagājušā gadsimta beigās kuva- das iezīmes tika konstatētas arī civilizētajā Rietumeiropas valstī — Spānijā: tēvs (basks) pēc bērna piedzimšanas vairākas minūtes izlikās, ka nespēj atžirgt no sāpēm.

Zinātnieki vēl līdz šim-strīdas par kuvadas jēgu: vieni tajā saskata mēģinājumu atvairīt no dzemdētājas ļaunos garus, otri — tēva cenšanos pierādīt savas tiesības uz mantinieku. Skaidrs ir viens, ka šī senā paraža saistāma nevis ar kādu noteiktu apvidu vai tautu, bet gan ar visas cilvēces attīstību.

Dažādām tautām šī paraža bijusi visai atšķirīga. Vienām tautām tēvs «dublējis» māti līdz pat bērna piedzimšanai, citām tautām viņš «aizstājis» dzīvesbiedri pēc radībām.

Mjao un jao tautām, kas dzīvo Juņnaņas provinces kalnos Ķīnā, māte tūlīt pēc dzemdībām ķērusies pie mājas darbiem, bet tēvs apgūlies viņas gultā, kur palicis četrdesmit dienas, ar izmocītu seju pieņemot kaimiņus un radiniekus un vājā balsī atbildot uz apsveikumiem. Mjao sieviete bijusi atbrīvota no smaga darba, turpretī jao sievietei vajadzējis ķerties pie pašiem grūtākajiem darbiem, lai pārliecinātu neticīgos ļaunos garus, ka viņai nav nekā kopīga ar bērna dzemdēšanu.

Vienas vai otras paražas rašanās parasti ir saistīta ar tautas dzīves apstākļiem. Tieši tāpēc tik ļoti atšķiras zemkopju un ganu vai džungļos un tuksnešos dzīvojošo cilšu paražas. Pat tuviem kaimiņiem ir dažādi paradumi. Tas arī saprotams: Dienvidāfrikas sutu cilts zemkopim meitenes piedzimšana saistījās ar vēl vienu darbaspējīgu roku pāri, bet sutu kaimiņiem, klejotājiem hotentotiem, kas nemitīgi cīnījās par labākām ganībām, prieku sagādāja dēla — nākamā karavīra piedzimšana. Suti steidzās pazi-

Zīdaiņa šupulis (Rietumāfrika)

ņot tēvam par meitas piedzimšanu un pat aplaistīja tēvu ar ūdeni, lai atvēsinātu viņa pārmērīgo sajūsmu, turpretim hotentoti, nodūruši acis, vairījās no sava ciltsbrāļa, kam bija piedzimusi meita. Pēc divām dienām tēvs upurēja dieviem aitu: sak, ja jau nu piedzimusi meita, tad sargājiet viņu, dievi, lai meita dzīvo! Taču, tikko piedzima dēls, tēvs aiz prieka upurēja trīs kazas.

Daudzām tautām gan zēna, gan meitenes piedzimšana bija vienlīdz priecīgs notikums. Taču bērnus ievadīja dzīvē dažādi. Tā, piemēram, Trobriāna salās Melanēzija vecāki meitai apslacīja galvu ar kokosriekstu pienu un novēlēja: «Kop labi savu tīrumu, vāc ražu, dzemdē bērnus!»

Zēnu neapslacīja ar kokosriekstu pienu. Viņu meta gaisā, novēlot: «Nīsti ienaidniekus un nēsā līdzi kara vali! Kļūsti karavīrs! Kad ej pa mežu, izplūc bārdu un apliec kaklarotu!»

Tā kā Trobriāna salās tīrumus apstrādāja tikai sievietes un tie bija visdrošākais iztikas avots (zemkopība taču nav salīdzināma ar medībām vai zveju!), katra sieviete varēja cerēt apprecēties. Pat nevajadzēja sevišķi greznoties — bija labi tāpat!

•Turpretim vīriešiem bija jācenšas iepatikties savai izredzētajai. Tāpēc arī jaundzimušajiem zēniem tika novēlēts gan aplikt kaklarotu, gan izplūkt bārdu. Izrādās, ka Trobriāna salās vīrieši ar bārdu sievietēm nepatika, bet bārdas skujamo toreiz vēl nebija.

Uz visas zemeslodes bērna piedzimšana rada mājā kņadu. Samoas salās Okeānijā vīrietis parasti neķeras pie tāda sieviešu darba kā ēdiena gatavošana. Sais salās vienmēr visiem bijusi cieša pārliecība, ka vīrietis, kas dara sieviešu darbus, var zaudēt karavīra drosmi un vairs nespēs pacelt šķēpu, nemaz nerunājot par kara vāli ar haizivs zobiem. Taču pēc bērna piedzimšanas viss mainās: jaundzimušā tēvs pats iekur uguni, pats vāc jaunos kokosriekstus, pats gatavo svētku ēdienus un pat pacienā ne tikai viesus, bet arī sievu (cik liels gan ir tēva prieksl). Ikdienā sieva viņam parasti pienes ēdienu speciālā traukā, bet pati ēd pēc tam.

Beidzot, lai ari kādā zemeslodes stūrītī atrastos laimīgā māja, šurp tiek nestas dāvanas: bulgāriem — saldumi mātei, Paragvajas gvaranu cilts indiāņiem — loks ar bultām jaundzimušajam utt. Ja gvaranam, kas atnesis dāvanai loku un bultas, gadītos būt Nauru salā Okeānijā, viņš pilnīgi pārsteigtu klātesošos: Nauru iedzīvotāji, dodoties pie jaundzimušā, nekad neņem sev līdzi asus, durstīgus vai griezīgus priekšmetus.

Dažās vietās uz zemeslodes dāvanas, gluži otrādi, nes ārā no mājas, piemēram, Irānā — aunu vietējiem trūcīgajiem iedzīvotājiem, Afganistānā — skaistu paplāti ar plovu tam, kas atnesis priecīgo vēsti.

Jūra ir tavas mājas

Netālu no Kalimantānas salas gar nelielajām saliņām Saravakas piekrastē šaudās ibanu garās laivas.

Par ibaniem sauc jūras dajakus, lai tos atšķirtu no sauszemes dajakiem, kas dzīvo salas iekšienē. Mēdz teikt, ka ibani uz ūdens jūtas daudz labāk nekā uz sauszemes. Tā patiešām ir. Ibani lielāko daļu mūža pavada laivā. Tikai neilgi pirms bērna dzimšanas laiva piestāj krastā klusā vietā. Uz pā|iem tur uzceļ būdu. Nestrādā vienīgi bērna tēvs: viņš nedrīkst ne naglu iedzīt, ne jumtu jumt, citādi bērns var nepiedzimt. Pēc paražas tēvs guļ laivā. Paraža aizliedz viņam arī kāpt pa trepēm un stāvēt durvīs. Lai bērns nepiedzimtu greizs, ne tēvs, ne māte neskatās spogulī.

Topošā māte guļ būdā. Bērnam jāpiedzimst uz sauszemes, jo jābūt zemes stūrītim, par kuru viņš varētu sapņot savos jūras braucienos.

Taču savu vārdu bērns dabū uz jūras piektajā dienā pēc piedzimšanas. Sai dienā tēvs izved māti ar dēlu jūrā tik tālu, ka krasts vairs nav redzams. Māte iegremdē zīdaini līdz jostasvietai ūdenī, un tēvs saka dēlam: «Redzi, tā ir jūra. Jūra ir tavas mājas. Esi draugos ar jūru un mīli to!»

Pec tam ibans griežas pie jūras: «Sis ir mans dēls. Es tev nosaukšu viņa vārdu, atceries to! Pieņem dāvanu un sadraudzējies ar manu dēlu!» Un tēvs iemet jūrā monētu.

Gans ieradies!

Beduīns piedzimst tuksnesī un tuksnesī arī nomirst. Cilts klīst no oāzes uz oāzi, no nometnieku tautām iemainot graudus un dateles pret precēm, kas iepirktas citur.

Beduīniem līdzi klejo novājējušu aitu un kazu bari. Ka- inielis, zirgs, telts un neliels ganāmpulks ir visa beduīnu ģimenes iedzīve.

Ja sievietei tuvojas dzemdības, bet cilts ir aizkavējusies oāzē, dzemdētājas telti tur neceļ. Beduīnam ir jāpiedzimst tuksnesī!

Apkārt teltij, kas uzcelta tuksneša smiltīs, sēž vīrieši ;ir šautenēm uz ceļiem un lēni no tasītēm sūc stipru kafiju. Teltī atrodas sievietes un dzemdētājas vīrs. Netālu no telts ganās kamieļīnāte, kam pavisam nesen piedzimis ka- rnielēns.

Tasīte kafijas, otra, trešā. Viena izpīpēta pīpe, otra, trešā. Kas gan tuksnesī skaita stundas!

Telti atskan kluss sauciens: atsitis vaļā aizsegu, izskrien tēvs un… izšauj gaisā. Tūlīt sāk šaut gaisā arī pārējie vīrieši.

Muzikanti, kas ataicināti no apmetnes, sit bungas, Ieskanas flauta.

Kad šaušana pierimst, cilts šeihs vaicā tēvam:

—   Saki, — kas pie mums ir ieradies?

—   Gans!

Draugi atnes bļodu ar kamieļmātes pienu, Seihs izstiepj roku par bļodu.

—   Svētība pār viņu! Lai viņš izdzer šo pienu un kļūst par nenogurdināmu klejotāju!

Tu nogalināsi savu lauvu

Māla būdā uz lauvas ādas piedzimst mazs masajs. l auvu nogalinājis viņa tēvs, būdu uzcēlusi māte. Pienāks laiks, kad jaunais masajs ar šķēpu nogalinās savu lauvu, taču vēl ilgi jāgaida, kamēr viņš paaugsies un pieņemsies spēkā. Līdzās bērnam uz lauvas ādas akurāti nolikts mazītiņš šķēps un vairogs. Jo viņš taču ir masajs, tātad jau karavīrs.

Vēl nevarīgā māte pieceļas no ādas paklāja. Vecākās sievietes palīdz tai uzsiet jaundzimušo uz muguras.

Grīļodamās māte dodas uz lopu aploku. Jaundzimušajam vispirms jāredz lopi, jo masajam nav dārgākas mantas par lopiem. Lai viņš tūlīt pat mācās slaukt govis! Piena strūkla čurkstēdama atsitas pret slauktuves dibenu. Tēvs stāv attālāk, it kā nemanīdams ne dēlu, ne sievu.

Kad govs izslaukta, tēvs ar bultu pārdur tai jūga vēnu un paliek apakšā slauktuvi. Tumšās, biezās asinis sajaucas ar pienu…

Asiņu un piena maisījumā peldina bērnu, lai ienaidnieks viņu nevarētu ievainot.

Tikai pēc tam jaundzimušais kļūst par īstu masaju, un tēvs viņu paņem rokās. Nekas, ka viņš vēl maziņš. Zēns paaugsies — nogalinās lauvu, un visa tauta viņu godinās.

Nebīsties no ļauniem gariem!

Pasaulē, pēc papuasu ticējumiem, mīt ļoti daudz garu, kuri jau no pirmajiem bērna dzīves mirkļiem var nodarīt nelabojamu ļaunumu. Taču, ja gari būdas durvju priekšā redz sardzi, tie neiedrošinās būdai tuvoties.

Tāpēc tēvs, tiklīdz mazulis piedzimis, nostājas sardzē pie durvīm pilnā kaujas tērpā, bruņojies ar šķēpu. Lai tikai ļaunais gars mēģina izzagt bērna dvēseli no miesām — asais šķēps bez kavēšanās liks tam atdot dvēseli atpakaļ!

Sardzē jāstāv visa pirmā nakts, lai gari pārliecinātos par savu mēģinājumu veltīguinu un zaudētu cerību iekļūt būdā.

No rīta tēvs mierīgi ieliek bērnu šūpulī, kas izrotāts ar maģisku rakstu, jo viņš ir pārliecināts, ka gari, ieraudzījuši šo rakstu, nekavējoties atstās būdu.

Šai šūpulī kādreiz gulējis tēvs un varbūt pat vectēvs: šūpulis pāriet no paaudzes uz paaudzi, tikai raksts katru reizi tiek atjaunots.

Šūpulim laiku pa laikam ziedo sivēnu, pareizāk sakot, tā nagus un zobus, bet gaļu apēd burvis. Glaudīdams jaundzimušā galviņu, tas svinīgi saka:

— Nebīsties no ļauniem gariem! Tu esi dižena karavīra dēls un varena burvja draugs. Gari ir nespēcīgi tavā priekšā!

Ej pie cilvēkiem ar domām par mieru!

Cik tautu, tik paražu … Taču visur un vienmēr vecāki ir vēlējušies, lai viņu bērni izaugtu par labiem cilvēkiem. Dažādās valodās jaunajam cilvēkbērnam tiek teikti vārdi, kas līdzīgi tiem, kurus septītajā dienā pēc bērna dzimšanas saka svahili Austrumāfrikā:

— Tu esi nācis pasaulē. Aiztaisi ausis un neklausies, ko runā ļauni cilvēki! Tu esi nācis pasaulē. Lai tas labais, kas tev ir dots, tevī paliek, bet ļauno dzen projām! Tu i si nācis pasaulē. Neizraisi strīdu, nenaidojies ar cilvēkiem! Jau mūsu tēvi ir teikuši: kas jāpasaka, to pasaki, bet pārējo noklusē. Tu esi nācis pasaulē. Savaldi savu sirdi un ej pie cilvēkiem tikai ar domām par mierul

Zēns vai meitene?

Kā ir labāk: ja piedzimst zēns vai ja pasaulē ierodas meitene?

Kas tas par jautājumu? Vecākiem mīļš jebkurš bērns!

…Jau laulāšanas laikā indiešu priesteris saka līgavai; «Kļūsti par stipru dēlu māti!»

Pēc hinduisma, tikai vīrietis ir īsts cilvēks. Viņš var, kā klājas, pavadīt pēdējā gaitā savu tēvu, un vienīgi viņam ir tiesības godāt tā piemiņu. Starp citu, tas attiecas ne vien uz hinduismu: šķiet, nav nevienas reliģijas, kas pielīdzinātu sievieti vīrietim.

Sievieti, kas dzemdējusi dēlu, visi godā un ciena, tur- pirtī sievietei bez bērniem dzīve ir nožēlojama. Tāds pats ļ.nits liktenis piemeklē arī māti, kam ir tikai meita (vai ari vairākas meitas).

Alžīrā kabilu sievieti, kas dzemdējusi vienīgi meitas vai kam nav neviena bērna, gaida šķiršanās no vīra un visu apkārtējo iedzīvotāju, arī sieviešu nicināšana.

Taču dažas Ganas tautas vairāk priecājas par meitas piedzimšanu. Kāds tam iemesls? Pirmkārt, sievietes vairāk • Irādā, tātad no tām ir vairāk labuma. Otrkārt, par katru līgavu pienākas izpirkšanas maksa, un laimīgie meitu tēvi jau iepriekš aplēš, kādi ienākumi viņiem paredzami.

Daudzas bantu tautas Austrumāfrikā arī neuzskata meitu dzimšanu par nelaimīgu notikumu. Pieņemts, ka svinīgi, pēc visām ceremonijām, jāizvada pēdējā gaitā dēls, bet jāapraud — meita. Un, tā kā meitas tiek apraudātas ilgāk un vairāk nekā dēli, tātad tās ir labākas.

Pororu ciltī Āfrikā vienlīdz priecājas kā par dēliem, tā par meitām. Ja piedzimst dēls — labi: viņš izaugs stiprs, strādās un būs karavīrs. Ja piedzimst meita — ari labi: viņa izaugs skaista un būs saimnieciska; kad pienāks laiks meitu izdot pie vīra, par viņu dos lielu izpirkšanas maksu. Vēl vairāk — meita atvedīs mājās vīru, jaunu un spēcīgu darba darītāju… Citiem vārdiem, labāk visu mājās nekā arā no mājas.

Mūsu valsts tjurku tautas, kas līdz revolūcijai bija stingru islama priekšrakstu varā, mīļāko meitu bieži nosauca par Kiztugmasu. Sis vārds nozīmē: «Lai tev nebūtu meitu!»

Senajā Ķīnā attieksmi pret bērniem noteica Konfūcija atziņa: «Viens zēns ir vērtīgāks nekā desmit meiteņu.» Uz jautājumu «Cik jums bērnu?» ķīnieši atbildēja, nosaucot vienīgi dēlus un ne vārda neminot par meitām …

Reize dzimušie

Varbūt kādam no lasītājiem iznācis mācīties vienā klasē ar dvīņiem — brāļiem vai māsām. Dvīņi ir bērni kā jau bērni, no -citiem viņi īpaši  neatšķiras, varbūt vienīgi ar to, ka parasti ir pilnīgi vienādi, tā ka neiespējami viņus atšķirt. Bez šaubām, tieši tas dod iemeslu dažādām zobgalībām: «Ķā gan jūs atšķir tēvs un māte?»,., «Jums viegli mācīties: Sergejs mācās angļu valodu un vēsturi, bet Petja — matemātiku un fiziku; jūs varat atbildēt viens otra vietā.»

Ar to arī beidzas īpašā attieksme pret dvīņiem. Un te nav nekā neparasta. Starp citu, jāpiebilst, ka nav nekā neparasta no mūsu viedokļa. Turpretim, pēc vairāku cilšu un tautu uzskatiem, jau pašā dvīņu (trīņu utt.) dzimšanas faktā slēpjas daudz kas mīklains un neizprotams — dažreiz briesmīgs, dažreiz priecīgs. Tieši tāpēc dvīņu dzimšanu aplūkosim īpašā nodaļā.

Nebija slikti piedzimt par dvīņiem, piemēram, Ganā dzīvojošo ašantu un fantu tautu vidū (šeit un turpmāk būs runa par neseniem, taču jau pagātnē aizgājušiem laikiem). Sīs tautas dvīņu dzimšanu uzskatīja par labu zīmi. Bērnus tūlīt aiznesa uz valdnieka māju, un meitenes izaugušas kļuva par viņa sievām, bet zēni — par ziloņu dzinējiem.

Toties nelaime bija piedzimt par dvīņiem tagadējās Togo teritorijā. Tur dvīņus vienmēr nogalināja: valdīja uzskats, ka viņu dzimšanā piedalījies ļaunais gars. Ja mātei otrreiz piedzima dvīņi, tos atstāja skudrām par barību; pēc vietējo iedzīvotāju domām, tas novērsīšot trešā pāra parādīšanos.

Basari Senegālā ar dvīņiem rīkojās mazliet citādi, kaut arī te dvīņu piedzimšanu uzskatīja par sliktu zīmi. Vienu 110 dvīņiem atstāja dzīvu, bet otru ielika lielā traukā un apraka; tāds liktenis piemeklēja vai nu vājāko no viena dzimuma dvīņiem, vai arī meiteni, ja dvīņi bija dažāda dzimuma. Apglabāšanas ceremonijā tika ziedota vista. To pārcirta uz pusēm: vienu pusi ielika traukā līdzās bērnam, otru ieraka īpašā traukā blakus. To darīja tāpēc, lai iežēlinātu mirušā garu, jo tas varēja dzīvajiem par nogalināšanu atriebties.

Arī bakviru ciltī Kamerūnā dvīņus uzskatīja par nelaimi. Iemesls tam nav meklējams mistikā: visi bija pārliecināti, ka mātei grūti izbarot divus bērnus.

Reizēm kaimiņu tautām bija pilnīgi pretēja attieksme pret dvīņiem. Batangi abus bērnus nogalināja, bet ngumbi, gluži otrādi, priecājās par dvīņu piedzimšanu un pat ar buramiem vārdiem centās aizsargāt to dzīvību un veselību. Tēvs tam nežēloja ne leopardu ādas, ne apģērbu, ne traukus. Menesi pēc bērnu piedzimšanas viņš sapulcēja radus un paziņas uz dzīrēm, turklāt pirms dzīrēm un ari pēc tām māja rūpīgi tika uzposta.

Bakongi, kas dzīvo Zairā, nogalināja ne vien dvīņus, liet arī māti, ja vīrs to neizpirka vai neiemainīja pret verdzeni.

Dažos Ekvatoriālās Āfrikas rajonos vienu no dvīņiem nogalināja, taču bija arī izņēmumi, un mātei izdevās nosargāt otra bērna dzīvību.

Aponi dvīņus nenonāvēja, bet viņu māti kopā ar bērniem izdzina no mājas. Mātei bija jāuzceļ atsevišķa būda un jāpārtrauc jebkuri sakari ar radiem. Bērniem bija aizliegts satikties ar saviem vienaudžiem. Viņi nedrīkstēja pat lietot ģimenes piederumus un traukus. Atšķirtība iJga sešus gadus. Pēc tam ļaunos garus uzskatīja par izdzītiem im svinēja lielus svētkus.

Taču vissarežģītākais, varbūt patīkamākais, bet varbūt ari visgrūtākais stāvoklis dvīņiem un viņu vecākiem bija gereru ciltī Dienvidāfrikā. Pati dvīņu piedzimšana tika atzīta par lielu laimi un veiksmi. Vecākus tūlīt pat sāka godāt kā svētos. Taču radās arī neērtības: «svētajiem» nebija tiesību ne ar vienu runāt. Toties pat par «svēto»

vismazāko apvainošanu, viņu vajadzībif vai vēlēšanos neievērošanu «gari» sodīja ar nāvi (tā vismaz domāja pārējie cilts locekļi). Uzzinājis par dvīņu piedzimšanu, tēvs kopa ar diviem vīriešiem 100—200 soļu attālumā no ciema uzcēla sev jaunu būdu. Ja šai laikā ciemā atradās sveši ļaudis, tie nekavējoties ciemu atstāja. Māte, paņēmusi abus savus bērnus, devās uz jauno mājokli. Ja viņa paliktu ciemā, tad, pēc gereru ticējuma, viņā būtu iemājojuši ļaunie gari. Vecākie bērni vai nu palika radinieku apgādība, vai arī pārcēlās uz jauno mītni. Ģimenes locekļus, kas tajā dzīvoja, sauca par dvīņiem, un ar to viņi ļoti lepojās. Tūlīt pēc pāriešanas uz jaunajām mājām vecākiem bija jānovelk apģērbs un rotas un jāietērpjas ādās: ja viņi aizkavējās, viņu dzīvībai draudēja briesmas.

«Ļaunie gari» gereru ciltī uzmanīja katru dvīņu ģimenes soli un raudzījās, lai tiktu ievērotas paražas.

Ciema iedzīvotājiem bija regulāri jāatdzen dvīņu tēva lopi un jāaiznes bērniem piens. Gaļu un pienu nenesa uz māju, bet atstāja nelielā atstatumā no tās. Ja mājās nepietika gaļas, tās iemītnieki visi vienā balsī sāka saukt: «Mēs esam izsalkuši!» — un tūlīt tika atdzīti lopi.

Dvīņu tēvam bija tiesības nonāvēt jebkuru dzīvnieku no garāmejoša ganāmpulka — neviens neiedrošinājās iebilst.

Turklāt par dvīņu piedzimšanu visiem cilts locekļiem - bija jāuzzina pēc iespējas drīzāk un jāatgriežas ciemā, ja tie šai laikā atradās kur citur. Ciemā tāpat nekavējoties sadzina visus lopus. Gereri ticēja, ka tie, kuri neatgriezīsies mājās, tiks noburti un mirs.

Par visu cilts locekļu sapulcēšanos paziņoja dvīņu tēvam, un viņš, pūzdams ragu, atstāja savu jauno māju un svinīgi atgriezās ciemā. Visi iedzīvotāji gāja dvīņu tēvam pretī, mezdami uz viņa pusi zemes pikas un koka gabalus, taču.tā, lai viņam netrāpītu. Izgājis cauri visam ciemam, lepnais tēvs apstājās ciema nomalē, bet ciema iedzīvotāji nesa tam dāvanas.

Pēc tam dvīņu tēvs iegriezās savā ciemā un ari kaimiņu ciemos. No visiem viņš atkal dabūja dāvanas. Tā turpinājās ne mazāk par gadu. Kad bagātais dvīņu tēvs atgriezās ierastajā dzīvē, bērniem svinīgi tika doti vārdi. No šā laika vecāki atkal drīkstēja valkāt jebkuru apģērbu un rotas.

Katrs dvīņu tēvs ieguva tiesības veikt burvja vai pūšļotāja pienākumus vadoņa-prombūtnes laikā (parasti virsai- lis veica tos pats). Dvīņiem un to brāļiem un māsām bija l.luži laba dzīve. Tie varēja ņemt no kaimiņiem visu, ko gribēja, — neviens tos nesodīja. Tāpēc arī saprotams ge- ii ru sakāmvārds: «Nav lielākas nelaimes kā būt dvīņu Kaimiņam!»

Daži zinātnieki dvīņu godāšanu saista ar šo tautu pārliecību — jo vairāk bērnu, jo bagātāka ģimene. Turklāt i'iTcri nav vienīgā cilts, kas godā dvīņus. Tādas pašas paražas ir, piemēram, daudzām Dienvidsudānas ciltīm.

Ņamvezu tauta Tanzānijā dvīņu dzimšanai par godu rīkoja ceremonijas, taču tās bija pavisam citādas nekā ge- rcriem.

Par dvīņu dzimšanu vispirms paziņoja tēvam. Viņš paņēma koka bļodiņu vai vāciņu un, to sizdams līdzīgi bun- i'.am, darīja visam ciemam zināmu šo notikumu. Pēc tam tēvam teica: «Aizej pie vadoņa palīga un atnes bungas!» Ievs gāja, paņēmis līdzi kapli. To viņš atdeva un dabūja pretī bungas.

Pēc trim dienām māte uzlika uz diviem pītiem šķīvjiem bērnus un rītausmā devās uz laukumu. Tur sapulcējušies iedzīvotāji dvīņiem apkārt sarīkoja dejas. Kad bija uzlēkusi saule, māte nesa bērnus atpakaļ uz mājam. Vēlāk tika sagatavots mielasts, un visi dzīroja. Blakus dvīņu mājai iestādīja āloji. Pēc tās vienmēr varēja spriest, kur dzīvo dvīņi.

Ļoti liela nozīme visās šais ceremonijās bija bungām, kas piederēja cilts vadonim, jo ņamvezu dvīņi arī piederēja viņam un tos vajadzēja izpirkt, samaksājot pūšļotājam. Ja vecāki to nedarīja, vadonis ieradās pie tiem tad, kad piedzima nākamais bērns, un, draudot ģimeni nolādēt, paņēma daudzreiz lielāku «soda naudu».

Daudzas Āfrikas tautas ne visai ieredzēja dvīņus, jo. mātes nes uz muguras bērnus līdz divu gadu vecumam un dvīņi ir divkārša slodze. Viens bērns jānes uz muguras, otrs — uz gurna.

Dvīņi radījuši pasauli

Arī Okeānijas tautas neuzskata dvīņus par parastiem bērniem. Tā, piemēram, daudzās papuasu ciltīs pret dvīņiem izturas ar riebumu,

Taču tai pašā laikā vairākām Okeānijas tautām radušās leģendas par dvīņubrāļiem. No tiem viens ir gudrs, spēcīgs, attapīgs un labsirdīgs, bet otrs — neveiksminieks, muļķis, cietsirdīgs un ļauns. Jaunhebridu salās gudro brāli sauc par Tagaro, Benksa salās — par Kvatu. Gudrais brālis ļoti bieži tiek uzskatīts par augstāku būtni, kas spēj izgudrot daudzas cilvēkiem nepieciešamas lietas un pat radīt pašu cilvēku. Tā, piemēram, Benksa salu iedzīvotāji domā, ka Kvats radījis klintis, kokus, cūkas un cilvēkus, turpretī jaunbritānieši gudrajam brālim piedēvē ne tikai cilvēka, bet arī visas pasaules radīšanas spējas. Tomēr gudrais brālis nav dievs, to nepielūdz, no tā nebaidās, dažreiz par to var pat pasmieties, jo vairāk tāpēc, ka tas visās leģendās ir liels humora cienītājs, kas prot un mēdz jokot.

Vispār daudzas tautas atzīst, ka humora izjūta piemīt visiem gudriem cilvēkiem, vienalga, vai tie ir papuasi, japāņi vai eiropieši.

Mītu rašanās līdz galam nav noskaidrota, taču acīmredzot tā ir saistīta ar leģendām par fratrijas izcelšanos. Par fratriju jūs lasīsiet nodaļā, kur aplūkotas precības.

Šolotls — dvīņu dievs

Vēl 19. gadsimta beigās indiāņu — mohavku ciltī tikko piedzimušos dvīņus nogalināja un sadedzināja būdā kopā ar māti. Vīrs veltīgi centās glābt sievu un bērnus. Sama- nis bija indiāņus pārliecinājis, ka divi bērni varot piedzimt tikai saziņā ar ļaunajiem gariem.

Augsti attīstītās indiāņu valsts — senās Peru iedzīvotāji dvīņu piedzimšanu uzskatīja par kaut ko briesmīgu, taču arī par svētu. Dvīņu tēvam un mātei vajadzēja izturēt dažādus pārbaudījumus. Dažos rajonos viņiem, piemēram, piecas diennaktis no vietas bija jāguļ uz vieniem un tiem pašiem sāniem. Taču pēc citām paražām dvīņu vecākiem parādīja lielu godu. Māti un bērnus pat nesa pa ielām dziedātāju un dejotāju pūļa pavadībā.

Senajā Meksikā acteki pret dvīņiem izturējās vēl labvēlīgāk. Viņiem bija īpašs dvīņu dievs Solotls — dieva Kecalkoatla dvīņubrālis.

Kiču (kalnu maiju) tautas eposā stāstīts par dvīņiem, kas cīnās pret pazemes karaļvalsts valdniekiem, kuri nogalinājuši viņu tēvu. Pēc grūtiem pārbaudījumiem dvīņi uzvar un kļūst par Sauli un Mēnesi."

Tas, ko mēs pastāstījām par dvīņiem, ir tikai niecīga daļa no etnogrāfijas zinātnes pētījumiem. Lai gan šai jomā par visām problēmām vēl nav vienota viedokļa un daudzos jautājumos strīdi turpinās, tomēr dažādu tautu ticējumos var saskatīt zināmu līdzību. No dvīņiem visi ir sargājušies, dažreiz pat baidījušies. Tāpēc radušās briesmīgās un nežēlīgās paražas, tāpēc arī dviņi bijuši pakļauti zvēriskajai vardarbībai. Bailes no šiem nelaimīgajiem jaundzimušajiem nebija parastas, tās izraisīja dvīņiem piedēvētais sevišķais spēks.* Dvīņi nebija tādi kā visi pā- rējie. Viņos bija manāmas it kā tiesības uz varu. Dažās lautās vecākiem bija jāatdod abi bērni valdniekam un dvīņi kļuva par tā mantiniekiem. Sakarā ar to dvīņus bieži vien nogalināja, baidoties, ka tie nesagrābj varu un nenonāvē valdnieku.

Briesmas draudēja arī vecākiem. Daudzas tautas (it īpaši Āfrikā) bija pārliecinātas, ka dvīņiem nav dvēseles un ka jānogalina tēvs, lai to iegūtu.

Dvīņi netika uzskatīti par parastiem bērniem arī tāpēc, ka vairāku pēcnācēju vienlaicīga piedzimšana šķita dabiska dzīvniekiem, nevis cilvēkiem. Te jaušams sakars ar lotēmlsmu1 . Tas ir vēl viens dvīņu «varenības» nostiprināšanās cēlonis.

Pamazām dvīņu kults kļūst izprotams. Ne velti leģendārie senči, par kuriem sacerētas teiksmas, bijuši tieši dvīņi. Tomēr dvīņu jautājumā daudz kas vēl joprojām nav noskaidrots. Taču, jo vairāk mēs uzzinām par pagātni, par vienas vai otras tautas dzīvi un tikumiem, jo mazāk mums paliek neatrisinātu problēmu.

Ka jus sauc?

«Viens ar vārdu piedzimst, otrs bez vārda nomirst»

Polineziešu sakamvārds

Katram cilvēkam ir vārds. Uz pasaules nav cilvēka, kam nebūtu vārda.

Katram vārdam ir sava nozīme. Mēs gan parasti par to nedomājam un, kad uz papīra rakstīts «Ļevs», neiztē- lojamies šo Ļevu[4] ar biezām krēpēm un stipriem ilkņiem. Taču tad, kad šie vārdi radās, tos tieši tā arī uztvēra: Ļevs nozīmē — lauva, tātad tas ir dižens un spēcīgs. Senais slāvu vārds Ļubomirs nozīmē — miermīlis (A/oGnmuu Mup). Vārdiem, kas aizgūti no semītu (arābu, senebreju)

valodām, ir šādas nozīmes: Abdurrahmāns — «žēlīgā (t. i., dieva) vergs», Mihails — «kurš ir tāds kā dievs?», l atīņu vārds Viktors nozīmē — uzvarētājs, grieķu vārds Vasilijs — tāds, kas jāgodā.

Pēc vārda par cilvēku var daudz ko uzzināt: dzimumu, vecumu, izcelšanos. Taču mēs aprobežosimies vienīgi ar to, ka pastāstīsim, kā dod vārdus saviem bērniem dažādas tautas un ciltis.

Visiem zināms, cik grūti Ir bērnam izraudzīt vārdu — vecāki dienām lauza galvu, kā saukt pasaulē nākušo būtni. Taču te nepieciešams precizējums: Austrālijas aborigēni galvu par to nav lauzījuši.

Avots-pie-sarkanajām-klintīm

Dienvidaustrālijas aborigēni bērniem deva vienus un tos pašus vārdus. Pirmo dēlu nosauca par Piri, bet pirmo meitu — par.Kartanji, nākamos bērnus — par Varni vai Varrunju, par Kunni vai Kuntu utt. Sie vārdi nozīmē: pirmais, pirmā; otrais, otrā; trešais, trešā utt.

Arī citās ciltis jaundzimušiem deva vārdus bez liekas prātošanas: pēc dzīvnieku nosaukumiem, pēc vietas, kur bērni piedzimuši, u. tml. Sās nodaļas virsraksts ir vārds < ilvēkam, kas piedzima tad, kad viņa vecāki bija apmetusies netālu no avota pie sarkanajām klintīm, tāpēc virsrakstā visi vārdi savienoti ar defisēm.

Tomēr šāds vienkāršs vārda došanas veids nepavisam nebija raksturīgs visām ciltīm. Dažās ciltīs cilvēks dabūja ne vienu vārdu vien. Aruntu ciltī, piemēram, bez parastā, visiem zināmā vārda katram vīrietim bija arī vēl kads slepens, svēts vārds. To drīkstēja zināt tikai paši vecākie un cienījamākie cilts locekļi. So vārdu izrunāt (turklāt čukstus) varēja vienīgi attiecīgā cilvēka klātbūtnē. Sievietes to uzzināja, sasniegušas lielu vecumu. Sievai vīrs likai mūža vakarā pateica (un ari ne vienmēr) savu īsto vardu.

Dažās ciltīs vārdi bija saistīti ar piederību pie vienas vai otras laulības grupas. Murru ciltij bija četras grupas un astoņi vārdi, četri — vīriešiem, četri — sievietēm. Zēnus sauca par Murru, Kumbo, Ipaju un Kubi, meitenes par Matu, Butu, Ipatu, Kubotu. Sie vārdi, kurus deva bez izņēmuma visiem bērniem, kas bija dzimuši noteiktā lau- libas grupā, mazliet atgādina mūsu uzvārdus. Turklāt, lai atšķirtu vienu Murru vai Kumbo no otra, katrs bērns dabūja vēl vienu vārdu: Ķengurs, Oposums, Melnā Čūska, Strauss u. c.

Dažreiz vārdu deva tūlīt pēc dzimšanas, citreiz — pēc četrām piecām nedējām vai pat tad, kad cilvēks jau bija pieaudzis. Vārds netika dots visam mūžam. To mainīja atkarībā no dzīves apstākļiem. Tā, piemēram, zēns, ko sauca — Marlo, tika pārdēvēts par Nairkinišebi («Redzēšanas tēvs»). To darīja tāpēc, ka bērns paaudzies bieži mēdza teikt: «Es redzu, es redzu!»

«Klusē, es daru zināmu tavu vardu …»

Jaungvinejas papuasi arī dod bērnam vārdu dažādā vecumā: viena cilts — tūlīt pēc bērna dzimšanas, otra — tad, kad māte ar bērnu ir atgriezusies atpakaļ ciemā no būdas, kur tā pavadījusi pirmās divdesmit dienas pēc bērna piedzimšanas, trešā — laikā, kad bērns sāk staigāt, ceturtā — jau pirms dzimšanas. Pēc tam kad bērns jau kļuvis par jaunekli vai jaunavu, viņa vārdu maina pret citu.

Papuasiem ir plaša vārdu izvēle. Parasti tie izraugās radinieka vārdu, turklāt labāk, ja radinieks jau miris. Taču dēlu vai meitu var saukt arī daudzos citos vārdos. Te vecāku rīcībā ir visa Jaungvinejas floras un faunas bagātība. Nav liegts bērnu vārdos arī atspoguļot notikumus, kurus gribētos saglabāt atmiņā. Tā kā ar papuasu vārdiem ir saistīta māņticība (piemēram, tuva radinieka vārdu neklājas izrunāt skaļi), māte bērnam, kas nosaukts nelaiķa vectēva vārdā, speciāli izdomā iesauku. Labi audzināts papuasu "bērns uz jautājumu «Kā tevi sauc?» pats neatbild, viņa vietā atbild draugs vai radinieks, ja tie ir klāt.

Motu cilts Jaungvinejā izraudzījās vārdus no apkārtējās vides. Meiteni, piemēram, sauca — Boroma (cūka). Te nav nekā aizvainojoša: cūka, viens no nedaudzajiem papuasu mājdzīvniekiem, vienmēr ir ļoti augstu vērtēta. Cūkas bija tikai bagātniekiem, un jau pats šis fakts izraisīja cieņu. Zēniem bija citi vārdi: Kaba — auns, Ila — cirvis. Tā kā tieši no motu cilts kolonistu administrācija

Izvēlējās policistus, nebija reti šādi vārdi: Svilpe, Revolveris, Kaprālis.

Fidži salās pirmdzimto dēlu parasti nosauca vectētiņa — tēvatēva vārdā, otro dēlu — mātestēva vārdā.

Karolīnu salās vārda došanas paražas ir sarežģītākas: pirmajam, trešajam, piektajam (utt.) dēlam tiek dots tēva vārds, otrajam, ceturtajam (utt.) — vectētiņa (mātestēva) vārds.

Maori — Jaunzēlandes pamatiedzīvotāji — pirmo vārdu bērnam dod drīz vien pēc viņa piedzimšanas, otro — pēc Ieva nāves. Turklāt pirmo vārdu izraugās tā: bērnam pienes klāt statueti, kurā attēlots elkudievs, un sāk uzskaitīt īpašības, kuras gribētu ieaudzināt bērnā, vai atgādināt notikumus, kas saistīti ar viņa dzimšanu (saules aptumsums, kuģa pienākšana, vectēva ierašanās no laukiem). Turklāt tēvs dzied:

Sēdi mierīgs, es pasludinu Vārdu, kurā tu sauksies. Klausies, kā skan tavs vārds, Klau, kāds tavs vārds…

Agri vai vēlu bērns nošķavājas — visi bērni taču šķauda. Sai mirklī izrunātais vārds kļūst par bērna vārdu, lr zināmi gadījumi, kad tēvam bijis jādzied gandrīz veselu diennakti, jo bērns nav šķavājis: viņš klepojis, raudājis, atraugājies, tikai nav šķavājis.

Otru vārdu izvēlējās apmēram tāpat, tikai nosauca senču vārdus. Pieaugušam cilvēkam tikai jānošķaudās — un vārds bija izraudzīts. Pēc tam radinieki korī dziedāja:

Attīri zemi — laukam, Darbā jo spēcīgs esi, Čakls un strādīgs esi, Drošs un vīrišķīgs esil Tev jāstrādā, kamēr diena Pār zemi nav nodzisusi.

Zēns Pirmdienis un meitene Trešdiene

Rietumu piekrastes afrikāņu — ašantu, fantu un citu tautu vārdi pirmajā acu uzmetienā šķiet primitīvi. Bērniem gluži vienkārši dod vārdus pēc nedēļas dienas, kurā tfiņi dzimuši. Tāpēc kairai nedēļas dienai ir divi vārdi: vīriešu un sieviešu dzimtē. Pirmdienā dzimis vīrietis ir Kudžo, sieviete — Džuba; otrdienā dzimis vīrietis — Ku- benahs, sieviete — Beneba, trešdienā dzimušie — Kuako un Kuba, bet svētdienā dzimušie — Kuaši un Kuašeba.

Šķietami vienkārši. Taču šim vārdam pieņemts pievienot mātes vārdu. Mātes vārdam izvēlas nevis to, kas apzīmē nedēļas dienas, bet citu, kas vairāk atgādina iesauku: Stiprā, Bagātā, Labā Balss, Leopards, Skaistule. So vārdu dod nevis uzreiz, bet septītajā gadā, kad vecāki vai cieminieki mazulim ievērojuši kaut kādas raksturīgas iezīmes.

Tā, piemēram, ir piedzimis zēns Kudžo — Pirmdienis. Viņa mātes otrais vārds ir Fonda — Gādīgā. Tādējādi zēna vārds ir Fonda Kudžo, tas ir, Kudžo Fondas dēls. Bet ja nu mātei Fondai ir vēl viens dēls, kas dzimis pirmdienā? Tad var tam dot kārtas numuru — taču ne jau kuru katru, bet tikai trešo, ceturto, astoto, devīto, desmito, vienpadsmito un trīspadsmito. Septiņu gadu vecumā Fonda Kudžo dabū vēl vienu vārdu, piemēram, Sanatsu, tas nozīmē — «Viņš ir ļoti spēcīgs». No šā laika bērna pilnais vārds ir Fonda Kudžo Sanatsu.

Pēc iesvaidīšanas (par to jūs izlasīsiet veselu nodaļu) jauneklis dabū vēl vienu vārdu, piemēram, Banga — «Šķēps», un kļūst par Fondu Kudžo Sanatsu Bangu.

Ja bērnu kristīja baznīcā, viņš ieguva piekto vārdu: Džons, Frenklins vai Džordžs. Frenklins Fonda Kudžo Sanatsu Banga nav ne par matu sliktāks kā spāņu granda vārds.

Āfrikas austrumu piekrastē dažām ciltīm ir cita paraža. Tur bērniem labprāt dod citzemju vārdus un pat speciāli uzaicina ārzemnieku, kas par samaksu izdomā vārdu.

Ļoti īpatnēja paraža bijusi Dienvidāfrikas hotentotiem:. tur dēlu nosauca mātes vārdā, bet meitu — tēvā vārdā.

Iegūsti sev vārdu!

Dienvidamerikas indiāņiem, kas dzīvo ekvatoriālajos mežos, ir māņticīga attieksme pret savu vārdu. Nekad nekādos apstākļos indiānis nedrīkst to pateikt svešam cilvēkam. Savā ciltī viņu drīkst saukt vārdā visi, izņemot tuvus radiniekus (tie viņu uzrunā par tēvu, vīru vai dēlu).

Ja indiāņi ierodas pilsētā, viņi mēdz nosaukt sevi kāda paziņas — «civilizēta cilvēka» vārdā: tas var būt kaučuka ieguvējs, mednieks vai zelta meklētājs. Lai kā arī lūgtu indiāni nosaukt savu vārdu, viņš atkārto vienu un to pašu: «Mans sauc — Rafaels Gomess Kaldera.» Gajanas indiāņi domāja, ka vārds ir da|a no cilvēka un, ja to izrunā, var nodarīt |aunu vārda īpašniekam. Saskaroties ar baltajiem cilvēkiem, viņi lūdza dot… jaunus vārdus un pat uzrakstīt tos uz papīra, ko viņi rādīja citiem ienācējiem. Acīmredzot šiem jaunajiem vārdiem, pēc indiāņu pārliecības, vairs nebija iepriekšējā spēka.

Ziemeļamerikas indiāņu — foksu ciltij bērns bija jāsauc tā, lai vārdā būtu ietverta kaut kāda norāde uz tēva vārdu. Tā, piemēram, ja tēvs bija Modrais Ērglis, dēlu nosauca par Pelēko Ērgli, Kareivīgo Ērgli vai vismaz par Vanagu; vārdā noteikti bija jāiekjauj kāds vārds, kas attiecās uz šiem savvaļas putniem vai vismaz uz kādu to ķermeņa daļu, piemēram, Lielā Spalva, Stiprais Knābis. Meiteņu vārdi skanēja daudz maigāk, taču arī tie bija saistīti ar putniem: Pīlīte, Dziedošais Putns, Skaistā Spalva.

Daudzas Dienvidamerikas un Ziemeļamerikas tautas par īsto vārdu uzskatīja nevis to, ķo dod, cilvēkam piedzimstot, bet to, kuru viņš iegūst pats. Navahu jauneklis, piemēram, pēc ilgiem izturības, spēka un drosmes pārbaudījumiem ilgi gavēja, gaidot, kamēr pie viņa sapnī ieradīsies aizstāvis gars un pateiks īsto vārdu.

Kārību ciltī karavīrs savu vārdu ieguva cīņā. Nogalinā-' jis naidīgas cilts virsaiti, viņš dabūja tā vārdu. Tupu cilts indiāņi savu vārdu mainīja pēc katras uzvaras pār ienaidnieku.

Tēvs, sniedzot savam pieaugušajam dēlam šķēpu, sacīja:

— Te būs tavs ierocis! Ej un iegūsti sev vārdu, un lai tas būtu bezbailīga karavīra vārds!

«Mani sauc — Tu»

«Mans vārds ir Le Suan Tu. Mani var saukt vienkārši par Tu, bet par Suan Tu mani saukt nedrīkst: mums, vjetnamiešiem, tā nav pieņemts. Pēc mana vārda nav iespējams noteikt, kā sauc manu cienījamo tēvu. Vjetnamiešiem

nav tēva vārdu, jo, ka senos laikos mēdza teikt, nav nekas sliktāks kā skaļi izrunāt tēva vārdu. Gluži otrādi, dažos lauku rajonos vecākus sauc bērnu vārdos. Es, piemēram, esmu vecākais bērns ģimenē, mani sauc par Tu, un tāpēc manu tēvu un māti ļaudis ari sauc par Tu. (Oficiālos dokumentos viņi, protams, saglabā savus īstos vārdus.^ Kad es apprecēšos, manu sievu, iespējams, arī sauks manā vārdā, taču manā uzvārdā nekad. Es teicu «iespējams» tāpēc, ka pie mums ne visas sievietes maina savu vārdu pēc laulībām, — dažas patur savējo.

Ja vecākais dēls nomirst, tā vecākus tūlīt sāk uzrunāt viņu jaunākās meitas vārdā. Visi ir pārliecināti, ka pieminēt mirušo vārdus ir grēks. «Bet kā tad lai atšķir cilvēkus citu no cita, ja tik daudziem ir viens un tas pats vārds?» jūs jautāsiet. Mums palīdz tas, ka vjetnamiešu valodā ir ļoti daudz palīgvārdu. Atkarībā no attiecībām, cieņas pakāpes un apstākļiem sarunu valodā, bet dažreiz arī rakstu valodā pirms vārda lieto šādus palīgvārdus: vīriešiem — «aņ» (burtiskā tulkojumā — brālis), «ong» (kungs), «tang» (nicīga vai familiāra uzruna); sievietēm — «ti» (māsa); jauniešiem — «em»; veciem cilvēkiem — «ku» (vectētiņš, vecmāmiņa). Izmanto arī vārdus «krusttēvs», «krustmāte», «biedrs» … Tikai dažreiz radus, tuvus draugus vai arī jaunākus cilvēkus var saukt vārdā. Tātad mani sauc par Tu, arī ong-Tu, tang-Tu, cm-Tu, vēlāk sauks par ku-Tu utt. Viss atkarīgs no tā, kas ar mani runā.

Ārzemniekiem bieži vien ir grūti pareizi uzrakstīt vai izrunāt vjetnamiešu vārdus, kas sastāv tikai no vienas zilbes.

Mums ir samērā maz uzvārdu, daudz mazāk nekā eiropiešiem, un tie nekā konkrēta nenozīmē. Visiem, piemēram, zināms, ko nozīmē krievu uzvārds «Kuzņecovs» vai angļu uzvārds «Smits». Visvairāk izplatītais vjetnamiešu uzvārds ir Nguen (gandrīz katram trešajam vjetnamietim), ari uzvārdi Le (tāds uzvārds ir man), Fam, Hoang, Can, Dau, Buj, Kuak…

Bērnam dod tēva uzvārdu. Dzimšanas apliecībā parasti ir trīs vārdi. Pirmais ir uzvārds, trešais — vārds, bet otrais — tā saucamais papildvārds, tātad, piemēram, Nguen Van Ans. Gribu pakavēties pie papildvārda Van un nedaudz pastāstīt par to. Vispār papildvārdi nav obligāti, bez tiem var iztikt. Ja vēlāk cilvēkam nepatīk papild- vārds, kuru viņam devuši vecāki, viņš var no tā atteikties un izvēlēties citu, piemēram, Nguen Min Ans vai Nguen Suan Ans. Var arī pilnīgi atteikties no papiidvārda un kļūt vienkārši par Nguen Anu. Sievietēm ir papildvārds Thi: Can Thi Tueta, Fam Thi Miņ Ha, Nguen Thi Biņa, Le Thi Suan Nga …

Vjetnamiešu uzvārdu skaits ir ļoti ierobežots, toties vārdi ir neparasti daudzveidīgi. Mums nav tādu stabilu pastāvīgu vārdu kā, piemēram, Saša, Serjoža, Valerians Nikolajevičs…

Parasti katrs vārds kaut ko nozīmē. Daudziem vārdiem ir patstāvīga nozīme: Tjaņ — citrons, Man — plūme,.. Ļoti bieži sastopami vārdu pāri. Tāpēc nebrīnieties, ja uz jūsu jautājumu vjetnamiešu meitene, vārdā Hau, atbildēs: «Mans vārds kopā ar vecākās māsas vārdu ITuang nozīmē «karaliene» — Huang-Hau, bet kopā ar jaunāka brā|a Fionga («mugurpuse») vārdu tas ir Hau-Fionga.»

Ja ģimene ir liela, bērnu vārdi var veidot veselu frāzi. Tā, piemēram, ģimenē bērniem ir šādi vārdi: Vjet, Nam, Aņ, Hung, Tien, Kong, Vi, Dai. Kopā veidojas frāze: «Varonīgā Vjetnama gūs dižu uzvaru.» Pirmo bērnu ģimenē bieži nosauc par Ka (vecākais), bet pēdējo — par Ut (visjaunākais). Sieviešu vārdi nozīmē kaut ko maigu un skaistu: Dao — persika zieds, Lua — zīds, Ngok — pērle.

… Dodot bērniem vārdus Rīss, Odens, Māja, Lauki, - cilvēki sapņoja par to, lai viņiem vienmēr būtu rīsi, māja un lai viņu dzīve kļūtu labāka.

Visa vjetnamiešu tautas vēsture atspoguļojas mūsu vārdu sistēmā. Līdz 1945. gada augusta revolūcijai zemnieki dzi- voja verdziskā muižnieku pakļautībā. Dažreiz muižnieki deva zemnieku bērniem vārdus. Lai uzsvērtu starpību starp šķirām, tie trūcīgo ļaužu bērniem izraudzījās neglītus, pazemojošus vārdus. Daudzi māņticīgi zemnieki, vēlēdamies, lai viņu bērni neslimotu, neiedrošinājās tiem dot skaistus vārdus, bet nosauca tos par Etj (varde), Zjun (tārps), Theo (spureklis) … Viņi ticēja, ka ļaunie gari nepievērsīs uzmanību bērniem ar šādiem vārdiem un liks tos mierā.

Revolūcijas gados parādījās jauni vārdi. Laikā, kad vjetnamieši cīnījās pret franču kolonizatoriem, Ho Si Minam bija astoņi tuvākie palīgi. Katram no tiem bija jāizdomā viegli iegaumējams pseidonīms, un Ho Si Mins ieteica astoņus vārdus, kuri kopā veidoja labskanīgu un nozīmes ziņā interesantu frāzi: «Ieilgušais Pretošanās karš noteikti vainagosies ar uzvaru.»

Es pastāstīju tikai nelielu daļu no tā, ko varētu teikt par vjetnamiešu vārdiem, taču man ļoti gribētos, lai tie jums kļūtu saprotamāki. Sais vārdos atspoguļojas mūsu paražas un vēsture.»

Inženiera Kuzņecova stāsts par saviem uzvārda brāļiem, kurus viņš sastapis Āfrikā

Mēdz būt populāri un skanīgi uzvārdi, taču man ir pats parastākais — Kuzņe'covs. Es esmu spiedņu iekārtu uzstādīšanas un regulēšanas inženieris. Bieži braucu komandējumos, un Padomju Savienibā vēl nav bijusi vieta, kur es nebūtu sastapis uzvārda brāli. Iepazīšanos ar Āfriku sāku,no Ganas. Tur vajadzēja uzstādīt jaunas iekārtas nelielā uzņēmumā, ko jau gadsimta sākumā bija uzcēluši angļi. Mēs bijām četri speciālisti no Padomju Savienības: divi montētāji, inženieris enerģētiķis un es. Strādājām kopā ar vietējiem strādniekiem. Mani iepriecināja tas, ka viņiem bija «metāla izjūta». Nemetālistam grūti saprast, kas tā par izjūtu, taču izskaidrot viņam to var. Ņemsim divus metāla stieņus. Jums tie var likties vienādi, bet meistars metālists uzsitīs pa tiem ar āmuriņu un pēc skaņas pateiks, ka tie mazliet atšķiras un jāstrādā ar tiem dažādi. Tā tad arī ir «metāla izjūta».

Pirms sākām uzstādīt iekārtu, nolēmām organizēt strādniekiem īslaicīgus kursus. Izbrīnu izraisīja tas, ka visiem maniem klausītājiem bija viens uzvārds — Afuole: Džons Afuole, Pīters Afuole, Džonatans Afuole, Deivids Afuole utt. Sai sakarā pajautāju tulkam: «Vai visi tie ir brāļi vai radinieki?» Tulks, parunājis ar strādniekiem, atbildēja, ka tie esot nevis radinieki, bet uzvārda brāļi. Sis uzvārds te esot tikpat izplatīts kā angļiem uzvārds Smits. Ja jau Smits, tad Smits. Nepievērsu šim faktam īpašu uzmanību.

Mums vajadzēja uzstādīt spiedni. Iepriekšējā dienā nolēmu agrāk iet gulēt, lai mazā gaismiņā, pirms iestā-

Naži mērķī mešanai. Tie var izurbties cauri jebkuram, pat visbiezākājam vairogam (Austrumāfrikā)

jas karstums, būtu jau kājās. Taču gulēt neiznāca. Ieradās tulks un pastāstīja, ka strādnieki laukumā rīkojot kaut kādu ceremoniju, lai darbs ritētu veiksmīgi.

… Līdzās mūsu betonētājām laukumam — spiednes uzstādīšanas vietai — bija salasījies vesels pūlis ļaužu. Daudzus no tiem mēs redzējām pirmo reizi. Strādnieki bija neparasti ģērbušies: no gurnu apsējiem nokarājās dzelzs važiņas, ap kaklu bija apliktas dzelzs kaklarotas, rokās — āmuriņi. Āmuriņu kāti bija izrotāti ar pērtiķu astēm. Parasti visi puiši nēsāja džinsus un raibus kreklus.

Laukuma attālākajā stūrī uz soliņa sēdēja resns vīrietis raibā afrikāņu togā. Virs viņa zēns turēja saulessargu. Pēc šejienes paražām, saulessargu virs galvas tur vadonim. Tiesa, citiem vadoņiem es biju redzējis ap kaklu zelta kaklarotas, bet resnajam vīrietim kaklarota bija darināta no dzelzs.

Es nezināju, vai mums piederas bez uzaicinājuma piedalīties šai ceremonijā. Izrādījās, ka piederas. Mācekļi mani draudzīgi aicināja viņiem pievienoties, un pūlis pašķīrās, lai man būtu vieta.

Cilvēks zem saulessarga pamāja, un viņam pienesa divas vistas — rūsganu un baltu. Vēl pēc mirkļa abas bija nokautas. Asinis savāca dzelzs traukā, un katrs strādnieks

Tas ir nyys propelleris, bet bīstams ierocis. Prasmīgas rokas mests, šis rīks ievaino ienaidnieku ar savām malām, kas ir žiletes asumā (Āfrika, Kenija)

iemērca tajā āmuriņu. Cilvēks zem saulessarga darīja tāpat. Pēc tam viņš atvēzējās un skaļi uzsita ar āmuriņu pa betonu laukuma centrā. Visi sāka dziedāt. Vistas un āmuriņu ieraka zemē laukuma malā.

Es apjautājos tulkam, kas ir cilvēks zem saulessarga, — vai cilts vadonis? Viņš sačukstējās ar kādu vecīti un atbildēja: «Tas nav vadonis, tas ir Afuole.»

Izrādījās, ka visiem, kas apstrādā dzelzi, ir šāds uzvārds. Angļiem taču Smits nozīmē — kalējs, tātad viņi visi ir Kuzņecovi un es strādāšu kopā ar uzvārda brāļiem! Mums ir Kuzņecovi, ganciem — Afuoles, angļiem — Smiti, bet vāciešiem — Smiti. Cik izplatīts uzvārds! Pēc tam jau es izmantoju katru iespēju aprunāties par savu uzvārdu ar kompetentiem cilvēkiem. Manu sarakstu papildināja čehu Kovaržs un Kovaržiks, poļu Kovaļskis, igauņu Seps un Raudseps, ungāru Kovāčs,.. Tiesa, mani pārsteidz tas, ka uzvārds Kuzņecovs ir sastopams daudz biežāk nekā, piemēram, Plotņikovs vai Sapožņikovs ,..

Ir vērts nedaudz parunāt par to, kā vispār radušies uzvārdi, arī uzvārds «Kalējs». No sākuma uzvārdi bija tikai muižniekiem. Feodālās muižas nosaukumam pievienoja prievārdu vai izskaņu, kas nozīmēja «no». Zemniekiem, amatniekiem samērā nesen vēl nebija uzvārdu. Taču vārdu nav daudz, un cilvēkus ar vienādiem vārdiem ciemā atšķīra pēc kaut kādām raksturīgām iezīmēm.

Tā, piemēram, ja vienā ciemā Ungārijā dzīvoja trīs (vai pat vairāki) Janoši, viņus sauca par Lielo Janošu, Mazo Janošu, Kalēja Janošu u. tml. Ungāriski tas skan ta; Naģs, Kišs, Kovāčs. Vēlāk vietējā iesauka varēja kļūt par uzvārdu, ko mantoja pēcteči. Mūsu dienās Ungārijā Kovāču ir ļoti daudz. Vismaz ceturto daļu Segedas telefona grāmatā aizņem Kovāci, un, lai tos atšķirtu, sīkākiem burtiem iespiestas viņu profesijas: inženieris, zobārsts, galdnieks …

Autori nepavisam nedomā pilnīgi izskaidrot uzvārdu rašanos, jo šis jautājums ir ļoti komplicēts. Aplūkosim tikai hipotēzi, kas šķiet pavisam ticama.

Uzvārda «Kalējs» plašā izplatība daudzu tautu vidū liecina, ka kalēja amats ļoti ilgi kalpojis par atšķirības zīmi, t. i., kalējs liela mērā atšķīries no saviem kaimiņiem.

Patiesi, pirmatnējā kopienā, kur valdīja naturālā saimniecība, katrs prata gan art, gan sēt, gan malt, gan mājokli celt, gan vēl daudz ko citu. To visu viņš prata, jo bez tā nebija iespējams dzīvot, taču nekur, protams, nesasniedza meistarību šaurā nozarē.

Otrajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras sāka kausēt dzelzi — vispirms Mazāzijā, Senajā Ēģiptē un Mezopotāmijā, pēc tam visā Vecajā pasaulē (Jaunajā pasaulē ar metālu iepazinās tikai tad, kad tur ieradās eiropieši).

Dzelzs ikdienas dzīvē ieviesās ej _ kalēju aizstāvis visai vēlu. Cilvēkiem šai laikā jau (Āfrika, Kamerūna).

bija izveidojusies rakstība, tika celtas pilsētas, tempļi un piramīdas. Acīmredzot tā notika tāpēc, ka atšķirībā no citiem metāliem dzelzs tīrā veidā dabā gandrīz nav sastopama, izņemot meteorītus. Tieši meteorīti bija pirmie dzelzs paraugi, ko iepazina cilvēki. Dzelzs bija ļoti maz, taču cilvēki vismaz uzzināja, ka pasaulē atrodas neaizstājams materiāls, ko var izmantot darbarīku un ieroču izgatavošanai. F. Engelss dzelzi uzskatīja par visnozīmīgāko izejvielu un rakstīja par «dzelzs zobena, kā arī par dzelzs arkla un āmura» laikmetu. Sakarā ar dzelzs priekšmetu ieviešanos cilvēku dzīvē pēdējo pirmatnējās kopienas iekārtas posmu pieņemts dēvēt par dzelzs laikmetu.

Diemžēl mēs neko nezinām par ģēniju, kas pirmais izkausēja dzelzi un izkala no tā kapli vai zobenu. Taču ir pamats domāt, ka tādu ģēniju bijis liels skaits, turklāt dažādās vietās. Mūsu senči par to daudz nedomāja un atrisināja jautājumu pavisam vienkārši: dievs bijis tas, kurš iemācījis cilvēkiem apstrādāt dzelzi. Kas gan cits, ja ne dievs? Viņš iemācījis kalējus pazīt rūdu, izveidot kausēšanas krāsni un kausēt metālu, kalt un rūdīt to — visu nav iespējams uzskaitīt. Metāla apstrādāšana daudz agrāk nekā citi arodi nošķīrās no zemkopības jeb, kā mēs tagad teiktu, specializējās. Tā kopienā parādījās pirmais šauras nozares pārstāvis — kalējs. Starp citu, daudzās valodās vārds «kalējs» ļoti ilgi nozīmējis — speciālists vispār, meistars. Tā, piemēram, mūsdienu igauņu valodā kalējs ir sepp, pulksteņmeistars — kellasepp, t. i., «pulksteņu kalējs», juvelieris — kullasepp, t. i., «zelta kalējs», podnieks — pattsepp, t. i., «podu kalējs», un pat drēbnieks — rātsep, t. i., «drēbju kalējs». Ir vēl «stikla kalēji», «koka kalēji» u. c.

Kalējam pašam nevajadzēja apstrādāt zemi — visu nepieciešamo viņš saņēma no radiniekiem apmaiņā pret saviem darinājumiem. Zināšanas un metāla apstrādāšanas mākslu, kas nezinātājiem šķita noslēpumā tīta, viņš nodeva dēliem. Ciema iedzīvotāji kalēju godāja. No cilvēka, kurš prata valdīt pār uguni un nezināmiem spēkiem, kas radījuši dzelzi, baidījās un to uzskatīja par burvi. Kalēji izmantoja dieva aizstāvību. Slāviem kalēju dievs bija pats Svarogs, debesu valdnieks. Grieķiem ar kalēja amatu nodarbojās Hēfaists. Tiesa, leģendās viņš neieņem tikpat augstu stāvokli kā citi dievi, turklāt ir neglīts un klibs.

Taču senākos laikos Hēfaists Olimpā acfmredzot ieņēmis ļoti godājamu vietu. Ne velti viņa sieva bijusi skaistā Aglaja — skaistuma dieve (pēc Homēra — pat Afrodīte). Somi par kalēju uzskata Ilmarinenu — viedā tautas dziesminieka Veinemeinena draugu un līdzgaitnieku.

Somi jau izsenis bijuši slaveni ar teicamiem kalējiem. Ne velti igauņu eposa «Kalēvipoegs» varonis dodas tieši pie somu kalēja Tuslara, lai izkaltu sev zobenu. Taču tie paši somi kaimiņu, (slāvu un vāciešu) vidū ir uzskatīti par burvjiem, kas spēj pat uzsūtīt vētru un krusu.

Laika gaitā cilvēki pierada pie kalēja aroda, un tas viņiem vairs nelikās noslēpumains. Parādījās daudz jaunu profesiju, un sabiedrībā, kas bija sadalījusies šķirās, kalēja darbs vairs nebija nekas sevišķs.

Par Āfrikas kalējiem ir vērts pastāstīt sīkāk.

Viegli var saskaitīt afrikāņu ciltis, kas neprata apstrādāt dzelzi. Tie bija bušmeņi, pigmeji un vēl bubu cilts Masiasa Ngemas Bijogo salā. Tropiskās Āfrikas pārējās tautas mācēja darināt dzelzs priekšmetus. Tiesa, dzelzi varēja iegūt tikai tās ciltis, kas dzīvoja vietās ar bagātiem dzelzs rūdas krājumiem. Visā Āfrikā kalēji veidoja īpašu grupu. No viņiem baidījās1 , piemēram, zulusi, viņus godāja Ugandā, pielabināja makondi, nicināja berberi, taču visur viņi tika uzskatīti par sevišķiem cilvēkiem, kuru dīvainais amats tiek mantots.

Āfrikā bija pat kalēju ciltis. Viena no tām — baņori Togo un Beninā — apgādāja ar nažiem, āmuriem un kapļiem apkārtējās ciltis. Baņoru vīrieši tirgojās arī ar zālēm, zināja līdzekļus pret zobu sāpēm, izsauca un izgaiņāja ļaunos garus, t. i., nodarbojās ar buršanu. Kaimiņu ciltis pret viņiem izturējās ar māņticīgu cieņu: kalēji var visu.

Tautām, kas dzīvoja Toro, Ankolā un Bugandā (tagadējās Ugandas teritorijā), kalēju amats bija tik cienījams, ka visiem vadoņiem vajadzēja to prast. Valdnieki pat demonstrēja padotajiem savu mākslu, pašrocīgi kaļot kapli lauka darbiem. Valdnieks, kas strādāja kalēja darbu, būtu bijis neizsakāmi pārsteigts, ja uzzinātu, ka Ziemeļ- āfrikā Sahāras berberu cilts dzelzs apstrādātājus uzskata par atstumtiem. Neviens šai ciltī negribēja darīt kalēja

darbu, turklāt ne kalējiem, ne viņu pēcnācējiem nebija pieejams neviens cits amats. Kāda milzīga atšķirība salīdzinājumā ar pārējo Āfriku! Tomēr tas laikam ir izņēmums, kas apstiprina likumu. Pēc zinātnieku domām, kalēju zemā stāvokļa iemesls ir agrāk ieņemtais augstais stāvoklis. Kādreiz kalēji acīmredzot bijuši ļoti cienījami cilvēki, kas uzturējuši sakarus ar varenajiem pazemes valstības gariem. Kad Ziemeļāfrikā ieviesa jaunu ticību — islamu, izrādījās, ka kalēji, būdami cieši saistīti ar veco ticību dieviem un gariem, kļuvuši par islama ienaidniekiem.

Taču tas bija Ziemeļāfrikā. Sahāras dienvidos kalēji palika godā. Rietumāfrikas tautām pat visaugstākais dievs bija kalējs. To sauca par Ogunu un atveidoja kā cilvēku ar āmuru vai arī citkārt — gluži vienkārši kā dzelzs āmuru.

Holandietis Peters Kolbs, kas 18. gadsimtā ceļoja pa Dienvidāfriku, ir atstājis mums hotentotu kalēju mākslas aprakstu. Hotentoti tajos laikos apdzīvoja visu kontinenta dienvidu daļu.

«Hotentoti izrok četrstūrainu vai apaļu bedri divu pēdu dziļumā un tur iekur spēcīgu uguni, lai sakarsētu zemi. Pēc tam bedrē iemet rūdu un atkal kurina uguni, lai no lielā karstuma rūda izkustu urt kļūtu šķidra. Blakus pirmajai bedrei izveido otru, tikai vienu vai pusotras pēdas dziļāku; tur pa tekni no pirmās bedres satek šķidrā dzelzs un atdziest. Nākamajā dienā izkausēto dzelzi izņem, ar akmeņiem sadauza gabalos un atkal ar uguni veido no tās visu, ko vien grib un kas vajadzīgs.

Kaplis (Austrumāfrikā)'

… Katrs, kas redzējis hotentotu bultas un šķēpus, brīnīsies, ka tie izgatavoti bez āmura, knaiblēm un citiem instrumentiem, un nedomās, ka hotentoti ir muļķi un anal-

Āfrikas kalēju darinati ieroči

fabēti, redzot šo viņu lieliskā saprāta apliecinājumu.»

Kad Āfriku pārpludināja lētie eiropiešu naži, kapļi un pat šķēpu uzgaļi, kalēja arods zaudēja savu nozīmi. Kalēji dzelzi vairs no rūdas neieguva. Viņi sāka nodarboties ar dažādu mājsaimniecības piederumu labošanu, izmantojot metāllūžņus, ko iepirka tirgū.

Tomēr kalēji joprojām ir apvienojušies klanos, un viņus saista kopīgas tradīcijas. Tādējādi saglabājusies arī viņu ietekme. Jaunajā Āfrikā pirmajos metalurģiskajos uzņēmumos neviens, izņemot kalējus, neuzdrošinājās strādāt. Līdz ar kalēju ierašanos rūpnīcās ieviesās viņu rituāli un paražas. Vēl līdz šim pirms jaunu darbgaldu uzstādīšanas tiek upurēta balta vista Ogunam Kalējam un ruda vista — ugunij.

Mans uzvārds ir Kuzņecovs, Smits, Smits, Kovāčs, Seps, Kovaļskis, Kovaržs, Fabri, Afuole,,, Pasaulē ir daudz seno meistaru dzimtas turpinātāju,.

Cilvēks ģērbjas

«Sagaida, vērtējot pēc apģērba, pavada, vērtējot pēc prāta»

Krievu sakāmvārds

Lielākā daļa cilvēku nedomā par to, kas ir apģērbs un kādēļ mēs to valkājam. Tas šķiet pats par sevi saprotams. Taču, ja sākam domāt par apģērbu, tad pirmajam jautājumam seko daudzi citi jautājumi, uz kuriem nav viegli atbildēt.

Tātad kādēļ mums vajadzīgs apģērbs? Atbilde: lai pasargātu ķermeni no aukstuma. Un tagad iedomājieties Sicīliju! Kails līdzenums, nežēlīgo saules staru izdedzinātas baltas klintis, it nekādas ēnas — un melnos, cieši slēgtos tērpos ģērbušies vīrieši un melnos, smagos apmetņos ietinušās sievietes. Pret kādu aukstumu tie aizsargājas? Lai-

kam gan tiem ir karsti un neērti. Kālab tad visi tā ģērbušies?

Bet parandža un čačvans? Vai tie aizsargāja uzbekieti un tadžikieti no aukstuma, karstuma vai lietus?

Kāpēc, piemēram, pagājušajā gadsimtā afrikāņu Uņjo- ras karalistes princese drīkstēja parādīties saviem pavalstniekiem, tikai ietīstīta drēbēs no galvas līdz kājām, bet šai karalistei tuvējos novados azandu sieviete izmantoja vienu vienīgu koka lapu?

Centīsimies izprast, kā cēlies apģērbs/ kāpēc tas ir tik daudzveidīgs dažādās zemēs un dažādos laikos un kāpēc tas tik ļoti atšķiras pat vienā valstī un vienā laikmetā.

Jāsāk ar to, kā radies apģērbs, tas ir, ar laiku, kad cilvēks pilnīgi nošķīrās no dzīvnieku pasaules…

Cilvēka tapšanas process bija ilgstošs un pakāpenisks.

Starp pašreizējo «gudro cilvēku, kas staigā vertikāli», un viņa tālajiem senčiem ir vēl pitekantrops, sinantrops un neandertālietis. Neandertālietis, kurš dzīvoja agraja paleolītā (apmēram pirms simttūkstoš gadiem), acīmredzot vēl nepazina apģērbu. Droši vien zvērādās cilvēks tērpās vēlajā paleolītā, bet no augu šķiedru auduma darinātos apģērbos — neolītā, kad tas sāka nodarboties ar zemkopību. Taču ļoti grūti pilnīgi precīzi noteikt laiku, kad cilvēks sāka nēsāt apģērbu. Sai jautājumā ir dažādi viedokļi.

1926. gadā Buretas ciema tuvumā Piebaikālā arheologi atrada statueti — sievietes figūru. Visa statuete, izņemot seju, bija klāta ar šķērseniski iegrieztām svītrām. Pēc daudzu arheologu domām, pirmatnējais tēlnieks ar šīm šķērssvītrām gribējis apzīmēt zvērādas tērpu ar kapuci, bet, tā kā statuete attiecas uz vēlo paleolītu, var pieņemt, ka šai laikā parādījies apģērbs.

Ir vēl arī cits viedoklis: iegriezumi statuetē apzīmē nevis zvērādu, bet tetovējumus, jo visās pārējās tā laikmeta figūriņās attēloti kaili cilvēki. Pēc dažu zinātnieku domām, apģērbs varēja parādīties vienīgi tad, kad cilvēki bija iemācījušies šūt ādas un siet mezglus. To visu cilvēki iemācījās tikai tad, kad beidzās senais akmens laikmets — paleolīts un sākās neolīts (tieši uz šo periodu attiecas pašas senākās arheologu atrastās kaula adatas).

Laikam gan mūsu senči no aukstumā vispirms aizsargājās ar izturīgu un siltu zvērādu. Ar to bija viegli apsegties, ja sēdēja alā pie ugunskura, taču mūsu senči gāja

medībās, kā arī vāca augļus un kurināmo, tātad tiem bija nepieciešams kustēties. Līdz ar to apsegi un zvērādas bija jāpiestiprina pie ķermeņa. Parādījās saites, pēc tam arī sprādzes, un apsegs kļuva par apģērbu.

Sāds apģērbs tiek saukts par nešūtu, un to lieto vēl

Polinēziešu karavīrs kaujas tērpā, kas pīts no zāles

arī mūsu dienās. Lielie lakati, pončo, apmetņi, skotu se- dzenes, indiešu sari — visi ir to zvērādu «bērni», ar kuram mūsu senči pirmoreiz apklāja savu ķermeni.

Iepriekš teikto var, protams, attiecināt uz tiem zemeslodes rajoniem, kur bargā klimata dēļ jārūpējas par ķermeņa aizsargāšanu no aukstuma. Taču apģērbu bieži vien lieto arī apvidos, kur ir karsts klimats un, šķiet, bez tā varētu pilnīgi iztikt. Ir pavisam dīvaini, ka tur, kur apģērbs traucē un rada neērtības, to tomēr valkā. Tātad tas nav vienīgi ķermeņa aizsargāšanas dēļ.

Bībeles leģendās par apģērba (vīģes koka lapu virtenes) rašanās cēloni minēts kauns. Patiešām, ja klimats ir tāds, ka iespējams staigāt kailam, tomēr kaut kāds apģērbs eksistē, tātad tieši kauns ir jebkura apģērba pirmcēlonis. Daži zinātnieki aizstāv šo viedokli, pamatojoties uz to, ka ļoti daudzās zemēs pastāv aizliegums staigāt kailam pretēja dzimuma personu vai vispār nepiederošu cilvēku klātbūtnē.

Bet… Pat šai gadījumā ir daži «bet». Pievērsīsimies Melanēzijai. Klimats un dabas apstākļi vairākumam salu ir līdzīgi, un to iedzīvotājiem ir samērā vienāda attīstības pakāpe. Melanēzijā tiek izšķirti četri ģērbšanās tipi: 1) vīrieši un sievietes nēsā gurņu apsējus; 2) ne vīrieši, ne sievietes nevalkā pat gurnu apsējus; 3) pazīstams vienīgi vīriešu apģērbs; 4) apģērbu nēsā vienīgi sievietes. Katrai ciltij ir savi pieklājības likumi, kuru pārkāpšana ir apkaunojoša.

Minēsim piemēru. Dāņu ceļotājs Jorgens Bīčs uzņēma filmu Kamerūnas kalnos, kur dzīvoja kirdu cilts. Kirdi nevalkā nekādu apģērbu, pat ne gurnu apsējus.

Kāds jauneklis, vārdā Dandu, palīdzēja Bīčam filmas uzņemšanā, un Bīčs pateicībā uzdāvināja viņam īsās bikses. Vakarā Dandu staigāja pa ciema ielu šais biksēs. Tam bija pilnīgi negaidīts efekts. Pretimnācēji skaļi smējās, meitenes novērsušās iemuka savās būdās, un viņu mātes izteica nabaga Dandu savu nosodījumu.

Tādējādi kauna jēdziens var būt katram pilnīgi citāds.

Vēl nesen nepieklājības kalngals ķīnietei bija iet cilvēkos basām kājām. Pievolgā marietes, mordvietes un čuvašietes notina lielus ar bezveidīgiem, bieziem kājautiem, lai slēptu kājas no garāmgājējiem. Daudzās musulmaņu zemēs sievietes rūpīgi aizklāj seju. Ziemeļāfrikā tuaregu sievietēm sejas ir atsegtas, toties vīrieši tās

rūpīgi aizklāj ar lakatu. Indijā siki ieslēpj matus turbānā.

Varētu minēt vēl ļoti daudz līdzīgu piemēru, un visi tie liecinātu par to, ka nav iedzimtu, visai cilvēcei vienādu kauna jūtu. Liekas gan, ka nevis apģērbs radies kauna jūtu dēļ, bet šīs jūtas izraisījusi paraža valkat apģērbu.

Ir vēl viens diezgan drošs minējums, kā cēlies apģērbs. Mēs zinām tautas, kas apģērbu nevalkā, taču nav konstatēta neviena cilts, kurai nebūtu bijis dažādu izrotājumu vai greznumlietu. Turklāt ir rotājumi gan visam mūžam (tetovējumi, izkrāsojumi, novīlēti zobi), gan arī tādi, kas ir noņemami un apmaināmi. Rotājumi ir ārkārtīgi daudzveidīgi un pazīstami visās zemēs. Tos visērtāk ir nēsāt ap kaklu un gurniem. No šiem rotājumiem, pēc daudzu etnogrāfu domām, tad arī radies apģērbs.

Pēc daudzu tautu ticējumiem, rotājumi aizsargā no burvestības vai ļaunas acs. Tāpēc cilvēks agrāk centas pasargāt dažas ķermeņa un sejas daļas ar amuletiem: viņš ievēra degunā riņķi, apvilka ap aci lokus ar krāsu, ar kaut ko apsedza galvu. Vēl pagājušā gadsimta vidū daudzi krievu zemnieki ticēja, ka sievietes matos ieķersies mājas gars, tiklīd,z viņa izies no būdas kailu galvu. No paraduma vienmēr staigāt kailu gālvu ir tikai solis līdz tam, lai uzskatītu par lielu nepieklājību rādīties cilvēkos bez lakatiņa vai citas galvassegas.

Tomēr pat vienā zemē vienā un tai pašā laikmetā apģērbs nemēdz būt vienāds, jo, tikko parādījies, tas iegūst vēl vienu svarīgu nozīmi — kļūst par sociālās piederības zīmi.

Kad zēnam no pirmatnējās cilts uz ķermeņa izveidoja rētas, tās palika kā nenomazgājama zīme, liecinot par to, ka viņš jau ir iesvaidīts pieaugušo kārtā, jau kļuvis par karavīru. Turklāt rētas vai tetovējumi rādīja, pie kuras cilts cilvēks pieder, jo citām ciltīm viss atšķiras — gan rētu vai tetovējumu raksts uz ādas, gan riņķis degunā, gan matu sakārtojums. Ja karavīrs nogalināja leopardu (krokodilu vai lāci) vai arī izcēlās cīņā ar ienaidnieku, viņš ieguva tiesības nēsāt vēl kaut kādas rotaslietas, kas atšķirtu viņu no citiem. Pēc tam kad kopienā izvirzījās vadoņi, vecākie, karavadoņi un burvji, arī viņi savu augsto stāvokli pasvītroja ar sevišķu apģērbu un rotaslietām, kas visiem pārējiem bija aizliegtas. Un, jo dziļāka kļuva sabiedrības noslāņošanās, jo vairāk atšķīrās brīvo cilvēku apģērbs no vergu apģērba, valdnieku apģērbs no pavalstnieku apģērba. Viduslaiku Eiropā feodāļu un viņu karadraudzes locekļu tērpi ļoti maz atgādināja pilsētnieku apģērbu un tos nepavisam nevarēja salīdzināt ar dzimtcilvēku drēbēm. Turklāt galvenais nebija materiālās iespējas: feodālie likumi līdz pēdējam sīkumam noteica, ko kurš drīkst valkāt. 9. un 10. gadsimtā Eiropā zemnieki, piemēram, staigāja svārkos, bet muižnieki— biksēs (tiesa, tām virsū uzvelkot īsus svārkus). Senjoram bikses bija piemērots tērps jāšanai. Taču biksēm bija ne tikai praktiska nozīme — tās liecināja arī par dižciltīgu izcelšanos un augstu amatu. Zemāko kārtu ļaudīm likums aizliedza tērpties zīdā, samtā un dārgās ādās. Likuma pārkāpējs varēja zaudēt aizliegto tērpu un pat galvu.

Pagājušajā gadsimtā Āfrikā, Bugandas karalistē, ka- baka (karalis) varēja parādīties saviem pavalstniekiem tikai tad, kad tas bija no galvas līdz kājām ievīstījies drānās un leopardu ādās. Viņa galminieki drīkstēja valkāt daudz īsāku tērpu, bet kalpiem bija jānēsā pavisam īss un šaurs gurnauts.

Viduslaikos Korejā jangbaniem (muižniekiem) bija tiesības šūt apģērbus no auduma dažādos bālganos toņos, bet pārējie ļaudis valkāja tikai baltus tērpus. Par cilvēku turību varēja spriest pēc apģērba tīrības, jo vienīgi bagātnieki varēja atļauties katru dienu mainīt tērpus.

Lai gan dažādās valstīs cilvēki ģērbās atšķirīgi, tomēr šai ziņā bija vērojama arī zināma līdzība: nosacītība val-

Amerikas prēriju indiāņu mokasīni un pletne

dīja ikvienā sabiedrībā, kas bija sadalījusies šķirās, ikvienā zemeslodes stūrītī — no Inku impērijas lidz Taiti salai, no Senās Romas līdz viduslaiku Francijai.

Eiropas muižnieku apģērbs viduslaikos bija ļoti neērts. Buržuāziskās revolūcijas, kas atņēma aristokrātijai daudzas privilēģijas, ieviesa sadzīvē demokrātiskus principus, un apģērbs kļuva ērtāks, racionālāks un vienveidīgāks. Sieviešu apģērbos vēl pagājušajā gadsimtā saglabājas ciešas korsetes, turnīras un trēni. Joprojām garīdznieki, dažās valstīs arī karavīri, tiesneši un parlamenta locekļi nēsā tradicionālos tērpus, kas reizēm ir pavisam ērmoti. Daudzām tautām apģērbā vēl vērojamas nacionālās īpatnības, taču pamazām tās izzūd un parādās eiropeiski tērpi. Līdz ar apģērba unificēšanu lielākajā daļā valstu tērpi ir zaudējuši iepriekšējo krāšņumu un vairs neveic arī savu kādreiz svarīgo uzdevumu — nenorāda uz sociālo piederību.

Apģērbam ir vēl viena īpašība. Pēc apģērba vienmēr bijis iespējams noteikt cilvēka dzimumu. Sieviešu tērps un vīriešu tērps vienmēr ir atšķīries, taču izskaidrot, kāpēc,' piemēram, sievietes valkā svārkus, bet vīrieši — bikses, nav iespējams. Ir taču zemes (piemēram, Skotija vai Birma), kur vīrieši un sievietes valkā svārkus, bet citur (piemēram, Vjetnamā) visi staigā biksēs.

Tomēr arī Birmā ir noteiktas atšķirības starp vīriešu un sieviešu tērpiem: vīrieši savus svārkus sasien no priekšpuses, bet sievietes — no sāniem. Cilvēcei ir bijušas daudzas dzimumu norobežošanas formas: darbā un saimniecībā, ēšanā (daudzās zemēs vīriešiem un sievietēm aizliegts ēst vienlaikus), dzīvošanā («sieviešu puses» Austrumu zemju mājās). Sis dalījums tagad ir zaudējis vai arī pakāpeniski zaudē savu nozīmi. Tas stingri saglabājies vienīgi apģērbā. Sieviešu apģērbs zemēs, kur vēl tiek ievērotas senas tradīcijas un paražas, ir konservatīvāks par vīriešu apģērbu. Daudzās valstīs, sevišķi Austrumos, vīrieši sākuši nēsāt eiropeiskus tērpus, bet sievietes tomēr palikušas uzticīgas tautas apģērbam. Iespējams, ka tas bieži vien ir saistīts ar sievietes nelīdztiesīgo stāvokli.

Ne velti pagājušā gadsimta un mūsu gadsimta mijā sievietes, kas cīnījās par savu vienlīdzību tiesībās, demonstratīvi valkāja bikses. Tajās viņas saskatīja vienlīdzības simbolu.

Cilvēku reakcija pret viduslaiku šķirisko nosacītību

apģērbā savā laikā bija visai vētraina. Tā, starp citu, izraisīja ari kustību par cilvēka apģērba vienkāršošanu.

«Cilvēka augumā,» spriež šās kustības atbalstītāji, «nav nekā apkaunojoša. Tērpam cilvēks tikai jārotā un jāaizsargā no slikta laika.»

Kā redzat, atbilde uz šķietami vienkāršo jautājumu «Kam vajadzīgs apģērbs?» nepavisam nav vienkārša. Apģērbam ir daudz funkciju. Viss, par ko šeit ir stāstīts, attiecas uz apģērba pagātni un tagadni. Bet kāda būs tā nākotne? * Vai sievietēm un vīriešiem būs atšķirīgi apģērbi, vai tiks valkāti gari vai īsi svārki vai arī bikses? Ļoti grūti konkrēti atbildēt uz šiem jautājumiem.

Taču skaidrs ir viens: apģērba nākotne meklējama ērtumā un skaistumā.

Tātad, patiesību sakot, mērķis ir tas pats, ko centās panākt mūsu tālie senči, sākdami ar saitītēm siet kopā ādas.

Pec apģērba vērtējot…

Kādas afrikāņu cilts karalis tērpies leoparda ādā. Iespējams, ka viņam tajā ir karsti un neērti. Iespējams, ka viņš mācījies Oksfordā un tur pieradis pie cita apģērba.., Taču viņš ir karalis, un tāpēc viņam jāvalkā apģērbs, kas darināts no karaliskā leoparda ādas. Visiem jāredz, ka viņš ir spēcīgs un ātrs kā leopards; būdams leopards, viņš iedveš ienaidniekos šausmas. Vārdu sakot, viņš ir īsts karalis. Kopš brīža, kad dzimtu vadoņi pasludinājuši viņu par savu pavēlnieku un tam par zīmi ieģērbuši leoparda ādā, nevienam, izņemot viņu, visā ciltī nav tiesību uz šādu

Sandales ar cilpu īkšķiem — ļoti ērti apavi. Tie nekarse kājas un aizsargā pēdu no dzeloņiem (Austrumāfrikā

tērpu. Tā ir viņa privilēģija, viņa augstā stāvokļa simbols. Tādam apģērbam, kā mēdz teikt etnogrāfi, «ir sociālas zīmes funkcija».

Citiem šās cilts pārstāvjiem šādu apģērbu valkāt liedz ne tikai paraža; daudzi afrikāņi tic, ka karaļa tērps vienkāršiem cilvēkiem nesot nāvi. Viņi domā, ka karaļa tronī viegli noteikt viltvārdi: varu tas spējis sagrābt, taču neuzdrošināsies ietērpties leoparda ādāl

Apģērbs kā sociāla zīme bija izplatīts viduslaiku Eiropā un, tāpat kā Āfrikā, tāds saglabājies līdz pat mūsu dienām.

Interesantas ir apģērba valkāšanas tradīcijas angļu konservatīvākajā privātskolā — publicschool. Katrai skolai un arī katrai klasei ir sava forma. Vecāko klašu skolēni valkā salmu cepures ar plakanli

virsu, bet jaunāko klašu skolēni (tos sauc par fegicm) — stingri noteiktas krāsas kasketcs.1 Fegiem jāparāda vecākiem skolēniem uzmanība un cieņa. Tā, piemēram, fega pienākums ir nodzēst uguni guļamistabā. Vecāko skolēnu sabiedrībā fegs nedrīkst parādīties cepurē vai apkaklīte, kādu atļauts valkāt vecākajās klasēs. Vainīgo nekavējoties soda, turklāt visai sāpīgi. Arī pašiem fegiem ir dažādi noteikumi un aizliegumi. Visvecākajam fegam, piemēram, ir tiesības valkāt tumšu uzvalku ar garām biksēm (nevis pelēku uzvalku ar īsām bikšelēm), taču, tā kā viņš vēl pilnībā nav pārgājis vecāko skolēnu kategorijā, galvā viņam ir tā pati kaskete. Ja cilvēkam galvā ir šī cepure, viņa priekšā var necelties kājās un, uzrunājot viņu, nav jāsaka «mister».

Minēsim piemēru, kur apģērbs aizstāj dokumentu.

Meo tautības sievietei, kas dzīvo Vjetnamā, Zicmeļlaosā un Taizemē, nav vajadzīga pase, ja viņa ir tērpusies tautas apģērbā. Sis apģērbs stāsta par savu valkātāju it visu — sākot ar vecumu un sociālo stāvokli, beidzot ar

1 Kaskete — mīksta auduma cepure ar lielu nagu.

dzīvesvietu. Vispirms jau viss tērps nepārprotami liecina par to, ka tā īpašniece pieder pie lepnās un kareivīgās meo cilts. Viņa ir meita turīgiem vecākiem, kas viņai varējuši dot pūrā gan sudrabu, gan bifeļus, gan rīsus, gan krūzes, gan bronzas gongus, gan daudz ko citu, ko meo saprot ar jēdzienu «bagātība». Par to liecina sudraba riņķi ap kaklu: jo vairāk to ir, jo lielāks pūrs. Ja meitene izgājusi pie vīra, viņa uzsien garu priekšautu. Vīrs acīmredzot gadījies turīgs, un, lai visi to zinātu, viņas rokas izrotātas rokassprādzēm, bet kājas — ar riņķiem. Tie maksā dārgi, un tikai bagāts cilvēks var dāvināt savām sievām daudz dārglietu. Starp citu, sieviete, kas redzama attēlā, ir pirmā sieva, jo viņai ir vienkrāsains priekšauts. Otrajai sievai uz priekšauta šķērsām uzšuj dzeltenu joslu.

Ikviens, kas zina paražas, pēc raksta uz tērpa precīzi pateiks, no kādas dzimtas un ciema sieviete ir…

Pēc apģērba nevar uzzināt vienīgi vārdu. Taču neiedomājieties to prasīt! Ja cienījamai precētai meo tautības sievietei jautātu, kā viņu sauc, tas būtu vislielākais apvainojums.

Eskimosu, tāpat kā citu ziemeļu tautu apģērbs pirmām kārtām ir darināts tā, lai tas būtu ērts. Eskimosu tērpi nepakļaujas mainīgās modes kaprīzēm, jo tiem jābūt gan siltiem, gan tādiem, kuros brīvi var izdarīt nepieciešamās kustības. Tātad nekas nedrīkst būt ne īsāks, ne šaurāks, ne platāks, kā tas vajadzīgs medniekiem vai ganiem.

Tikai tādā apģērbā cilvēks varēja apgūt mūsu planētas visneviesmīlīgākās vietas. Lai cik arī pārdomāts Arktikas un Antarktikas pētniekiem bijis ekipējums, sasniegt mērķi (piemēram, polus) viņiem izdevies, tikai izmantojot suņu pajūgus un eskimosu apģērbus, jo neviens cits tērps nav pielāgots skaudrajai Arktikas un Antarktikas dabai.

Zēns kļūst par vīrieti

«Tikai tas, kurš nogalinājis lauvu, ir cienīgs turpināt dzimtu»

Masaju sakāmvārds (Austrumāfrikā)

Līdz mQsu dienām saglabājies interesants dokuments, kas rakstīts pirms trīstūkstoš septiņsimt gadiem Sumerā. Apstākļu sagadīšanās dēļ šai dokumentā nav nekā Sume- rai specifiska.- Arī teksts varēja būt rakstīts jebkurā gadsimtā četrtūkstoš gadu laikā. Uz tāfelītēm ir uzrakstīti vārdi, kurus tēvs gribējis teikt savam pusauga dēlam:

«Tu, kas klaiņo bez darba pa ļaužu pilnajiem laukumiem, vai tu gribētu gūt panākumus? Tad paraugies uz paaudzēm, kas bijušas pirms tevis! Mācies, tas tev nāks par labu. Mans dēls, paraugies uz iepriekšējām paaudzēm, prasi tām padomu! Tu plosi manu sirdi… Tu nedzīvo, kā cilvēkam klājas. Sirds man ir pārakmeņojusies. Ar savu kurnēšanu tu esi mani novedis līdz kapa malai… Citi tev līdzīgie strādā, palīdz vecākiem. Tu esi vīrietis tikai savas stūrgalvības dēļ… Ja es tevi salīdzinu ar citiem, tu nepavisam neesi vīrietis …»

Āfrikas ciltis un tautas, kas minētas gramatā

Arī mūsu dienās tēvi bieži saka rūgtus vārdus saviem dēliem. Neviens vairs neraksta ķīļu rakstus, nav vairs ne Sumeras, ne tās tautas, taču senā dokumenta saturs ir pilnīgi mūsdienīgs. Acīmredzot arī pirms četrdesmit gadsimtiem cilvēce neprata tikt galā ar stūrgalvīgiem pusaudžiem. īsi sakot, pusaudžu problēma — pārejas vecuma problēma — radusies jau sen.

No kāda vecuma uzskatīt cilvēku par pieaugušu? Sai jautājumā pastāvējuši un pastāv daždažādi viedokļi.

«Tad, kad cilvēks spēj nest ieroci,» atbild avāri, un viņu uzskats ne ar ko neatšķiras no citu Dagestānas tautu uzskatiem.

«Tad, kad cilvēks spēj tērēt naudu tāpat kā pieaugušie,» apgalvo kāds amerikāņu psihologs.

«Tad, kad viņš spēj nodibināt ģimeni, vai tad, kad spēj nopelnīt sev iztiku.» Pēdējo divu viedokļu pārstāvjus nav iespējams nosaukt vārdā, jo to ir ļoti daudz.

Bet kad tad īsti cilvēku var uzskatīt par pieaugušu? No šās problēmas nebūtu ne miņas, ja cilvēkam kādā jaukā dienā varētu pateikt: «No šās dienas tu jau esi liels, lūdzu, liec mieru rotaļlietām un izturies kā pieaudzis!» — un cilvēks uzreiz kļūtu pieaudzis… Ejot no rīta uz darbu, viņš gluži vienaldzīgi noraudzītos uz saviem draiskajiem un bezrūpīgajiem bijušajiem biedriem.

Diemžēl situācija ir pavisam citāda. Starp bērnību un brieduma gadiem iespraucies vētrainais pārejas periods, kurā cilvēkam vienlaikus saka: kTu vēl esi mazs» un «Tu jau esi pieaudzis». Abi aizrādījumi ir pilnīgi pareizi un pamatoti. Protams, katrs pusaudzis uz šiem aizrādījumiem reaģē citādi: pacietīgi bērni atmet ar roku, bet aktīvākie, kas vispār šaubās par to, vai var uzticēties pieaugušajiem, vairs neņem vērā viņu padomus līdz tam brīdim ..; kad paši sāk justies īsti pieauguši.

Ļoti iespējams, ka šumeru tēva draugi, dzirdot viņu žēlojamies par dēlu, teica: «Nekas, kad būs pieaudzis, viss mainīsies. Vai tu atceries, ko mums sacīja tēvi? Tas viss ir tikpat vecs, cik pasaule …»

Taču patiesībā šī problēma nepavisam nav tik veca, cik pasaule. Tā kļuva jo lielāka., jo vairāk attīstījās cilvēce. Bija laiks, kad cilvēce to nepazina, un pat vēl tagad ir ciltis, kur tās nav.

Sīs ciltis dzīvo ģints sabiedrībā. Zinātnieki atklājuši, ka šāda sabiedrība ir stingri sadalīta vecuma grupās ar precīzi noteiktām tiesībām un pienākumiem. Parasti ir iris vecuma grupas: bērni, pusaudži un pieaugušie. Darbs arī pirmatnējām tautām bija sadalīts pēc vecuma un dzimuma. Medības bija vīriešu nodarbošanās, darbs tīrumā — sieviešu pienākums, lopus ganīja pusaudži, bet bērni, tikko iemācījušies staigāt, palīdzēja mātēm mājas darbos. Dažādas tautas dažādi pāriet no grupas grupā, taču visas par svarīgako uzskata pāreju pieaugušo kārtā.

_ Tapec arī ta nav tik vienkārša. Lai kļūtu par pieaugušo, jāiztur pārbaudījumi. Tie tiek vērtēti tikai ar divām «atzīmēm»: «izturēja» un «neizturēja». Tie, kuri izturējuši pārbaudījumus, kļūst par pilntiesīgiem cilts locekļiem, bet tie, kas to nav varējuši… Neveiksminieku ir maz, taču tos gaida bēdīgs liktenis. Indiāņu — odžibvu ciltī tam, kas nav izturējis pārbaudījumus, jāvelk mugurā sieviešu apģērbs un jādara vismelnākais darbs. Vairākas ciltis neveiksminieku padzen, bet Austrālijas aborigēni varangi to visu mūžu uzskata par bērnu. Līdz sirmam vecumam šim cilvēkam jārotaļājas ar bērniem, viņš nedrīkst valkāt ne apģērbu, ne rotaslietas, un viņam jāpacieš jebkura pieaugušā cilts locekļa apsmiekls.

Pāreja pieaugušo kārtā ir saistīta ar iesvaidīšanu — iniciāciju (no latīņu valodas initiatio — iesvētīšana), kuras laikā pusaudzis tiek apmācīts visā, kas dzīvē nepieciešams. Viņu māca medīt, apstrādāt zemi, pīt grozus un mašas. Viņam māca cilts likumus, to, kas ir labs un kas slikts, pacietīgi skaidro, kā pieaugušam jāizturas dažādās dzīves situācijās, un stāsta, kā soda cilts likumu pārkāpējus.

Bērns un pieaugušais ir pilnīgi dažādi cilvēki — šai ziņā vienāds viedoklis ir visām pirmatnējām ciltīm daždažādos zemes nostūros. Tāpēc arī valda uzskats, ka viens cilvēks — bērns — nomirst, lai piedzimtu jauns cilvēks •— pieaugušais.

Kad Austrālijas kamilaroju cilts sirmgalvji nolēma, ka pusaudzis jau nobriedis iesvaidīšanai, viņu izolēja no apmetnes. Sievietes tam pretojās, kliedza un raudāja, centās vecajiem atņemt pusaudzi; viņām palīdzēja arī pusaudža tēvs. Pats pusaudzis vairs nerunāja un nekustējās; viņu aiznesa uz sakrustotiem šķēpiem. Pusaudža ķermeni nokrāsoja sarkanu ar okeru — tā vienmēr rīkojās apbedīšanas ceremonijas laikā. Pusaudzis izturējās tā, it kā būtu miris. Uz jautājumiem viņš neatbildēja, lai kā viņu durstītu un knaibītu.

Vispirms viņam izsita zobu. Tā sākās iesvaidīšana. Zobu deva no rokas rokā; to nesa apkārt pa visām apmetnēm, darot zināmu radiem un neradiem, ka pusaudzis tiek iesvaidīts. Pēc tam zobu apraka zemē. Sī ceremonija ir simboliska: ja bērns nomiris, viņu apglabā. Pēc tam pusaudzis mājās vairs neatgriezās, un neviena sieviete, ne arī svešs vīrietis nedrīkstēja viņu redzēt. Viņš slēpās no visiem, dažkārt kopā ar savu vienaudzi. Ēdienu iesvaidāmajam pienesa tēvs, jo viņš pats nekādā ziņā nedrīkstēja iet uz apmetni — viņa «nebija pasaulē».

Tas ilga gandrīz gadu. Un visu šo gadu pusaudzis mācījās. Viņam bija savs vadītājs. Tas deva padomus, stāstīja, kas būs jādara, palīdzēja pārvarēt grūtības un mokas, bet pats galvenais — iemācīja slepeno valodu, ko prata visi iesvaidītie, bet neprata sievietes un bērni. Bija vēl viena valoda, ko zināja tikai vadītājs un viņa audzēknis.

Apmācības laikā pusaudzis uzzināja svētās ceremonijas jēgu. Viņam iestāstīja, ka viss, ko viņš redzēs, ir liels noslēpums, kuru nedrīkst nevienam atklāt.

Pusaudzi notriepa ar asinīm, kas bija ņemtas no kāda iesvaidītā. Asinis ir dzīvības simbols, tās dod spēku un vīrišķību. Tās arī simbolizē visas cilts vīriešu saikni citam ar citu un ar mītisko dzimtas senci.

Beigu beigās pēc visu mītu apgūšanas un visu pārbaudījumu izturēšanas bija pienākusi kārta «uguns ceremonijai». Iesvaidāmie sasēdās ap ugunskuru un vērīgi raudzījās ugunī, dziedādami dziesmu. Viņi dziedāja tikmēr, kamēr ugunskurs dega. Kad liesmas izdzisa, vecākais deva zīmi apdzēst kvēlojošās ogles. Tas tika darīts, mīdot ugunskuru basām kājām. Ceremonijai beidzoties, apkārt stāvošie cilvēki sāka līksmi klaigāt: viņi sveica jaunos pieaugušos vīriešus.

Pirms atgriešanās nometnē vajadzēja vēl izpildīt mazgāšanas rituālu, lai iesvaidīšanā atstātās pēdas nepamanītu tie, kuri nedrīkstēja redzēt un zināt to, ko ir redzējuši un zina pieaugušie vīrieši.

Pusaudzis, ko iesvaida pieaugušo kārtā, «nomirst» visām (vai gandrīz visām) tautām, kuras dzīvo ģints iekārtā. Pārbaudījumi, kādi viņam pirms tam jāiztur, lai «atkal piedzimtu», nereti ir ļoti mokoši. Pusaudzim jāpierāda saviem ciltsbrāļiem, ka tie jebkurās, pat visgrūtākajās dzīves situācijās viņam var pilnīgi uzticēties. Nākamā kareivja un mednieka goda lieta ir izturēt visas mokas. Taulipangu ciltī Gajanā pārbaudāmajam pie ķermeņa piespiež sarkanās skudras, kuru kodieni ir ļoti sāpīgi, bet viņš smejas un joko ar cilvēkiem, kas pulcējušies viņam apkārt. Aparanu cilts topošie vīrieši visu dienu dzied un dejo no saules lēkta līdz rietam, kamēr aiz ne- speka sa|imst. Aparani ir mednieki, un medniekiem jāprot dzīt pēdas medījumam. Lai cik ātri zvērs skrietu, tas jā- panak un jānogalina.

Dažas minūtes pusaudzis guļ zemē. Pēc tam viņu piecel un aizved uz būdu. Tur viņš uzliek no spalvām dari- natu galvassegu, paņem flautu, loku ar bultām un atkal visu nakti līdz rītam dejo. Rītausmā šamanis viņam apgriež matus, ap kaklu apliek kaklarotu un pirmoreiz mūžā pasniedz gurnautu — pieauguša vīrieša apģērba gabalu.

Agrāk nekā citas tautas savus bērnus pieaugušo dzīvei sāka gatavot Ziemeļamerikas indiāņi. Jau šūpulī zēnam tika ielikts šķēps, loks un maks ar bultām. Protams, šie ieroči bija mazi, toties īsti: ar loku varēja šaut, ar šķēpu durt. Bērns auga, un viņam izgatavoja lielākas rotaļlietas. Jau ilgi pirms iesvaidišanas laika tēvs un vectēvs mācīja zēnu skriet vispirms pa līdzenu, pēc tam pa šķēršļotu apvidu, rāpties kokā, peldēt aukstā ūdenī, jāt uz zirga. Un pusaudzis «eksāmenā» viegli noskrēja milzīgus attālumus

Lai kļūtu par karavīru, zēnam vajadzēja tikai redzēt sapnī kaut kādu dzīvnieku — nākamo aizstāvi. Pusaudzis devās mežā un vairākas dienas ēda tikai dažnedažādus garšaugus, ko viņam bija iedevis šamanis. No bada un garšaugiem pusaudzim sākās halucinācijas. Tā kā viņš skaidri zināja, ka jāredz aizstāvis, beigu beigās sapnī tas arī parādījās …

Tautām, kas bija sasniegušas augstāku sabiedriskās attīstības līmeni, iesvaidišanas rituāli kļuva sarežģītāki, Rietumāfrikā, piemēram, bija pat savdabīgas «skolas», kur apmācīja nākamos vīriešus. Kā tas notika?

… Kaut kur netālu no ciema meža dziļumā sāka skanēt bungas. To zemā skaņa izlauzās no biezokņa, iespie- žoties visās būdās un visattālākajos lauku nostūros. Tūlīt tām atsaucās bungas, kas bija novietotas laukumā. Gan mežā, gan pašā ciemā sāka skanēt arī tamtami. Sievietes nn bērni ieskrēja būdās, bet tukšo ielu piepildīja vīrieši ar garām pātagām rokās. Viņi klusēdami skrēja pa ielu. To, kas laikus nepaspēja ieskriet mājā, ķēra pātagas cirtiens.

Pēkšņi ielas kļuva tukšas, bungas apklusa, un ciema nomalē parādījās briesmonis. No galvas līdz kājām tas bija ievīstīts salmos, tā ka varēja redzēt tikai cilvēka pieri un degunu. No salmiem līda ārā šaušalīgs krokodila žoklis ar lieliem, koši sarkaniem zobiem; žoklis te atvērās, te ar troksni aizcirtās ciet. Briesmonim dejodami sekoja kaili pusaudži un pieaugušie milzīgās koka maskās. Laukumā gājiens pārkārtojās aplī. Tā vidū dejoja un klabināja krokodila zobus Poro gars.

Pirms vairākiem mēnešiem — tūlīt pēc ražas novākšanas — no ciema bija pazuduši visi astoņus līdz piecpadsmit gadus vecie zēni. Vīrieši paskaidroja sievietēm, ka ciemā ieradies Poro gars un aprijis viņu dēlus. Poro ierodas reti — reizi septiņos gados. Tai vakarā no visām būdām atskanēja vaimanas. Mātes apraudāja savus dēlus. Protams, katra sieviete zināja, ka Poro vajadzēja nākt, zināja pat, kad viņš nāks. Taču paraža lika raudāt un bēdāties, un sievietes raudāja.

Uz mežu aizvestie zēni attīrīja no krūmiem vietu būdām. Seit viņiem bija jānodzīvo vairāki mēneši. Mežā kopā ar zēniem palika pieci sirmgalvji — slepenās Poro apvienības vadītāji. Sīs slepenās apvienības ir visām Rietumāfrikas ciltīm no Bisavas līdz Ziloņkaula Krastam: kpelliem, mendiem, susiem, vājiem un daudziem citiem. Tas, ka šāda apvienība pastāv, visiem ir zināms, taču rituāli, kas veltīti Poro garam, tiek turēti slepenībā.

Zēnus, fiziski norūdot, gatavpja pārbaudījumiem. Viņi cīkstējās cits ar citu, dienas karstumā un nakts melnumā devās garos pārgājienos. Viņiem stāstīja teiksmas, mācīja pīt grozus un mašas. Viņi apguva kokgriešanas un mājokJu celšanas mākslu — no pamatu likšanas līdz sienu rotāšanai. Tiem, kuriem mācībās veicās labāk par citiem, bija lemts palikt mežā vēl vienu gadu: viņiem mācīja izgatavot zāles, darināt amuletus un skaitīt burvju vārdus. Taču tādu pusaudžu nebija daudz. Lielākā daļa pēc vairākiem mēnešiem atgriezās ciemā Poro vadībā.

… Dziedāja un dejoja līdz rītam, kamēr bungas pavēstīja sievietēm, ka tās drīkst nākt ārā no būdām. Vīrieši noņēma maskas, un sievietes pazina savus vīrus un dēlus. Taču dēli tās it kā neatzina, jo viņi taču bija nupat kā «piedzimuši» un pirmo reizi nonākuši šai ciemā. Tāpēc viņus «iepazīstināja» gan ar mātēm, gan ar māju. Tikai cilvēku, kas attēloja Poro garu, neviens nedrīkstēja pazīt. Tas palika mežu valdnieka noslēpums.

Iesvaidīšana vai, pareizāk sakot, tās pazīmes sagla- bājušās daudzām tautām, kuras jau sen vairs nedzīvo ģints iekārtā. Tā ir iesvētīšana un dažas citas mūsdienu reliģiskās ceremonijas. Jebkura reliģija, līdzīgi muzejam, glabā daudzas paliekas no tiem laikmetiem, kuros tā pastāvējusi.

Indijā augstākajā — brahmaņu kastā hinduisma piekritēju dēliem, kam ir septiņi līcjz desmit gadi, rīko upa- najana rituālu. Upanajana dienas izvēle ir atkarīga no astrologa, kam rūpīgi jāizpētī zvaigžņu stāvoklis.

Pēc mazgāšanas procedūras rituālam pakļautais zēns ieziež ķermeni ar sviestu un smaržām. Pirmo reizi mūžā viņam noskuj galvu. Priesteris, paņēmis bērnu aiz rokas, pieved viņu pie mājas dievu attēliem un iepazīstina ar šiem dieviem. Skaļā balsī zēns atkārto priestera lasītās vēdas — senos tekstus, kuros ir ietvertas visas pieauguša indusa tiesības un pienākumi. Pēc tam zēns paklanās tēvam, kas dod dēlam savu svētību, kā arī priesterim un visiem ceremonijas dalībniekiem.

Atbildīgākais ir noslēguma posms: zēnam ap kreiso plecu apliek baltu, vītu auklu, apņem to zem labās rokas un sasien ar sarežģītu mezglu. So zīmi, kas liecina par piederību pie augstākas kastas, cilvēks nenoņem visu mūžu.

Valda uzskats, ka cilvēks pēc upanajana piedzimst no jauna. Tāpēc arī brahmaņus Indijā sauc par «divreiz dzimušiem».

Mūsu mērķis nav uzskaitīt visus iesvaidīšanas rituālus, jo, cik ir tautu, tik rituālu. Mēs pastāstījām tikai par nedaudzām — tipiskākajām ceremonijām.

Laikam gan visvienkāršākā iesvaidīšana pieaugušo kārtā bijusi zandiem — ganu un zemkopju ciltij Āfrikā. Tēvs, pasniegdams dēlam šķēpu un kapli, uzlicis viņam roku uz pleca un teicis:

— Mans dēls! Tagad tu esi vīrietis. Iekop savu tīrumu un proti to aizstāvēt! Nodzīvo savu mūžu tā, lai tavi dēli, uz tevi raugoties, vēlētos kļūt par īstiem vīriešiem!

Meitene kļūst par līgavu

«No aizmetņa izaug auglis, no meitenes — līgava»

Ķiniešu sakāmvārds

Pēc daudzu tautu paražām, zēnam jāpierāda, ka viņš ir cienīgs kļūt par vīrieti — karavīru, mednieku un ģimenes galvu.

Bet meitenes? Viņas taču nekaros un nemedīs, viņām būs jādara dažādi, kaut arī ne visai viegli mājas darbi, jāapkopj ģimene un jāstrādā tīrumā.

Mātei no savas pusauga meitas gadās dzirdēt šādu paziņojumu: «Esmu jau pieaugusil Man pietiek staigāt ar biželēm.» Vai: «Kāpēc tu vari valkāt kurpes ar augstiem papēžiem, bet es ne? Es taču esmu jau pieaugusi.»

Ja skolā, kurā meita mācās, ir stingrs direktors (vai

klases audzinātājs), šis jautājums tiek vienkārši atrisināts, turpretim, ja skolā prasības ir mazākas, mātei nav viegli. Parasti viņa meitai saka: «Tev ir jāmācās, nevis jādomā par tērpiem. Pabeigsi skolu…» — un tā tālāk, un ta joprojām.

Tām tautām un ciltīm, par kurām stāstīts šai grāmatā, tāda saruna nav iedomājama, jo to stingri reglamentētajā sabiedrībā meiteni par līgavu (līgava taču ir pieaudzis cilvēks) uzskata ne jau tāpēc, ka viņa ir vienā augumā ar māti (dažkārt pat garāka), un ne jau tāpēc, ka viņai sagribējies modernas frizūras.

Meitene tiek uzskatīta par pieaugušu tikai pēc iesvaidišanas rituāliem. Par iesvaidīšanu jūs lasījāt iepriekšējā nodaļā, kur stāstīts par pusaugu zēnu pārbaudījumiem.

Meiteņu iesvaidīšana pieaugušo kārtā ir pavisam citāda, dažreiz pat ļoti vienkārša.

Austrālijas ziemeļaustrumos, Kvīnslendas ziemeļdaļā, aborigēnu meitenei vajadzēja pavadīt ilgu laiku tumšā, speciāli uzceltā būdā. Izturējusi šo pārbaudījumu, viņa kļuva par pieaugušu sievieti.

Austrālijas kontinenta dienvidos pats galvenais bija kas cits: meitene nometās uz ceļiem, viņas galvu ceļos iespieda veca, bet vēl spēcīga sieviete, un kāds no vīriešiem ar krama gabalu vai gliemežvāku viņai uz muguras izveidoja sarežģītu tetovējuma rakstu. Mokošā operācija ritēja ilgi, taču meitene to pacieta, jo gatavojās pāriet pieaugušo kārtā. Turklāt ar skaisto rakstu (meitene pati to neredzēja, jo aborigēniem nebija spoguļu) viņa lepojās, un viņu apskauda mazāk izrotātās draudzenes .,.

Vairākās ciltīs meitenēm vēl arī izsita zobus. Aborigēni atzina, ka meitene, kas godam izturējusi šo ne visai patīkamo procedūru, ir pieaugusi un to var izprecināt.

«Lai pazūd viss sliktais!»

Okeānijas salās rituāli nebija tik mokoši, toties tie turpinājās ilgi.

Karolīnu salu grupā atrodas Japas sala. Sās salas iedzīvotāju rituālus, kas saistīti ar meitenes pāriešanu pieaugušo kārtā, pirmais ir aprakstījis krievu ceļotājs un etnogrāfs N. Mikluho-Maklajs. Ceremonijas sākuma posmā meitene devās uz mežu, kur tēvs viņai speciāli bija uzcēlis būdu (agrāk meitenes būdā pavadīja apmēram trīs mēnešus, bet mūsu dienās tām tur jāpaliek tikai pāris dienu). Pēc tam meitene pārcēlās uz citu būdu tuvāk vecāku mājām un tajā mitinājās ne mazāk kā trīsarpus mēnešus. Viņa tur dzīvoja nevis viena, bet kopā ar «milingeju» sievieti. «Milingeji» Japas salā ir kaut kas līdzīgs dzimtcilvēkiem. Sieviete apmācīja un sagatavoja meiteni pieauguša cilvēka dzīvei. Atsevišķajai būdai bija vēl arī cita nozīme. Tas bija signāls nākamajiem līgavaiņiem, un tie pa vakariem sāka pastaigāties gar būdu, lai nolūkotu sievu. Nereti gadījās tā, ka meitene, tikko iznākusi no būdas, kurā viņa bija gatavojusies pieauguša cilvēka dzīvei, tūlīt apprecējās.

Māršala salās, virsaiša meitai sasniedzot pilngadību, svētkus svinēja viss ciems. Pie būdas, kas meitenei bija uzcelta okeāna krastā un sadalīta divās daļās (viena daļa — viņai pašai, otra — audzinātājai burvei un vairākām tās palīdzēm), sapulcējās visi ciema iedzīvotāji. Tie bija paņēmuši līdzi cienastu, ziedus un jaunas mašas. Burve iezieda meiteni ar kokoseļļu un murmināja: «Lai pazūd viss, kas tev ir pretīgs! Ak meita, lai tavs skaistums kļūst visiem redzams! Lai uz šo būdu nāk ļaudis no ziemeļiem un ļaudis no dienvidiem!»

Pēc tam meitene peldējās okeānā. Trīs nedēļas ilgajos svētkos viņai vajadzēja peldēties tajā trīsreiz dienā. Kopā ar viņu peldējās visi ciema iedzīvotāji — vīrieši un sievietes, zēni un meitenes. Taču neviens nedrīkstēja iet pa taciņu, pa kuru meitene gāja pie ūdens. Visa viņas dzīve šai laikā bija pakļauta stingriem noteikumiem.

Cilvēki otrā būdas daļā visu laiku pina vainagus un slacīja tos ar dažādām smaržām, lai meiteni apņemtu patīkams aromāts. Trīs reizes tika nomainītas mašas, uz kurām sēdēja meitene, un šīs mašas burve dāvāja arī vainagu pinējām. Svētku beigās rīkoja dzīres.

Meitenēm ar mazāk slavenu izcelsmi pāreja pieaugušo kārtā bija tikai ģimenes svētki. Vissvinīgākais brīdis bija tad, kad viņas oficiāli iepazīstināja ar cilts vadoni.

Roru cilts papuasiem Jaungvinejā meiteņu iesvaidīšana saistās galvenokārt ar tetovēšanu. Taču tā nav Austrālijas aborigēniem raksturīgā tetovēšana. Tā rit ļoti ilgi — parasti sešus gadus. Tetovēšanu sāk tad, kad meitenei ir astoņi deviņi gadi, un beidz pēc tam, kad raksts pārklājis visu ķermeni. Seju tetovē pēdējo — tieši pirms iesvai- dlšanas svētkiem. Tetovēšana ir sāpīga un mokoša operācija. Kad meitene ir sagatavojusies iesvaidišanai, viņu aizved uz īpašu būdu, no kurienes viņa iznāk, tikai sākoties svētkiem. Līdz svētkiem meitene dzīvo būdā, un viņai jaatturas no daudziem ēdieniem un dzērieniem. Svētki sākas tad, kad visas tetovējuma rētas sadzijušas. Meiteni ieziež ar cūku taukiem un okeru, izgrezno ar gliemežvākiem, suņu un mežakuiļu zobiem. Saposusies meitene iznāk āra no būdas un iet tai apkārt. Seit viņu sagaida jaunekļi. Pirmo reizi tie tiekas ar viņu kā ar pieaugušu un sasveicinās kā ar nākamo sievu.

Taču ne visur Okeānijā meitenei tik grūti kļūt pieaugušai. Tā, piemēram, Jaunzēlandes pamatiedzīvotāju — maoru ciltī šai sakarā tiek svinēti vienkārši un jautri svētki. Svinību «vaininiecei» (parasti vairākām meitenēm vienlaikus) maori uzceļ šūpoles. Meitene īpašos svārkos, kas darināti no šķiedras un izrotāti ziediem, ar vaļā atlaistiem matiem sēžas šūpolēs. Viņu šūpo radi un draugi… Kad šūpoles apstājas, meitene izkāpj no tām un tiek atzīta par pieaugušu.

«Uguns neizdzisīs ..

Āfrikas valstī Ganā vecāki, nolēmuši, ka viņu meita ir pieaugusi, pēc iespējas labāk to sapoš un ved pa ciema ielām. Meiteni pavada radi un draugi, dziedādami dziesmas un stāstīdami, cik viņa ir laba saimniece, cik skaista un gudra.

Citās Āfrikas valstīs meitenes ne tik vienkārši pārgāja nākamajā vecuma kategorijā. Tā, piemēram, Togo basari pilngadības dienā meitenei uz vēdera izdarīja vairākus dziļus, starveidīgus griezumus.

Dažas Zairas tautas uz īsu laiku sūtīja meiteni mežā. Tur viņai tika uzcelta svētā būda, kur vīriešiem ieeja bija aizliegta. Iesvaidišanas sākumā mežā trīs dienas tika kurināts ugunskurs. Tas nedrīkstēja izdzist. Ugunskuram blakus sēdēja pusmūža sieviete un dziedāja: «Uguns neizdzisīs, uguns neizdzisīs…» Šīs trīs dienas nepagāja veltīgi arī meitenei. Citas sievietes viņu mācīja un gatavoja turpmākajai dzīvei. Trešajā naktī meiteni no- zieda ar melnu, sarkanu un dzeltenu krāsu. Šai laikā pie būdas pulcējās jaunekļi. Pēc signāla viņi sāka sist bungas. Tā bija zīme, ka iesvaidīšana beigusies un ciemā parādījusies vēl viena pieaugusi meitene.

Sutu tautai Āfrikā (Lesotā) iesvaidīšana sākās ar to, ka meitenes, kuras uzraudzīja īpaši izraudzītas sievietes, devās uz tuvāko dziļāko ezeru vai upi; viņu pavadones iemeta ūdenī gredzenu, un meitenes nira tam pakaļ. Turpmākās dienas iesvaidāmās pavadīja uz lauka, kur viņām mācīja sieviešu darbus (zemes apstrādāšana daudzām Āfrikas tautām ir sieviešu darbs). Iesvaidīšanas laikā meitenēm nedrīkstēja tuvoties vīrieši; sievietes, kas sargāja meitenes, noteikumu pārkāpējus sita ar rīkstēm. Vispār šais dienās visas ciema sievietes izturējās kaujinieciski: viņas uzlika maskas, apsēja vīriešu gurnautus, apbruņojās un iekaustīja vīriešus. Par to viņas netika sodītas. Iesvaidīšana beidzās janvārī un februārī, kad sākās pļauja.

Sie rituāli zinātniekus uzvedināja uz domām par slepenām sieviešu apvienībām, kas varētu būt radušās laikā, kad notika pāreja no matriarhāta uz patriarhātu.

Namībijā (Dienvidrietumu Āfrikā) hotentotu meitene līdz iesvaidīšanai iztiek bez jebkāda apģērba. Tikai tai sākoties, viņai uzliek apmetni no šakāļa ādas. Tajā ievīs- tījusies, meitene apsēžas pie būdas durvīm stingri norādītā vietā, savelk zem sevis kājas un sakniebtām lūpām nepārtraukti māj ar galvu. Trešajā dienā meitenes vecāki nokauj govi, tuvākais neprecētais radinieks ienes to mājā un izsaka meitenei novēlējumu radīt daudz bērnu un būt tikpat labai kā govij. Starp citu, hotentoti uzskata govi par tikumības paraugu ,..

«Nerādies svešam vīrietim acīs..

Senās civilizācijas tautām Āzijā pieaugušas sievietes stipri atšķīrās no pusaudzēm.

Sirmā senatnē Ķīnā līgavu, ko bija paredzēts izdot pie vīra, vienmēr varēja pazīt pēc adatas matos, — to drīkstēja valkāt tikai pieaugušas sievietes.

Ķampučijā meitenes, kuras bija sasniegušas pilngadību, no trim dienām līdz vairākiem gadiem pavadīja mājās vientulībā. Vecāki paziņoja senču gariem par svarīgo notikumu, nesa tiem upurus un izlūdzās to svētību. Pēc tam viņi savā laukā iestādīja īpašas šķirnes banānu. Tā aug|i bija domāti meitenei, kas sasniegusi pilngadību, un priesteriem. Meitenes vientulības laikā vecāki meitai deva šādas pamācības: «Nerādies-svešam vīrietim acīs un pat slepus neskaties uz viņu; līdzīgi mūkiem, ēd tikai starp saules lēktu un dienas vidu: ēd tikai rīsus, sāli, kokosrieksta mīkstumu, zirņus, saulgriežu eļļu un augļus; atturies no zivīm un sevišķi no gaļas; peldies tikai pēc tumsas iestāšanās, kad nekas vairs nav redzams, lai neviens cilvēks tevi nevarētu saskatīt!»

Meitene no mājas drīkstēja iziet tikai naktī un tad arī tikai masu vai citu radu pavadībā. Pārējo laiku viņa strādāja mājās. Pat svētnīcā meitene varēja parādīties tikai krēslas stundās. Paņēmusi līdzi kvēpināmās sveces, viņa zagās turp, lai izlūgtos tumsas dieva labvēlību.

Kad vientulības laiks beidzās, vecāki sarīkoja dzīres. Tajās piedalījās radi, draugi un kaimiņi. No šā brīža meitene sāka krāsot melnus zobus. (Indoķīnas tautām vēl pavisam nesen bija izplatīta paraža pārklāt zobus ar melnu laku. Valdīja uzskats, ka laka pasargā zobus no nolūša- nas, turklāt domāja, ka ar melnajiem zobiem cilvēks atšķiras no dzīvniekiem, kam ir balti zobi. Vēl sešdesmitajos gados viens no šās grāmatas autoriem redzēja Indoķīnā pusmūža cilvēkus, kam zobi bija pārklāti ar melnas, spīdīgas lakas kārtu.)

«Virsaitis sveicina tevi…»

Indiāņu — maskoju ciltī meiteni jau no septiņu gadu vecuma sāka gatavot iesvaidīšanai: noteica dienas, kad viņa nedrīkstēja ēst, radināja pie karstuma un aukstuma, centās ieaudzināt drosmi. Lai meitene kļūtu drosmīga, viņai lika naktī vienai veikt lielus attālumus. Meitenes vienīgā aizsardzība bija mātes burvības vārdi un talismans. Kad meitenei palika divpadsmit, trīspadsmit vai četrpadsmit gadu, māte tai uzcēla īpašu būdu. Kopā ar vienu no cilts vecākajām sievietēm meitene tur pavadīja veselu nedēļu. Sieviete uzmanīja meiteni, lai tā neizietu no būdas un maz ēstu un dzertu. Meitenei katru dienu deva talismanu un katru dienu pateica vienu burvības vārdu. Par darbu sieviete saņēma atlīdzību: segu vai poniju. Pēc nedējas meiteni ietērpa jaunā ģērbā, Tas bija it kā pilngadības apliecinājums.

Pret meiteņu iesvaidišanas rituālu indiāņiem bija (un dažām ciltīm vēl joprojām ir) ļoti nopietna attieksme. Ka- lifornijas indiāņu — hopu meitenes iesvaidīšanai pieaugušo kārtā noteikti jānotiek mājās, tēva būdā. Ja meitene atrodas svešā pusē, līdz ar to viņa it kā izsvītro sevi no ģimenes, kjūst tai sveša.

Meitene, vārdā Niš-Fanga, dzīvoja amerikāņu ģimenē netālu no dzimtās vietas. Taču pienāca laiks, kad viņai palika četrpadsmit gadu. No dzimtā ciema ieradās draudzenes, un to pavadībā meitene devās uz dzimteni pāri kalniem, lejām, upēm, cauri dziļiem mežiem. Sai laikā viņa ēda tikai augu saknes un dzēra ūdeni. Meitene paspēja aiziet līdz dzimtajām mājām un piedalīties «kinalktā* — meiteņu dejā. Sī deja turpinājās deviņus vakarus pēc kārtas; deju pavadīja precēto sieviešu dziesmas (viņas pašas neiesaistījās dejā). Visu šo laiku iesvaidāmā meitene nedrīkstēja ēst gaļu un viņai bija jāslēpj seja no vīriešu skatieniem. Desmitajā dienā viņa paslēpās būdā. Divi jaunekļi maskās, kas atgādināja jūras lauvu purnus, un divas vecākas sievietes izlikās, ka meklē meiteni. Kad to atrada, jaunekļi sita bungas, sievietes dziedāja. Meitene, izdarījusi desmit lēcienus pa labi un desmit lēcienus pa kreisi, pacēla rokas augšup un nodziedāja savu dziesmu. Pēc tam tika izdarīts vēl viens lēciens, un sapulcējušies sveica jauno līgavu.

Sanāca radi, un visi kopā devās uz kalna virsotni. To sasnieguši, indiāņi dejodami palēnām virzījās lejup uz ieleju. Beigās virsaitis paņēma meiteni aiz rokas un dejodams devās ar viņu atkal uz kalna virsotni sapulcējušos dziesmas pavadījumā:

Nu tu vairs neesi, Neesi meitene! Virsaitis, virsaitis Sveicina tevi — Sveicina dejā Gara jo garā,. Dejā pa pāriem — Sveicina dejā.

Tātad nav tik vienkārši pārkāpt robežu, kas šķir bērnus no pieaugušo pasaules. Grūtības, dažkārt pat mokas, kas saistītas ar visiem šiem pārbaudījumiem, liecina par lielo nozīmi, kāda tiem piešķirta.

Vai visām mūsu Zemes tautām bijusi obligāta meiteņu iesvaidīšana?

Vairākās pasaules daļās ir tautas, kas meitenēm iesvai- dīšanu nerīko. Tam pagaidām nav pārliecinoša izskaidrojuma. Pēdējā laikā vairāki zinātnieki izpētījuši, ka iesvaidīšana izriet pirmām kārtām no sievietes stāvokļa īpatnī- bam konkrētajā sabiedrībā.

Ir atklāti interesanti fakti. Materiālos, kas raksturo apmēram simt tautu ūn cilšu dažādās pasaules daļās, izdevies atrast sakaru starp iesvaidīšanu un meiteņu turpmāko dzīvi. Izrādās, ka iesvaidīšana ir spēkā galvenokārt tām tautām, kurām meitenes pēc apprecēšanās nepārce- ļas uz vīra māju, bet gan vīrs pārceļas uz sievas vecāku māju. Turklāt iesvaidīšana notiek tur, kur sievietes darbs saimniecībā ir galvenais. Pieaugušai sievietei daudz kas jāprot, jo uz viņas pleciem gulstas gan mājas, gan lauka darbi. Tādējādi sievietes nozīmīgums nosaka arī iesvaidišanas nozīmīgumu.

Bildināšana

«Slepies, meitene, mežā,— tava tēva mājā sanākuši precinieki»

Makondu sakāmvārds (Āfrika)

Daudzi teiks, ka bildināšana notiek loti vienkārši: jauneklis uzvelk jaunu uzvalku, paņem ziedu pušķi un dodas pie savas līgavas. Tā viņu jau gaida (jo reti atrodama meitene, kas vismaz nedēļu iepriekš neko nezinātu par sava iecerētā ierašanos).

Tāpēc, ja neievēro, cik grūti ir pieņemt lēmumu, pašu bildināšanu izdarīt tagad nav grūti.

Veci ļaudis stāsta, ka «viņu laikos» līgavas roku lūguši tās vecākiem. Agrāk bijis vēl sarežģītāk — pajautājiet vecvectēviem! Tad vajadzējis vienoties arī par līgavas izpirkšanu. Izpirkumam noderējusi nauda, lopi, medījums — viss, kas tālaika sabiedrībā uzskatīts par vērtīgu. Citām tautām par līgavu bijis jāatstrādā nākamā sievastēva mājā.

Tas nozīmē, ka senos laikos bildināšana patiešām bijusi ļoti sarežģīta.

Pirms tūkstošiem gadu ar bildinājumu vajadzēja griezties pie visas dzimtas, no kuras nāca līgava. Tāpēc arī to izteica nevis līgavaiņa vecāki līgavas vecākiem, bet gan dzimta dzimtai.

Vai tas nozīmē — jo senāks rituāls, jo tas sarežģītāks? Nē, tas būtu pārāk vienkāršoti. Taču šās tendences vienu vai otru iezīmi vēsturē var atrast. Dažas no šīm iezīmēm saglabājušās vēl tagad.

Akmens laikmeta augstākā matemātika

Daudzi domā, ka civilizācijas attīstība sarežģī cilvēku dzīvi; tas, kas mūsu senčiem bijis vienkāršs un skaidrs, kļūst arvien komplicētāks. Taču attiecībā uz laulību viss ir otrādi. Tautām, kas atrodas zemākā attīstības pakāpē, bildināšanas noteikumi ir sarežģītāki, un, lai tajos orientētos, zinātnieki arvien biežāk ņem talkā matemātiku.

Iemesls tam ir šāds. Ciltij, kas dzīvo pirmatnējās kopienas iekārtā, laulības noslēgšana ir ne tik daudz personisks, cik sabiedrisks pasākums.

Piemērus meklēsim Austrālijas aborigēnu paražās.

Austrāliešu cilts jauneklis zināja, ka viņam ir maz cerību dabūt skaistu un strādīgu līgavu. Šādas līgavas (kā otrās vai trešās sievas) tika visietekmīgākajiem dzimtas vīriešiem, kuri bija pierādījuši, ka viņi ir labi karavīri un mednieki. Protams, tādi «līgavaiņi» nepavisam nebija vairs jauni. Bet ko lai dara! Ja gribēja iekarot autoritāti savu ciltsbrāļu vidū, diemžēl bija vajadzīgi gadi.,.

Taču arī cilts viscienījamākiem vīriešiem līgavas izvēle bija ierobežota. Katra cilts dalījās divās daļās (pētnieki tās sauc par fratrijām1 ). Fratrijas locekļu starpā laulība ir aizliegta, un izveidot ģimeni var tikai ar citas fratrijas pārstāvi. Taču arī tas nav viss… Katra fratrija vēl dalījās vairākās (parasti divās) daļās. Tās tiek dēvētas

' Fratrija — cilts dala, kurā ietilpa vairākas dzimtas, kas bija radušās no vienas pirmdzimtās.

Ziemeļamerikas pamatiedzīvotāji, par kuriem stāstīts grāmatā par laulības klasēm. Vairākām ciltīm arī klases dalījās divās dajās, tā ka pavisam bija jau astoņas klases.

Starp klasēm valdīja ļoti sarežģītas attiecības. Bija izveidojušies divi laulības tipi — arabanu un dieru tips. Zinātnieki šos laulības tipus nosaukuši to cilšu vārdos, kuru laulības noteikumi vislabāk izpētīti. Arabanu laulībā bildinājumu vajadzēja izteikt mātesbrāļa meitai, dieru laulībā — mātesmātes brāļa meitasmeitai. Pirmajam tipam bija raksturīgas divas klases, otrajam tipam — astoņas.

Sī sarežģīta sistēma acīmredzot radusies tāpēc, lai nepieļautu laulību starp tuviem radiniekiem un paglābtu cilti no deģenerešanās.

Līgavainim līgavu izraudzīja vai nu sirmgalvji, vai arī visi pieaugušie precētie vīrieši. Loritju ciltī attiecīgo lēmumu paziņoja_ visu dzimtas locekļu klātbūtnē. Pie līgavaiņa, kam varēja būt gan pieci, gan desmit, gan piecpadsmit gadi, devas līgavas māte un teica: «Ak, ne tik ātri tu ņemsi viņu par sievu! Tikai tad, kad visi vīrieši tev to atvēlēs, tu varēsi viņu ņemt. Līdz tam laikam pat nedomā par to!» Un līgavaiņa radinieki piemetināja: «Mēs dodam tev šo meiteni — tikai šo vienīgo. Kad viņa izaugs un kad visi vīrieši atļaus, tu varēsi viņu ņemt. Bet līdz tam laikam par viņu ir nedomā!» Turklāt pieaugušie vīrieši nepārprotami piedraudēja līgavainim un līgavai ar smagām nūjām…

Dažās Austrālijas dienvidaustrumu ciltīs vienai no līgavaiņa radiniecēm vajadzēja apprecēties ar līgavas radinieku.

Taču mīlestību grūti pakļaut likumiem, tāpēc bijuši gadījumi, kad cilvēki sacēlušies pret nežēlīgajām paražām. Iemīlējušies saņēma drosmi un bēga. Taču viņus parasti atrada, un dzimta bargi sodīja likuma pārkāpējus. Soda mērs bija viens — nāve. Dažreiz mīlētājs nolaupīja meiteni, kas bija savaldzinājusi viņa sirdi, pat neprasot tās piekrišanu. Sekas bija tādas pašas.

Baltā masa

Papuasi dzīvo Austrālijas aborigēniem tuvu kaimiņos, un arī viņu laulības attiecības ir ļoti sarežģītas (katrā ziņā lielākajai daļai cilšu). Taču starp viņiem un Austrālijas aborigēniem izveidojusies ļoti liela atšķirība, jo papuasi ir zemkopji, bet austrālieši — mednieki, augu un sakņu vācēji. Jaungvinejā ir cilts, kurās laulības jautājumu atrisina tik vienkārši un ātri, ka abas puses šai laikā nepaspēj ne izsmēķēt cigāru. Jā, tieši cigāru, jo papuass, kas vēlas precēties, satin resnu cigāru, ieliekot starp tabakas lapām savu matu šķipsnu. Izsmēķējis to līdz pusei, viņš pasniedz cigāru savai mātei, bet viņa to iedod nākamajai vedeklai. Ja meitene paņem cigāru un izsmēķē to līdz galam, bildinājums ir pieņemts.

Polinēzieši — Samoas salu iedzīvotāji — ir kuģotāji, prasmīgi zvejnieki un bezbailīgi karavīri. Drošsirdība šais salās vienmēr augstu vērtēta.

Samoas salās parasti iet precībās svētku laikā. Jauneklis pilnā kaujas tērpā tuvojas meiteņu grupai un sak kara deju. Vicinot roku, it kā tajā būtu sažņaugta kara vale vai šķēps, viņš uzbrūk iedomātam ienaidniekam … Sajūsminātās skatītājas nenolaiž no viņa acis. Taču kurai gan no tām jauneklis atzīsies mīlestībā? Pacietieties, tūlīt viņš sāks dziedāt, bet viņa draugi, ielenkdami viņu šaurā loka, korī dziedās līdzi un nosauks nolūkotās meitenes vārdu. Beidzot vārds tiek pateikts. Sākumā meitene ir samulsusi, bet pēc tam izliekas sašutusi par mēģinājumu laupīt viņai brīvību. Jauneklis grib ievest meiteni dejotāju lokā, taču viņa, ievērodama labo toni, pretojas: sit jauneklim, plēš aiz matiem, tiepjas — tiesa, ne visai enerģiski. Atkal sākas deja pantomīma. Jauneklis kaislīgi zvēr meitenei mīlestību … Viņa vispirms atturīgi, bet tad aizvien vēlīgāk izturas pret bildinātāju.

Nākamajā vakarā jauneklis un meitene satiekas divatā. Ar vecākiem viņi parasti visu ir norunājuši jau iepriekš. Ja tie nepretojas laulībām, var sākt gatavoties kazain. Bet ja nu vecāki nepiekrīt…

…No rīta izrādās, ka meitene ir pazudusi. To paziņo līgavaiņa draugi, kas sapulcējušies pie līgavas mājas.

— Avanga, avanga, avanga! — viņi skaļi skandē. — Abi ir aizbēguši!

Vecākie cilvēki ir sašutuši. Viņi zvēr, ka nekad nepiedos nepaklausīgajai meitenei. Nav apmierināti arī pārējie ciema iedzīvotāji. Viņi grib tūlīt pat dzīties bēgļiem pakaļ, tikai vispirms jāpabrokasto. Pēc tam gadās citi darbi, un pakaļdzīšanās aizkavējas.

Laiks rit. Paiet viena nedēļa, otra, un vecāki sūta meitai baltu mašu. Tā ir piedošanas zīme. Bēgļi atgriežas, un viņus svinīgi sagaida. Tūlīt arī sākas pārrunas par līgavas izpirkšanu — tā ir droša zīme, ka kāzas vairs nav aiz kalniem.

Pacietību un vēlreiz pacietību!

Amerikas prēriju indiāņiem ļoti ilgu laiku bija jāparāda uzmanība savām iecerētajām. Pirms jauneklis sāka domāt par precībām, viņam vajadzēja gūt slavu kaujās, pārnest mājā daudz trofeju un no kaimiņu Ciltīm aizdzīt lielu skaitu zirgu. Meitene šai laikā pilnveidoja savu mājsaimnieces talantu. Beigu beigās, kļuvis par slavenu karavīru (un pārliecinājies par to, ka viņa izraudzītā meitene arī nav velti tērējusi laiku), jaunais cilvēks, kam bija jau gandrīz trīsdesmit gadu (biežāk pat pāri trīsdesmit), devas pie iecerētas meitenes brāļa, lai lūgtu tās roku.

Nonācis pie meitenes mājas, nākamais līgavainis ar visam dāvanām apsēdās pie durvīm un dažreiz sēdēja tur ne vienu dienu vien, tā parādīdams savu pacietību un izturību. Ģimenes locekļi, ar kuriem viņš gribēja saradoties, visu šo laiku dažnedažādi viņu zoboja, reizumis sūtīja kaut kur ar noteiktu uzdevumu, bet pēc tam no jauna ņēmās zākāt un apvainot. Kad beidzot bildinājums tika pieņemts, sākās kaulēšanās par līgavas izpirkuma maksu.

Irokēzu cilts jauneklis, kas gribēja bildināt meiteni, vispirms paziņoja tēvam, ka ir izraudzījies sev sievu. Tēvs šo jaunumu darīja zināmu visiem tuviniekiem. Tie sapulcējas, lai apspriestu jaunekļa izvēli. Ja tuvinieku attieksme bija pozitīva, jauneklis saņēma atļauju bildināt meiteni. Tēvs sadabūja lāča, bebra vai brieža ādu (atkarībā no tā, vai precējās viņa pirmais, otrais vai trešais dēls) un pasniedza to līgavainim. Tas devās uz līgavas vigvamu un tur izklāja ādu. Arī līgavas tēvs viens nepieņēma lēmumu; viņš sapulcināja radus un draugus, paziņoja tičm par jaunekļa bildinājumu un, ja neviens neiebilda, lika meitai apsēsties uz ādas. Tas nozīmēja, ka bildinājums pieņemts.

Dažkārt ceremonija notika citādi. Tā, piemēram, saņēmis tēva piekrišanu, jauneklis pats pie līgavas negāja, bet izraudzījās sūtni. Tas, paņēmis līdzi gliemežvāku kreļļu virkni, krāšņi izkrāsotu draugu pulka pavadībā devās uz līgavas māju. Laižot caur pirkstiem krelles, sūtnis stāstīja par to, cik labs cilvēks lūdz meitenes roku. Atbilde sūtnim netika dota, un viņš atgriezās jaunekļa vigvamā. Tur visi sāka gaidīt atbildi. To atnesa līgavas jaunākais brālis. Vigvamā zēnu apbalvoja ar brieža sma- dzeņkaulu. Ja atbilde bija pozitīva, jauneklis savai izredzētajai aizsūtīja jaunu apģērbu. Sai tērpā līgava līdz ar radiniecēm un draudzenēm ieradās līgavaiņa vigvamā. Svinīgā sagaidīšana beidzās ar savstarpējiem rokasspiedieniem. Tai sekoja vizītes un atbildes vizītes — kāzas.

Sutu cilts parole un pretparole

Dienvidāfrikā sutu tautai precībās iešana pēc senas paražas ir gara un sarežģīta ceremonija, turklāt ne līgava, ne līgavainis tajā nepiedalās. Tiesa, līgavainis pats izvēlas sey līgavu, bet līgavai ir tiesības viņam atteikt.

Saņēmis meitenes piekrišanu, jauneklis par to pastāsta savam tēvam. Tas dodas uz meitenes tēva māju. Vispirms ir runa par visu ko — par laiku, par ražu, par jaunatni, kas tagad vairs nav tāda kā agrāk, vārdu sakot, par visu, par ko var runāt divi cienījami cilvēki jau gados, — tikai ne par precībām. Beidzot, kad viss jau ir pārrunāts, viesis it kā garāmejot saka:

—   Gribu jums lūgt suni.

Pirms saimnieks atbild, viņš sasprindzināti domā, nopūšas, rauc pieri, bet pēc tam saka apmēram tā:

—   Mēs esam trūcīgi ļaudis. Lopu mums nav nemaz. Bet vai jums ir lopi?

Viesis atbildot žēlojas par grūtajiem laikiem, par lopu nobeigšanos, par neražu, par to, ka dzīve vairs nav tāda kā agrāk, un tā joprojām, līdz abi vienojas par izpirkšanas maksu.

Mums šī saruna šķiet dīvaina. Kāds tam visam sakars ar suni, un kas tā par atbildi?

… Detektīvliteratūrā bieži sastopami, piemēram, šādi dialogi:

—  Vai jūs pārdodat skapi?

—   Sergejs Ivanovičs dzīvo stāvu augstāk!

Vai arī kaut kas vēl dīvaināks…

Sis dialogs sastāv no paroles un atbildes, — pēc tās var uzzināt, vai atnācis īstais cilvēks, kas tiek gaidīts. Ievērodami paražu, suti nerunā tieši, bet par visu pavēsti ar kodētas bildināšanas sistēmas palīdzību.

Drīz vien uz meitenes māju dodas otrs precinieks. To sauc par «meitas māti». Sis nosaukums gan ne visai atbilst noteikumam, pēc kura preciniekam vienmēr jābūt vīrietim. Iegājis mājā, precinieks paziņo:

—   Es atnācu palūgt šņaucamo tabaku.

Mājā visas sievietes tūlīt sāk berzt tabaku un, piepildījušas ar to skaistu, no ķirbja darinātu tabakdozi, lūdz to nosūtīt līgavainim. Tabakdozi atvērt ir tiesības tikai vienam cilvēkam — līgavaiņa vecākās māsas vīram. Viņš

ar speciālu karotīti paņem tabaku, iešņauc to un dod tabakdozi tālāk, kamēr tā kļūst tukša.

Pēc tam tabakdoze tiek atdota līgavai. Viņa izrotā to ar pērlēm un kā visdārgāko rotu uzkar kaklā. Tas nozīmē, ka bildinājums pieņemts. No līgavaiņa mājas uz līgavas māju sāk dzīt lopus. Cilvēki, kas atdzinuši pirmo baru lopu, iegājuši mājā, lūdz iedot spaini, lai no akas varētu iesmelt ūdeni. Protams, ne jau ūdens viņiem vajadzīgs: līgavas radinieces sagatavojušas alu, turklāt tik daudz, ka tā pietiek visiem svētkiem, kas ilgst sešas dienas. Visi dzīro, kamēr atdzen nākamo lopu baru. To atved pats līgavainis labakā drauga pavadībā.

Viņi abi paliek līgavas mājā kādus divus trīs mēnešus. Dzīve rit kā parasti, un abi jaunieši dara visu to pašu, ko mājinieki, jo viņi jau kļuvuši par savējiem.

Kad visi izpirkumā paredzētie lopi pārdzīti uz līgavas maju, tiek svinētas kāzas.

Ko lems zvaigznes…

Cik tautu, tik paražu… Bieži mēdz būt arī tā: dzīves veids mainījies, bet senās paražas joprojām reglamentē dzīvi, lai gan tās ne tikai ir neērtas, bet arī kavē turpmāko attīstību.

Bieži vien pētnieki mūsdienās šur tur vēl saskata matri- arhāta paliekas, dzird senus ticējumus un pat sen izzudušu tautu valodu …

— Atnācu pie jums, cienījamais Ramgulam-dži, lūgt roku …

Ja ne visai jauns indietis lūdz otram ne visai jaunam indietim roku, tas nozīmē, ka viņam ir meita precību gados, bet viņa sarunu biedram — dēls.

Indijā vēl bieži vien līgavu vai līgavaini izvēlas nevis paši jaunieši, bet gan viņu vecāki vai vispār vecākie radinieki. Nereti līdz kāzām līgavainis pat nedabū redzēt savu līgavu un līgava — līgavaini.

Ierosinātāja parasti ir līgavas ģimene. Tā izmanto starpnieku palīdzību. Dažreiz starpnieki ir profesionāli sa- precinātāji, citreiz precētas radinieces, sliktākajā gadījumā — atraitnes. Reizēm šai lomā darbojas ciema bārddzinis.

Saderināšanās ceremonijā piedalās ari astrologs. Viņš sastāda līgavas un līgavaiņa horoskopus, noskaidro visizdevīgākos un labvēlīgākos zvaigžņu savienojumus.

Derības notiek nevis starp līgavu un līgavaini, bet gan starp to vecākiem. Tieši vecāki dod solījumu, ka viņu bērni stāsies laulībā. Nākamais vīrs un sieva ir tikai klausītāji.

Izvēloties līgavaini un līgavu, protams, tiek ņemts vērā, pie kādas kastas viņi pieder. Drīkst precēties tikai ar savas kastas locekļiem. Citādi tiek sarautas saites ar ģimeni, radiniekiem, paziņām, un reliģija to uzskata par ļoti lielu grēku…

Kāzu paražas ir tikpat dažādas, cik saderinašanās paražas. Arī tajās citām tautām daudz kas šķiet neizprotams un dīvains. Ļoti iespējams, ka papuass, nokļuvis sutu kāzās, gardi smietos, bet samoānis nesaprastu, ko dara irokēzi. Jo arī kāzu rituālos atainojas tautas īpatnības, tās vēsture un psihe.

Taču par to nākamajā nodaļā.

Cilvēks stajas laulībā

«Bambuss neaug bez zemes, cilvēks nedzīvo bez laulātā drauga»

Pnomu sakāmvārds (Kampučija)

… Pirms vairākiem gadiem franču etnogrāfi dzīvesbiedri Teodors un Brigita Kartjē nolēma paši iesaistīties dažādu mūsu planētas tautu kāzu rituālos. Viņi apbraukāja daudzas valstis un tur oficiāli sareģistrējās, ievērojot vietējās paražas. Vairākas kāzas zinātnieki aprakstīja arī pēc saviem novērojumiem.

Visvienkāršākās kāzas notika Kalimantānas salā pu« nanu ciltī, kas nodarbojas ar medībām un dabas produktu vākšanu. Pēc tam kad dzīvesbiedri etnogrāfi ilgi bija skaidrojuši puaniem, ka viņi nodomājuši precēties, vecs punans, viscienījamākais cilvēks dzimtā, pavaicāja:

—   Vai tu gribi ņemt šo sievieti par sievu?

—  Jā, — atbildēja Teodors Kartjē.

—   Un vai viņa ir ar mieru?

—   Jā.

—  Nu tad dzīvojiet kopai — noteica vecais punans, un ar to arī ceremonija beidzās.

Taču citās zemeslodes malās kāzas bija citādas.

Indija.

Gredzens ūdenī

Radžastānas štats var būt par simbolu zemei, ko pagājušajā gadsimtā dēvēja par teiksmaino Indiju, par valdnieku — maharadžu Indiju ar neiedomājami greznām pilīm un neticamu vispārēju nabadzību.

Dzīvesbiedri Kartjē nolēma šeit nosvinēt savas kāzas. Maharadža Džaipurs (viņš, protams, vairs nebija maha- radža, taču vēl joprojām viņam piederēja milzīgas bagātības) uzņēmās par viņiem šefību.

Vispirms vajadzēja iežēlināt dievu Ganešu, visu labo pasākumu aizstāvi (bez tā neiztiek nevienās hinduistu kāzās). Indieši ir pārliecināti, ka Ganešs ir klāt visur, kur paredzētas plašas svinības. Jaunlaiilājamie svinīgi pasniedza dievam rīsus, cukuru, kokosriekstus un lēja tā statujai virsū ūdeni. Pēc tam viņus aizveda katru savā telpā, lai viņi atpūstos un sagatavotos gaidāmajam svarīgajam brīdim.

Nākamajā dienā pielaikoja kāzu tērpu. Brigita to «iznomāja» no maharadžas māsas. Svētku tērps svēra 15 kilogramus (tā ka atpūta pirms uzlaikošanas nepavisam nebija bijusi lieka). Pēdējā vakarā pirms kāzām līgava piedalījās īpašā rituālā: viņai uz rokām un kājām uzzīmēja sarežģītus ornamentus. Tūlīt pēc tā pienāca kārta nākamajam rituālam (varbūt pašam vecākajam no visiem) — plaukstu krāsošanai. Brigitas plaukstas ierīvēja ar koši dzeltenu pulveri, bet pēc tam cieši piespieda tās pie kāzu plīvura. Palika divi koši dzelteni plankumi — divas plaukstas ar izplestiem pirkstiem. Līgavainis šos nospiedumus salīdzināja ar līgavas rokām, lai pārliecinātos, vai viņam pēdējā brīdī īstā līgava nav apmainīta ar citu sievieti. (Sis rituāls bija parādījies vairākus tūkstošus gadu pirms tam, kad sāka noņemt pirkstu nospiedumus!)

__ Līgavainis (antropoloģijas doktors Teodors Kartjē) at- jaja pie savas līgavas uz ziloņa greznas svītas pavadībā. Līgava (maģistre Brigita Kartjē) gaidīja viņu uz visaugstākā pils balkona. Līgavu bija ielenkušas meitenes. Tās dziedāja, čukstēja līgavai ausīs uzmundrinošus vārdus, skūpstīja viņu un ieberzēja viņai rokas un kaklu ar smaržām un aromātiskām eļļām.

… Līgavainis (ja tas ir īsts indiešu līgavainis) līdz tam brīdim ne reizi nav redzējis savu līgavu. Nākamā sievasmāte aizved viņu uz mājas sieviešu galu. Un tikai te viņš pirmo reizi ierauga savu līgavu. Lai gan nez vai te der vārds «ieraudzīt»: līgava no galvas līdz kājām ievīstīta melnā apmetnī. Seju drīkst redzēt tikai pēc laulību ceremonijas…

Līgavas un līgavaiņa priekšā nolika lielu sudraba trauku, kas līdz malām bija piepildīts ar ūdeni. Tā dibenā atradās laulājamais gredzens, bet ūdens virsa bija pārklāta ar lotosa lapām. Saderinātie neredzēja gredzenu, viņi to meklēja ūdenī, un pirmo reizi viņu pirksti saskārās.

Gredzens atrasts!

No šā brīža Teodors un Brigita Kartjē Radžastāna kļuva par vīru un sievu. Taču pašas kāzas vēl nebija galā — tās turpinājās astoņas diennaktis.

Tikai pēc astoņām diennaktīm sākās laulāto draugu kopīgā dzīve.

Pakistana.

Kāzas Himajajos

Kalaši ir viena no vismazāk pazīstamajām tautām pasaulē. Tā apdzīvo trīs Himalaju ielejas Pakistānā. Kalašu izcelsme ir tita noslēpumā, bet viņi paši apgalvo, ka viņu senči bijuši Maķedonijas Aleksandra armijas dezertieri. Aleksandrs Pakistānā bijis 325. gadā pirms mūsu ēras, taču kopš tā laika neviens nav īpaši pievērsies kalašu izcelsmes pētīšanai. Kalašu reliģija saistīta ar daudziem noslēpumainiem rituāliem, kuros galvenais ir asinis. Pēc kalašu priekšstata, asinis ir visa dzīvā simbols un dzīvības sākums.

Vienīgais vērtīgais kalašu īpašums ir kazas. Tās dod pienu, gaļu, vilnu un ādas. Sešus mēnešus gadā kalaši ir atgriezti no visas pasaules: sniega vaļņi noslēdz ceļus uz ielejām.

Etnogrāfi pirmajā kalašu ciemā nonāca tikai pēc piecu dienu gājuma, turklāt nelaikā: bija marta pirmā puse, kad kalaši svin Jauno gadu un negrib savam ģimenes pavardam laist klāt svešus ļaudis. Etnogrāfiem bija jāpiedalās divpadsmit šķīstīšanas rituālos. Kas gan netiek darīts zinātnes labā!

No rīta dzīvesbiedrus Kartjē aizveda uz ciema svētnīcu pie visgodājamākā elkudieva altāra. Vīrieši nostājās pusaplī ap priesteri un sāka vilkt garu dziesmu. Kvēloja uguns, un kalaši tajā meta maizes gabalus. Priesteris apslacīja līgavaiņa galvu ar ūdeni. Pēc tam Teodoram iedeva rokā nazi un pieveda klāt kazlēnu.

Asinis iešļācās ugunī. Tām sekoja kazlēna labā auss un galva. Nu līgavainis un līgava bija sagatavoti kāzām.

Dienu pirms tām pie līgavas ieradās draudzenes ar dāvanām — sieru, maizi, pīrāgiem, vara tējkannām un grebtām koka bļodām.

Nākamajā dienā no rīta pusmūža sievietes ieģērba maģistri Brigitu Kartjē daudzkrāsainā tunikā un apjoza ar garu, bagātīgi izšūtu smilškrāsas jostu. Ap kaklu aplika krelles, ausīs un kreisajā nāsī ievēra bronzas un sudraba rotaslietas. Beigu beigās līgavai galvā uzlika mazu, mīkstu aubīti un viņu pašu ievīstīja milzīgā, tumšā apmetnī.

Līgavainis svītas pavadībā parādījās līgavas mājas priekšā. Atkal par upuri tika atnests kazlēns, un Teodors nozieda Brigitas seju ar asinīm. Tas pats bija jādara arī jaunlaulāto vecākiem (šai gadījumā ciema vecākajam un tās mājas saimniecei, kurā līgava pavadījusi pēdējo nakti). Iekvēlojās ugunskuri, un flauta aizsāka nebeidzamu līksmu un glāstošu melodiju. Taču jaunlaulātie nevarēja baudīt mūziku, jo viņus aizveda uz līgavaiņa mājas pagalmu. Tur pie viņiem nāca visi viesi un dāvāja dažādas saimniecībā derīgas lietas — nažus, gredzenus, namdara cirvi, kažokādas cepuri un izgriezumiem rotātas koka bļodas.

Pēdējie parasti nāk līgavaiņa vecāki. Viņi noskūpsta līgavu un upurē divus kazlēnus. Pēc tam līgava ieiet līgavaiņa mājā: kalašu laulība ir noslēgta.

Afganistāna.

Astoņas diennaktis kopā ar vīramāti

Kad Afganistānas galvaspilsētā Kabulā uzzināja, ka nenogurdināmie kazu rituālu pētnieki dodas pie košu cilts ļaudīm, visi centas viņus atrunāt. «Koši taču ir mežoņi. Ja negribat palikt bez galvas, ir nedomājiet pie tiem braukt!» zinātniekus mēģināja pārliecināt pazīstami afgāņi. «Un kā gan jūs tos atradīsiet? Koši ir klejotāji, kas nesēž uz vietas.» Un patiesi — viņu garās kamieļu karavānas klīst taltalu gar visu Amudarjas augšteci.

…Košu kāzu ceremonija ilgst divas dienas. Pirmās dienas rītā pie līgavas ierodas viņas draudzenes un pusmūža sievietes. Tās atnes kāzu tērpu — baltu kreklu un platas bikses — un ierīvē līgavas rokas un kājas ar īpašu ziedi. Pēc divām stundām rokas un kājas iegūst koši sarkanu krāsu un tādas paliek ilgāku laiku.

Visvecākā cilts sieviete kārto līgavai matus. Viņa tos ieziež ar sveķu un medus maisījumu un pēc divu stundu darba izveido sarežģītu, blāvi zaigojošu frizūru.

Meitenes korī dzied skumjas dziesmas. To pavadījumā līgava atstāj dzimto jurtu un dodas uz līgavaiņa māju. Līgavainis sagaida iecerēto uz sliekšņa.

Jurtā ir izklāts paklājs, uz kura milzīgās bronzas bļodās kūp cienasts — vārīta kazas gaļa ar rīsiem. Visu vakaru viesi ēd, dzer, dejo un dzied. Taču kāzas vēl nav notikušas, jaunie ļaudis kļūs par oficiālu sievu un vīru tikai nākamajā dienā pēc savdabīga turnīra, kurā piedalīsies visi cilts vīrieši. Katram ar vienu zobena cirtienu vajadzēs nocirst stiebru, kas aug tikai pāris centimetru no zemes.

… Kādreiz košu senči līdz kaklam zemē ieraka gūstā saņemtos naidīgo cilšu hanus. Ar vienu cirtienu, zirgam auļojot, viņi nocirta ienaidniekam galvu. Tiesa, ne jau tik bieži gūstā krita tieši hani, un ne jau katram košu karavīram izdevās sagūstīt hanu, taču katram bija jābūt uz to gatavam. Un tā nu koši vingrinājās no mazotnes līdz sirmam vecumam. Taču kaimiņu tautās par viņiem klīda visādas valodas: koši esot briesmīgi un cietsirdīgi. Sliktā slava tā arī palika.

Turnīra beigās jaunlaulātajiem ir likumīgas tiesības doties uz savu jurtu. Taču tas nav tik viegli: laulāto ceļā kā siena stāv jaunā vīra draugi. Viņi velk jauno vīru aiz

«Meža gars», kas aizved zēnus no ciema pirms iesvaidišanas ceremonijas (Rietumāfrikā)

Apģērbs — sociāla zīme. Neviens, izņemot karali, afrikāņu ciltī nedrīkst tērpties leoparda ada

Apģērbs, kas aizslāj pasi. No mco tautības sievietes tērpa var uzzināt ļoti daudz par viņu pašu un viņas ģimeni (Laosa)

Eskimosa apģērbs. Tas ir pats labākais un ērtākais tērps Arktikas iedzīvotājiem

Mazie dajaki ir gatavi jebkuram pārbaudījumam, lai tiktu iesvaidīti pieaugušo kārtā. Zobens pie sāniem nepavisam nav greznumlieta; ar to dajaki rīkojas meistarīgi (Āzija, Brūnēja)

Rietumāfrika darbojas «vasaras universitātes». Šais «universitātes» ir ari savi «mācību spēki»

Āzijā, budisma zemēs, katram jaunam cilvēkam jāpavada daži mēneši klosterī, citādi tas netiek uzskatīts par pieaugušu

Līgavaiņa pārbaude (Centrālāfrika)

Līgavainis kāzu tērpā (Rietumāfrika)

Līgavainim jāpārnes līgava pāri dažadiem šķēršļiem. Mūsu dienās to dara it kā pa jokam, bet agrāk šķēršļi bija ļoti sarežģīti (Cehoslovakija)

Jaunlaulātos šādi sagaida kabili (Ziemeļāfrika)

Bungu rīboņas pavadījuma dejo laimīgais jaunlaulātais (Afganistāna)

Līgavaiņa draugi (Alžīrija)

Pie kārtīm piesietas dzīvas ķirzakas simbolizē izturību. Pēc kāzu gājiena tās palaiž vaļā (Dienvidindija)

Teuantepeka — Dienvidmeksikas tuksnešu rajons

Precēta sieviete valkā baltu lakatu un skaistu, brīvi krītošu tērpu (Āfrika, Sencgāla)

drēbēm, cenšas atraut nost no tā sievu, zobojas par to, apšauba visas tā labās īpašības, vaibstās.

Tiklīdz draugi atrāvuši sievu no vīra, viņa tūdaļ nonāk draudzeņu rokās, bet tās vaimanā, raud un visādi cenšas viņu pārliecināt «atteikties no sava nodoma». Sī spēle ilgst tikmēr, kamēr parādās jaunā vīra māte. Viņa paņem vedeklu aiz rokas un maigi to apskauj. Ar otru roku māte satver dēla tērpa apkakli. Tā viņa ieved abus jurtā. Neviens vairs nestājas jaunlaulātajiem ceļā.

Vai tikai jaunlaulātajiem? Vīramāti arī neviens netraucē. Viņa kopā ar jauno pāri ieiet jurtā un tur pavada astoņas dienas, lai palīdzētu vedeklai tikt galā ar saimniecības darbiem. ,

Sarnas nolaupīšana

Lai gan Bali salā iedzīvotāji brauc ar velosipēdiem, skatās televīzijas raidījumus, produktus glabā ledusskapī un bērni kārtīgos formas tērpos katru rītu dodas uz skolu, šeit tradīcijas (it īpaši kāzu tradīcijas) joprojām cīnās pret visu jauno.

Katru gadu tūkstošos Bali salas svētnīcu tiek rīkots tūkstošiem kāzu — pēc vecveciem rituāliem un senām tradīcijām. Sīs tradīcijas nosaka: līgava jānozog! Un Bali līgavaiņi sper pārdrošo soli.

Tā darīja arī jauneklis Siangs no Bakomangas ciema. Viņš nozaga iemīļoto meiteni Sarnu. To izdarīt nebija grūti, jo «nozogamā» jau laikus bija tam gatavojusies un sasējusi sainītī mantas, neaizmirstot ari gabaliņu batikas kāzu svārkiem — sarongai. Kopā ar «nozagto» Siangs vēl devās palīgā savam draugam Rakem, kam vajadzēja nozagt meiteni Anu (laimīgas sagadīšanās dēļ — tuvu Sarnas draudzeni).

… No rīta Bakomangas ciemu pamodināja skaļas vaimanas. Vaimanāja Sarnas māte un Anas māte. Iztraucētie kaimiņi, griezdamies uz otriem sāniem, nodomāja: «Jāgatavo dāvanas divām kāzām!»

Tiesa, mātēm neiznāca ilgi vaimanāt, jo jaunieši parādījās ciemā jau pirms pusdienām un atzina savu vainu. Pedanda — ciema bramins (priesteris) — jau bija_ brīdināts, un, kad vecāki un draugi uz bagātīgi izrotātām

nestuvēm svētnīcā ienesa Šiangu un Sarnu, Raku un Anu, tur jau viss bija sagatavots.

Sarna un Ana bija tērpušās violetās sarongās, matos viņām raiboja iepīti ziedi. Jāpiebilst, ka šāds ceļojums uz svētnīcu abām meitenēm nebija nekas jauns: pirms vairākiem gadiem, pilngadības dienā, meitenes jau bija nestas uz nestuvēm. Sarnu un Anu tāds gods gaidīja vēlreiz — tad, kad viņām piedzims pirmie dēli.

Ari līgavaiņi bija svētku tērpos — baltās, īsās biksēs, ar ziedu vītnēm ap kaklu. Svētnīcā viņi iegāja pirmie. Sāka rībēt bungas, ieskanējās gongi.

Sākās ceremonija — svinīga, bet nepatīkama. Vispirms novīlēja acu zobus. «Zobu emaljas drupatiņas uzmanīgi savāca zelta traukā un pēc tam pārbēra kokosrieksta čaulā. Čaulu ar drupatiņām sadedzināja senču altāra priekšā. Vīlēšana ilga vairākas dienas. Sai laikā acu zobi tika novīlēti līdz pusei.

Agrāk balieši, kā jau hinduisti, lietoja uzturā vienīgi augu valsts produktus, un zobu novīlēšana bija apstiprinājums tam, ka viņi ir atsacījušies no gaļas. Tagad Bali salā gaļu ēd visi (izņemot priesterus) un šī tradīcija ieguvusi citu raksturu: valda uzskats, ka nākamie dzīvesbiedri, pacietīgi izturējuši visas mokas, iegūst spēku pretoties visam, kas var traucēt kopīgajā dzīvē, — nenoteiktībai, egoismam, enerģijas trūkumam, skaudībai un greizsirdībai.

Kad jaunlaulātajiem zobi bija novīlēti un senču altāra priekšā kokosa čaula sadedzināta, viņiem uzkāra kaklā baltu ziedu vītni. Laulība bija noslēgta.

Tagad Siangs kļuvis par pilntiesīgu kopienas locekli un viņam ir tiesības piedalīties bandžarā — ciema padomē, kas izšķir visus sabiedriskās un saimnieciskās dzīves jautājumus.

Bet Sarna? Viņu gaida mājas rūpes. Pedanda, aplikdams ziedu vītni, taču bija teicis:

— Sievai jāciena savs vīrs kā dievs Ramu,,,

Japāna.

Stāsts par Ecuko un Hirosio

Hirosio un Ecuko bija iepazinušies atvaļinājuma laikā Hokaido salā. Hirosio strādāja par veterinārārstu. Ecuko bija skolotāja.

Viņu draudzība turpinājās ari Tokijā, un pēc kāda laika Hirosio vecāki lūdza Ecuko tēvam viņa meitas roku.

Līdz kāzām vēl bija tālu: vajadzēja sakrāt naudu svētku kimono iegādei. Protams, varētu kimono iznomāt, tāpat arī parūku un kāzu saulessargu, kas izšūts ar sudraba dzērvēm. Tomēr cienījams līgavainis uzskata par labāku savai līgavai nopirkt zīda kimono, kaut arī tas ir ļoti dārgs un to iznāk uzvilkt tikai reizi mūžā — kāzās.

… Līgavas sagatavošana rituālam sākas ar grimēšanu — citādi nav iespējams nosaukt šo japāņu sarežģīto procedūru. Pēc tradīcijas līgavas sejai jābūt baltai, ar iesārtu nokrāsu.

Maigākā sarma,

Kas most Fudži nogāzēs, —

Līgavas seja, —

rakstījis dzejnieks un kaligrāfs Nansejs Kubori. •

Lai līgavas seja iegūtu gleznu porcelāna toni, vispirms āda tiek ieziesta ar sārtu krēmu. Pēc ilgas masēšanas un krāsošanas seja kļūst pērļaini balta, ar tikko manāmu » sārtumu un šķiet pilnīgi nekustīga.

Parūka ir gatava, saulessargs paņemts, uzvilkti divi kimono. Apakšējais kimono ir balts, darināts no kokvilnas un apjozts ar platu, sarkanīgi zeltainu jostu, bet virsējais austs no smaga zīda un viscaur izšūts ar zeltu. Līgavainis ģērbies daudz ikdienišķāk: melnā eiropiešu uzvalkā (acīmredzot pakļaušanās mūsdienu ietekmei).

Kāzu dienu nosaka iepriekš: katrā Japānas kalendārā atzīmētas laimīgās dienas. Pēc tradīcijas šīs dienas ir no 1. marta līdz 20. maijam, kā arī oktobrī un novembrī.

Kāzu dienā Acuko un Hirosio ieiet templī; viņus pieved pie altāra, uz kura atrodas bļoda ar rīsiem, zivīm, kaltētām aļģēm un rīsu degvīnu — saki. Viens no priesteriem trinkšķina koto stīgas un dzied, bet otrs, mājot ar zizli, kas izrotāts ar papīra lentēm, atgaiņā ļaunos garus.

…Jaunlaulātie apmainās gredzeniem (tradīcija, kas pārņemta no Rietumiem) un izdzer pa tasītei sakes.

Pēc tam saki dzer radinieki, un rituāls beidzas.

… Templī Ecuko bija iegājusi pirmā, bet ārā nāca divus soļus vīram aiz muguras — tā Japānā sievām pieklājas darīt,,.

Meksika.

Mateo serenāde

Meksikas dienvidu daļā ir vieta, ko sauc par Teuante- peku. Tas ir tuksnesis, kur aug vienīgi kaktusi. Sai tuksnesī ir skumja dzīve, taču, kad te notiek kāzas, no skumjām vairs nav ne vēsts.

Līgavaini šeit parasti izvēlas meitene, turklāt jau 13 vai 14 gadu vecumā. Mainīt savu lēmumu turpmākajos gados līdz kāzām tā nedrīkst.

… Modesta par līgavaini izvēlējās Mateo. Tas notika kādā jaukā naktī, kad viņš bija ieradies pie meitenes loga neliela, bet ska|a tautas mūzikas instrumentu orķestra pavadībā. Ja Modesta nebūtu pamanījusi jauno frizieri Mateo jau agrāk, viņas logs paliktu tumšs. Taču viņa iededza sveci un, atvērusi aizvirtņus, paskatījās pa logu. Un līdz ar Modestu pa aizvirtņu spraugu paraudzījās arī viņas tēvs un māte.

Saņēmis piekrišanu, Mateo sāka krāt naudu kāzām. Tās vajag daudz — vismaz piecus tūkstošus. Lai arī cik nabadzīgs ir Teuantepekas indiānis, viņš svin lepnas kāzas: jo lepnākas kāzas, jo laimīgāka ģimenes dzīve.

… Pirms kāzām Modestas māte no mājas iznesa madonnas statuju un nolika uz ķeblīša pretī mājai. Pēc kāda laika sāka nākt draugi un radi ar dāvanām. Tās viņi rūpīgi salika ķeblītim apkārt. Kā tikai tur nebija! Podi, šķīvji, lakatiņi, blūzes, pat skapis.

Kad astoņus gadus vēcais Modestas brālis bija nozvanījis zvaniņu, visi sapulcējušies līdz ar Mateo un Modestu sastājās nelielā kolonnā un devās uz pilsētu. Un visur, kur viņi gāja, ļaudis iznāca no mājām un pasniedza līgavai un līgavainim dāvanas, kādas nu kurš varēja atļauties — kaut vai neļķes ziedu, kaut vai vaniļas zariņu.

Pēc tam kad mazā pilsētiņa bija apstaigāta (lai to izdarītu, nebija vajadzīgs daudz laika), procesija atgriezās Modestas mājā. Ieskanējās fanfaras, ieraudājās ģitāras, un sākās dejas.

Jaunais pāris jau bija bijis baznīcā, taču indiāņiem laulības tiek uzskatītas par noslēgtām tikai tad, kad dabūta līgavas tēva svētība. Modestas tēvs uzpilināja uz jaunlaulāto galvām kaktusu degvīnu, un jaunais vīrs ar sievu iegāja dejotāju aplī. Dejas līdz ar to beidzās. Modestai ar lakatiņu aizsēja acis, un viņa sāka ķert savas drau

dzenes. Tās bēga ne visai žigli, jo, pēc vietējā ticējuma, meitene, kuru jaunā sieva noķers pirmo, izies pie vīra tai pašā gadā.

Pēc rotājām tika dejots un dziedāts visu nakti, bet starplaikos viesi ēda un dzēra.

No rīta pirms došanās mājup katrs viesis atvadījās no Mateo un Modestas. Tiem rokās bija dziļas bļodas. Viesi tajās meta naudu — katrs pēc savām spējām.

Kāzas bija beigušās,_ un vajadzēja palīdzēt jaunlaulātajiem sakt ģimenes dzīvi.

Maķedonija.

Ciņa par cepuri un zābakiem

Maķedonijā, Gaiičicas rajonā, kāzas saskaņā ar paražām ilgst četras dienas. Tikai piektajā nakti jaunlaulātie var iet atpūsties pagrabā, kur viņiem uzklāta guļvieta tieši uz grīdas.

Maķedonijas sievietes žēlojas, ka viņām grūti iziet pie vīra. Pirms tiek uzmaukta galvā sievas aube, savām rokām jāuzšuj un jāizšuj veļa un tērps. Taču tas vēl nav viss. Jāiztur arī daudzi pārbaudījumi, piemēram, jāpierāda, ka apgūta prasme jāt uz zirga. Ja līgava neprot teicami jāt vai nokrīt no zirga, tad arī ģimenes dzīvē viņai nebūs laimes. Arī ar to vēl ir par maz: no galvas jāzina četru dienu kāzu scenārijs.

Kāzas sākas ceturtdienā. Jaunie kopā ar draugiem dodas uz mežu pēc priežu zariem. No tiem ceļ būdu bundziniekiem, kurus aicina no kaimiņu ciema. Kamēr vieni draugi ceļ būdu, citi sanes līgavaiņa mājā vīna muciņas.

Piektdienas rītā līgavainis un līgava ar draugiem iet uz pļavu, kur ganās visa ciema aitas, un atlasa kāzu dzīrēm labākos aunus.

Pa to laiku visjaunākā precētā sieva ciemā aicina visus viesos. Tās pašas dienas vakarā līgavainis ar draugiem atvadās no «brīvības».

Sestdien agri no rīta muzikanti ciema laukumā sāk spēlēt kolo (maķedoniešu deju) un spēlēdami iet uz līgavaiņa māju. No turienes iznāk līgavaiņa māte ar maizes klaipu uz galvas un dejo kolo.

Vakarā līgavaiņa draugi jāj pēc līgavas. Katram roka ir liesmojoša lāpa. Meitene, ar kuru šai laikā neviens nedrīkst sarunāties, uzlec zirgā un traucas jātniekiem paka]. Kavalkāde klusēdama piestāj pie trim ciema akām. No tām līgava lielā vara spainī iesmeļ ūdeni. Sai ūdenī viņa mazgāsies vakarā, un viņas draudzenes zem logiem iedegs lukturīšus: valda uzskats, ka to ugunī sadeg visi jaunības grēki.

Vakarā pie līgavaiņa atkal pulcējas draugi. Viņu sanākšanas iemesls ir visai svarīgs: nākamā sievasmāte ir atsutijusi pašizceptu maizi, kurā iecepta sudraba monēta. Jaunieši maizi salauž gabalos. Pēc ticējuma, tas, kura gabalā ir monēta, apprecēsies pirmais. Tieši pusnaktī virs līgavaiņa mājas tiek izkārts karogs.

Galvenās svinības noris svētdienā. Viss sākas ar līgavaiņa skūšanu. Skūšana kā jau skūšana, tikai ūdens un ziepju vietā maķedonieši izmanto vīnu. Jātnieki šai laikā dodas pēc līgavas. Kad tie atgriezušies, līgavai ar zirgu jāpārlec pāri zedeņu žogam un tad jānolec zemē, neaizskarot ne iemauktus, ne seglu kāpsli. Uz mājas sliekšņa stāv vīramāte un vērīgi raugās, lai līgava, ienākot mājā, nepārkāptu slieksni ar kreiso kāju. Pēc tam vīramāte trīsreiz viņai viegli iesit pa galvu ar maizes klaipu, teikdama: «Būs maize, būsi paēdusi, bet vīramāte jāklausa!»

Vakarā draugi ieved jauno pāri pagrabā, kas izrotāts ar skujkoku zariem. Aiz laulāto mugurām noskrapst atslēga, un ;il>i metas uz kaktu, kur nolikta cepure un zābaki. Pēc sena ticējuma, laulības būs laimīgas, ja sieva atņem vīram cepuri. Vīrs kādu laiku joka pēc pretojas, bet tad atdod cepuri sievai.

Taču zābakus atdot viņš negrib. Jo tas dzīvesbiedrs, kurš piekāpsies, visu mūžu būs zem otra tupeles,,.

Grūti but neprecētam

Iespējams, ka ne visi mūsu lasītāji saprot, kāpēc neprecētam ir grūti, taču vārdu «vecpuisis» un «vecmeita» nozīme ir skaidra ikvienam. Kādam no jums varbūt ir vecpuisis tēvocis vai neprecējusies mātesmāsa — ļoti jauki cilvēki. Vispār kas gan tur dīvains?

Taču daudzas tautas nespēj pat iedomāties, ka var būt pieaugusi, pilngadīga neprecējusies sieviete. Ne Austrālijas aborigēni, ne Ziemeļamerikas vai Dienvidamerikas indiāņi, ne Āfrikas nēģeri, ne Okeānijas iedzīvotāji nekad

savā vidū nav redzējuši neprecētu sievieti. Tas viņiem būtu kaut kas pilnīgi nesaprotams un sagrautu visas izveidojušās normas un priekšstatus par dzīvi.

Nav arī nekāds brīnums. Zināmās attīstības stadijās, kas raksturīgas visām tautām, sievietes ieguldījums ģimenes saimniecībā bija tik liels, ka viņa labāk par vīrieti būtu varējusi nodzīvot viena. Turklāt katram karavīram, medniekam, zvejniekam noteikti bija jāapprecas un jārada bērni, daudz bērnu. Ja ir liela bērnu mirstība, tad ģimenē jāpiedzimst vismaz astoņiem deviņiem bērniem. No tiem varbūt trīs izdzīvos… Ļoti daudzu tautu vīriešiem, kas kaut kādu iemeslu pēc bija palikuši vecpuišos, netika dotas visas tiesības, un viņus neuzskatīja par pilnīgi pieaugušiem.

Citi iemesli nepieciešamībai apprecēties bija senajās ci- - vilizētajās valstīs — Indijā un Ķīnā.

Indijā, piemēram, tēvs jūtas apkaunots, ja savu pieaugušo meitu nav izdevis pie vīra. Tāpēc, kā mums jau zināms, nevis līgavaiņa vecāki meklē līgavu, bet, otrādi, līgavas tēvs un māte meklē līgavaini. Tas jādara pēc * iespējas agrāk — tad ir lielāka garantija, ka meitene pilngadības dienā jau būs saderināta.

Dažreiz, lai nepaliktu parādā sabiedrībai un nepārkāptu reliģijas prasības, vēl pavisam jaunu meiteni salaulā ar… koku, ziedu vai akmeni. Pēc tam kad atrodas īstais līgavainis, pirmās — fiktīvās laulības tiek šķirtas.

Taču lielākā daļa tēvu cenšas izdot meitas pie vīra pēc iespējas agri. Uzskaite, kas izdarīta Indijā pirms deviņdesmit gādiem, atklāj, ka no visām valsts sievietēm neprecējušos (vecāku par 14 gadiem) bijis tikai 6,5%. Protams, meitenēs, kas bija ļoti agri saderinātas, par sievām tūlīt nekļuva. Brīdī, kad viņas jau varēja uzskatīt par pieaugušām, abas ģimenes rīkoja kopīgus svētkus. Mūsdienu Indijā bērnu laulības ir aizliegtas ar likumu.

Par sievasmāti un vīramāti jeb vai ir viegli būt par vedeklu, un vai ir labi būt znotam…

«Viramate neaizstas mati, vedekla nekļūs par meitu»

Sātnu sakāmvārds

Kad cilvēks stājas laulībā, viņš iegūst jaunus radiniekus — sievasmāti un sievastēvu vai vīramāti un vīratēvu. Uzreiz rodas problēmas, piemēram: kā saukt vīramāti — par māti vai arī vārdā, kā uzrunāt sievastēvu — ar «tu» vai ar «jūs»? No vienas puses, tie ir kļuvuši par radiniekiem, bet, no otras puses, vēl pavisam nesen bijuši sveši cilvēki (un grūti to aizmirst). Turklāt jaunie radinieki uzmanīgi vēro, kāds cilvēks ienācjs viņu ģimenē.

Sievas un vīra vecāku, kā arī vīra un sievas vecāku sav« starpējo attiecību jautājums pazīstams cilvēcei kopš senseniem laikiem, tāpēc šķiet, ka šai ziņā neko jaunu nav iespējams pastāstīt. Un tomēr …

Sievasmātes un znota vai vīramātes un vedeklas attiecības bieži vien ir diezgan sarežģītas. Tiesa, daudzi cilvēki saka: ja sievasmātei vai vīramātei parādītu kaut nelielu uzmanību…

Te apstāsimies un mēģināsim noteikt, kas tas ir — parādīt uzmanību. Biežāk prasīt sievasmātei vai vīramātei padomu, apvaicāties par veselību, izturēties laipni, pieklājīgi?

Taču to, ko viena tauta uzskata par uzmanības, pieklājības un labas uzvedības izpausmi, otra tauta var novērtēt pavisam citādi.

Daži Austrālijas, Okeānijas, Amerikas un Āzijas pamatiedzīvotāji (agrāk arī dažas Eiropas tautas) ievēro tā saucamo vairīšanās paražu. Citiem vārdiem — visaugstākās pieklājības, vislielākās uzmanības izrādīšana sievasmātei ir… novēršanās no tās, neskatīšanās uz to, tātad visvisāda veida vairīšanās.

Sī paraža loti plaši bija izplatīta Austrālijas pamatiedzīvotāju vidū. Tā, piemēram, vačandu ciltī znotam jāpaslēpjas, tiklīdz viņš pamana tuvojamies sievasmāti; ja sievasmāte ir blakus, bet znots to nav ievērojis, tūlīt atrodas labi Jaudis, kas viņam to pasaka. Un znots steigšus paslēpjas krūmos vai aiz koka un no slēptuves nāk ārā tikai tad, kad viņam paziņo, ka sievasmāte aizgājusi. Re- bernu ciltī' valda šāds uzskats: ja znots skatīsies uz sievasmāti, viņš var nosirmot.

Bet ko darīt, ja. tomēr jāaprunājas ar sievasmāti? Kami- laroju cilts izdomājusi šādu paņēmienu: sievasmāte un znots pagriežas ar muguru viens pret otru un skaļi kliedz, it kā stāvētu nevis blakus, bet gan milzīgā attālumā.

Reiz kāds zinātnieks, runādams ar aborigēnu no brabro- lungu cilts, redzēja, ka netālu iet tā sievasmāte. Nebūdams vesels un nevarēdams skaļi pasaukt sievieti, lai tā pienāk' klāt, viņš lūdza to izdarīt znotam. Aborigēns klusēja. Zinātnieks atkārtoja lūgumu, bet rezultāts bija tāds pats. Apvainojies viņš lūdza aborigēnu paskaidrot, kāpēc tas klusē. Aborigēns pārmetoši paskatījās uz zinātnieku: «Jūs ļoti labi zināt, ka es to nevaru darīt. Es taču nedrīkstu runāt ar sievasmāti!» Pēc tam viņš uzsauca savam brālim: «Pasaki Mērijai, lai viņa panāk šurp!»

Kādā pagājušā gadsimta etnogrāfiskā apcerējumā, piemēram, aprakstīts, ka vangaratu cilts aborigēns tik tikko nenomiris aiz bailēm, jo nevērības dēļ uzkāpis uz… sievasmātes ēnas.

Arandu ciltī jaunajam vīram bija aizliegts runāt ne vien ar sievasmāti, bet arī ar to fratriju meiteņu un sieviešu mātēm, no kurām nākusi viņa sieva.

Sai ciltī bija izveidojušies arī citi paradumi.

… Kādā ģimenē ir piedzimis zēns. Sapulcējas sirmgalvji un izraugās viņam nākamo sievasmāti. Sai sievietei bērnu vel nav, viņa ir neprecējusies, bet, ja piedzims meita, vīrs tai jau būs zināms. Arī ar šo sievasmāti nākamais znots nedrīkst runāt, tam tāpat jāvairās no viņas…

Visas šīs paražas Austrālijā bija diezgan plaši izplatītas. Taču ir zināmas arī ciltis, kurās znots un sievasmāte drīkstēja sarunāties, tikai sevišķi pieklājīgi un ceremoniāli, it kā sarunu biedrs būtu ievērojams cilvēks.

Kad Austrālijā ieradās eiropieši, aborigēniem bija ļoti zems attīstības līmenis. Varbūt visas vairīšanās paražas izzūd, ja tautai ir augstāks ekonomiskās un sabiedriskās attīstības līmenis? Nepavisam ne. Minēsim kaut vai Okeānijas salu iedzīvotājus, kas jau prata apstrādāt zemi. Arī tiem bijušas līdzīgas paražas.

Jaunbritānijas salā, piemēram, znotam bija tiesības runāt ar sievasmāti un sievastēvu, bet nekādā ziņā nekādos apstākļos sarunu biedri nedrīkstēja saukt viens otru vārdā. Pat vēl vairāk: ja sievastēva vārdā ietilpa kāda priekšmeta nosaukums, nedrīkstēja nosaukt arī šo priekšmetu, bet bija jāizdomā cits, pilnīgi jauns vārds, kas skanētu pavisam citādi. Kāds pētnieks stāsta, ka viņš piedalījies tiesas sēdē, kurā apsūdzētie bijuši sievastēvs un znots. Tiesnesis ilgi nav varējis noskaidrot apsūdzēto vārdus un bijis spiests aizsūtīt ziņnesi uz ciemu, kurā tie dzīvojuši. Ziņnesis atvedis sev līdzi dažus šā ciema iedzīvotājus, un ar to palīdzību tiesa uzzinājusi vainīgo īstos vārdus.

Jaunbritānijas salā znots nedrīkstēja ne ēst sievas vecāku klātbūtnē, ne arī skatīties, kā tie ēd. Sis aizliegums bija-jāievēro arī vedeklai attiecībā uz vīra vecākiem.

Paražas, par kurām stāstīts šai nodaļā, ir plaši izplatītas arī citās pasaules daļās. Pat tautam, kas dzīvo ļoti tālu cita no citas, ir pilnīgi līdzīgas ieražas.

Tā, piemēram, Āfrikā znots parasti slēpjas no sievasmātes, bet vedekla — no vīratēva un vīramātes.

Gallasu tautām Etiopijā sievastēvs vai sievasmāte drīkst runāt ar znotu, bet somāļiem vēl 19. gadsimtā pat paskatīšanās uz sievasmāti tika uzskatīta par briesmīgu grēku.

Cadas Republikā tubu tautības sievas radi nekad nesauc znotu vārdā. Ja tur, kur atrodas znots, atnāk sievastēvs, znotam jāiet prom; ja ierodas sievasbrālis, znots paliek, bet projām jāiet sievasbrālim.

Varētu minēt Joti daudz dažādu paražu. Ganā ašantu tautības znotam, kas redzējis sievasmāti vai runājis ar to, jāmaksā liels naudas sods.

Ugandā gandiem bijusi šāda paraža: ja znots kaut ko gribējis pateikt sievasmātei, viņš to varējis darīt caur aizvērtām durvīm vai caur sienu, bet, ja tuvumā ne sienas, ne durvju nav bijis, viņam vajadzējis lūgt palīgā trešo personu.

Jāatzīmē īpašais sievasmātes stāvoklis lumbu ciltī Ga- bonā. Vīrietim, kas bija izvēlējies par sievu cita ciema meiteni, vajadzēja pārcelties uz viņas māju un dažādi izdabāt sievasmātei — izpildīt tās uzdevumus, sagatavot tai kurināmo un tā joprojām, turklāt uz visām sievasmātes piezīmēm bija jāatbild priecīgi, ar cieņu un smaidu.

Bušmeņiem znots, kas visu mūžu pret sievastēvu izturas ar lielu cieņu, no sievasmātes vairās un nekad ar to nerunā.

Amerikā indiāņiem bija ne mazāk aizliegumu kā Āfrikas, Austrālijas un Okeānijas tautām. Arī tur dažās ciltīs znots nedrīkstēja runāt ar sievastēvu un sievasmāti, bet vedekla — ar vīratēvu un vīramāti. Ja nevarēja izvairīties no sarunas, tā notika tikai ar trešās personas starpniecību. Omahu ciltī znotam, tikko sievastēvs vai sievasmāte bija iegājuši miteklī, kur viņš atradās, vajadzēja pagriezties pret tiem ar muguru un nekavējoties iet ārā. Ja znots aizgāja pie sievas vecākiem ciemos, sievastēvs tūlīt novērsās no viņa un aizsedza sev seju. Tiesa gan, sievastēvs un sievasmāte lika meitai pasniegt znotam pīpi un ēdienu.

Aravakiem bija līdzīgi paradumi. Znotam neklājās skatīties sievasmātei sejā. Ja abiem iznāca, piemēram, braukt vienā laivā, sievasmāte tajā iesēdās pirmā, lai tūlīt varētu pagriezt znotam muguru. Ja sievasmātei ar znotu bija jādzīvo vienā mājā, to pārdalīja ar šķērssienu.

Araukāņiem (mapučiem), kas dzīvo Cīles teritorijā, agrāk ļoti raksturīga paraža bija līgavas zagšana (starp citu, saziņā ar pašu zogamo meiteni). Līgavas radi tūlīt pat piedeva līgavainim, izņemot sievasmāti. Viņa parasti ilgus gadus nerunāja ar znotu un, to ieraugot, pagrieza tam muguru. Vēlāk sievasmāte ar znotu «salīga mieru».

Vispār daudziem indiāņiem aizliegumi bija spēkā neilgu laiku. Mandanu ciltī znotam tikai vajadzēja sievasmātei atnest paša nogalināta ienaidnieka skalpu un ieroci, lai Viņa tūlīt pat sāktu ar znotu runāt.

Arapahu ciltī varēja ierobežoties ar ikdienišķākām un pieticīgākām dāvanām, piemēram, ar zirgu.

Kri cilts indiāņiem znots iztika bez dāvanām. Ierobežojumi vairs nebija spēkā, tiklīdz piedzima pirmais bērns. |

Zinātnieki vēl nav pilnībā izpētījuši, kādos apstākļos un kāpēc radušās vairīšanās paražas. Šķiet, ka tās ir saistītas ar ģimenes vēsturi, ar ģimenes formas maiņu. Daudz ko varētu izskaidrot ar to, ka cilvēki (vīrs un sieva), kas ienāk ģimenē, pieder pie svešas dzimtas. No sveša jāsargās un jāuzmanās, tam visu neklājas zināt. Turklāt jaunajam ģimenes loceklim daudz kas jādara, lai iegūtu uzticību. Daudzām tautām ierobežojumi tika atcelti vai nu pēc pirmā bērna piedzimšanas, vai arī pēc tam, kad znots bija piedalījies karā vai nogalinājis pirmo ienaidnieku, tas ir, pierādījis savu noderīgumu un uzticību jaunajai ģimenei.

Vairīšanās paražas ir izplatītas diezgan plaši. Tās sastopamas arī vairākiem desmitiem mūsu zemes tautu: Sibīrijā, Kaukāzā, Vidusāzijā, pie Volgas… Kāds amerikāņu zinātnieks izpētījis, ka šīs paražas bijušas spēkā gandrīz diviem simtiem pasaules tautu.

Taču nav jādomā, ka visa vīramātes un vedeklas, kā ari sievasmātes un znota attiecību sarežģītība slēpjas vienīgi vairīšanās paražās. Daudzās tālās zemēs daudzām tautām ir konstatēti mums ierastāki ģimenes savstarpējo attiecību veidi.

Par vedeklas stāvokli indiešu ģimenē liecina parunas: «Vīramātei daudz tērpu, bet jaunajai sievai nav pat jumta virs galvas», «Nonāksi pie vīramātes, kļūsi visiem par kalponi»…

Ķīnietes, domādamas par nepastāvīgo vīramātes raksturu, bēdājas: «Vīramātes seja bieži ir kā apmākusies debess..

Japāņu kultūras pētnieki savā darbā parasti izmanto senas grāmatas, kas Šai valsti parādījušās jau pirms daudziem gadu simteņiem. Tajās atrodamas arī pamācības meitenēm un jaunām sievām.

«Vīrs ņem sievu,» rakstīts vienā no šīm grāmatām, «lai tā labi kalpotu viņa vecākiem.» Sis uzdevums ir grūts. Jo vecāki ir divi un katrs no viņiem citāds. Ne velti citā grāmatā teikts: «Vīrietis ir augstsirdīgs un līdzcietīgs. Tāpēc arī reti vīratēvs ienīst vedeklu. Sieviete turpretī ir bezjūtīga, pilna aizdomu, ar lielām prasībām, tāpēc arī bieži gadās, ka vīramāte sāk nīst vedeklu.»

Japāņu grāmatā tālāk lasāms: «Kādu laiku jaunā sieva labi kalpo vīramātei, bet pamazām sāk to darīt sliktāk, jo atzīst, ka ir pietiekami, ja labi kalpo savam vīram… Vīramāte sākumā izturas pret vedeklu kā pret viešņu, pat maigi, taču vēlāk viņas mīlestības liesmas noplok un kaut kāda sīka iemesla dēļ sākas ķildas. Strīdā vispirms iejaucas jaunais vīrs, pēc tam sievasmāte … Beigu beigās starp viru un sievu saites tiek sarautas.»

Ko darīt, lai izvairītos no tik bēdīga iznākuma?- «Vedeklai jābūt cik vien iespējams uzmanīgai pret vīramāti, bet vīramātei — pret vedeklu. Vīramāte nedrīkst vedeklai likt strādāt pāri mēram un pāri spēkiem, tad dzīve jaunajā ģimenē tai nebūs grūta. Vedeklas pienākums ir no rīta doties pie vīratēva un vtramātes un aiznest tiem ūdeni, ko nomazgāties, kā arī pagatavot brokastis un pacienāt tos (pašai jāēd vēlāk, kad vīratēvs un vīramāte jau pabrokastojuši). Pēc tam jāķeras pie pusdienu gatavošanas — arī tas ir vedeklas pienākums. Kad vīra vecāki saslimst, viņai tie jāaprūpē. Arī zāles jāsagatavo vedeklai. Pirins viņa tās dod slimniekiem, tās jānomēģina pašai, lai viņu neturētu aizdomās, ka zālēs ir inde. Turklāt viņas pienākums ir mazgāt veļu, ziemu iesildīt vīramātei gultu, bet vasaru darīt visu, lai tai būtu vēsa gulēšana. Un, beidzot, vakarā, kad vīratēvs un vīramāte iet gulēt, vedeklai atkal jāieiet pie tiem — varbūt vēl kas darāms.» Tās tad arī ir visas rūpes! Tik vien …

«Ja vedekla visu to paveiks, vīramāte būs ar viņu apmierināta un ģimenē viss. būs labi.» Sī pamācība, kas gadsimtu gaitā kļuvusi svēta un neaizskarama, beidzas šādiem vārdiem: «Kamēr sieviete dzīvo pie vecākiem un kalpo savam tēvam, — tas ir viņas ceļš uz debesīm; ja viņa kalpo citam kungam, — tas viņai ir ceļš uz debesīm: ja viņa iziet pie vīra, — vīratēvs un vīramāte ir viņas ce[š uz_ debesīm.» Te nekas vairs nav piebilstams …

Bet vai tāds vienmēr bijis vedeklas liktenis? Dažās Mo< luku salās Indonēzijā vīramāte pašaizliedzīgi rūpējas par vedeklu, īpaši tad, kad jaunā sieviete gaida bērnu.

Citās salās interesantas paražas saistās arī ar sievasmātes un znota attiecībām. Tā, piemēram, Aru salās vakarā pēc kāzām pie znota ierodas sievasmāte un raudādama sāk stāstīt, cik grūti viņai bijis dzemdēt meitu, cik grūti to audzināt, cik žēl tagad ir šķirties no tās, kādas bēdas viņu pārņēmušas, kad meita aizgājusi prom no mājām… Visa šī žēlošanās turpinās tik ilgi, kamēr znots sāk dot sievasmātei dāvanas. Klusēdams nesatricināmā mierā viņš turpina apdāvināšanu, līdz dāvanu daudzums apmierina sievasmāti un viņa apklust.

Ziemeļamerikā siu ciltī znots dara visu, lai nodibinātu un saglabātu labas attiecības ar sievasmāti. Dažreiz, kad sievasmāte nav apmierināta, viņai ir tiesības bez liekas runāšanas aizvest meitu atpakaļ uz savām mājām. Citām ciltīm, piemēram, algonkiniem, abām ģimenēm — vecākiem un jaunlaulātajiem — kādu laiku ir kopīga saimniecība un jaunais vīrs ir pilnīgi atkarīgs no sievastēva un sievasmātes. Ģimeņu dalīšanās notiek pēc gada, bet, ja piedzimst bērns, tad agrāk.

Osedžu cilts indiāņiem ir gluži citāda paraža. Vecākā meita, izgājusi pie vīra, kļūst par saimnieci mājā, bet vecāki un jaunākie bērni ir padoti viņai un viņas vīram.

Kanādas indiāņu ciltīs Klusā okeāna piekrastē vecāki vienojas par meitas laulībām nereti jau tad, kad viņa vēl guļ šūpulī. Dabiski, ka jāpaiet ilgiem gadiem, kamēr līgava beidzot var iziet par sievu pie sava izredzētā. Taču iespējams, ka pa to laiku, piemēram, nomirst nākamais vīratēvs. Sai gadījumā nākamajam znotam jāprec… nākamā sievasmāte. To, starp citu, uzskata par pagaidu laulību. Tiklīdz līgava ir paaugusies, šo laulību šķir un līgavainis no patēva nekavējoties kļūst par savas bijušās pameitas vīru.

Diezin vai visas tautu paražas varētu ietvert vienā grāmatā. Taču galvenais ir tas, ka, šīs paražas ievērojot, vienmēr vajadzētu atcerēties laosiešu sakāmvārdu; «Ja znots un sievasmāte satiek labi, tad ģimenē valda miers.»

Acīmredzot to var attiecināt uz visām tautām un ciltīm, kas vien dzīvo uz Zemes.

Vīriešu darbs un sieviešu darbs

«Ne sievietei ziloni vadīt, ne vīrietim rīsus vētīt»

Vjetnamiešu sakāmvārds

Mēs esam pieraduši darbus dalīt vīriešu un sieviešu darbos. Ģimenē šāds dalījums bieži vien mēdz būt netaisnīgs un reizumis rada konfliktus. Domstarpības ģimenes locekļi mēģina pārvarēt ļoti dažādi…

Vīriešu un sieviešu darba problēma joprojām izraisa diskusijas. Bet kā risina šo jautājumu tautas, par kurām ir runa mūsu grāmatā?

Vīrieši dara galvenos darbus

Austrālijas aborigēniem darba dalījums starp dzimumiem bijis ļoti noteikts. Medības un karošana ir vīriešu nodarbošanās, pārējais — sieviešu pienākums.

Kas tad ir šis «pārējais»?

Mēs zinām, ka medības ne vienmēr ir veiksmīgas un panākumi ne vienmēr atkarīgi no mednieka. Nereti gadās, ka vīrs atgriežas no medībām izsalcis un noguris, bez medījuma. Sievai jāpabaro vīrs (un arī bērni), jādara viss, lai nākamajā dienā viņš spēka pilns atkal dotos medībās un neatgrieztos tukšām rokām.

Bet kā viņa var visus paēdināt?

Katru meiteni jau kopš mazotnes aborigēni mācīja atrast ēdamās saknes un augus. Pēc nepilnīgiem aprēķiniem, viņi pazinuši gandrīz 250 šādu sakņu un augu. Taču nebija viegli tos iegūt. Tā, piemēram, lai izraktu 30 centimetru garo savvaļas jamsa sakni, jāizkašņā bedre, kuras dziļums ir vairāk nekā pusmetrs, bet diametrs divtik liels, turklāt varēja kašņāt ar vienu vienīgo universālo sieviešu darba rīku — nūju — un pat ne kašņāt, bet, taisnību sakot, urbināt, uzirdināt zemi, pamazām ar rokām to izmetot ārā no bedres.

Taču augi mēdz būt dažādi. No vieniem cilvēks iegūst pārtiku, no citiem — šķiedru. Austrālieši pazīst apmēram pussimtu šķiedras augu. Pītos mājsaimniecības piederumus arī darināja sievietes.

Austrālietēm bija apbrīnojama prasme atrast ūdeni; šo māku viņas nodeva tālāk savām meitām. Austrālijas tuksneša pētīšanas prakse rāda, ka gadījumos, kad ekspedīcijai neizdevās paņemt līdzi aborigēnu sievieti, tās dalībniekiem draudēja nāve ūdens trūkuma dēļ.

Taču arī tas vēl nav viss. Paviršs novērotājs, apmeklējis aborigēnu klejotāju nometni, varbūt sāktu just līdzi sievietēm, kurām pārāk daudz darba saimniecībā, bet vīrieši snauž pie ugunskura vai tīra ieročus, vai arī tāpat vien mierīgi sarunājas, ne ar ko citu nenodarbodamies. Tas pats novērotājs, redzēdams, kā pa tuksnesi iet ķēdē izstiepusies cilts, droši vien sāktu iebilst, cik netaisnīgi sadalīta krava: visu nes sievietes, bet vīrieši iet tukšā, nesdami rokās vienīgi ieročus.

Tie, kuriem labāk pazīstama austrāliešu dzīve, var paskaidroti vīrieši apsargā cilti, viņi ir gatavi jebkuru brīdi

Dienvidamerikas pamatiedzīvotāji, kas minēti šai grāmatā

to aizstāvēt pret uzbrukumu vai arī panākt un nogalināt zvēru, tiklīdz tas parādās pie horizonta. Sievietēm uzticēts viss, kas pieder ciltij, un viņas to glabā.

Attīstības Stadijā, kādā atradās Austrālijas aborigēni, cilvēka dzīve (gan ģimenes, gan dzimtas, gan visas cilts dzīve) pagāja izmisīgā cīnā ar dabu. Katram cilts loceklim šai cīņā bija sava vieta. Lai cīņa būtu sekmīga, katram savs uzdevums bija jāveic ar vislielāko atbildību.

Tasmānijas salā, kuras iedzīvotāji līdz eiropiešu atnākšanai bija atradušies uz vēl zemākas attīstības pakāpes

Matabelu cilts laulātais pāris (Dienvidaustrumāfrika). Mājas darbt ir slēvletes pienākums, ģimenes pavarda sargāšana — vīrieša uzdevums

nekā austrālieši, darba dalīšana izveidojās mazliet citādi. Tur sievietēm ļāva piedalīties medībās, bet uzticēja mazāk svariņus uzdevumus. Viņas bija dzinējas un nokausēja medījumu. Tasmānieši vāca savvaļas augus ne tikai uz sauszeme8, bet arī jūrā. Taču salinieki, dzīvodami jū- fas piekrastē, nemaz nepazina zivju zveju. Sievietes vāca moluskus, jūras ežus un citas jūras veltes, un tāpēc viņām bija jāprot labi peldēt un dziļi nirt. Vīrieši neko tādu

neprata. Sieviešu pienākumos ietilpa arī roņu medības, jo ar tām vīrieši nenodarbojās. Tādējādi darbs, kas saistījās ar jūru, bija sieviešu ziņā.

Mazliet skait|u jeb — kuram sliktāk?

Melanēzijas salās darba dalīšana visur nav vienāda. Vispirms minēsim tās vietas, kur sievietes ieņem sevišķi godājamu un augstu stāvokli (tas novērots šā rajona ziemeļrietumu daļā).

Pakavēsimies pie Dobu salas. Paviršam vērotājam droši vien rastos cits secinājums. Viņš pirmām kārtām pamanītu, ka visus lauka darbus veic tieši sievietes. Turklāt viņas palīdz būvēt mājas un veic «sētnieka» pienākumus. Sai salā nekad nevar redzēt vīrieti nesam nastu, turpretī zem smaga nesamā salīkusi sieviete ir parasta parādība.

Daži ierobežojumi, kas attiecas uz sievieti, vispār šķiet pazemojoši. Ja vīrieši, piemēram, būvē laivu, sieviete nedrīkst ne tuvoties tiem, pat ne skatīties, kā rit būvdarbi. Pretējā gadījumā laiva iznāktu slikta, un ar to pat būtu bīstami iziet jūrā. Tas acīmredzot izriet no tā, ka zivju zveja un viss, kas ar to saistīts, ir galvenokārt vīriešu nodarbošanās un sievietēm nedrīkst būt nekāda sakara ar to. Sis ticējums (precīzāk — māņticība) savdabīgi nostiprina darba dalīšanu starp dzimumiem.

Bet kā tad izpaužas augstais sievietes stāvoklis?

Sieviešu domas gan ģimenes, gan sabiedriskās dzīves jautājumos, pat kara lietās, vīrieši vienmēr uzklausa, kaut arī sapulcēs un sanāksmēs sievietes nepiedalās. Salas vēsturē nav reti gadījumi, kad cilts vai ciems pieņem lēmumu izšķirt konfliktu ar kaimiņiem miera ceļā, nevis karojot, jo tā izlēmušas sievietes.

Beidzot, zeme tur ir nevis vīriešu, bet sieviešu īpašums, un vīrs nedrīkst pārdot zemi bez sievas piekrišanas.

Arī daudzās citās salās, pat tur, kur sievietēm nav tik godājams stāvoklis, zemes gabali ir viņu īpašumā un vīriem nav nekādu tiesību ar tiem rīkoties. Tāpat visa tirdzniecība ir sieviešu rokās.

Tā kā galvenos lauka darbus veic sievietes, tad vīrietis var apsēt jo vairāk zemes un jo bagātāks kļūt, jo tam vairāk sievu. Taču vairākas sievas ir vienīgi bagātniekiem,

Samoāņu vadonis (Polinēzija)

kas spēj samaksāt lielo izpirkšanas maksu par katru sievu . Tādējādi bagātie kļūst vēl bagātāki.

Dažās Polinēzijas salās zemi apstrādā vai nu vīrieši un sievietes kopā, vai arī vienīgi vīrieši. Tomēr pat tur, kur zemes apstrādāšanā piedalās sievietes, zemes gabalu attīra un uzrok tikai vīrieši, bet sievietes, iedamas viņiem

nopakaļ, uzirdina zemi. Ravēšana un ražas novākšana ir galvenokārt sieviešu pienākums.

Zveja ir tikai vīriešu darbs. Sievietes var ķert zivis vienīgi bez jebkādiem rīkiem un arī bez laivas. Iebridušas ūdenī, viņas dzen zivis uz seklāku vietu un tur tās ķer ar rokām vai dažreiz ar dukuriem. Sievietes apgādā ģimeni arī ar krabjiem un moluskiem.

Maori Jaunzēlandes salās gandrīz visus lauka darbus un arī citus darba veidus uzskata par vīriešu pienākumu. Vīrieši uzirdina laukus, stāda augus, novāc ražu, nodarbojas ar medībām un zivju zveju, darina tīklus, grozus, spalvu apmetņus, apstrādā suņu ādas. Vīrieši ceļ mājas, būvē laivas, nodarbojas ar kokgriešanu un akmeņu apstrādi …

Tur, kur sievietes piedalās zemes darbos, viņas ar rokām uzirdina zemi, ko vīrieši uzkaplējuši. Tikai dažos rajonos viņas stāda augus un novāc ražu. Parasti sievietes gatavo ēdienu un veic citus mājas darbus, meklē kurināmo, nes ūdeni, rok ēdamās saknes un nodarbojas ar aušanu.

Mikronēzijā, Mariānu salās, bijis apmēram tāds pats stāvoklis. F. Magelāna ceļabiedri novērojuši, ka čamorru (mariānu) tautības vīrieši nodarbojušies ar zemkopību un celtniecību, zvejojuši zivis ari tīkliem un apstrādājuši koku un akmeni, bet sievietes gatavojušas ēdienu, vākušas ēdamo augu saknes un lapas, ķērušas zivis seklākās vietās, spiedušas kokosriekstu eļļu, darinājušas pītus traukus un podus …

Japas salā (Karolīnu salu grupā) izšķir ne vien vīriešu un sieviešu darbus, bet arī vīriešu un sieviešu… naudu. Liela vīriešu monēta ir akmens disks ar caurumu vidū (to varētu saukt pat par akmens riteni). Visvērtīgākā monēta ir divus metrus augsta, un par to var nopirkt veselu kokospalmu plantāciju. Vīriešu sīknauda ir haizivs zobi. Par šo naudu kaut ko pirkt drīkst vienīgi vīrietis un vienīgi no vīrieša. Sievietēm ir sava nauda. Par lielāku naudu uzskata drānu gabalus, par sīkāku naudu — apaļus gliemežvāciņus. Vīriešiem gar šo naudu nav nekādas daļas, tāpat kā sievietēm gar vīriešu naudu. Bez tam salā ir vēl arī trešā naudas sistēma — mūsdienu nauda, kas pieejama visiem saliniekiem bez dzimuma atšķirības.

Minēsim dažus skaitļus. Kāds amerikāņu zinātnieks

Mašonu cilts karavīrs (Dienvidaustrumāfrika),

Patagoniešu ģimene. 19. gadsimta zīmējums (Dienvidamerika, Cīle)

izmantojis statistikas metodi, pētījot darba dalīšanas problēmu dažādās tautās, kas nodarbojas ar zemkopību, un guvis šādus rezultātus: no vienpadsmit izpētītām Jaun- gvinejas ciltīm astoņās ciltīs vīrieši un sievietes vienādi iesaistās- lauku darbos. Vienā ciltī sieviešu ieguldījums ir lielāks, otrā šie darbi ir vienīgi sieviešu pienākums, trešajā vīrieši attīra zemes gabalu, bet sievietes to apstrādā. No astoņpadsmit Mclanēzijas ciltīm astoņās ciltīs darbs starp vīriešiem un sievietēm ir sadalīts vienādi,

trijās sievietes veic gandrīz visus darbus, četrās darbā vairāk iesaistās vīrieši, vienā ciltī galvenos darbus dara vīrieši, un vienā — galvenie darbi ir sievietes pienākums. No sešpadsmit Polinēzijas ciltīm septiņās darbā vairāk iesaistās vīrieši, trijās — sievietes, sieviešu darbs dominē trijās ciltīs, vīriešu darbs — arī trijās ciltīs. Mikronēzijā ir desmit ciltis. Piecās no tām ir vienāds darba dalījums, divās ciltīs vairāk strādā sievietes, divās — vīrieši, vienā cilti gandrīz visus darbus veic vīrieši.

Ko liecina šie skaitļi?

Uz šo jautājumu centies dot-atbildi pats pētnieks. Viņš

Vairuniā afrikāņu cilšu zemi apstrādā vienīgi sievietes

konstatējis, ka zemkopībā ir daudzi vīriešu darbi, bet nav neviena darba, ko visur un vienmēr būtu veikušas tikai sievietes,..

Uguns glabātājas

Amerikas tautām (indiāņiem un eskimosiem), gan medniekiem, gan zvejniekiem, darbs sieviešu un vīriešu starpā ir stingri sadalīts.

Aļaskas eskimosiem galvenie nodarbošanās veidi — medniecība un zvejniecība — ir pilnīgi vīriešu ziņā. Sievietes dažreiz tiem palīdz visspraigākajos medību vai zvejas periodos. Parasti viņas ir aizņemtas saimniecības darbos: šuj apģērbu, rūpējas par mītnes apgaismošanu (iglu — kupolveida sniega būdu — apgaismo kvģpeklīte), nokasa ledu no logiem, glabā apģērbu, laiku pa laikam to izvēdinot. Būdas parasti ceļ vīrieši, taču šai darbā iesaistās arī sievietes.

Tā abu dzimumu pārstāvji dod savu ieguldījumu kopīgajā dzīvē. Vīrieši ceļ mājas un iegūst pārtiku, sievietes gatavo ēdienu, apstrādā dzīvnieku ādas, šuj apģērbu.

Indiāņu ciltīs Klusā okeāna piekrastē Kanādā un Klusajam okeānam pieguļošajos ASV rajonos vīriešu nodarbošanās ir zivju zveja un medības. Sievietes zivis tīra un konservē. Konservēšana ir ļoti svarīgs nodarbošanās veids. Gaļa un zivis tiek kaltētas un kūpinātas, bet ogas un augļi žāvēti vai pārlieti ar zivju taukiem un konservēti. Sievietes lasa arī ogas, ēdamās saknes, vāc moluskus. Viņas skalda malku, vāra ēdienu, darina apģērbu, mašas, grozus, pārnes mājās vīriešu iegūto medījumu un noķertās zivis. Grūts sieviešu darbs ir ādu apstrādāšana. Klusā okeāna piekrastes rajonu indiāņi pārvadā kravu ar zirgiem. Pie pavadas zirgu ved zēns, bet krava jāuzliek un jānoņem sievietēm. Beidzot, arī mājokļa celšana bieži ir sieviešu pienākums ….

Prēriju iemītniekiem sieviešu nodarbību loks ir ārkārtīgi plašs. Tā, piemēram, arikaru cilts indiāņiem zemkopība pilnībā ir sieviešu nodarbošanās. Turklāt sievietes ceļ mājokļus, nes ūdeni un malku, gatavo ēdienu, apstrādā vilnu, konservē gaļu. Ja viena sieviete, sastrīdējusies ar otru, tai pasaka, ka tās vīrs pats nes malku ugunskuram, — tas ir vislielākais apvainojums, kādu vien sievietei var pateikt…

Irokēzu virsaitis (Ziemeļamerika)

Novērotājs, kas neilgu laiku bijis oto cilts vidū, ar izbrīnu konstatējis, ka tieši sievietes rītos pirmās iziet no apmetnes, atdzen zirgus, apseglo tos un uzkrauj tiem nastas, bet Vīrieši, segās ievīstījušies, joprojām mierīgi

gul-

Abnaku cilts vīrieši nodarbojas vienīgi ar medībām, zivju zveju, mājok|u un laivu būvi. Osedži arī to uzskata par sieviešu nodarbošanos. Mandaniem sieviešu pienākumos ietilpst zemes darbi; sievietes turklāt arī sanes kurināmo, apstrādā ādas, velk laivas pa sauszemi un pārnēsā smagumus. Ja vīrs kādam grib pasniegt dāvanu — gabalu gaļas (tā svars var sasniegt 40 kg), arī šī dāvana jānes sievai. Vienīgais darbs, kurā sievietēm palīdz vīrieši, ir mājokļa būve.

Smagumu pārnēsāšanā vīrieši nekad nepalīdz sievietēm. Vispār dažās ciltīs uzskata par pazemojumu, ja vīrs kaut kā palīdz sievai. Maijamu ciltī vīrs nekad to nedara liecinieku klātbūtnē, bet, kad to nav, viņš (īpaši jaunais vīrs) bieži vien ir gatavs sievas labā darīt visu …

Sauku un foksu ciltī sievietes veic visus darbus un tikai zemi tām palīdz apstrādāt sirmgalvji. Sais ciltīs valda pārliecība, ka sievietei cītīgi jāstrādā, lai vīrieši būtu bagāti un varētu godam uzņemt viesus. Sievietes stāvoklis ir tik grūts, ka daudzas no viņām nonāvē savas jaundzimušās meitas, lai tās nepiemeklētu tikpat bēdīgs un |auns liktenis,..

ASV ziemeļaustrumu rajonos un ezeru piekrastēs indiāņiem ir līdzīgs, kaut arī ne gluži tāds pats darba dalījums, Tā, piemēram, guroni palīdz sievietēm apstrādāt zemi. Delavaru sievietes piedalās vienīgi mājokļa būvē

Dažādu trauku un piederumu izgatavošana ir sieviešu darbs (Rietumāfrika),

un žoga uzcelšanā. Pētnield atzīst, ka šais ciltīs vīriešiem klajas grutak nekā sievietēm. Medniekiem jāmedī cauru gadu jebkuros laika apstākļos. Sievietes apstrādā laukus tikai sešas nedēļas gadā un nekad nedara vairāk, kā paredzēts. Ja vīrs liek sievai veikt vēl kādu darbu, viņai ir tiesības šķirties no vīra. Un dzimtas vecākie — tieši viņi kārto laulības šķiršanu — izlemj lietu par labu sievietei, ja tā paziņo, ka vīrs tai licis darīt vīriešu darbus…

Coktavu ciltī zemes apstrādāšana, kas prasa lielu piepūli, ražas novakšana, kurināmā sagatavošana un nogādāšana mājās, pat vilnas apstrādāšana — visi tie ir vīriešu darbi. Taču arī sievietēm nav maza slodze, jo galvenā vīriešu nodarbošanās tomēr ir medības. Načezu cilts vīrieši ne tikai pārved malku mājā, bet arī to saskalda. Daudzās ciltīs sievietēm palīdz zēni un vecāki vīri. Kriku cilts indiāņiem zemi apstrādā vergi, bet sievietes būvē mājokļus un laivas.

Indiāņu vīrieši ASV dienvidrietumos ļoti aktīvi piedalās zemkopības darbos. Tā, piemēram, hopu ciltī zemes kopšana ir vīriešu pienākums. Sunu ciltī vīram un sievai ir katram savs lauks. Ražu no abiem laukiem uz mājām ved vīrs. Dārzus apstrādā tikai sievietes; pie sieviešu darba veidiem pieder arī aušana. Pimu ciltij ar zemkopību nodarbojas sievietes, bet ar aušanu — vīrieši. Kad pimu ciltī grib saukt pie kārtības sievieti, kas jaucas citu darīšanās, viņai saka: «Varbūt tu gribi arī aust?»

Indiāņiem, kas dzīvo ekvatoriālajos mežos un nodarbojas ar līdumu zemkopību, zemes gabala attīrīšana no meža ir vīriešu uzdevums. Sākumā viņi aizcērt kokus, turklāt izraugās veselu grupu koku, kas aug vienā līnijā, pēc tam nocērt šai rindā pēdējo lielo koku. Tas nokrīt un apgāž blakus stāvošo, tas savukārt nogāž citu blakus esošo koku utt. Pēc tam kad koki nokalst, tos sadedzina. Visu pārējo veic sievietes. Tapiripu un karažu ciltīs gandrīz visus zemes darbus dara vīrieši (tiesa, karažiem ravēt un novākt ražu palīdz vecākās sievietes).

Indiāņiem zveja un medības ir vienīgi vīriešu nodarbošanās. Sievietes tur nepiedalās, un viņām aizliegts pat pieskarties ieročiem un medību piederumiem, kā arī zvejas tīkliem. Valda uzskats, ka tad, ja sieviete tiem pieskarsies, zvejnieks nenoķers zivis un mednieks neiegūs medījumu. Turpretī podniecība ir sieviešu nodarbošanās.

Mapučiem (Cīles araukāņiem) vīrieši izgatavo ieročus un dažādus priekšmetus no sudraba, dzelzs un koka; sievietes ir nodarbinātas mājsaimniecībā, nes ūdeni un kurināmo, apstrādā ādas, zirgiem uzkrauj un noņem nastas, uzstāda un izjauc teltis. Zemes darbus veic vīrieši un sievietes: vīrieši sagatavo tīrumus sējai un dažreiz palīdz novākt ražu, sievietes dara visus pārējos darbus.

Ugunszemes indiāņu sievietes ķer moluskus un makšķerē zivis, sēdēdamas laivās. Vīrieši ir mednieki, būvē mājas un laivas, cērt kokus malkai, izgatavo ieročus un darbarīkus. Sievietēm jāgādā, lai nenodzistu uguns, viņas pin no niedrēm grozus, izgatavo no mizām spaiņus, apstrādā ādas. Un pats vārds «sieviete» Ugunszemes jaganu cilts valodā nozīmē «uguns glabātāja»,..

«Viņš ļoti daudz strādā — kā sieviete»

Austrumāfrikas lopkopjiem gani ir zēni un vīrieši. Viņi arī slauc lopus, toties sviestu kuļ viņu mātes un sievas. Turpretī masajiem govis slauc sievietes, bet aitas un kazas — zēni.

Sā rajona tautām, kas nodarbojas ar zemkopību, vīrieši veic tikai pašu smagāko darbu: attīra laukus no kokiem un krūmiem, plēš plēnumu, reizēm palīdz stādīt augus, bet bieži, kā, piemēram, svahilu taut^, tikai noteiktas kultūras: banānus, batātes, jarnsu, tabaku, cukurniedres. Visas pārējās kultūras stāda sievietes.- Tās arī novāc un izkuļ ražu. Tātad gandrīz visus darbus augkopībā veic sievietes, bet lopkopībā — galvenokārt vīrieši. Interesanti, ka augļus un dārzeņus pārdod tikai sievietes, bet lopus — vīrieši. Smagumu pārnēsāšanā arī ir sieviešu darbs. Ja sievietes ierauga vīrieti to darām vai arī tikai palīdzam sievietei, viņas pašas to izsmej.

Gandrīz visām tautām, kas līdz eiropiešu ienākšanai apdzīvoja Kongo upes baseina teritoriju, vīrieši tikai attīrīja zemes gabalu, cēla būdas, pina mašas un grozus, auda tīklus un gatavoja murdus, tāpat arī šuva no masām apģērbus. Daudzi nodarbojās ar ziloņkaula un koka griešanu, kā arī ar podniecību. Viss pārējais, pirmām kārtām zemes apstrādāšana, ietilpa sieviešu pienākumos.

Arī dienvidalrikāņiem augkopība ir gandrīz vienīgi sieviešu nodarbošanās (vīrieši tikai plēš plēsumu), bet lopkopība — vīriešu nodarbošanās; vīrieši vēl medī un

Agrāk šamanei sievietei bez ierunām pakļāvās visi iedzīvotāji (Taimi« ras pussala). Pagājušā gadsimta zīmējums

izgatavo dažādus dzelzs un koka priekšmetus. Visus mājas darbus veic sievietes. Viņas lasa ari savvaļas augļus, veic podnieka darbus, pin mašas. Būdas ceļ vīrieši un sievietes, taču vīrieši vienīgi uzbūvē karkasu, visu pārējo dara sievietes.

Nsavu tautai Kamerūnā gandrīz višus lauka darbus dara sievietes, un tieši viņu darbs ir ģimenes ekonomikas pamatā. Vīrieši tikai attīra zemes gabalu un palīdz novākt ražu. Ļoti grūti klājas nsavu vecpuišiem. Par vecpuisi ciltī mēdz teikt: «Viņš ļoti daudz strādā — gandrīz tikpat daudz kā sieviete .,,»

Nsavu vīrieši daudz laika pavada dzīvās sarunās, dzerot palmu vīnu. Viņi izveidojuši kaut ko līdzīgu klubiem un turklāt arī it kā kredītsabiedrībai. Nauda vīrietim ir nepieciešama: tieši viņam jāapgādā ģimene ar ga]u, zivīm, sāli, eļ]u, ar apģērbu. Turklāt viņš jau pusaudža gados sāk krāt naudu kalimam, bieži aizņemoties palielas summas. Daudz nsavu vīriešu strādā par amatniekiem un tirgoņiem, sagatavo būvmateriālus māju celšanai, iet medībās,'audzē banānus. Nsavu vīrieši ir pārliecināti, ka viņi joti daudz strādā, bet sievietēm darba pamazs tik vien kā uz lauka un pa mājām.

Kad vecums jau klat

«Sudrabs matos, zelts mutē»

Krievu sakāmvārds

Cilvēks piedzimis, uzaudzis, apprecējies, izaudzinājis bērnus… Šķiet, laiks pagājis gluži nemanot, un nu jau bērniem pašiem savi bērni. Kur palicis spēks? Kur agrākais staltums? Mati sākuši sudrabot.

Pie mums cilvēks, sasniedzis noteiktu vecumu, aiziet pensijā un palīdz bērniem audzināt mazbērnus. Tāpēc jau pensija paredzēta, lai cilvēks, kas visu mūžu strādājis, Varētu atpūsties. Dažs pensionārs bieži vien ierodas savā bijušajā darba vietā, palīdz ar padomu un konsultāciju — savā mūžā viņš taču ieguvis lielu pieredzi. Dažs audzē puķes vai raksta memuārus.

Protams, lai veciem cilvēkiem varētu maksāt pensiju, sabiedrībai jābūt ietaupījumiem, līdzekļiem. Viena daļa no tiem parasti tiek paredzēta mazbērnu novietnēm, bērnudārziem, skolām, institūtiem, tas ir, tiem, kas strādās, bet viena daļa — tiem, kuriem jau grūti strādāt, bet kuri ar savu mūža darbu nopelnījuši, lai sabiedrība par viņiem rūpētos. Attīstītā mūsdienu sabiedrībā valsts uzkrāj un sadala līdzekļus.

Bet kā var kaut ko iekrāt apkārt klejojoši augu un sakņu vācēji, piemēram, kubu cilts Sumatrā? Vai arī pigmeji, kas dzīvo Ekvatoriālās Āfrikas mežos? Un Amerikas indiāņi? Viņu sabiedrība taču nevar ražot vairāk, kā tā patērē. Harpunējis zivi Singas upē, indiānis nevar to paglabāt, lai apēstu vecumdienās. Un diezin vai viņš vienā dienā noķer vairāk zivju, nekā vajadzīgs viņa ģimenes iztikai…

… Pa bezgalīgo sniegoto Kanādas līdzenumu uz jaunu apmetni dodas indiāņu cilts. Suņi velk nartas ar iedzīvi, cilvēki brauc ar slēpēm. Un tikai viens ugunskurs nav nodzēsts pamestajā apmetnē. Pie tā uz nodilušas briežādas, savilcis kājas, sēž vecs indiānis. Viņa sejā atspoguļojas nesatricināms miers, viņš smēķē pīpi un raugās ugunī, nepievērsdams uzmanību tam, ka ne visai tālu pacietīgi gaida vilku bars. Jo mazāka uguns, jo vairāk tuvojas vilku pusloks. Uguns nodziest un… Bet aizejošo cilvēku vidū taču bija vecā vīra dēli un mazdēli — spēcīgi jauni cilvēki… Kā gan tie varēja atstāt viņu drošai nāvei?

Tie rīkojās saskaņā ar viņa vēlēšanos. Vecā vīra dzīve bija kļuvusi tukša, viņš vairs nevarēja piedalīties medībās, grūti viņam bija iet kājām, viņš juta, ka kļuvis ģimenei par nastu, kaut arī ne dēli, ne vedeklas nekad to nebija likuši viņam manīt, nebija bilduši par to ne vārda. Karavīram un medniekam nav nekā apkaunojošāka par nespēku, un sirmgalvis nolēma šķirties no dzīves tā, kā klājas īstam vīram, jo vairāk tāpēc, ka šī paraža ciltij sen jau pazīstama.

… Viņš palika pie ugunskura, pats izvēlējies savu likteni. Lepnu un bezbailīgu viņu pēdējoreiz redzēja cilvēki.

Australijas un Okeānijas ciltis, par fturām stāstīts grāmatā

So'paražu aprakstījuši daudzi jo daudzi etnogrāfi, kas pētījuši Ziemeļamerikas indiāņu dzīvi.

Pirmsrevolūcijas laikā vecie čukču vīrieši, zaudējuši spēkus un kļuvuši ģimenei par nastu, lūdza savus dēlus, radiniekus un mazbērnus «palīdzēt nokļūt pie senčiem viņā sautē».

Vecais čukčs parasti nogūlās un ietinās zvērādā, atstādams vaļā spraugu iepretī sirdij. Kad spraugā tika ielikts šķēps, sirmgalvis pavērsa tā uzgali pret sirdi, bet dēli uzspieda rokas uz šķēpa kāta… To darot, nogalinātāji neredzēja savu upuri, bet sirmgalvis, ja viņš pēdējā brīdī nobītos no nāves, viegli varēja novirzīt nost aso šķēpu.

Sāda veida paražas bija izplatītas starp tautām, kas nodarbojās ar medībām un zveju. Sis iztikas avots bija ļoti nedrošs, un lieks ēdājs nereti kļuva ciltij par smagu slogu. Kuru no cilts tādā gadījumā ziedot? Bērnu — nākamo karavīru un mednieku — vai varbūt nākamo karavīru un mednieku māti? Vīrieti vai sievieti spēku piln- briedā? Vai arī vecu cilvēku, kas ciltij jau atdevis visu, ko varējis?

Izvēle bija nežēlīga. Taču nežēlīga bija arī īstenība tajā attīstības stadijā, kad cilvēks bija pilnīgi atkarīgs no dabas. So izvēli neizdarīja jaunākie cilts locekli. Sirmgalvji paši brīvprātīgi šķīrās no dzīves. Atdevuši ciltij visu un saglabājuši vienīgi savu dzīvību — pēdējo, kas viņiem vēl bija palicis, viņi atdeva arī to saviem bērniem, mazberniem, mazmazbērniem …

Taču šī paraža nebija pazīstama visām tautām.

Austrālijas aborigēnu vidū veciem vīriem līdz pat mūža galam bija lielas tiesības. Parasti par dzimtas galvu tika uzskatīts tās vecākais loceklis.

Juinu ciltī katrā dzimtā bija tā saucamais gommera. Tam vajacfzēja pildīt sarežģītus pienākumus. Gommer.am bija jābūt pūšļotājam, prasmīgam karotājam, bija jāprot kaimiņu valodas un jābūt burvim. Sim amatam nekad ne- izraudzīja jaunus cilvēkus, bet vienmēr par gommeru kļuva sirmgalvis.

Katrā ciltī bija arī sirmgalvju padome, turklāt vadonis, kaut arī tas tika ļoti cienīts, nevarēja uztiept padomei savu gribu. Lēmumus pieņēma tieši padome, bet vadonis bija visgodājamākais tās loceklis. Tā ievēlēja arī jaunu vadoni, parasti no mirušā vadoņa radu vidus. Protams, padomes locekļa ietekme bija atkarīga no konkrētā cilvēka rakstura īpašībām.

Svarīgus jautājumus, kas skāra visu cilti, apsprieda pieaugušo vīriešu sapulcē. Pirmajā rindā sēdēja vecākie vīri, bet aizmugurē — jaunākie. Kāds pētnieks, kas piedalījies šādā sapulcē, raksta: «Es biju pārsteigts par jauno ļaužu apvaldīto izturēšanos šais sapulcēs… Jo jaunāks cilvēks, jo mazāk tas runā … Es ne reizes neredzēju, ka kāds no jaunekļiem būtu uzdrošinājies kaut ko teikt vai piedalīties jautājumu apspriešanā. Viss, ko jaunie var darīt sapulcē, ir klausīties, ko teiks vecāki cilvēki.»

Kā tad norit apspriede?

«Jaunie vīrieši uzmanīgi klausās, bet paši neiedrošinās teikt ne vārda, bet vecie saka runas cits pēc cita…»

Pret sirmgalvjiem, paražu sargātājiem, kuriem bija milzīgas zināšanas par apkārtējo vidi un kuri tas nodeva tālāk jaunajiem, austrālieši izturējās ar lielu cieņu. Tas devis iemeslu dažiem Austrālijas petniekiem apgalvot, ka Austrālijas pamatiedzīvotāju vidū pastāvējusi «geronto- krātija», tas ir, «vecu ļaužu vara». Taču šis apgalvojums neatbilst patiesībai, jo, kā atzīst padomju zinātnieki, šāds sirmgalvju stāvoklis ir tikai pirmatnējās kopienas iekārtas iezīme Austrālijas aborigēnu vidū.

Tātad sirmgalvji bija gan valstsvīri, gan diplomāti (sarunas ar kaimiņiem, protams, veda viņi), gan priesteri, gan pūšļotāji, gan skolotāji,,. Viņi bija ciltij nepieciešami, viņus cienīja un godāja.

Ar lielu cieņu un godbijību pret sirmgalvjiem izturējās arī maori — Jaunzēlandes pamatiedzīvotāji, zemkopji, jūrasbraucēji un zvejnieki. Ja kāda iemesla pēc vajadzēja satikties divām ciltīm, tikšanās sākās ar divu vecāko vīru — katras cilts pārstāvju runām. Pirmais ņēma vārdu viesis. Viņš sīki atstāstīja mītu par savas cilts rašanos, sākot ar brīdi, kad salā ieradusies pirmā laiva ar ieceļotājiem — maoru senčiem. Uzskaitījis visus senčus, sirmgalvis pievērsās diviem brāļiem, kas no senču vidus bija devušies kopā medībās un pārgājienos. Viņš gandrīz nemaz nepieminēja jaunāko brāli, bet gari jo gari stāstīja par vecāko brāli, dēvēdams to par savas cilts senci.

Otrs runātājs turpināja mītu. Viņš pakavējās pie brīža, kad brāļi izšķīrušies, un pavēstīja visu par savas cilts jaunāko senci.

Galu galā iznāca it kā duets par divu cilšu radniecības j tēmu. Galvenais te bija konstatēt radniecību — miera un draudzības pamatu, — un to varēja izdarīt tikai cienījami sirmgalvji, vēstures, savas cilts un kaimiņu cilšu ģenealoģijas zinātāji.

Vecus vīrus sevišķi cienī Āzijas valstīs — Indijā, Vjetnamā, Indonēzijā, Kampučijā, Irānā.

Indieši godbijīgi izturas pret visiem vecākiem cilvēkiem. Brālis, kas tikai gadu jaunāks, uzrunā savu vecāko brāli ar «jūs»; sevišķa cieņa un uzmanība tiek parādīta sirmgalvjiem. Vispār jaunāks cilvēks nekad neapsēžas vecāka cilvēka klātbūtnē bez īpaša uzaicinājuma vai atļaujas, bet, ja arī apsēžas, tad tikai uz sēdekļa, kas ir zemāks vai sliktāks par to, uz kura sēž vecākais cilvēks.

Indietis vienmēr ir taktisks sarunā un attieksmē pret vecākiem ļaudīm, it īpaši pret sirmgalvjiem. Viņš visvisādi cenšas izvairīties no tā, kas sirmgalvim varētu būt nepatīkams, piemēram, atgādinātu par viņa vecumu, nevarību vai slimībām. Ja vectēvam ir paradums pēc ēšanas iet gulēt, tieši ieminēties par to nedrīkst — to var uztvert kā mājienu, it kā vectēvs bez atpūtas nevarētu iztikt. Jāizdomā kaut kāds aplinku manevrs, lai pateiktu nepieciešamo, neaizvainojot sirmgalvi…

Indonēzijā, piemēram, Javā, pret vecāku cilvēku, it īpaši pret sirmgalvi, nevar izturēties nevērīgi, neapdomājot visu un neizvēloties atbilstošus izteicienus. Javiešu valodā ir četri galvenie stili, kas lietojami sarunā ar jaunāku vai vecāku cilvēku, ar vienaudzi un tā joprojām; turklāt šie četri stili sadalās sešpadsmit variantos, tā ka indonēziešu bērniem ir grūtāk iemācīties dzimto valodu nekā mūsējiem svešvalodu.

Pēc seniem priekšstatiem, Korejā parastais mūža garums ir sešdesmit gadu. Ja kāds dzīvo ilgāk, tas nozīme, ka liktenis viņam bijis sevišķi labvēlīgs un pret viņu jāizturas ar īpašu cieņu. Griežoties pie vecāka cilvēka, korejietis bieži lieto uzrunu «skolotāj!», tā uzsverot savu godbijību pret to, kurš ilgāk nodzīvojis un vairāk zina.

Mongoļiem arī ir speciāla uzruna vecākiem cilvēkiem. Parasti tos sauc vārdā, pievienojot tam uzrunu «guajs», piemēram, Altins Gerels guajs vai Davacerens guajs. Vecāku viesi uzņem ar sevišķu cieņu un nosēdina goda vietā. Mielastā tieši viņam piedāvā pašu labāko auna gabalu — lāpstiņu. Viesis, protams, zina, ka šis gabals jāpaņem, jānogriež no tā tikai kumosiņš, bet parējais jāpiedāvā kaimiņiem. Nekad viesim, sevišķi vecākam cilvēkam, nepiedāvā ne dzīvnieka aknas, ne sirdi. Tas ir tikai radinieku cienasts, bet viesi ar to var aizvainot.

Godājot sirmgalvjus, mēs respektējam viņu pieredzi un nopelnus, pateicamies par to, ka viņi mūs izaudzinājuši.

Taču ne jau tāpēc mēs izrādām cieņu vecākiem cilvēkiem, lai nodrošinātu godpilnu attieksmi pret sevi vecumdienās. Visiem cilvēkiem ir viens un tas pats dzīves ceļš — no bērna pirmā kliedziena līdz veca vīra sudrabotiem matiem…

Vēsture, kas paliek atmiņā

Jūs jau droši vien esat ievērojuši, ka šai grāmatā minēto zinātņu — ģeogrāfijas un etnogrāfijas sastāvdaļu veido grieķu vārds grapho, kas nozīmē «es rakstu». Katru gadu uz visām Zemes malām dodas ekspedīcijas; visu, ko redz un izpētī šo ekspedīciju dalībnieki, viņi atspoguļo savās dienasgrāmatās. Tā tiek pierakstīta mūsdienu vēsture.

Par agrākajām tautām mēs uzzinām no seno ģeogrāfu un vēsturnieku darbiem, jo rakstība parādījusies jau sen. Taču ir tautas, kurām vispār nav rakstības vai arī tā radusies tikai nesen. To vēsture mums palikusi neziņā tīta.

Bet vai gan šīs tautas nav mēģinājušas kaut kā attēlot savu dzīvi un visus tās notikumus?

Pētījumi uz šo jautājumu sniedz pozitīvu atbildi. Taču seno tautu rakstu zīmes atšķiras no mums ierastās rakstības sistēmas daudz vairāk nekā slāvu vai latīņu alfabēta burti no ķīniešu hieroglifiem. Centīsimies pastāstīt par šīm dīvainajām, neparastajām zīmēm.

Sāksim, kā jau esam sākuši daudzus aprakstus savā grāmatā, ar Austrālijas aborigēniem.

Senās Austrālijas hronika

Ko pēc sevis atstāj Austrālijas aborigēni? Viņi taču neceļ pat būdas, un tuksneša smiltis nolīdzina viņu apmetņu pēdas.

Aborigēni pārnakšņo tur, kur tos pārsteigusi tumsa, — dienā sasilušās smiltīs. Diez vai kāds no cilts var lepoties ar to, ka vismaz reizi pārnakšņojis zem jumta?…

Toties ikvienam aborigēnam pieder visa zeme, kas ierādīta ciltij pēc nerakstītas vienošanās ar kaimiņiem. Sai

zemē aborigēns valda pār visiem avotiem, visiem kalniem, visām ielejām. Te apbedīti viņa senči, kuru gari sargā cilti. Te slepenas alas glabā svētus priekšmetus —• totēmus un figūriņas, kurās iemājojuši senču gari.

…Cilts vecākie pulcējas uz apspriedēm alā — tur, kur viņos noraugās uz sienām attēlotie ciltstēvi dzīvnieki: ķenguri, skudrueži, čūskas. Viņi zīmē uz sienām ciltstēvu, un tas it kā ieņem savu vietu viņu vidū. Kad pienāk laiks iesvaidīt zēnus par medniekiem, viņus atved uz šīm alām, un te viņi pirmoreiz no vecākiem ļaudīm dzird leģendas un nostāstus, kas vēl ir dzīvi ciltī. Pēc tam zēniem jāiztur vīrišķības un pacietības pārbaude. Un katrs no tiem uzzīmē uz sienas savu aizstāvi — dzīvnieku….

Melno austrāliešu rakstītā vēsture ir aizsākusies tai dienā, kad pirmais eiropiešu kuģis parādījās pie piektā kontinenta krastiem. Pareizāk gan būtu runāt nevis par vēsturi, bet gan par aprakstiem, kuros attēlots viss, kas noticis ar Austrālijas pamatiedzīvotājiem. Sie apraksti ir asiņainu notikumu un bēdu pilni. Viss, kas noticis līdz balto atnākšanai, attiecas uz aizvēsturiskiem laikiem.

Kaut arī senajai Austrālijai nav rakstītas vēstures, katra cilts ir saglabājusi atmiņā — pasakās, leģendās un paražās — pagātnes notikumu atbalsis. Vai gan vienīgi ar burtiem var aprakstīt to, kas jāsaglabā atmiņā nākamajām audzēm? Kopš senseniem laikiem Austrālijas pamatiedzīvotājiem bijuši noteikti simboli cilšu un dzimtu, kā arī pašu svarīgāko notikumu — svētku, veiksmīgu medību, bada, miršanas un dzimšanas apzīmēšanai. Katrai ciltij glabājās arī tās «hronika» — «glezna» uz eikalipta mizas.

Eikaliptam noplēš gabalu mizas, ar smagiem, plakaniem akmeņiem piespiež to pie dēļa un iztaisno. Pēc tam mizu ierok smiltīs un virs tām iekurina uguni. No smiltīm mizu izrok jau sausu, līdzenu, ar zeltaini dzeltenu nokrāsu. «Audekls» nākamajai «gleznai» ir sagatavots. Ar mālu, ogli, zāles sulu, kas sajaukta ar taukiem, austrālieši uzzīmē uz mizas nosacītus simbolus — ķenguru, krokodilu, novelk viļņotu līniju — upi. Attēlotā saturu var saprast, vienīgi labi zinot likumus, pēc kuriem šīs figūras savītas sarežģītā zīmējumā. Maz ir tādu, kas tagad prot lasīt «grāmatu», kura uzrakstīta ar tradicionālajiem simboliem uz eikalipta mizas. Varbūt vienīgi veci vīri nedau- dzajās ziemeļos palikušajās ciltīs… Tie vēl joprojām, tāpat kā agrāk, pieraksta savas dzimtas hroniku uz mizas.

Mizas gabalus aborigēni noslēpj vietās, kur glabājas cilts svētumi. Līdzīgas «gleznas» uz mizas var nopirkt arī veikala. Tās lielākās pilsētās pārdošanai nogādājuši misionāri. Tie paši ķenguri un tie paši krokodili, taču runāt šie dzīvnieki neprot. Tāpat kā neprot lidot bumerangs, uz kura ir ovāls zīmogs «Gatavots aborigēnu rokām. Oriģināls».

Raduraksti uz sienas

Persijs Liptons, kas izpētījis Dienvidāfrikas basutu tautas ģenealoģiju, ir pirmais eiropietis, kas pievērsis uzmanību basutu būdu sienām un devis to aprakstu. Ar to nepavisam netiek apgalvots, ka pirms P. Liptona neviens šīs būdas un to sienas nebūtu ievērojis. Basutu būdu, kas nelīdzinās ne apaļajam zulusu mājoklim, kurš darināts no klūgām un zāles, ne dzeltenajām bečuāņu māla mītnēm, ne būru kotedžām, nevar nepamanīt — kaut vai tāpēc, ka tās sienas ir izrotātas ornamentiem un apgleznotas spilgtām krāsām. Katrā būdā ir citādi ornamenti, bet krāsa vienmēr svaiga, jo saimniece to atjauno, tiklīdz pamana, ka kaut kur zīmējums kļuvis blāvs.

P. Liptonu interesējušas pirmām kārtām radniecības saites ģimenē (kā basuti saukuši savus tēvabrāļus, mātesmāsas, vectētiņus, vecmāmiņas, radus), tāpat arī laulības noslēgšanas likumi un daudz kas cits, kas varētu likties ne tik svarīgs nekompetentam cilvēkam, bet kam ir liela nozīme etnogrāfijā.

Zinātnieks gāja no būdas uz būdu, uzsāka sarunas un centās lauzt gluži dabisko neuzticēšanos (kāpēc gan tas viss baltajam jāzina?).

Ģimenes galva parasti klusēja, smēķēdams pīpi un cienīgi mādams ar galvu." Visus paskaidrojumus deva pirmā sieva. Jaunākās sievas, degdamas ziņkārībā, drūzmējās pie ieejas ārpusē un brīdi pa brīdim ielūkojās būdā. Pa to laiku pirmā sieva skaidroja zinātniekam:

— Vienai no jaunākajām sievām piedzima dēls četras dienas agrāk nekā otrai, tāpēc pirmais sauc otru zēnu par «ckoli», bet tas viņu — par «ksvana», jo pirmais ir vecāks …

Taču izrādījās, ka tas nav tik vienkārši. Starp sievām iedegās strīds, un strīdā iesaistījās arī saimnieks. Kopā ar Liptonu un visām savām sievām viņš izgāja pagalmā un sāka vilkt ar pirkstu pa rakstiem, kas klāja sienas. Laiku pa laikam ģimenes galva klusām par kaut ko apspriedās ar pirmo sievu, un arī tā vilka ar pirkstu pa rakstiem. Beidzot saimnieks apmierināts pamāja ar galvu un, norādījis uz vienu no sievām, sacīja zinātniekam;

— Viņai ir vecāks …

Pēc tam P. Liptonu jau vairs neinteresēja dēlu vecums. Siena! Siena, kas ģimenei aizstāja arhīvu, — tā bija īsta

mīkla!

Saimnieki sākumā nesaprata, kas P. Liptonu tā pārsteidzis, bet tad, bruņojušies ar pacietību, mēģināja pētniekam izskaidrot pēc viņu domām pilnīgi saprotamas lietas. Katrai ornamenta dētajai, protams, ir sava nozīme: lūk, šī detaļa norāda, ka piedzimis dēls, bet tā liecina, ka pasaulē ieradusies meita, te reģistrēta lopu pirkšana … P. Liptons secināja, ka orientēties zīmējumā var vienīgi ģimenes locekļi, pat vistuvākajam kaimiņam tas nav pa spēkam — viņam ir savas zīmes.

Tiešām, neviens no basutiem citos ciemos nevarēja izlasīt rakstus, ko P. Liptons rūpīgi bija nozīmējis no sienas.

Tas notika mūsu gadsimta sākumā. P. Liptona ziņojumam, ko publicēja speciāls žurnāls Dienvidāfrikā, netika pievērsta gandrīz nekāda uzmanība. Pēc tam basuti radīja savu rakstību latīņu alfabētā un kļuva par vienu no visvairāk attīstītajām tautām Dienvidāfrikā. Viss nepieciešamais basutu valstī Lesotā tagad tiek pierakstīts angļu un sisutu valodā, tā ka vairs nav nekādas vajadzības rakstīt uz būdas sienām visu, kas notiek ģimenē un ciemā. Taču tradīcija izrotāt mājas sienas ar ornamentiem ir saglabājusies. Diemžēl ornamenti mūsu dienās vairs nemainās un to nozīme ir aizmirsusies.

Ja zinātniekiem izdotos noskaidrot likumsakarības ornamentu izveidē, atšifrēt zīmējumu saturu, varbūt atklātos notikumi, kas risinājušies tālā pagātnē, kad basutu zemē vēl nebija papīra…

Mangjanu bambusniedru «vēstules»

Atminējumu gaida mangjanu cilts mīklas. Sī cilts dzīvo Filipīnās, Mindoras salas kalnu rajonos. Mangjanu dzīvē un paražās ir daudz neizprotama un dīvaina. Pētnieku uzreiz aptver jautājumu jūra. Minēsim, piemeram, pastu.

Mangjani izmanto visvienkāršāko un varbūt pat visdrošāko pasta veidu. Starp citu, rodas jautājums: kam gan pirmatnējas cilts cilvēkiem vajadzīgs pasts — šis augsti attīstītai civilizētai sabiedrībai nepieciešamais iestādījums? Bet vai tad viņi negrib pavēstīt svarīgākos notikumus cits citam?

Mangjani — to skaits sasniedz apmēram trīsdesmit četrdesmit tūkstošu — ir izmētāti pa milzīgu teritoriju, tā ka ciemu no ciema šķir dienu un nedēju garš ceļš. Savam pastam viņi neizmanto ne papīru, ne aploksnes, viņi ne acīs nav redzējuši pildspalvu, un diezin vai pasta resoram Manilā izdosies tuvākajā nākotnē viņus piespiest nopirkt kaut vienu vienīgu pastmarku. Tomēr mangjanu sūtījumi — aicinājums ciemos, ziņa par miršanu vai dzimšanu, par veiksmīgām medībām — sasniedz adresātu bez kavēšanās. Pazudusi «vēstule» ir ārkārtīgi reta parādība.

Mangjani sūta cits citam bambusniedru «vēstules». No bambusniedres stiebra gabala viņi izcērt plāksnīti un ar naža asmeni iegriež ziņojumu zaļajā mizā. Otrā bambusniedres pusē tiek iegriezta adrese, piemēram, «Buskado — Havala».

Skaidrs, ka runa ir par veco Buskado, kas dzīvo bambusniedru būdā stāvajā Havalas upes krastā.

«Vēstuli» ieliek iešķeltā bambusniedres stiebrā, kas iesprausts zemē redzamā vietā pie takas, kura ved uz Havalu.

Pirmais garāmgājējs, kurš dodas vajadzīgajā virzienā, paņem sūtījumu un aiznes to līdz takai, kas ved uz cienījamā Buskado māju. Viņš tāpat nogriež bambusniedres stiebru, iešķeļ to un iestiprina tajā «vēstuli». «Vēstule» tur stāv tik ilgi, kamēr to paņem nākamais garāmgājējs. (Te būtu vietā salīdzinājums: «vēstule» virzās uz priekšu pēc «autostopa» metodes, vairākas reizes mainot «pārvietošanās līdzekli», līdz sasniedz mērķi.) Tā kā mangjani mēdz daudz staigāt, vienmēr ar prieku palīdz savam tuvākajam, ir bezgala godīgi un turklāt pārvietojas neiedomājami ātri, bambusniedres «vēstule» nonāk vajadzīgajā vietā daudz ātrāk nekā parastā vēstule pilsētā. Tiesa, sarakstīšanās noslēpumi tiek atklāti. Bet kas gan mangja- niem citam no cita būtu slēpjams?

Ja kāds cilvēks atrod pie ūdenskrituma (tā ir iecienīta iemīlējušos mangjanu satikšanās vieta) akurāti izgrieztu bambusniedres gabalu bez adreses, ar vienu vienīgu vārdu «Nē», viņam ir skaidrs, ka šo vēstuli nedrīkst aiztikt: adresāts pats atnāks tai pakaļ.

Bambusniedru pasts neapšaubāmi ir viena no interesantākajām mangjanu īpatnībām: nevienai citai — ne tuvākai, ne tālākai ciltij nav nekā tamlīdzīga. Taču, ja jau ir sarakste, ir arī rakstība. Kur gan tā varēja rasties atpalikušai tautai, kas pratusi skaitīt tikai līdz desmit?

Kad spāņi iekaroja Filipīnas, viņi atklāja, ka vietējiem iedzīvotājiem ir sava rakstība. Lai gan rakstu zīmes dažādām ciltīm stipri atšķīrās, to cilme bija meklējama Indijā. Spāņi, būdami plaši pazīstami «meistari» visa grēcīgā un pagāniskā iznīdēšanā, tik enerģiski sāka izskaust filipīniešu rakstību un arī iznīcināt cilvēkus, kuri bija to apguvuši, ka drīzā laikā tā izzuda — likās, uz visiem laikiem. Taču nesen pētnieki konstatējuši, ka trim ciltīm, kas bijušas pilnīgi izolētas un nav saskārušās ne ar spāņiem, ne arī ar amerikāņiem, saglabājusies rakstība, kas ļoti līdzīga senajai.

Mangjaniem ir zilbju rakstība; tajā Ir piecpadsmit līdzskaņu un trīs patskaņi — a, i un u. Pēc speciālistu domām, mangjanu rakstībai ir arī dažas senindiešu sanskrita alfabētam tuvas iezīmes.

Bet kā šī rakstība radusies mangjaniem — ciltij, kas dzīvo Mindoras salas kalnos? Viennozīmīgu atbildi etnogrāfi nedod. Bijuši, šķiet, īstenībai neatbilstoši minējumi: tnangjani sensenos laikos esot pārnākuši uz Mindoru no Indijas. Bijušas arī teorijas par to, ka mangjanus apmācījuši izglītoti cilvēki, kas uz nomaļajiem Mindoras kalniem bēguši no negantajiem spāņiem laikā, kad tie centušies iznīcināt Filipīnu salu senseno kultūru. Beidzot, daži zinātnieki izteikuši domu, ka mangjaniem kādreiz bijusi daudz augstāka attīstība.

Tam ir arī pierādījumi: tagadējie mangjani sadalās des- mit ciltīs, un vienas cilts valodu otra cilts nesaprot, turpretī rakstība (vai, pareizāk sakot, rakstu valoda) vienlīdz saprotama visiem mangjaniem.

Reizi gadā Pantaganas ciema līdzenumā notiek mangjanu «salidojums», kurā piedalās gandrīz visi mangjanu vīrieši. Mangjaniem nav cilts organizācijas ar vadoņiem un vecākajiem^ tāpēc Pantaganā sarodas visi, kas vien veļas. «Tikšanās» reizēs visi klusē, toties somā, ko mangjani vienmēr nes uz pleca, katram dalībniekam ir sagatavots resns kūlis tikko grieztu bambusniedru nūjiņu. Uz tam mangjani ar nazi ātri, ātri izgriež visu, ko būtu gribējuši teikt. Prasība «piezīmes un priekšlikumus iesniegt rakstiski» te nav nepieciešama, tāpēc ka visas «sarunas» tieši tā arī notiek.

Mangjani iegriež bambusniedrē arī «dzejoļus». «Dzejoļiem» vajadzīgs mizas gabals mūsu pastkartes lielumā, un iegrieztie burti iekrāsojami ar sodrējiem. Vārsmošana ir pakļauta stingriem likumiem. Lai saprastu «dzejoli», nepieciešams zināt ne vien mangjanu valodu, bet arī viņu paražas. Piemēram sniegsim rindas, ko jauneklis uzrakstījis meitenei:

Taurenis putniņā Raugās un saka:

—  Nāc, mīļais draudziņ, Ar mani uz upi!

Meitene atraida viņus

Putniņš tam atbild:

—  Kā lai ejam kopā, Ja tu neesi viens

Un man ir savs draugs, Kas gaida mani ligzdā?

Ja «putniņš» neatraida «taureni», tiek veidotas šādas rindas:

Lai raud māte, Tēvs lai kliedz dusmās, — Koks jau ir nocirsts Un māju no vētrām .Vairs nesargā kalni.

Stingrie vārsmošanas likumi uzvedina uz domu, ka agrāk mangjaniem bijuši labāki laiki. Taču šai domai nepieciešams apstiprinājums, jo pagaidām pārāk maz mēs zinām par tautu, kas aizmirsusi daudzās paražas un zaudējusi visas savas civilizācijas iezīmes, izņemot pastu, rakstību un vārsmošanas likumus.

«Runājošās gleznas»

Nabadzīgā vičolu zeme atradās Acteku impērijas rietumu nomalē. Vičoli bija pakļauti augstākajam vadonim tikai vārda pēc: viņi nemaksāja tam nodokļus, nepiedalījās tempļu būvdarbos un nesūtīja cilvēkus karaspēkam. Augstie kalni vičolus aizsargāja no pārējās pasaules.

Varbūt tie viņus paglāba tad, kad īsā laikā — viena cilvēka mūžā — no varenās acteku civilizācijas palika pāri tikai piļu un tempļu drupas un lepnā tauta pārvērtās par nožēlojamu vergu baru spāņu iekarotāju plantācijās.

Varbūt vičoliem palīdzēja arī tas, ka viņu zemē nebija ne zelta, ne sudfaba, nekā, kas varētu modināt konkista- doru alkatību.

Kad vičolu zemē ienāca liels karaspēks, viņi noslēpās kalnos un no turienes, nemitīgi uzbrūkot, nedeva spāņiem miera. Tiklīdz spāņu armija sadalījās mazākās nodaļās, vičoli tās iznīcināja.

1720 gadā Jaunās Spānijas vicekaralis, nevarēdams vairs paciest neatlaidīgo pagānu uzbrukumus, atgrieza vičolus no jūras, tā atņemot viņiem vienīgo sāls avotu. Vičoli bija spiesti parakstīt pamiera līgumu. Saskaņā ar to uz vičolu zemi tika pavērts ceļš piecām misijām.

Misionāri apņēmās «sludināt dieva vārdu lēnprātīgi un pacietīgi, neaizskarot vičolu māņticību un pirmatnējos ticējumus, līdz vičoli, pārliecinājušies par Kristus mācības priekšrocībām, paši no tiem atteiksies». Vičoli savukārt garantēja drošību franciskāņu ordeņa svētajiem tēviem.

Līgums bija sastādīts divos eksemplāros: spāņu valodā uz papīra, bet vičolu valodā —• uz liela kvadrātveida vilnas auduma gabala. Turklāt vičoli pieprasīja, lai nodaļas komandieris pulkvedis Fernando Magaljanoss paraksta abus līguma eksemplārus. No pulkveža piezīmēm mēs uzzinām, kā tas notika.

«…Mežoņi vičoli pasniedza vilnas auduma gabalu apmēram divu olekšu garumā un tādā pašā platumā. Tas bija izraibināts ar kaut kādiem nesaprotamiem rupji un nemākulīgi darinātiem zīmējumiem… Turklāt vičoli prasīja, lai es parakstu to tāpat kā mūsu sastādīto dokumentu. Cenzdamies palikt nopietns, virsnieku kungu ielenkts, ar pūlēm valdīdams smieklus, es izpildīju viņu muļķīgo lūgumu. Tā kā tieksme uz bezjēdzīgu atdarināšanu ir ļoti raksturīga mežoņu tautām, vičoli bija uz auduma «sastādījuši» ari savu līguma tekstu, bet, neprazdami rakstīt, gluži vienkārši to sašvīkājuši ar zīmēm, kuras paši uzskatīja par burtiem. Dabiski, šis «dokuments» nav spēkā, kaut arī uz tā ir mans paraksts .,.»

Vičoliem pret dokumentu bija daudz nopietnāka attieksme neka pulkvedim …

Spāņi iesūtīja vičolu zemē piecas misijas, un francis- kāņu svētie tevi, uzrotījuši sutanu piedurknes, ķērās pie darba,.. Taču pēc dažiem gadiem viņiem vajadzēja draudzi pamest. Pirmkārt, izrādījās, ka draudze ir nepakļāvīga, otrkārt, misionāru aizrautībā kāds no mūkiem bija smagi pārkāpis līguma paragrāfu par aizliegumu aizskart vičolu ticējumus, un viņam tika parādītas durvis.

Tā beidzās mēģinājumi piegriezt vičolus kristīgajai ticībai, un tā līdz mūsu dienām ir saglabājusies tauta, kuras cilts struktūra, ticējumi, tradīcijas un māksla nav mainījušies kopš senseniem laikiem.

Nav mainījusies arī nodarbošanās. Vičoli audzē kukurūzu, medī, bet brīvajā laikā cilts — visi divdesmit tūkstoši cilvēku — nododas mākslai: griešanai kokā vai akmenī, tāpat arī izšūšanai un zīmēšanai.

Pēc vičolu ticējumiem, svēts ir jebkurš labi padarīts darbs: tīri izmazgāta grīda, akurāti apsēts tīrums, asi uzasināta mačete. Taču no visiem veikumiem pats svētākais ir spilgti izveidota «glezna», ko vičoli dēvē par nea- riku (tulkojumā «apgleznota vilnas drāna»),

…1960. gadā zemes dēļ sākās strīds starp vičoliem un Meksikas Najaritas štata valdību. Abas puses atsaucās uz dažādiem atšķirīgu dokumentu paragrāfiem. Vičolu interešu aizstāvis bija senjors Ramons Medina Silva — cilts burvis. Kad tiesā visiem klātesošajiem bija kļuvis pilnīgi skaidrs, ka uzvarēs Najaritas štats, dons Ramons piesaistīja vispārēju uzmanību dokumentam — kvadrātveida vilnas auduma gabalam ar raibiem zīmējumiem un pulkveža Mageljanosa parakstu stūrī.

Pulkvedis droši vien brīnītos, ja uzzinātu, ka viņa vēsturiskās piezīmes atcerēsies vienīgi sakarā ar šo auduma gabalu, kas «bija izraibināts ar kaut kādiem nesaprotamiem rupji un nemākulīgi darinātiem zīmējumiem» un ko viņš tiešām bija parakstījis, «cenzdamies palikt nopietns, virsnieku kungu ielenkts, ar pūlēm valdīdams smieklus». Patiesi, kurš gan nebrīnītos, uzzinājis, ka šo «gleznu», kas apstiprināta ar pulkveža parakstu, nu jau vairāk neka divus gadu simteņus glabājuši vičolu priesteri!

Tiesai šāds dokuments bija atklājums, bet senjors Ra« mons Medina Silva, «lasīdams» zīmējumus, precīzi uzrā- dīja visus 1721. gada līguma punktus, kas apstiprināja vičolu tiesības. Tiesa parakājās pa arhīvu materiāliem un pārliecinājās, ka indiāņiem taisnība.

Vičoli prāvā uzvarēja… Neariks, kam bija bijusi tik svarīga nozīme spriedumā, tika nofotografēts un attēls līdz ar prāvas aprakstu ievietots laikrakstā.

Zinātniekos, kas nodarbojās ar acteku rakstības atšifrēšanu, fotouzņēmums izraisīja milzīgu satraukumu. Tajā varēja saskatīt acīm redzamu līdzibu ar piktogrammām — vēstulēm zīmējumos, ko sensenos laikos bija veidojuši cilvēki, atrazdamies uz augstas attīstības pakāpes.

No Mehikas pie Ramona Medinas Silvas tika nosūtīti speciālisti, lai tie sadabūtu pēc iespējas vairāk vičolu «gleznu». Taču, kad zinātnieki ieradās Saponanā, kur dzīvoja dons Ramons, noskaidrojās, ka burvis nesen atstājis pilsētu: tuvojās vičolu lielāko svētku laiks. Zinātniekiem izdevās uzzināt, ka mēnesi pirms svētkiem no vičolu zemes pa Lielo Peiotu Ceļu šamaņa vadībā uz San- luisas Potosi tuksrjesi dodas cilvēki, kam uzticēts veidot «gleznas». Pēc vicolu ticējumiem, šai tuksnesī atrodas svētā zeme Virikuta.

Divas dienas tuksnesī vičoli ne ēd, ne dzer, tikai zelē apskurbinošus kaktusaugļus. Viņi domā, ka, šo augļu sulai iedarbojoties, dvēsele atstāj miesu un dodas klejojumos pa garu valsti. Stāstījums par svētceļnieku gājienu visos sīkumos tiek attēlots uz drānas, kas austa no baltas vilnas. Tā rodas neariki.

Atgriezušies mājās, svētceļnieki ziedo nearikus saules, uguns un ūdens dieviem. Vičoliem ir daudz dievu, turklāt šie dievi viņiem visiem iznāk radinieki: Vecmāmiņa Uguns, Vectētiņš Ūdens, Māte Kukurūza, Brālis Svētais Briedis. Nearikus dieviem ziedo vienīgi īpaši svarīgos notikumos: bērnam piedzimstot, jauniešiem precoties vai, piemēram, kādam smagi slimojot. Tajos sīki un precīzi ir izklāstīts lūgums dievam. Pirmajā acu uzmetienā neariki šķiet līdzīgi bērnu zīmējumiem — tik daudz tajos neizprotamu sīkumu! Neloģiski izvietoti liekas arī attēli. Taču tas tā ir tikai pirmajā acu uzmetienā. īstenībā viss ir rūpīgi pārdomāts un nekas nav pakļauts vienīgi gleznie- ciskiem mērķiem. Katrai līnijai, katram izlocījumam, katram spilgtākām laukumiņam ir noteikta nozīme. Tā, piemēram, baloža attēls simbolizē kukurūzas garu, bet atkarībā no tā, kurā nearika da|ā putns novietots, mainās vicoju lūguma jēga: balodis gleznas apakšējā daļā nozīmē ražas izlūgšanos, bet labajā augšējā stūrī — lūgumu aizsargāt saimniecību.

Prāvas laikā burvis Ramons Medina Silva kaut ko bija piezīmējis bloknotā. Vēlāk tiesas zālē tika atrastas dažas lapas no šā bloknota. Acīmredzot tās bija izkritušas. Ar lodīšu pildspalvu uz parasta papīra bija izdarīti kaut kādi pieraksti, taču ne spāņu valodā, ne arī latīņu alfabētā. Tās bija tādas pašas piktogrammas, kādas tika zīmētas «gleznās», lai gan to saturs atbilda nevis leģendām, bet pašām prozaiskākajām abu pušu runām tiesās prāvā.

Vičolu neuzticība pret sveštautiešiem ir tik liela, ka viņi atsakās kaut ko paskaidrot zinātniekiem. (Pēdējā laikā šī neuzticēšanās un naidīgums ir pastiprinājušies, jo vičolu novadā parādījušies bandīti. Droši vien tos salīguši lielie zemes īpašnieki, kuriem iegribējies sagrābt indiāņu laukus. Vičolu novadā, kas ir tālu no centrālajām varas iestādēm, bandīti rīkojas pilnīgi atklāti: viņi uzbrūk indiāņu ciemniekiem un atņem tiem ražu, bet nepakļāvīgos pakar. Zinādami, kāda ir vičolu «gleznu» muzeja vērtība un kā pēc tām tiecas kolekcionāri, bandīti pieprasa «apgleznotos auduma gabalus». Taču vičoli labāk izvēlas nāvi nekā nodevību …)

Ja vičolu rakstu zīmes tiktu atšifrētas, tās varētu palīdzēt atminēt daudzas Jaunās Pasaules vecās mīklas…

Akmens laikmets 20. gadsimtā jeb baltie plankumi pasaules kartē

Kosmosa kuģis, kas ieurbjas debesīs, ir mūsu gadsimta realitāte. Taču arī cilvēks, kas piestiprina pie kāta akmens uzgali, ir realitāte. Dažādu iemeslu dēļ ir aizkavējusies vairāku cilšu attīstība, saskarē ar apkārtējo pasauli dažādi veidojies to liktenis. Mēs gribam tev, lasītāj, pastāstīt par divām pirmatnējām Indoķīnas pussalas tautām.

Nabaga dzelteno lapu gari

«Tā saucamie dzelteno lapu gari, kas klīst pa Nanas, Presas un Ciangrajas provinci, kā arī Namvas upes izteku novados, pēdējoreiz manīti Taizemes teritorijā 1964. gadā …» teikts oficiālā dokumentā, kas saņemts no Ban- gkokas. «Tie jāatrod un jāsaskaita, kā arī jāapraksta to nodarbošanās.»

Par ko gan tur galvaspilsētā nelauza galvu! Tajos apgabalos taču noteikti dzīvo čūskas …

Citampongs (jau kuro reizi!) paklupa uz resnas saknes, nopukojās un noslaucīja sviedrus no pieres.

Viņa pavadonis Bun Ma, meo mednieks, muskuļains maza auguma puisis, pagriezies vaicāja:

—   Vai esat piekusis, kungs?

Bet pie sevis nodomāja: «Pilsētnieki gan nemaz neprot iet pa mežu, klūp uz katra soļa, un visur tiem rēgojas čūskas. Ierēdņa kungam taču tik biezi zābaki — neviena čūska tiem neizkostu cauri.»

—  Vai tu droši zini, ka viņi ir te kaut kur tuvumā?

—  Protams, kungs. Upes krastā pelni ugunskurā bija pavisam silti. Viņi nav aizgājuši necik tālu. Es zinu, kur viņi parasti klīst.

—   Vai "tev agrāk gadījies viņus redzēt?

—       Protams, kungs. Dažreiz viņi pat atnāk pie mums uz ciemu.

—       Bet kāpēc jūs viņus saucat par dzelteno lapu gariem?

—       Viņi slēpjas dzeltenu lapu būdās, bet, ja tuvojas kāds svešinieks, pazūd tik ātri, ka nevar ne pamanīt. Tieši kā gari.

Bun Ma par dzelteno lapu gariem pirmoreiz bija dzirdējis drīz pēc lielā kara, bērnībā. Tēvs tolaik viņu ņēma līdzi uz mežu, lai parādītu, kā izlikt cilpas un kur meklēt dzeramo ūdeni.

Reiz mājup viņi devās gar strautu. Izgājuši nelielā klajumā, tieši pretī ieraudzīja kādu būdu, pat ne būdu, bet tikai dažus savītus zarus ar dzeltenām lapām. Līdzās bija ugunskura pēdas, visapkārt izkaisīti pelni.

Nekur neredzēja nevienas dvēseles.

—   Kas tur ir? — jautāja Bun Ma.

—       Pi-Tong-Luang, — atbildēja tēvs. Meo valodā tas nozīmē — dzelteno lapu gari.

—   Gari? — Bun Ma izbīlī spiedās tēvam klāt.

—       NebaidiesI — tēvs viņu mierināja. — Tie ir tādi paši cilvēki kā mēs, tikai dzīvo mežā.

Toreiz Bun Ma neredzēja meža cilvēkus, bet drīz viņi paši ieradās ciemā.

Visi meo ciemi ir apjozti ar mietu žogu, lai aizsargātos no ienaidniekiem un plēsīgiem zvēriem. Dzelteno lapu gari bija piegājuši pie žoga un pacietīgi gaidīja, līdz viņus pamanīs.

Atvērās masīvu baļķu vārti, un džungļu iemītnieki .cits aiz cita iegāja ciemā.

No būdas uz būdu aizskanēja:

—   Pi-Tong-Luangl Atnākuši dzelteno lapu gari!

Bun Ma kopā ar brāļiem izskrēja no būdas. Gari bija trīs — divi vīrieši un zēns, mazliet vecāks par Bun Ma.

Zēns bija pilnīgi kails, vīriešiem gurnus apjoza izbalējušas skrandas. Nepievērsdami uzmanību troksnim, gari devās uz ciema laukumu. Viņi noņēma no muguras grozus un izkravāja no tiem savas vienkāršās preces — meža bišu vasku, sveķus, mašas.

Tie, kas gribēja ar gariem mainīties, nolika viņu precēm blakus dažas saujas rīsu, mazliet sāls, tabakas, dažādas lupatas, kā arī lapās ietītas opija bumbiņas.

Kad maiņa bija galā, meža cilvēki piecēlās un žigliem soļiem devās uz vārtiem. Ciems ar būdām uz augstajiem pāļiem, laukums, kur bija tik daudz svešu ļaužu, viņus acīmredzot biedēja.

Bun Ma kopā ar citiem ciema zeņķiem skrēja meža cilvēkiem pakaļ līdz vārtiem, pēc tam uzrāpās uz žoga un noraudzījās, kā viņi neatskatīdamies žigli ieiet mežā.

— Kopš tā laika, kungs, es viņus esmu redzējis daudzas reizes. Arī mežā esmu bijis kopā ar viņiem, viņi pieraduši pie manis. Gari sevi sauc par jumbriem — tātad par meža cilvēkiem.

Ierēdnis un viņa pavadonis sasniedza jumbru apmetni tikai pievakarē. Cilvēkus biedēja Citamponga izskats: viņš nelīdzinājās ne kalniešiem — meo, ne ielejas zemkopjiem lao. Taču Bun Ma, ko meža cilvēki labi pazina, tos nomierināja.

Sievietes bija sanesušas veselu kaudzi sausu lapu un zaru. Viens no vīriešiem (tas varēja būt dzimtas vecākais) uzšķīla dzirksteli, sitot kramu pret kramu, un uzpūta uguni.

Citampongs jutās ļoti noguris. Tikko pavadonis bija uzcēlis telti naktsguļai, viņš tūlīt pat devās turp un iesnaudās nemierīgā miegā. Cauri miegam Citampongs vēl sadzirdēja pērtiķu kliedzienus, cikādu čirkstēšanu un meža cilvēku balsis.

Pēc tam balsis norima, teltī ielīda Bun Ma, mazliet pagrozījās un apklusa, acīmredzot aizmiga.

Lapas gruzdēja visu nakti. Laiku pa laikam kāds no jumbriem iemeta ugunskurā dažus zarus.

No rīta sievietes piecēlās pirmās un sāka pūst uguni. Pēc tam resnos, nošķeltos bambusniedru stiebros viņas ielēja ūdeni un ielika tur jau vakarā sagatavotās saknes. Bambusniedru stiebrus sievietes novietoja virs uguns. Kad stiebri pārogļojušies, ēdiens ir gatavs. Tādu trauku var izmantot tikai vienu reizi. Taču džungļu iemītniekiem nav vajadzīgi izturīgāki trauki — tie tikai traucētu viņus pārgājienos pa biezokņiem.

Pamodās arī vīrieši un apsēdās pie ugunskura. Saritinātas lapas viņiem aizstāja traukus.

Citampongs ieinteresēts noraudzījās šais cilvēkos. Tie bija septiņi: divi vīrieši — jauns un vecs, trīs sievietes, zēns un meitenīte.

Jumbri bija tikpat maza auguma kā Iao un meo, bie- ziem, melniem, mazliet viļņainiem matiem. Sejas vaibsti šķita smalki un patīkami. Ada bija gaišbrūna. Pārsteidza acis — lielas, spožas, it kā sastingušas. Ausīs bija izdurti caurumi un caurumos ieliktas saritinātas sausas lapas. Vienai no sievietēm ausis varēja saskatit bambusa gabaliņus.

Visi jumbri bija kaili.

Pēc brīža sievietes uz muguras piestiprināja garus grozus, bet vīrieši paņēma uzasinātas bambusa nūjas.

—   Iesim kopā ar viņiem! — Citampongs teica.

—   Iesim, kungs, — Bun Ma piekrita.

Jumbri gāja ļoti lēnām un uzmanīgi skatījās sev zem kājām — meklēja ēdamos augus. Pirmajā acu uzmetienā šķita, ka meža cilvēki iet bez noteikta virziena, bet drīz vien Citampongs saprata, ka viņi pēc kaut kādām vienīgi viņiem zināmām pazīmēm meklē klajumu, kur aug savvaļas jamss un taro.

Apmainījušies aprautām frāzēm, jumbru vīrieši notupās pie kaut kādas spraugas zemē. Pēc tam viens no viņiem pazuda krūmos un atgriezās, turēdams rokās trīs bambusa stiebrus, kas bija piepildīti ar ūdeni. Otrs uzmanīgi pētīja zemi netālu no spraugas. Acīmredzot atradis to, ko vajadzēja, viņš pacēla roku, dodams pirmajam zīmi. Pirmais sāka liet ūdeni spraugā, un no tās izlēca zvērēns. Jumbri zibenīgi to saķēra …

Laupījums tika ielikts grozā, un džungļu iemītnieki turpināja savu ceļu.

Neparasti izveicīgi viņi lauzās cauri visbiezākajiem brikšņiem. Pat Bun Ma varēja viņus apskaust.

Nakšņošanai jumbri izraudzījās kādu klajumu. Iesprauduši zemē dažus zarus, viņi no augšas tos apbēra ar kaudzi dzeltenu kritušu lapu.

Ugunskura gaismā medījumu sadalīja divās nevienādās daļās. Lielāko daļu sievietes sāka gatavot tūlītējai lietošanai, mazāko atstāja rītdienai.

Pārogļojās bambusa stiebri, un katrs ģimenes loceklis dabūja savu tiesu. Arī Bun Ma gatavoja vakariņas — tādā pašā bambusa stiebrā novārīja rīsus ierēdņa kungam un sev. Viņš dalījās arī ar juīnbriem.

Taču jumbri uzreiz nesāka ēst.

Ģimenes galva iemeta krūmos mazliet rīsu, nometās ceļos un, salicis rokas, teica:

—   Ēdiet šo ēsmu, tīģeri, un lieciet mūs mierāl

Arī pārējie jumbri nometās ceļos un atkārtoja!

—   Ēdiet šo ēsmu un lieciet mūs mierāl

Pēc tam visi ķērās pie maltītes.

Paēduši un apmierināti dzelteno lapu gari pēc grūtā pārgājiena atpūtās.

Ugunskura gaismā Citampongs sakārtoja savas piezīmes..

—       Pajautā, kā veco sauci — ierēdnis griezās pie Bun Ma. — Un arī to. Un šo sievieti.

—       Tēvs, — atbildēja vecais jumbrs. — Sieva, dēls, dēla sieva.

—   Bet vārds, vārds?

Jumbrs nesaprata.

—       Tēvs, — viņš atkārtoja, norādīdams uz sevi, — dēls, sieva…

Nedabūjis atbildi, Citampongs lika jumbru mierā. Vēl daudz kas bija jāpieraksta.

Jumbri un Bun Ma klusi par kaut ko sarunājās. Jaunais jumbrs iebāza starp pirkstiem dažus bambusa stiebrus un lēnām sāka sist pa tiem ar nūjiņu. Sī mūzika jumbrus iepriecināja, un viņu sejās atspoguļojās svētlaime.

Dziļa, violeta nakts ietina mežu.

Džungļu cilvēku mūzikai pievienojās daudzbalsīgs koris: putnu kliedzieni saplūda ar griezīgajiem pērtiķu brēcieniem, nerimtīgi spindzēja un sisināja kukaiņu miriādes.

Tas viss dzelteno lapu gariem ir ierasts. Tā ir viņu pasaule, kas viņus aptver no dzimšanas līdz nāvei. Džungļos jumbri nebaidās ne no kā, izņemot ļaunos garus un tīģerus.

(«Vēl nesen ģimenē bija trīs vīrieši, vienu aizvilka prom tīģeris,» Citampongs pierakstīja to, ko bija stāstījis Bun Ma.)

Nakts koncertam nebija gala. Viegls vējiņš sakustināja koku vainagus. Piepeši korī iesaistījās gari stiepta rēkoņa, caururbjoša un skumja.

— U-aaah… — Un atkal pēc brīža: — U-aaah…

Pārējie džungļu zvēri tūlīt apklusa. Vienīgi zari sprakšķēja ugunskurā, bez apstājas čirkstināja cikādes un kurkstēja vardes.

Šausmu pārņemtie jumbri gandrīz vai pamira no bailēm un spiedās cits citam klāt.

Atkal atskanēja rēkoņa, šoreiz kaut kur tālumā. Droši vien cits tīģeris, sadzirdējis aicinājumu, atsaucās.

Jumbri kādu brīdi sēdēja nekustīgi, pēc tam klusi ielīda savā būdā.

«Ne mājas, ne īpašuma — vienīgi klīšana pa džungļiem, pārtikas meklēšana, mūžīgas bailes no tīģeriem… Nabaga dzelteno lapu gari.,.» domāja Citampongs. «Ātrāk tik uz mājām!»

Zinātnieki domā, ka tagadējo jumbru senči bijuši vissenākie Indoķīnas pussalas iedzīvotāji. Pirms tūkstošiem gadu tie dzīvojuši ciemos, apstrādājuši laukus, vārdu sakot, bijuši uz daudz- augstākas attīstības pakāpes nekā to pēcteči — mūsdienu jumbri.

Kad pār Indoķīnas pussalu cits pēc cita no ziemeļiem sāka velties ieceļotāju viļņi, pamatiedzīvotāji asiņainās cīņās tika atspiesti aizvien tālāk un tālāk dzīvei maz piemērotajos džungļos. Lai sadabūtu pārtiku, jumbriem nemitīgi vajadzēja klaiņot pa meža biezokņiem. Mūžīgās bailes no ienaidnieka, viņus iemācīja momentāni pazust biezoknī pat vismazāko briesmu gadījumā. Pakāpeniski jumbri zaudēja savu kultūru (nebija vērts celt māju, ja to tikpat nodedzinās, ne arī sēt rīsu, ja ražu paņems Ienaidnieks), kļuva par augu un sakņu vācējiem un pārtika vienīgi no tā, ko deva mežs.

Etnogrāfiem zināmas arī citas tautas, kas, līdzīgi jumbriem, zaudējušas savu kultūru. Tāda, piemēram, ir ruku tauta ziemeļrietumu Vjetnamā.

«Evakuācija» no akmens laikmeta prologs

…Suņus nodūra ar nažiem: ar roku tiem aizžņaudza rīkli, tā ka neviens pat neiesmilkstējās. Zīdaiņus baroja ar magoņu novārījumu, lai tie gulētu ciešā miegā, uņ drošības pēc tiem vēl aizsēja muti ar palmu lapām. Mazliet lielāki bērni paši saprata, ka raudāt nedrīkst.

Kad atgriezās mednieki ar ziņu, ka taka, kas ved kalnos, ir brīva, viss jau bija sagatavots. Zosu gājienā — pa priekšu mednieki, aiz tiem sievietes ar bērniem un atkal mednieki — nedzirdami kā meža ēnas ^isi virzījās pa stāvo taku. Pat lāpas nedrīkstēja aizdegt. Dzimtas vecākais nesa uz pīteņa oglītes — nākamajai ugunij jaunajā dzīvesvietā.

Ciema laukumā joprojām dega kopējais ugunskurs. Pie tā bija palicis viens no sirmgalvjiem. Viņš nebūtu izturējis ceļa grūtības un arī nebija vēlējies pamest dzimtās vietas.

… Galvenā, kopējā uguns daudzus gadus dienām un naktīm dega laukumā. Visi ģimenes ugunskuri bija it kā tās dēli. Kamēr tā dega, ciemā pulsēja dzīve. Kad lauki bija noplicināti un vairs nedevā ražu, ļaudis pārcēlās uz citu vietu. Gruzdošās ogles no kopējā ugunskura īpašā grozā pārnesa uz jauno dzīvesvietu, bet pašu ugunskuru nomīdīja. Pelnus apbēra ar zemi, un ugunskurs kļuva vairs tikai par atmiņām…

Līdz ar paņemtajām oglēm ugunskuram bija zudusi dvēsele; zintnieks gan skaitīja burvības vārdus, bet ugunskurs jau vairs nevarēja nevienam kalpot, tikai sedza bēgšanu.

Kad otrā rītā ciemā ielauzās kalnieši, viņi ieraudzīja vienīgi sirmgalvi, kas sēdēja pie uguns. Neatraduši nevienas dzīvas dvēseles, kalnieši metās virsū sirmgalvim, bet tas viņus ne redzēja, ne dzirdēja, pat nepacēla galvu pretī platajam zobenam. Saniknotie iebrucēji aizdedzināja ciemu. Kas cits viņiem atlika? Neviena gūstekņa, neviena verga, ko tik augstu vērtēja tirgoņi no ziemeļu kalnieml

Divsimt gadu vēlāk

Vjetnamas kartē uz ziemeļiem no Ci-ongšona kalnu grēdas, Kuangbinas provinces Tuenhoas rajonā, ir redzama vienīgi zaļā krāsa — džungļi. Nav ne punkta, ne punktētas līnijas, ar kurām etnogrāfi apzīmē kādas tautas apmešanās vietu. Dzīve tur patiešām neapskaužama: kalni ar smailām virsotnēm, mitras un tumšas ielejas.

Vecs vīrs, kas bija atnācis no turienes uz Donhojas tirgu, tika uzaicināts palikt pilsētā. Profesors Vion Hoan Tuens ļoti interesējoties par satu tautu un vecu ļaužu nostāstiem.

—       Biedrs Ni saka biedram profesoram, — dudināja tulks, — ka ļoti sen daļa viņa tautas aizbēgusi kalnos un tur dzīvojot vēl tagad.

Profesors Tuens gluži labi prata satu valodu, tomēr izmantoja tulka'palīdzību: gribējās labāk noskaidrot visus sīkumus.

Tuens pētīja monkmeru valodu grupas mazās tautas un pašlaik vadīja etnogrāfu ekspedīciju uz Vjetnamas centrālo daļu.

—       Biedrs Ni saka biedram profesoram, ka viņu tautu agrāk apspieduši feodāļi — lao un kalnu taji. Tie viņiem uzbrukuši, neļāvuši dzīvot, aizveduši viņus verdzībā. Ja gribi medīt, gribi sēt rīsu — maksā nodevu, citādi tevi nogalinās. Daudz ļaužu tagad aizbēguši kalnos.

—       Pajautā viņam, — tulku pārtrauca profesors, — vai viņš pats redzējis šos bēgļus?

—       Biedrs Ni saka, ka pats neesot redzējis, bet viņa tēvs redzējis un visiem veciem ļaudīm šis notikums zināms.

Līdzīgus nostāstus Tuens Kuangbinas provincē bija dzirdējis vairākkārt un vienmēr brīnījies par sīkumu precīzo sakritību.

Vecais vīrs tikmēr ātri kaut ko stāstīja tulkam.

—       Biedrs Ni saka biedram profesoram, ka šie cilvēki dzīvojot netālu — no šejienes dažu dienu gājumā.

Droši vien tā arī bija… Taisnību sakot, vajadzēja atgriezties Hanojā. Bet kurš īsts etnogrāfs …

—       Paldies, vecotēv, — teica profesors satu valodā, — jūs mums daudz palīdzējāt.

Vecais Ni atplauka un izņēma no mutes pīpīti.

—       Pārtulko viņam, — Ni teica tulkam, — veci vīri agrāk neticēja — tāds liels cilvēks, bet runā ar mums, mazajiem ļautiņiem, un pieraksta visu, ko mēs stāstām. Tagad tic.

Un atkal viņš iebāza pīpīti nodilušajos zobos.

Dīvainie cilvēki pie pērtiķu strauta

Agri jo agri, kad nakts jau pagājusi, bet diena vēl nav sākusies, pērtiķi nolec no kokiem un dodas pie ūdens. Džungļu iemītnieki zina, ka pērtiķi vienmēr tā dara — nāk uz strautu agri jo agri no rīta, kad cilvēki vēl guļ.

Mednieki tos tur jau gaida. Kad pērtiķi drūzmējas pie strauta līdzās alai, viņi izšauj saindētas bultas.

Taču pērtiķi ir viltīgi. Pēc piecām sešām dienām tie vairs nenāk pie šā strauta, un medniekiem jāmeklē cita vieta. Cilts atstāj alu un dodas projām — uz turieni, kur pērtiķi vēl nēpazīst bailes. Nākamā ala arī atrodas pie strauta, tāpēc cilts locekļi sevi sauc par rukiein — tas. nozīmē «pie strauta dzīvojošie».

… Uz strautu, pie kura mita Ci, pērtiķi vairs nenāca. Taču jau dienā, kad cilvēki mežā meklēja palmu, no kuras serdes taisa miltus, Ci bija ievērojis mežā citu strautiņu, bet līdzās tam mazu alu.

Naktī Ci četrrāpus izlīda no alas, kur gulēja cilts, un devās uz mežu, lai vēl pirms ausmas ierīkotu slēpni. Pēdējā laikā ciltij klājās grūti. Kaut kur bija nozuduši pērtiķi, un daudzas dienas pēc kārtas sievietes nāca mājās bez miltiem. Viena no sievietēm bija tā novārgusi, ka nevarēja vairs paiet un gulēja alā uz lapām. Droši vien drīz mirs. Un, ja nomirs, no alas jādodas projām — ļaunie gari tūlīt pat atlidos pie mirušās, bet dzīvajiem jābēg…

Pie vakar noskatītā strautiņa dega ugunskurs. Ci apmulsa. Blakus ugunskuram sēdēja cilvēks baltā apģērbā, kas sedza visu augumu. Dīvainajam cilvēkam galvā bija apaļa cepure. Ap ugunskuru gulēja vēl daži cilvēki, kas no galvas līdz kājām bija ievīstījušies kaut kādos tīklos.

Sveši ļaudis! Ienaidnieki!

Rīts vēl nebija atausis, bet ruku cilts jau devās projām no alas. Palika tikai slimā sieviete —• tai vairs nebija bail,

Ugunskurs alā

No visām drēgno džungļu smaržām viena allaž liecina par cilvēku — tikai par viņu. Tā ir dūmu smarža. Pirmais to sajuta pavadonis. Pacēlis roku, viņš apstājās. Visi sastinga. Pavadonis paostīja gaisu, pameta acis uz zāli, pietupās — tik tikko manāmas pēdas veda kaut kur sānis. Apskatījies uzmanīgāk, viņš biezoknī ieraudzīja šauru taciņu.

Tika likti lietā garie, smagie dunči. Dūmu smaka kļuva vairāk jūtama. Taču no mājokļa nebija ne vēsts.

Pavadonis — vecs mednieks — atkal pirmais saskatīja pēdas, kas bija iespiedušās mitrajā, sarkanajā zemē. Tās bija kailu, ļoti platu cilvēka kāju pēdas. Taciņa veda līdz milzīgam akmenim, aiz kura melnoja sprauga. Gaišs, gandrīz nemanāms dūmu mākonītis spraucās ārā no alas.

Viens no ekspedīcijas dalībniekiem palika pie ieejas, bet pārējie četrrāpus ielīda zemā, tumša alā. Alas vidū dega ugunskurs. Ja sprieda pēc liesmas, tas bija iekurināts pavisam nesen. Tālākā siena grima tumsā.

Profesors iededza lukturi un pavērsa staru kūli pret šo • sienu. Zemē gulēja sievietes līķis, kas bija apklāts ar lapām. Zinātnieks noliecās pār to.

Piepeši pie ieejas atskanēja troksnis, un alā ielīda novājējis neliela auguma sirmgalvis, kam ap gurniem bija apsējs. Veco vīru kratīja drebuļi, un viņš bezpalīdzīgi ska- tījas apkārt.

—   Kas jūs esat, vecotēv? — jautāja Tuens.

Sirmgalvis nesaprata. Profesors atkārtoja jautājumu

satu valodā. So valodu sirmgalvis tūlīt saprata un atsaucās, savukārt jautādams:

—   Bet kas esat jūs?

«Kāda jēga gan viņam teikt «Hanoja», «Zinātņu akadēmija»?» nodomāja Vion Hoan Tuens.

Sirmgalvi paēdināja ar rīsiem un padzirdīja ar ūdeni. Kad vecajam vīram iedeva sāli, viņš beidzot noticēja, ka viņa priekšā nav ļaunie gari.

Bagātīgi apgādāts ar sāli un rīsiem, sirmgalvis aizgāja. Pret vakaru visa cilts iznāca no meža.

Ruku cilts pārstāvji uzmanīgi klausījās profesorā, daudz ko pārjautāja, bet neticēja.

—  Vai tur ir pērtiķi? — vaicāja mednieks Ci,

—        Kur dabū rīsus? — interesējās sievietes. — Vai visiem cilvēkiem ielejā ir rīsi? Un vai visiem ir drāna apģērbam? Bet kur to dabū? Rau, cik mums vienkārši: ņemam šķiedru un dauzām to ar koka vālīti, līdz tā kļūst mīksta. Bet kā ielejas cilvēki taisa drānu — tādu kā tev? Un vai sāls tur ir daudz?

Uz šiem jautājumiem Vion Hoan Tuens varēja viegli atbildēt.

Grūtāk bija ar sirmgalvi — ar to pašu, kas pirmais bija atgriezies alā.

Vecais vīrs teica:

—       Tēvi mūs mācījuši: sargieties no svešiem ļaudīm! Tie visi ir ienaidnieki. Ieleju cilvēki neieredz mūs, nabadzīgo kalnu tautu. Ieleju cilvēki ir ļoti viltīgi. Arī tu droši vien gribi mūs apmānīt. Ievilināsi mūs ielejā, un tur mūs nogalinās.

Izvēloties pašus vienkāršākos vārdus, vienkāršākos jēdzienus, profesors ilgi un gari stāstīja par citu, sirmgalvim nezināmu dzīvi, arī par jauno dzīvi, kas nesen bija sākusies ielejā.

— Bet, ja mēs tur nevarēsim dzīvot, vai mūs laidīs atpakaļ kalnos? — taujāja sirmgalvis tālāk, cenzdamies visu izzināt sīki jo sīki.

Pēc mēneša ekspedīcija devās uz ieleju kopā ar sirmgalvi un Ci. Abi ruku cilts pārstāvji piesardzīgi, bikli vēroja viņiem svešo dzīvi. Kad viss bija apskatīts, sirmgalvis un Ci atgriezās pie saviem ciltsbrāļiem. Drīz vien visa cilts pārcēlās uz dzīvi ielejā, sāka celt mājas un sēt rīsu …

Tā 1955. gadā ruku tautai aizsākās jauna dzīve,

Maskavas Etnogrāfijas institūta aspiranta vjetnamieša Mak Dionga stāstījums

«1966. gadā es biju ciematā, kur dzīvo ruku cilts, kas pārcēlusies uz dzīvi ielejā. Bijušie mūžsenie klejotāji tagad nodarbojas ar lauksaimniecību. Viņi apvienojušies lauksaimniecības kooperatīvā. Tā priekšsēdētājs Kao Nens ir Darbaļaužu partijas biedrs. Visi ruku bērni iet skolā. Ari pieaugušie mācās — vakaros. Viņi labi atceras savu iepriekšējo dzīvi alās, taču stāsta par to nelabprāt. Uz manu jautājumu viens no vecākajiem vīriem atbildēja: «Kam tas tev jāzina? Tā jau nebija dzīve…»

Mūsu stāstījumam bija prologs, bet nav epiloga — nobeiguma, jo ruku tautas «evakuācija» no akmens laikmeta uz divdesmito gadsimtu pilnībā nav pabeigta …

Kaut kur kalnainos džungļos pie Laosas robežas vēl klīst šās tautas pēcteči. Un jaunas ekspedīcijas dodas tos meklēt.

«Evakuācija» no akmens laikmeta turpinās…

Par divām iepriekš aprakstītajām tautām zinātne jau šo to ir noskaidrojusi. Turklāt viena no tām izdarījusi «lēcienu» tieši no akmens laikmeta uz mūsu gadsimtu. Taču vēl joprojām kartē, it īpaši etniskajā kartē, atrodami balti laukumi.

Grāmatas beigās pastāstīsim par vienu no tautām, kas vēl gaida savas mīklas atminējumu. ^

Pārsteigums Jukatanas selvā

1962, gada novembrī neliela ģeologu grupa bezcerīgi maldījās pa Jukatanas pussalas dienvidu daļas selvu. Naktī, kamēr ģeologi gulēja, bija pazudusi viņu laiva. Varbūt to aiznesusi Belizas pietekas Riopumas straume, varbūt «aizņēmies» kāds no dēku meklētājiem — vai tas nebija vienalga? Nelaime tā, ka laivā glabājās kartes, kompass un ģeoloģiskie paraugi. Sākumā ģeologi visvairāk raizējās par ilgā un nogurdinošā darbā savāktajiem paraugiem. Tuvākajai čikles sveķu[7] vācēju apmetnei bija jābūt kaut kur tuvumā: dienu, ilgākais, divu dienu gājumā, ja varēja ticēt pazudušajai kartei. Tāpēc kompass nešķita tik liels zaudējums, turklāt ieroči un pārtikas krājumi bija palikuši neskarti.

Pēc nedēļas kļuva skaidrs: vai nu «meloja» karte, vai arī bija kļūdījušies cilvēki, bet no ciema nebija ne vēsts. -Varēja mēģināt atgriezties pa Riopumas straumi līdz Be- lizai, bet pēc tam, braucot pa upi, sasniegt jūras krastu. Taču tas nozīmēja, ka gaidāms ceļojums vēl vismaz nedēļu, bet pārtikas krājumu, pat ja tos sadalītu ļoti niecīgās devās, pietika labi ja divām trim dienām.

Ciematam bija jābūt kaut kur tepat līdzās. Vēl dienu, divas…

Desmitajā brauciena dienā nozuda palīgstrādnieks — indiānis Diass. Ģeologi palika divatā: amerikānis Daniels Jungvirts un meksikānis Fulhensio Oroijo: Kamēr viņi meklēja Diasu, pagāja vēl divas dienas, līdz abi galīgi apmaldījās. Bads, nogurums un izmisums ģeologus tā notrulināja, ka viņi vairs nevarēja atcerēties, cik dienu bija vilkušies pa selvu. Vienaldzīgi pret visu pasauli, abi apgūlās tieši uz zemes tur, kur viņus pārsteidza nakts. Rītu — sazin kuras dienas rītu — Jungvirts un Oroijo sagaidīja plašā klajumā. Iepriekšējā vakara tumsā tas ne ar ko nebija atšķīries no citiem klajumiem. Bet šodien… Nebija nekādu šaubu — tas bija tīrums! Zemes gabals, mežā izdedzināts un apsēts ar kukurūzu, —• indiāņu tīrums!

Ceļotājiem jau vairs nebija spēka meklēt taku uz ciematu. Un ciemats varēja būt arī patālu. Lai taupītu spēkus, viņi nolēma palikt uz lauka un sagaidīt cilvēkus.

Pēc mokošām maldīšanās dienām šķita svētlaime gulēt ēnā un gaidīt, kad atnāks cilvēki, zinot, ka tie noteikti atnāks.

… Sievietes ieradās četratā, kailas — vienīgi īsos, no zālēm darinātos svārciņos, ar kapļiem pār plecu. Jautri sarunādamās, viņas nolika zemē līdzi paņemtos piederumus un apsēdās atpūsties pirms darba. Pēc tam piecēlās un izklīda pa lauku. Kad viena no viņām bija pienākusi gluži tuvu, Oroijo nočukstēja: «Neiedomājami!» Jungvirts neticēja pats savām acīm: tā bija nēģeriete.

…Mūsu ceļotāji — novājējuši, bāli, ar bārdu apauguši — vairāk līdzinājās rēgiem nekā cilvēkiem. Kad viņi uztfausās kājās, nēģerietes sastinga aiz bailēm, bet pēc tam metās brikšņos. Tai vietā, no kurienes viņas bija iznākušas uz tīruma, sākās tikko pamanāma taciņa. Ģeologi gāja pa to, līdz, galīgi pārguruši, pakrita un palika nekustīgi guļam. Te tad arī viņus atrada ciema vīrieši, ko kājās bija sacēlusi trauksme. Ģeologi nevarēja paši paiet, un viņus nesa …

Jungvirts atguva samaņu pēc divām dienām. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija elks — diskveida galva, garš kakls, sakrustotas rokas. Elks karājās pie būdas sienas, bet Jungvirts gulēja uz grīdas, kur viņam bija izklātas ādas. Līdzās vienmērīgi elpoja Oroijo. Kaktā sēdēja grumbains, melnādains sirmgalvis ar pumas ādas apsēju ap gurniem. Nēģeris! Tātad tā nebija nekāda mirāža… Bet šajās vietās taču nekad nēģeri nebija bijuši… Pamanījis, ka ģeologs pamodies, sirmgalvis iedeva viņam lēzenu trauku ar asi smaržojošu šķidrumu un ar zīmēm rādīja: «Dzer!» Ar pūlēm Jungvirts izdzēra šķidrumu, ar izbrīnu konstatēdams, ka tas ir gluži bez garšas, un tūlīt atkal aizmiga.

Nākamajā rītā abi ģeologi jutās pavisam labi. Visi mēģinājumi sarunāties ar saimniekiem beidzās nesekmīgi, jo tie neprata ne spāniski, ne angliski, ne arī maiju valodu (to Oroijo mazliet zināja).

Viesus saimnieki, netraucēja, bet arī nekur vienus pašus nelaida. Visur, kur ģeologi gāja, viņus ielenca klaigājošu, kailu zeņķu bars, un grūti bija saprast — vai tā ir bērnu ziņkārība vai arī viņi tiek uzmanīti.

Ciemā dzīvoja ap simt cilvēku. Precīzi saskaitīt bija grūti, jo daļa ]aužu acīmredzot strādāja tālākos meža iecirkņos un visu laiku bija projām. Dažbrīd Jungvirtam šķita, ka nesaprotamo vārdu straumē viņš saklausa dažus tādus, kas ir līdzīgi izkropļotiem angļu vārdiem. Ģeologa krekla kabatā bija saglabājusies piezīmju grāmatiņa un zīmulis, un viņš palaikam pierakstīja vārdus un veselas frāzes, kā arī zīmēja elkus un amuletus.

Pēc kāda laika ar zīmju un žestu palīdzību izdevās vienoties: ģeologi atstās ciemā ieročus (patronas tikpat jau sen bija beigušās), bet nēģeri viņus aizvedīs līdz upei un palīdzēs uzbūvēt plostu.

Tā arī tika darīts. Līdz upei ceļinieki gāja trīs diennaktis. Soļoja pa nakti, pa dienu atpūtās.

Pēc nedēļas ģeologi bija sasnieguši Belizas upi, un tur viņiem palaimējās sastapt čikles vācējus. Tādējādi jau pēc dažām nedēļām Jungvirts un Oroijo bija Meksikā.

Ģeologiem sākumā neviens neticēja: kur gan Jukatanas džungļos radušies nēģeri? Pēc tam kad Jungvirtu un Oroijo bija uzklausījuši etnogrāfi no universitātes, pret viņu stāstījumu izturējās nopietnāk. Palīdzēja arī Jung- virta piezīmes: kalnu iemītnieku valodas frāzes bija mazliet līdzīgas evu valodai (evi ir kāda Rietumāfrikas cilts, kas dzīvojusi tieši tur, no kurienes plūdusi galvenā vergu straume).

Tika izteikti minējumi, ka Jukatanas selvas nēģeru senči ir vergi, kas aizbēguši no kāda katastrofā cietuša vergu kuģa. Tā kā selva daudz neatšķiras no Āfrikas mežiem, dzīve tajā nēģeriem nebija radījusi īpašas grūtības.

1964. un 1971. gadā universitāte rīkoja ekspedīciju, lai atrastu nēģerus selvā. Jungvirts piedalījās abās ekspedīcijās.

.,, Taču zinātniekiem neizdevās atrast noslēpumainā ciema pēdas. Tikai pašās beigās viņi uzdūrās uz pamestu dīvainas konusveida formas būdu un netālu no tas — uz kokā pakārtu elku ar garu kaklu, diskveida galvu un sakrustotām rokām,..

Vienība daudzveidībā

Cilvēks piedzimst, izaug, apprecas, noveco,.. Taču šiem dzīves posmiem katrā tautā ir savas īpatnības. Par tām jūs lasījāt šai grāmatā. Cik tautu, tik arī paražu. Cilvēki dažādi ģērbjas, dažādi ir viņu vārdi, dažādas viņu laulības ceremonijas. Tomēr visi viņi ir vienas ģimenes locekļi. Sās ģimenes vārds ir Cilvēce.

Mūsdienu cilvēce ir saglabājusi ļoti daudzas agrākās saimniecības formas. Ir ciltis, kas dzīvo pirmatnējā sabiedrībā; ir tautības, kas līdzīgas tām cilvēku kopām, kuras dibināja pirmās valstis uz Zemes (piemēram, zulusu tautība, kas eksistē vēl joprojām), ir pilnībā izveidojušās nācijas — sociāli etniskas apvienības, kas raksturīgas vienīgi mūsu laikam; ir arī tādi etniski grupējumi, kuri saglabājuši savas kultūrvēsturiskās īpatnības, bet kuri tai pašā laikā ir kādas nācijas daļa.

Dažu Rietumu valstu pētnieki domā, ka jebkurai mazai tautai rodas dilemma: vai nu saglabāt nacionālās tradīcijas un aizkavēt savu sociālo attīstību, vai arī ziedot tradīcijas un iet sociālā progresa ceļu. Padomju etnogrāfi turpretim norāda, ka sociālais progress nepavisam nav saistīts ar nacionālo tradīciju atmiršanu. Apstiprinājums tam ir kultūras attīstība mūsu — padomju sabiedrībā.

Atbildot angļu vēsturniekam A. Toinbijam, padomju zinātnieks N. Konrāds raksta: «Mūsu revolūcija mums izvirzījusi uzdevumu radīt ne vien vēsturē pilnīgi jaunu sabiedrisko iekārtu, bet arī tai atbilstošu kultūras sistēmu, kas būtu vienota it visai mūsu sabiedrībai. Taču jāņem vērā, ka jebkurai tautai, kas ietilpst mūsu Savienībā, ir bijušas un ir pašai savas kultūras tradīcijas un daudzām tautām Ir arī savdabīga, ievērojama un ilga kultūras vēsture … Katrai tautai nepieciešama sava kultūra, bet tai pašā laikā katras tautas nacionālajai kultūra! jābūt padomju sabiedrības kopīgās kultūras — sociālistiskās kultūras daļai.»

Austrumos mēdz teikt: pasaule ir liela tāpēc, ka tā saglabā visu līdz pēdējam smilšu graudiņam. Ja kāda etniska grupa noteiktu apstākļu dēļ vairs nevar būt par savas kultūras ceļvedi, šo uzdevumu zināmā mērā uzņemas citas tautas, ar ko šī grupa saplūdusi… Skitu vairs nav, taču kaut kas no viņu eposa, leģendām un teiksmām ir atdzīvojies pēcteču mākslā; gājusi bojā sengrieķu civilizācija, tomēr viņu kultūras pieminekļi kļuvuši par renesanses laikmeta pamatu …

Vai gan «Iliātfa», «Odiseja», sengrieķu mīti, «Raina- jana», «Teiksma par Gilgamešu», «Kalevala», «Teiksma par Igora kauju» — uzskaitījumu varētu vēl ilgi turpināt — pieder vienīgi laikmetiem, kuros tie radušies, un tautām, kas tos radījušas? Nē! Tie pieder visiem laikiem un visai cilvēcei.

Mēģiniet iedomāties, ka mēs neko nezinātu par ziemeļu tautu nacionālajiem apģērbiem… Cik grūti gan tad klātos polārpētniekiem! Viņiem savs apģērbs būtu jārada pilnīgi no jauna. Mūsdienu pilsētbūvniecībā aizvien biežāk tiek izmantota seno klejotāju pieredze, jo radusies problēma, kas saistīta ar pagaidu iedzīvotāju novietošanu (pie atradnēm, kuru krājumi ir ierobežoti, un citās vietās). Kuģu būvētāji pētī polinēziešu katamarānu hidrodinamiskās īpašības… Bet cik daudz vēl ir neatklātu senās medicīnas noslēpumu! Arī tie noskaidrojami un izmantojami.

Darbs nacionālo tradīciju saglabāšanā ir ārkārtīgi sarežģīts un daudzveidīgs, taču mākslīgi aizkavēt kādas mazas etniskas grupas ieplūšanu mūsdienu civilizētajā sabiedrībā tikai eksotikas saglabāšanas dēļ būtu noziegums — pat tad, ja šādi mēģinājumi notiktu ar viscēlākajiem nodomiem. Piemēram minēsim dažu cilvēku pašaizliedzīgo darbu — viņi cenšas glābt no izmiršanas indiāņu ciltis, organizējot etnogrāfiskus rezervātus, taču viņu pūles laikam būs lemtas neveiksmei.

Mums vienmēr jāatceras, ka jebkuru senu leģendu vai tautas gudrību, kas šodien vēl ir dzīva, rīt jau var aizmirst. Nākamo paaudžu labad mums nav tiesību pieļaut, ka mūsu gadsimta straujajā ritmā tiktu aizmirsta kaut maza daļiņa no tautu pieredzes. Jo Cilvēce visā sava daudzveidībā tomēr ir vienota, un visi mēs kopā esam vienas lielas, Saules sasildītas un apmirdzētas mājas iemītnieki; šās mājas vārds ir planēta Zeme.

SATURS

Priekšvārds (S. Tokarevs) ……… « 3

Par ko stāstīts šai grāmatā . ……………………….. 9

«Cilvēk, atver acis, tu esi nācis pasaulē'» …… 14

Ir piedzimis cilvēks…………………………. . « 14

Jūra ir tavas mājas …«….<> « 18

Gans ieradies!……………….. i 18

Tu nogalināsi savu lauvu …..<•.. > 19

Nebīsties no ļauniem gariem!…………………… 20

Ej pie cilvēkiem ar domām par mieru!…………. 20

Zēns vai meitene?…………………………………… 21

Reizē dzimušie…………………………. » . « 22

Dvīņi radījuši pasauli ……….. 25

Solotls — dvīņu dievs ………. 26

«Viens ar vārdu piedzimst, otrs bez vārda nomirst» . . i 28

Kā jūs sauc?…………………………… . . . . 28

Avots-pie-sarkanajām-klintīm………………….. 29

«Klusē, es daru zināmu tavu vārdu…»……… . 30

Zēns Pirmdienis un meitene Trešdiene …… 31

Iegūsti sev vārdu!…………………………………… 82

«Mani sauc — Tu»……………………… • . < 33

Kalēji un Kuzņecovi………………………………… 36

«Sagaida, vērtējot pēc apģērba, pavada, vērtējot pēc prāta» . , 44

Cilvēks ģērbjas……………………………………………

Pēc ,apģērba vērtējot………. ……………………. 52

«Tikai tas, kurš nogalinājis lauvu, Ir cienīgs turpināt dzimtu» . 55

Zēns kļūst par vīrieti…………………………………. 55

«No aizmetņa izaug auglis, no meitenes — līgava» , 63

Meitene kļūst par līgavu .,….<«., 63

«Lai pazūd viss sliktais!» …………………………….. 64

«Uguns neizdzisīs ……………………………………… 66

«Nerādies svešam vīrietim acīs…» . . . . . . » 67

«Virsaitis sveicina tevi…………. 68

«Slēpies, meitene, mežā, — tava tēva mājā sanākuši precinieki» 71

Bildināšana «•(•if»i*t>i9>

Akmens laikmeta augstākā matemātika …>.. 72

Baltā maša …….. .. … 74

Pacietību un vēlreiz pacietību!…………………….. 75

Sutu cilts parole un pretparole…………………….. 77

Ko lems zvaigznes……………………………………. 78

«Bambuss neaug bez zemes, cilvēks nedzīvo bez laulātā drauga» 80

Cilvēks stājas laulībā……………………………….. 80

Indija. Gredzens ūdeni………………………………. 81

Pakistāna. Kāzas Himalajos…………………………. 82

Afganistāna. Astoņas diennaktis kopā ar vīramāti … 84

Bali sala. Sarnas nolaupīšana……………. 85

Japāna. Stāsts par Ecuko un Hirosio ……. 86

Meksika. Mateo serenāde ……………………………… 88

Maķedonija. Cīņa par cepuri un zābakiem………… 89

Grūti būt neprecētam……………………………….. 90

«Vīramāte neaizstās māti, vedekla nekļūs par meitu» … 92 Par sievasmāti un vīramāti jeb vai Ir viegli būt par vedeklu,

un vai ir labi būt znotam…………………………… 92

«Ne sievietei ziloni vadīt, ne vīrietim rīsus vētīt» …. 9'J

Vīriešu darbs un sieviešu darbs……………………. 99

Vīrieši dara galvenos darbus………………………. 100

Mazliet skaitļu jeb — kuram sliktāk? …… 103

Uguns glabātāja…………………………………….. 109

«Viņš ļoti daudz strādā — kā sieviete»………….. 113

«Sudrabs matos, zelts mutē» "6

Kad vecums jau klāt 116

Vēsture, kas paliek atmiņā 122

Senās Austrālijas hronika …….. t • 122

Raduraksti ifz sienas '24

Mangjanu bambusniedru «vēstules» . ………………… 12">

«Runājošās gleznas»………………………………… 129

Akmens laikmets 20. gadsimtā jeb baltie plankumi pasaules

kartē ………………………………………………… 133

Nabaga dzelteno lapu gari…………………………. 133

«Evakuācija» no akmens laikmeta…………………. 136

Prologs…………………………… 138

Divsimt gadu vēlāk…………………………………. 139

Dīvainie cilvēki pie pērtiķu strauta……………… MO

Ugunskurs alā……………………………………….. 141

Maskavas Etnogrāfijas institūta aspiranta vjetnamieša Mak

Dionga stāstījums…………………………………… 143

Pārsteigums Jukatanas selvā ……… 144

Vienība daudzveidība ^7

Абрам Давидович Дрндзо, Лев Миронович Минц ЛЮДИ И ОБЫЧАИ Этнографические очерки для школьников

Ābrams Davlda d. Dridzo, Ļevs Miroņa d. Minci CILVĒKI UN PARA2AS Vāku zlmSjls A. Lielais Redaktore A. Pārupe. Māksi, redaktore A. Lubgāne. Tehn, redaktore V. Lazdiņa. Korektore V. Bruņe- niece H6 M 712

Nodota salikSanal 18.04.78. Parakstīta Iespiešanai 26.10.78. Formāts 84X108/32. Tipogr. papīrs Jfi 3. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 5,25 fiz. Iespiedi., 8.82 uzsk. Iespiedi., 8,77 Izdevu. I. Metiens 25 000 eks. Pašūt. Nr. 1211. Cena 40 k. Izdevniecība «Zvaigzne», 226261, RIga-PDP. Gorkija Ielā 105. lzdeyn. Nr. 4603-SP-62. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu 'komitejas tipogrāfija «Cīņa». 226424, Rigā-PDP, Blaumaņa Ielā 38/40.

[2] tradicionāls (latiņu vai. traditio — nodošana) — no paaudzes uz paaudzi pārejošs, no seniem laikiem ierasts.

[3] g a 11 a s i — tauta etiopijā. 14

[3] Totēmisms — ģints iekārtas reliģijas forma, ko raksturo ticība pārdabiskai saistībai un asinsradniecībai starp zināmu cilts grupu un kādu dzīvnieku, augu, priekšmetu vai dabas parādību — totēmu. Totēms tika pielūgts, un, ja tas bija dzīvnieks, to nedrīkstēja nokaut un lietot uzturā.

[5] vārdu spēle krievu valodā: Kt/3neiļ — kalējs. 36

[6] bali sala ir Indonēzijas sastāvdaļa.

[7] cikles sveķus iegūst no sapotkoka un izmanto košļājamās gumijasizgatavošanai.

Content

Dridzo Ābrams Davida d., et al Cilvēki un paražas

Par ko stāstīts šai gramata

«Cilvēk, atver acis, tu esi nācis pasaule!»

Ka jus sauc?

Cilvēks ģērbjas

Zēns kļūst par vīrieti

Meitene kļūst par līgavu

Bildināšana

Cilvēks stajas laulībā

Par sievasmāti un vīramāti jeb vai ir viegli būt par vedeklu, un vai ir labi būt znotam…

Vīriešu darbs un sieviešu darbs

Kad vecums jau klat

SATURS