Kolominskis Jakovs

Cilvēks- Psiholoģija

Jakovs Kolominskis

Cilvēks: Psiholoģija

Grāmata vecāko klašu skolēniem

.

..

NO AUTORA

Šīs grāmatas uzdevums ir ne tikai iepazīstināt vecāko klašu skolēnus ar psiholoģijas zinātnes sasniegumiem, bet arī palīdzēt audzēkņiem iepazīt pašiem sevi, lai viņi spētu apzināti izvēlēties savu turpmāko dzīves ceļu.

Man vienmēr šķitis netaisni, ka vecāko klašu skolēniem nav savas grāmatas, kas stāstītu par cilvēka iekšējo pasauli. Nevarētu teikt, ka skolā pilnīgi neko nemāca par cilvēku. Literatūras stundās tiek analizēti klasiķu darbi un literāro darbu varoņu iekšējās pasaules īpatnības. Valodas stundās apgūst valodas — galvenā cilvēku sazināšanās līdzekļa — likumus, bet vēstures stundās māca par heroiskiem un traģiskiem periodiem cilvēku dzīvē, par viņu varoņdarbiem un nomaldiem. Sķolā jūs iepazīstaties arī ar cilvēka anatomiju, fizioloģiju un higiēnu... Un tomēr kaut kā pietrūkst. Netiek nopietni mācīts pats galvenais cilvēka iekšējais «mehānisms» — viņa psihe.

Mēs ceram, ka grāmata, ko jūs šodien atverat, kaut nedaudz novērsīs šo trūkumu un palīdzēs jums ieiet aizraujošajā, interesantajā psiholoģijas zinātnes pasaulē. Jūs uzzināsiet, kā tiek pētīta cilvēka psihe, kādām likumsakarībām pakļaujas sajūtas, uztvere, atmiņa un radošās domas darbība. Grāmatā ir nodaļas, kurās aplūkoti jautājumi, kas saistīti ar psihes attīstības vēsturi, spēju un iespēju robežām, vajadzībām, cilvēka raksturu un temperamentu.

Kā strādāt ar grāmatu? Atzīstos, man gribētos atbildēt īsi: ar labpatiku... Ja man tajā laikā, kad es biju jūsu vecumā, būtu gadījusies rokās līdzīga grāmata, es to izlasītu visu uzreiz, kā mēdz teikt, vienā paņēmienā. Varbūt jūs arī varētu rīkoties tāpat? Jo psiholoģija — tā nav gluži parasta zinātnes nozare! Ar tām zināšanām, kas iemantotas dzīvē, jums pietiks, lai izlasītu šo grāmatu un iegūtu viengabalainu priekšstatu par psihi. Bet pēc tam varēsiet rūpīgi iedziļināties katrā atsevišķā nodaļā. Tieši tad atļaušos cerēt uz ciešu sadarbību ar jums, mani dārgie lasītāji. Jo brīdī, kad būsiet sākuši nodarboties ar psiholoģiju, jūs taču nevarēsiet pa vecam (tas jau arī neizdosies!) lasīt grāmatas, skatīties filmas, analizēt savus pārdzīvojumus, rīcību un citu cilvēku uzvedību. Drīz ievērosiet, ka jums radusies cita attieksme, jauna, it kā nedaudz pētnieciska pieeja. Psiholoģijas studēšanā pats labākais un uzticamākais sabiedrotais ir daiļliteratūra. Visi izcilie un arī parastie labie rakstnieki ir psihologi. Tiesa, par cilvēka iekšējo pasauli viņi runā savā — mākslas tēlu valodā.

Grāmatas iedaļā, kurai es devu nosaukumu «Klubs «Trīs P»», jūs gaida jautājumi, uzdevumi, konkursi. Tie palīdzēs kluba biedriem (tajā piedalīties tiek uzaicināti visi lasītāji) realizēt programmu: pašpārbaude, pašizziņa, pašaudzināšana. Atbildes tikai paškontrolei! Tāda ir zinātkāro un neatlaidīgo devīze.

Lasot pievērsiet uzmanību nosacītajām zīmēm pie atsevišķām teksta daļām! Ja redzama ir grāmata, tas nozīmē, ka tekstā stāstīts par grāmatu, ja izsaukuma zīme, — jūs tiekat aicināti izdarīt vai atkārtot kādu mēģinājumu, ja blakus izsaukuma zīmei atrodas arī jautājuma zīme, — jāveic uzdevums, ja attēlota tikai jautājuma zīme, — vēlams nesteidzīgi apdomāt problēmu vai diskusijas tematu.

Ja, iepazīstot psiholoģiju, jūs iemācīsieties labāk valdīt pār sevi, orientēties savās izjūtās, pārdzīvojumos un citu cilvēku iekšējā pasaulē, ja šī grāmata palīdzēs jums mācībās, darbā un dzīvē, tad mūsu kopīgais mērķis būs sasniegts.

IEVADS PSIHOLOĢIJĀ

.

Pirmā nodaļa PAZĪSTAMĀ svešiniece

Cilvēkam nav nekā interesantāka par cilvēkiem.

V. Humbolts

Ko pētī psiholoģija? Visas zinātnes nosacīti var iedalīt divās lielās grupās. Pie pirmās grupas pieder eksaktās zinātnes, piemēram, matemātika, fizika, ķīmija, pie otrās — humanitārās: valodniecība, vēsture, literatūras zinātne u. c. Humanitārās zinātnes ir zinātnes par cilvēku. To nosaukums cēlies no latīņu vārda humānus, kas saistīts ar jēdzienu Homo sapiens, kurš apzīmē mūsdienu tipa cilvēku.

Protams, šis iedalījums ir nosacīts, jo eksaktās un humanitārās zinātnes papildina cita citu, «palīdz» cita citai. Tomēr atšķirība pastāv. Jau senie grieķi ļoti trāpīgi formulējuši humanitāro zinātņu kopīgo uzdevumu, uz kāda no saviem tempļiem uzrakstot: «Izzini pats sevi!» Un cilvēks cenšas izzināt. Viņš iepazīst vēsturi, valodas būtību, cilvēka izcelšanos, tikumus un paražas, bioloģisko dabu. Ar daudzu paaudžu filozofu, vēsturnieku, lingvistu, antropologu un etnogrāfu darbiem cilvēce it kā rada savu kolektīvo pašportretu, kas nepārtraukti tiek papildināts un bagātināts. Šis pašportrets būtu ne tikai nepilnīgs, bet pat sagrozīts, ja noteiktas iezīmes tam nepiešķirtu viena no vishumanitārākajām zinātnēm — psiholoģija.

Vai jūs zināt, kas ir psiholoģija? Pirmajā mirklī jautājums var likties dīvains: līdz šim tāda mācību priekšmeta stundu sarakstos nav bijis. Taču nesteidzieties ar atbildi! Labākais psiholoģijas skolotājs ir pati dzīve, kuras mācību stundas labi apgūst ikviens pat pirms tam, kad izlasa pirmo grāmatu, kas stāsta par psiholoģiju. Tā ir pazīstamā svešiniece. Lietas būtību sarežģī vēl tas, ka vārdu «psiholoģija» lietojam vairākās atšķirīgās nozīmēs. Vēl neiepazinuši šo zinātni, mēs jau bērnībā sakām: «es gribu», «es negribu», «es domāju», «es jūtu», «es iedomājos». Mēs spriežam par savas atmiņas plusiem un mīnusiem, par savu gribasspēku, spējām un raksturu, temperamentu un prātu.

Vēl nav lietots neviens nepazīstams vārds, bet esam jau uzskaitījuši daudzus psiholoģijas zinātnes jēdzienus. Jau krietnu laiku

pirms psiholoģijas sistemātiskas izpētes cilvēks iepazīstas ar šo zinātni. Tā ir psiholoģijas zinātnes raksturīga īpatnība. Daudzi psiholoģijas likumi tiek apgūti sabiedrībā, cilvēku dzīvajā saskarsmē. Tāpēc zināmā mērā katrs cilvēks ir psihologs. Patiešām — katrs! Jo bez psiholoģijas zināšanām un pieredzes nav iespējams dzīvot cilvēku Vidū. Tā, piemēram, ikviens no mums jau kopš bērnības prot pēc ārējām pazīmēm — mīmikas, žestiem, balss, uzvedības īpatnībām, pat pēc elpošanas ritma un sejas krāsas — noteikt otra cilvēka emocionālo stāvokli. Un ne tikai. Mēs arī protam izmantot šī stāvokļa nianses savu mērķu sasniegšanai. Bērns, piemēram, ļoti agri sāk saprast, kurā brīdī .var izteikt lūgumu un kad to labāķ, atlikt... uz vēlāku laiku. Katrs no mums prot orientēties citu cilvēku rakstura īpatnībās, novērtēt viņu garastāvokli.

Šo ikdienišķo psiholoģiju, kurā atspoguļojas psiholoģijas zināšanas, kas uzkrātas ilgi pirms speciālās zinātnes nozares rašanās, mēs apgūstam, ne tikai pateicoties savai personiskajai pieredzei. Mēs to apgūstam arī no citiem avotiem: no daiļliteratūras, sakāmvārdiem, teikām, tautasdziesmām un skaitāmajiem pantiņiem. Šajos avotos rodama sākotne visām psiholoģijas teorijām un nozarēm. Uz mācīšanās psiholoģiju, piemēram, attiecas izteiciens «Atkārtošana ir zināšanu māte». Ar raksturzinātni ir saistīta paruna «Klusi ūdeņi ir dziļi» — tajā izteikts brīdinājums tiem, kam piemīt nosliece spriest par raksturu pēc cilvēka ārējā veidola. Interesanti atzīmēt, ka tāda veida psiholoģiskas «aksiomas» ir internacionālas. Šādus analoģiskus izteicienus var atrast gandrīz visām tautām. Minētajai parunai, piemēram, līdzinās franču izteiciens, ko burtiski varētu tulkot tā: «Rāmā strautā nemērc roku, pat pirkstu ne.»

Tiesa, ikdienišķās psiholoģijas zināšanas ir ļoti aptuvenas, izplūdušas un dažkārt arī nepareizas. Tā drīzāk ir zināšanu ilūzija, kas diemžēl bieži vien aizstāj īstu izpratni. Par ikdienišķās psiholoģijas jēdzienu nepilnību ir viegli pārliecināties. Pamēģiniet atbildēt uz dažiem «vienkāršiem» jautājumiem! Kaut vai uz šiem: «Ar ko atšķiras sajūtas no jūtām?»; «Kas ir temperaments?»; «Kas ir domāšana?» u. c. Uzdodiet šos jautājumus saviem paziņām! Rezultātus viegli paredzēt. Sākumā jūsu paziņas uzņems šos jautājumus ļoti mierīgi un mundri sāks atbildēt. Bet tad atklāsies, ka neko daudz pateikt viņi nevarēs... Visdrīzāk ir iespējams, ka jūs dzirdēsiet klasisko formulējumu «Saprotu, bet aprakstīt nevaru». Ja šo formulējumu lieto skolēns, viņam saka: «Tātad — nesaproti!» Un tālāk seko ne mazāk klasiska piebilde: «Būs jāatbild nākamreiz.»

Tiem, kas tikko sāk nodarboties ar psiholoģijas zinātni, šīs priekšzināšanas tomēr ir noderīgas. Uzkrātie novērojumi pakāpeniski iekļaujas zinātnisko jēdzienu sistēmā, un šis teorētisko zināšanu un praktisko slēdzienu sakausējums var kļūt par stingru pamatu īstai izglītotībai psiholoģijas jomā. No šī viedokļa katrs pats sev ir īsta psiholoģijas laboratorija. Tieši tādēļ, bērni, psiholoģijas apguve ļoti atšķiras no citu zinātņu nozaru apguves. Drīz jūs par to pārliecināsieties. Arī lozungs «Izzini pats sevi!» ar savu tiešo nozīmi vēršas pie katra atsevišķa cilvēka. Tajā ietverts aicinājums izzināt sevi. Tāpēc, apgūstot psiholoģijas zinātni, cilvēks visu it kā «pielaiko» sev — cenšas noteikt, vai viņā viss saskan ar «teoriju» vai ir kaut kā savādāk. Tāpēc iesācēji psihologi labprāt novēro savus draugus un paziņas, izmantojot zināšanas praksē.

Kas ir psiholoģijas zinātne? Tā ir zinātne par'dvēseli (grieķu valodā pstjchē nozīmē dvēseli, logos — mācību). Līdzīgi vārdu savienojumi tiek lietoti arī citu zinātņu nozaru apzīmēšanai: ģeoloģija — zinātne par Zemi, zooloģija — zinātne par dzīvniekiem, mineraloģija — zinātne par minerāliem u. c. Šo zinātņu izpētes objekti ir vairāk vai mazāk skaidri un noteikti, taču atbildēt uz jautājumu «Kas ir dvēsele?» nav nemaz tik vienkārši. Dažādos vēstures posmos zinātnieki vārdā «dvēsele» ietvēruši citu saturu. Tādi gadījumi nav retums arī citās zinātņu nozarēs.

Jūs, protams, zināt, ka ar vārdu «atoms» sengrieķu filozofi apzīmēja matērijas vissīkāko nedalāmo daļiņu. Zinātnei attīstoties, atklājās, ka atoms ir vesela elementāro daļiņu sistēma. Darbojas atomelektrostacijas, okeānos atomledlauži šķeļ ledus laukus, un tas viss ir atoma dalīšanās rezultāts. Bet vārds ir palicis. Tas ir kā trauks, kurā iepildīts cits, jauns saturs. Vecie, sen lietotie nosaukumi, vārdi tagad apzīmē pavisam citus, jaunus jēdzienus. Pajautājiet savam biedram, piemēram, par vārda «pavadonis» nozīmi! Tādas pašas pārvērtības psiholoģijas zinātnes nosaukumā notikušas ar vārdu «dvēsele».

Saskaņā ar reliģijas mācībām dvēsele ir netverama, bezmiesīga, tā ir garīga sākotne, ko dievs ar savu dvašu iepūtis pirmajā dieva radītajā cilvēka ķermenī. Turklāt dvēsele tiek dota cilvēkam, tā teikt, «pagaidu» lietošanā. Kad ķermeņa eksistence uz šīs zemes beidzas, dvēsele aizlido, dodas «citā saulē».

Mēs, materiālisti, vārdu «dvēsele» lietojam ar pavisam citu nozīmi. Tas tiek izmantots par vārda «psihe» sinonīmu, lai apzīmētu augstāk organizētas matērijas — galvas smadzeņu — īpašību. Psihe, apziņa — tas ir objektīvās pasaules subjektīvs atspoguļojums. Psihe — tās ir mūsu sajūtas un uztvere, atmiņa un priekšstati, domāšana un fantāzija, jūtas un griba. Visi šie psihiskās darbības procesi ir raksturīgi konkrētam cilvēkam, subjektam, kuram ir savs īpašs raksturs, spējas, temperaments. Viņš izzina, darbojas saskarsmē ar apkārtējo pasauli, ir sava laika un savas sabiedrības pārstāvis, personība. Dvēsele, psihe — tā ir personības iekšējā pasaule, kas rodas cilvēka un apkārtējās vides savstarpējā mijiedarbībā, šīs vides aktīvas atspoguļošanas procesā.

Tiesa, ikdienas dzīvē vārds «dvēsele» tiek lietots arī ar citu nokrāsu, ar šaurāku nozīmi. Dažkārt, piemēram, saka, ka «dvēsele sāp», «dvēsele priecājas». Raksturojot cilvēkus, mēdz teikt: «Viņam nav dvēseles» vai «Tas ir dvēseles cilvēks». Šajos gadījumos ar jēdzienu «dvēsele» apzīmē tikai cilvēka spēju just līdzi, pārdzīvot, iedziļināties citu cilvēku bēdās, ciešanās un priekos, priecāties un ciest kopā ar citiem.

Dažādās nozīmēs tiek lietoti arī vārdi «subjektīvs» un «subjektīvi». Kad psiholoģijas zinātnē runā par psihi kā par objektīvās pasaules subjektīvu atspoguļojumu, ar to saprot konkrētajam cilvēkam, subjektam, piederošo iekšējo pasaules ainu, kas eksistē viņa smadzenēs. Taču nereti nākas dzirdēt: «Tas ir jūsu subjektīvais viedoklis» — vai: «Jūs spriežat subjektīvi» u. c. Tādā veidā mēģina uzsvērt cilvēka neobjektivitāti, viņa spriedumu un vērtējumu atkarību no garastāvokļa, pagātnes pieredzes vai citām personības īpatnībām.

Par psiholoģiju sauc ne tikai zinātni, kas pētī personas psihiskos procesus un personības īpašības, bet arī parādību kopumu, kuru tā pētī. Runājam par pusaudžu psiholoģiju, personības psiholoģiju u. c. Dažkārt nākas dzirdēt: «Katram sava psiholoģija!» Sājos gadījumos ir runa par kāda noteikta cilvēka vai cilvēku grupas psihes īpatnībām.

Līdz ar to mēs esam nosaukuši jau daudzas «psiholoģijas», bet priekšā vēl garš saraksts. Jo psiholoģijas zinātne, tāpat kā citas zinātnes, dalās atsevišķās nozarēs. Iedomājieties varenu koka stumbru,’ no kura uz visām pusēm aug zari! Stumbrs — tā ir vispārīgā psiholoģija, kas pētī cilvēku psihes vispārīgos likumus. Zari — atsevišķas zinātnes jomas. Tajās tiek pētīti cilvēka darbības visdažādākie aspekti, jo katram darbības veidam atbilst sava psiholoģija.

Ir darba psiholoģija, inženierpsiholoģija (pētī psiholoģiskās sistēmas «cilvēks—mašīna» dažādās puses). Mūsdienu ražošanas apstākļos nav iespējams konstruēt nevienu jaunu mašīnu vai aparātu un ierīci, neņemot vērā psiholoģisko faktoru.

Dzīvē un dažādos darba procesos starp cilvēkiem veidojas noteiktas vispārējās attiecības, viņi apvienojas grupās, kolektīvos, realizējot sistēmu «cilvēks—cilvēks». Tas ir pētījumu objekts vēl vienai psiholoģijas nozarei — sociālpsiholoģijai.

Inženierpsiholoģija un sociālpsiholoģija ir radījušas pašu jaunāko nozari — kosmisko psiholoģiju. Tā pētī cilvēka psihiskās darbības īpatnības kosmisko lidojumu apstākļos. Sājā psiholoģijas jomā aizraujošas grāmatas uzrakstījuši paši kosmonauti — J. Gagarins un A. Ļeonovs sadarbībā ar ārstu V. Ļebedevu.[1]

Pastāv mākslas psiholoģija, medicīnas psiholoģija un zoopsiholoģija, kas pētī dzīvnieku psihiskos procesus, ir militārā psiholoģija u. c. Psiholoģijas zinātnē plaši tiek pētīta cilvēka psihes veidošanās un attīstība no dzimšanas brīža līdz pat vecumam. Šos jautājumus risina bērnu psiholoģija, pedagoģiskā psiholoģija un vecumposmu psiholoģija.

Sī grāmata, kuru jūs lasāt, pamatvilcienos veltīta vispārīgajai psiholoģijai, taču tajā būs arī materiāli no citām psiholoģijas jomām.

Smadzenes un psihe. Psihe ir cilvēka iekšējā, subjektīvā pasaule. Tās izveide ir saistīta ar aktīvu ārējās, objektīvās pasaules atspoguļošanu tēlu, domu, jūtu un rīcības veidā. Kur tad atrodas šis dzīvais spogulis ar sarežģīto atspoguļošanas spēju? Tagad to zina katrs skolēns. Bet kādreiz izcilais sengrieķu filozofs un zinātnieks Aristotelis uzskatīja, ka smadzenes ir tikai «ķermeņa atdzesēšanas orgāns». Pat Šekspīrs, kas dzīvoja un radīja savus darbus XVI gs. beigās un XVII gs; sākumā, ļoti piesardzīgi rakstīja par smadzenēm kā par vietu, «kas, pēc dažu uzskatiem, ir dvēseles mājoklis». Un galvenā smadzeņu sāncense bija sirds: «Saki man, kur sapņi sākas? Smadzenes vai sirds tos dzīvei rada?» vaicā Šekspīra varoņi. Arī mēs bieži savu garīgo dzīvi saistām ar sirdi, piedēvējot tai atbildību par mīlestību un naidu, kaislībām un uztraukumiem. Tāpēc mums dziļi saprotamas ir dzejnieka sacerētās vārsmas «O! Sirds atmiņa! Tu stiprāka par prāta skumjo atmiņu!». Taču mēs ļoti labi zinām, ka jau daudzus gadus dzīvo cilvēki, kuru krūtīs pukst sveša, ar ķirurga profesionālo roku pārstādīta sirds. Sirds viņiem cita — jauna, bet dvēsele, psihe, iekšējā pasaule?

J. Nagibins ir uzrakstījis brīnišķīgu, skumju, mūsdienīgu pasaku «Svešā sirds». Tās varonis Kostrovs, kam izdarīta sirds pārstādīšanas operācija, pārdzīvo dīvainas un mokošas izjūtas. «Viņš redzēja savu veco, nomirušo sirdi, savu ciešanu un moku avotu, viņam tā likās līdzīga sapuvušai, tārpainai sēnei. Taču šī sirds iemiesoja sevī viņam tik vajadzīgās, smalkās atmiņas par viņu pašu, atmiņas, kuras tagad vajadzēs krāt no jauna, lai pilnībā atdzimtu.» Viņam nāksies radīt «dvēselīti dzīvībiņu, lai atgūtu spēju mīlēt un ciest». Varonim ienāk prātā drausmīga doma: «Ja viņš atzīst savas bijušās sirds spēju atcerēties, tad arī pašlaik viņa krūtīs pukstošajai sirdij ir sava no viņa neatkarīga, suverēna atmiņa.» Tālāk ne-pārstāstīšu šo brīnišķīgo darbu.

Mūsu zinātnē ir daudz poēzijas. Un tas nav nekas neparasts. Jo organisma centrālā «pārvaldes pults», mūsu psihiskās darbības materiālais aparāts — cilvēka smadzenes — ir pats pilnīgākais un sarežģītākais dabas veidojums. Ne velti, runājot par smadzenēm, stingrie zinātnieki pārvēršas par dzejniekiem. Turklāt viņi vispirms pasvītro pārsteidzošo neatbilstību starp smadzeņu ārēji necilo izskatu (pelēka masa, kas atgādina valrieksta kodolu) un smadzeņu neticami sarežģīto darbību.

«Cik viendabīgas un necilas izskatās smadzenes,» rakstīja padomju psihologs A. Lurija, «šis augstākais evolūcijas produkts, kas saņem, pārstrādā un glabā informāciju, orgāns, kas rada darbības programmas un regulē to izpildi.» Var droši apgalvot, ka iespaids, kas rodas, pirmo reizi apskatot šo neizteiksmīgo, viendabīgo, pelēko masu, nemaz neatbilst tai ārkārtējai, neticamajai sarežģītībai, kāda īstenībā piemīt šim orgānam.

«Paskatieties apkārt,» aicina padomju psihologs /. Boiko, «tas, kas ir ap mums un parasti tiek uzskatīts par cilvēka roku darbu, īstenībā ir smadzeņu darbības produkts, jo rokas ir tikai paklausīgas smadzeņu vadītās darbības izpildītājas. Visi zinātnes atklājumi un tehnikas sasniegumi, visi izcilie mākslas darbi arī ir cilvēka smadzeņu darba produkts, tāpat kā mūsu mazie darbi, neveiksmes, kļūdas, rakstura vājības, paradumi. No smadzenēm ir atkarīga gan ģenialitāte, gan prāta aptumsums, gudrība un muļķība, mīlestība un draudzība, ticība, ciešanas, laime, spējas, talants un apdāvinātība.»

Droši vien, sekojot J. Nagibinam, rakstnieki drīz vien radīs divus mākslinieciskus variantus. Pirmais — pavisam reāls cilvēks ar divām sirdīm (nenogurdināmais profesors Bernards jau izdarījis arī šādu operāciju), otrais fantastiskais variants — cilvēks ar pārstādītām galvas smadzenēm. Protams, cilvēks ar šādām smadzenēm neizbēgami pārvērstos par citu personību ar pavisam citām zināšanām, domām, jūtām, ar jaunu biogrāfiju. Tas ir skaidrs arī bez fantastikas. Tiesa, romānu rakstniekam paliek aizraujošā iespēja attēlot tās dramatiskās situācijas, kad cilvēks pēkšņi atklāj, ka viņam ir pavisam cits ķermenis, cita āriene. Cilvēka ķermenis, viņa augums, figūra, sejas panti, acu un matu krāsa, balss — tas nav tikai smadzeņu ietvars un to ārējais noformējums. M. Ļermontovs «Mūslaiku varonī» atzīmējis, ka vienmēr ir kaut kāda dīvaina sakarība starp cilvēka ārieni un viņa dvēseli.

Mūsu ārējais veidols, kas nosaka citu cilvēku attieksmi pret mums, ļoti ietekmē mūsu pašvērtējumu, raksturu, vispār mūsu personību. Par to mēs vēlāk runāsim detalizētāk, bet jau no teiktā ir pilnīgi skaidrs: cilvēkam ar jaunām smadzenēm būs jāizstrādā jauna attieksme pašam pret sevi. Jā, un... jaunajām smadzenēm jaunā «dzīvesvieta» var iepatikties, bet var būt arī gluži otrādi. Vēl vienu, ne mazāk spraigu sižeta līniju varētu veidot šī gandrīz no jauna radītā cilvēka un apkārtējo cilvēku, sabiedrības savstarpējo attiecību pārveidošanās ...

Tas jau ir no fantastikas jomas. Taču dzīves īstenība salīdzinājumā ar vistēlaināko rakstnieka izdomu veic daudz sarežģītākus un traģiskākus eksperimentus ar cilvēku. Saviļņojošu, patiesu stāstījumu par cilvēku ar ievainotām, pārmaiņu skartām smadzenēm

uzrakstījis A. Luriļa. Viņa grāmata «Zaudētā un atgūtā pasaule» ir viens no humānākajiem darbiem mūsu zinātnē. Faktiski šai grāmatai ir divi autori un divi varoņi. Darba līdzautors ir jaunākais leitnants Ļevs Zaseckis, kas 1943. gada 2. martā tika ievainots. kreisajā galvaskausa pusē deniņu-pa-kauša rajonā. Grāmatā ir stāstīts par to, kā lode, ielauzusi galvaskausu un ietriekusies smadzenēs, sašķaidīja viņa iekšējo pasauli tūkstoš sīkās daļiņās, kuras viņš tā arī nespēja savākt kopā. Vēl viens Lielā Tēvijas

kara upuris. Viņš bija gandrīz nogalināts. Un mēs neko neuzzinātu par viņa traģisko cīņu par savu personību, dvēseli, par savām smadzenēm, ja nebūtu otra šīs grāmatas varoņa, tās autora psihologa A. Lurijas, kas ne tikai pašaizliedzīgi ārstēja un pētīja Zasecka psihi, bet ari sakopoja viņa piezīmes, radīdams satriecošu dzīves varoņdarba aprakstu.

Ievainojumus smadzenēs rūpīgi pēta un apraksta zinātnieki. Sie traģiskie gadījumi palīdz saprast mūsu galvenā psihes orgāna sarežģīto darbības mehānismu. Pats pārsteidzošākais ir tas, ka ievainojumi galvā ne vienmēr beidzas katastrofāli.

Zinātnes vēsturē minēts neparasts gadījums ar dzelzceļa meistaru Fineasu Geidžu, kas 1848. gada septembrī ieguva caurdurtu galvas brūci. Dzelzs nūja, kas bija garāka par metru un resnāka par 3 cm, caururba Geidža galvas smadzenes, ieduroties kreisajā vaigā un izejot ārā pakauša rajonā. F. Geidžs bija apdullināts veselu stundu. Pēc tam viņš spēja kopā ar cilvēkiem, kas viņu pavadīja, pats doties pie ķirurga. Pa ceļam Geidžs, saglabājot nesatricināmu mieru, sprieda par «caurumu» savā galvā. Pēc divpadsmit gadiem, kad viņš nomira Sanfrancisko, līķa sekcijā tika konstatēts, ka smagā ievainojuma rezultātā cietusi ne tikai smadzeņu kreisā pieres daiva, bet ievainojums skāris arī labo pieres daivu.

Tas, ka Geidžs palika dzīvs, protams, ir pārsteidzoši. Bet vēl lielāku izbrīnu izraisa fakts, ka viņa psihi tikpat kā nebija skārušas pārmaiņas: viņam neiestājās atmiņas zudums, gandrīz nemaz nemazinājās arī garīgās spējas. Toties mainījušās bija viņa personības īpašības, viņa attieksme pret sevi un apkārtējo vidi. Līdz nelaimes gadījumam Geidžs bija taktisks un līdzsvarots cilvēks, labs darbinieks, bet pēc notikušā kļuva nenosvērts un stūrgalvīgs, svārstīgs un neizlēmīgs, ar necieņu izturējās pret apkārtējiem. Tā vietā, lai nodarbotos ar kaut ko derīgu, viņš sāka klaiņot pa pasauli un pelnīja iztiku ar sevis un savas traumas izrādīšanu.

Zaseckim viss bija otrādi: saglabājās personība, bet pazuda intelekts, uztvere, atmiņa, spēja spriest.

Mokošs darbs sevis atgūšanā daudzu gadu garumā. Un, lūk, viņš raksta: «Es atkal esmu ierindā ...» Nav iespējams pārstāstīt visu grāmatu. Mums tagad svarīgi tikt skaidrībā, kā strādā smadzenes. Kāpēc milzīgais Geidža ievainojums gandrīz neko nemainīja, bet Zasecka smadzenēs lode radīja tik postošas sekas. Viss slēpjas tai apstāklī, ka smadzenēs pastāv savdabīga specializācija. A. Lurija norāda uz trim svarīgākajiem smadzeņu blokiem.

Pirmais — «enerģētiskais tonusa bloks» — novietots smadzeņu dziļumā, tās stumbra augšējās daļās. Pie tā pieder arī pelēkās vielas veidojumi, kas ir smadzeņu dzīvesspējas pamats. Šeit notiek vielu ķīmiskās apmaiņas procesu regulācija.

Sī bloka citā daļā — retikulārajā (latīņu v. reiiculum — tīkliņš) formācijā — rodas kairinājuma impulsi, kas ar savu enerģiju baro smadzeņu garozu. Pārtraucot šo enerģijas plūsmu, smadzeņu garozas tonuss pazeminās, cilvēks nokļūst pusmiega un miega stāvoklī.

Šis bloks, kā atzīmēja A. Lurija, bija saglabājies viņa slimniekam. Taču bija izpostīta daļa no otrā pamatbloka (novietots lielo smadzeņu pusložu mugurējā daļā), kas atbild par ārējās pasaules informācijas uztveršanu, pārstrādi un glabāšanu. Tā, piemēram, sektorā, kas tiek dēvēts par smadzeņu garozas primāro redzes zonu, ārējās pasaules redzes tēli it kā sadalās miljonos pazīmju un sastāvdaļu. Sekundārajā redzes zonā notiek to apvienošana veselās, sarežģītās struktūrās. Cilvēks, kuram šī zona ir ievainota, tāpat kā agrāk labi redz atsevišķas daļas, bet nav spējīgs apvienot tās veselos tēlos. A. Lurija min šādu piemēru: attēlā, kuru rāda slimniekam, redzamas brilles. Kas tas ir? Aplis ... vēl aplis ... šķērskoks, kaut kāda nūja ... un vēl... Laikam velosipēds!?

Šim slimajam ir traucējumi, kurus sauc par optisko agnoziju.

Speciālas garozas daļas atbild arī par atsevišķu priekšmetu un parādību apvienošanu vienotās situācijās. Atcerēsimies, ka tieši šīs daļas Zaseckim ievainojuma rezultātā bija cietušas.

Deniņu-pakauša smadzeņu garozas apvidus ir tieši saistīts ar svarīgāko psihisko darbību — valodu, bez kuras nav iespējama ne atmiņa, ne domāšana, ne cilvēka apziņa. Cilvēks, kuram šis smadzeņu apvidus ir bojāts, sāk dzīvot saskaldītā iekšējā pasaulē: viss, ko viņš iemācījies, apguvis, sadalās sīkos, atsevišķos, savstarpēji nesaistītos fragmentos.

Un tomēr galvenais — cilvēka personība — saglabājas, ja nav skarts trešais smadzeņu pamatbloks, kas novietots smadzeņu pieres daivās. Zaseckim laimējās — pieres daivas bija veselas. Tieši šeit atrodas spēcīgs aparāts, kas nodrošina nodomu un ieceru formulēšanu, saglabāšanu, izstrādā darbības programmas, regulē to īstenošanas procesus, kontrolē izpildi.

Un, lūk, savā saskaldītajā pasaulē Ļevs Zaseckis cīnās: «Vēl es varu pierādīt cilvēcei, ka neesmu galīgi pazudis, norakstīts, es vēl joprojām ceru atgriezties ierindā. Un gribu ticēt, ka būšu vēl noderīgs savai tautai.»

Viņš ar savu varonību nostājās līdzās Nikolajam Ostrovskim un Aleksejam Meresjevam: uzvara pār savu slimību, cīņa par savu personību — tas vienmēr būs gara stipruma un lieluma iedvesmojošs piemērs.

Jau 19. gs. beigās V. I. Ļeņins, pretnostatot metafizikai zinātnisku pieeju psihes izpētē, savā darbā «Kas tie tādi «tautas draugi», un kā viņi karo pret sociāldemokrātiem?» rakstīja: «Metafiziķis psihologs prātoja par to, kas ir dvēsele. Jau pats paņēmiens te bija aplams. Nevar prātot par dvēseli, iekāms nav konkrēti izskaidroti psihiskie procesi: progresam te jāizpaužas tieši tā, ka tiek atmestas vispārīgās teorijas un filozofiskās konstrukcijas par to, kas ir dvēsele, un zinātniski pamatoti tiek petiti fakti, kuri raksturo tos vai citus psihiskos procesus.»1

V. I. Ļeņina simpātijas pilnībā pieder psihologam zinātniekam: «Viņš, šis zinātnieks psihologs, atmetis filozofiskās teorijas par dvēseli un sācis pētīt tieši psihisko parādību materiālo substrātu — nervu procesus.»[2] [3]

Tādi psihologi bija izcilie krievu zinātnieki I. Sečenovs un I. Pavlovs. Jūs droši vien zināt, ka I. Sečenovs un daži viņa draugi ir N. Černiševska romāna «Ko darīt?» prototipi. Viņi izveidoja stingru zinātnisku pamatu mācībai par smadzeņu darbības reflektoris-kajiem principiem.

Ar I. Pavlova mācības galvenajiem atzinumiem par augstākās nervu sistēmas darbību jūs labi iepazināties, mācoties cilvēka anatomiju un fizioloģiju. Mēs pie tiem vēl atgriezīsimies, kad apskatīsim daudzas svarīgas psiholoģiskas problēmas. Bet tagad iegaumēsim galveno: psihe — tā ir smadzeņu spēja atspoguļot realitāti.

* * *

Vai jums patīk atbildēt uz jautājumiem?

Bet ja tie skar jūs pašus? Vai varat atbildēt sev un par sevi?

Gan tie, kas raksta grāmatas, gan tie, kas lasa, dara kopīgu darbu, kura būtību labi izteikusi padomju rakstniece M. Saginjana: «Kaut kas no jums plūst uz grāmatu un kaut kas no grāmatas — uz jums.» No grāmatas jūs gūstat jaunas zināšanas un jaunus priekšstatus par jums jau agrāk zināmo, savukārt uz grāmatu orientēti ir jūsu centieni uzzināt vairāk par sevi pašu, lai kaut ko mainītu sevī. Lai palīdzētu jums, izveidoti trīs «P» šai lappusītē. Sie trīs «P», kas apzīmē paškontroli, pašizziņu, pašaudzināšanu, būs ievietoti aiz katras nodaļas. Nodibināsim neklātienes klubu «Trīs P»! Un ne tikai neklātienes. Dažkārt tā vietā, lai spēlētu «jūras kauju», mēģiniet sacensties atbilžu precizitātē! Varbūt jums būs turnīri un olimpiādes («psiholoģiādes»), par kuru emblēmu kļūs mūsu trīs «P».

Pašpārbaude

Pašizziņa

Pašaudzināšana

Pirmā nodarbība

Jautājumi un uzdevumi

1. Kurš no minētajiem apgalvojumiem pauž materiālistisko uzskatu par psihi un kurš — ideālistisko? Pierādiet biedriem sava viedokļa pareizību!

A. Psihes darbība nav atkarīga no ārējiem faktoriem.

B. Psihes darbība ir smadzeņu īpašība.

C. Psihe ir objektīvās īstenības atspoguļojums.

2. Par kādām psihiskās darbības funkcijām atbild galvas smadzeņu pirmais, otrais un trešais bloks?

3. Raksturojiet psiholoģijas zināšanu nozīmi ārsta, inženiera, skolotāja, zootehniķa un kosmonauta darbā! Pamēģiniet nosaukt cilvēka darbības jomu, kurā var iztikt bez psiholoģijas zināšanām!

Konkurss

Kurš pateiks vairāk sakāmvārdu un parunu, kas saistītos ar psiholoģijas tematiem?

Diskusijas temats

«Ja ir iespējama ķermeņa higiēna, tad ir iespējama arī prāta un rakstura higiēna» (D. Pisarevs).

Otra nodaļa PSIHOLOĢIJAS METODES

Putna spārns, izveidots līdz pilnībai, tomēr nekad nespētu putnu pacelt augstumos, ja tas neatspiestos pret gaisu. Fakti — zinātnieka gaiss, bez tiem nav iespējama pacelšanās augstumā.

I. P a v l о v s

Katrā zinātnē ļoti svarīga nozīme ir izziņas ceļiem un līdzekļiem, metodēm, ar kuru palīdzību tiek iegūti zinātniskie fakti. It sevišķi tas attiecas uz psiholoģijas zinātni. Padomāsim, kā vispār tiek veikts zinātniskās pētniecības darbs citās zinātņu jomās: fizikā, ķīmijā, dabaszinātnēs. Jūs droši vien esat izdarījuši mēģinājumus dzīvās dabas stūrītī vai skolas izmēģinājumu lauciņā, kā arī mācību kabinetos. Te vienmēr iespējams skaidri saskatīt gan cilvēku, kas veic izmēģinājumu Vai novērojumu, tātad izziņas subjektu, gan to, ko viņš pēta, novēro, t. i., izziņas objektu — augu, dzīvnieku, ķīmisku elementu u. c. Tagad iedomājieties, ka jūs esat psihologs, kuram jāizpēta kāda cita cilvēka psihiskās īpatnības! Vai saskatāt atšķirību?

Jā, psihologam viss ir savādāk: objekts jeb pētāmais, kā to pieņemts saukt, psiholoģijā vienlaikus ir arī subjekts. Subjektīvais objekts! Tas nav lingvistisks paradokss, bet nenoliedzama psiholoģijas zinātnes realitāte. Cilvēka prāta visspēcība šeit virzīta uz šī paša objekta — prāta, intelekta, gribas, jūtu, psihes — izpēti un izziņu.

Saka, ka daba ar cilvēka starpniecību iepazīstot pati sevi. Ja tas ir tā, tad ar psiholoģijas palīdzību cilvēce iepazīst pati savu dabu. Izpētes objekts un subjekts sakrīt. Taču šāda filozofiska sakritība nebūt nenozīmē, ka nav iespējama (tādos uzskatos bija psihologi ideālisti) to atdalīšana konkrētos psiholoģiskās izpētes apstākļos.

Pašnovērošana. Psihologi ideālisti uzskatīja, ka dvēsele ir sevī noslēgta pasaule un ka tās izzināšana ir iespējama tikai viņai pašai. «Tikai es pats varu spriest, kas notiek manā iekšējā pasaulē», un «svešiem nepieejama stāv kalnā pils». Tādā gadījumā psihologam it kā paliek tikai viena vienīga metode — pašnovēro-jums. Tā ir introspektīvā metode (vārds «introspekcija» burtiskā

tulkojumā nozīmē — «skatīties iekšā»). Līdz eksperimentālās psiholoģijas rašanās brīdim psiholoģiskie traktāti balstījās vai nu uz zinātnieku personisko izjūtu un pārdzīvojumu aprakstiem, vai uz citu cilvēku domu un jūtu izklāstu.

Varbūt patiesi ar to pietiek, varbūt par sevi vienīgi mēs paši zinām «visu patiesību, tikai patiesību»?

Izcilais franču rakstnieks 2. 2. Ruso, radīdams autobiogrāfisko darbu «Atzīšanās», sapņoja pacelt psiholoģiskās pašanalīzes mākslu līdz pašu precīzāko tā laika zinātņu līmenim. Viņš rakstīja: «Zināmā mērā es pats ar sevi izdarīšu tos izmēģinājumus, kādus veic, piemēram, fiziķi ar gaisu, lai ik dienas uzzinātu pārmaiņas tā sastāvā. Es pielikšu savai dvēselei barometru, un šie veiksmīgi organizētie mēģinājumi, ilgākā laika posmā daudzkārt atkārtoti, dos man ne mazāk precīzus un ticamus rezultātus kā viņiem.» Kopš tā laika pagājuši jau 200 gadi, barometru — psiho-metru — pat fantastisko darbu rakstnieki nav izdomājuši. Bet problēma palikusi. Pētniecības metožu problēma ir viena no vissarežģītākajām psiholoģijas zinātnē. Kāpēc pašnovērtēšana nevar būt ne galvenā, ne vienīgā metode mūsu zinātnē?

Lai novērotu un pēc tam aprakstītu savas psihes darbības izpausmes, cilvēkam ir it kā jāsadalās divās «es» personās. Viens-«es» aktīvi darbojas, domā, priecājas, cieš, kamēr otrs «es» tajā pašā laikā novērtē, analizē, kontrolē, citiem vārdiem sakot, uzmana pirmo «es». Līdz zināmai pakāpei šāda sadalīšanās divos «es» arī notiek ar katru no mums, sākot gandrīz jau no trīs gadu vecuma. Taču mēs nespējam novērot visus mūsu psiholoģiskos procesus. Pajautājiet, piemēram, komponistam, kā viņa apziņā radusies melodija, zinātniekam —, kā viņš atradis kādas problēmas atrisinājumu, konstruktoram —, kā viņš izdomājis jaunu mašīnu! Psihologi, kas pētī radošo darbību, nemitīgi uzdod šos jautājumus un saņem ... ne sevišķi jēdzīgas atbildes, jo parasti mūsu uzmanību saista tas, ko mēs darām, nevis tas, kā darām. Daudz dažādu psihes izpausmes veidu, piemēram, atmiņas un domāšanas mehānismus, iztēli, mēs apzināmies tikai daļēji, tāpēc tos nav iespējams pilnībā aptvert.

Bez tam cilvēka psihē ir diezgan plaša joma, kurā notiekošos procesus apzīmē ar vārdiem «neapzinātie», «zemapziņas». Mēs dažkārt nemaz nenojaušam savas jūtas, tieksmes, uzvedības motīvus. Tāpēc bieži gadās, ka cilvēks neprot pareizi novērtēt savas rīcības cēloņus. Uzskatāmi to raksturo tāda cilvēka rīcība pēchipnozes stāvoklī, kuram ir iedvests izdarīt kādu darbību noteiktā laika sprīdī pēc hipnozes seansa beigām. Kāds ārsts psihoterapeits pastāstīja par pacienti, kurai viņš bija iedvesis domu, ka desmit minūtes pēc hipnozes seansa beigām paciente uzģērbs viņa žaketi (tā atradas turpat, uz krēsla atzveltnes). Kā parasti, pēc seansa notika saruna

par pacientes pašsajūtu, nākotnes plāniem. Kaut arī istabā bija ļoti silts, paciente pēkšņi salīgi nodrebinājās.

— Kļūst auksti, jūtos nosalusi... Varbūt jūs atļausiet uz mirklīti uzvilkt jūsu žaketi?

— Protams, lūdzu.

Ja mēs šajā brīdī pajautātu pārbaudāmajai par viņas rīcības iemesliem, tad_ saņemtu, šķiet, pilnīgi ticamu un pamatotu atbildi, kurai gan nebutu nekā kopīga ar patiesajiem rīcības iemesliem, kas zināmi mums un palika nezināmi pacientei.

Neapzināti var būt arī citi mūsu psihes elementi. Tā, piemēram, mūsu atmiņa var glabāt sevī faktus, notikumus, par kuriem mēs līdz kadam noteiktarn brīdim it kā nekā nezinām. Protams, cilvēka dzivē nevajadzētu pārspīlēt šo neapzināto momentu lomu, kā to darīja slavenais austriešu psihiatrs Z. Freids, taču nerēķināties ar tiem arī nedrīkst. Taču šim viedoklim ir arī pretinieki. Piemēram, dzejniece N. Matvejeva dzejolī «Pazeme» ļoti gleznaini apraksta cilvēka psihes hipotētisko zemapziņas stāvokli un ironiski atzīmē:

No zemapziņas apakšzemes dzīlēm Jau atkal atslēgas man jostu velk,

Es šodien tāds, kurš maldījies un vīlies,

Tur nokāpšu ar lukturi, kas kvēpst.

Kā velvēs kauc šai anfilādē baisā!

Bet beigās noskaidrojas, citastarp,

Ka mūsu pagrabi ir estrādgaismā Un visus noslēpumus sejā nojaust var.

Mums arī zemapziņa ir uz āru (Līdz iekšējai jau izaudzis ir rets).

Viss vienkārši: mums lai ir labi, j,ums — ne pārāk.

Grib kaķis gaļu. Suns pēc nūjas rej.

Bet, lai šīs patiesības noskaidrotu,

Nav taču vajadzības ellē doties.1

Jā! Ja viss būtu tik vienkārši! Ja visas apslēptās (dažkārt mūsu pašu nenojaustās) psihes izpausmes būtu «uz estrādes», bet rīcības motīvi būtu izskaidrojami tikai ar nepieciešamību apmierināt mūsu dzīves vajadzības, ja vēlamais un esošais būtu viens un tas pats, tad nekādas zinātnes nevajadzētu un pati no sevis izzustu nepieciešamība pēc dzejas. Pazīstamajam lietuviešu dzejniekam E. Mie-želaitim ir taisnība, kad viņš raksta: «Kāpēc mēs atsakāmies no psiholoģijas dziļumu un zemapziņas dzīļu novērtēšanas, atstājam to sīku analīzi kādam citam? Mums arī jāiemācās izprast tik tikko uztveramo cilvēka dvēseles šifru, un tad cilvēks kļūs mums saprotamāks. Ja mēs nekad nemēģināsim ielauzties šai jomā, tad tā uz visiem laikiem paliks pilna nezināmu briesmu, tumša, biedējoša.»

Balstīties vienīgi uz pašnovērošanu nevar tāpēc, ka cilvēks nezina visu par sevi, kā arī tāpēc, ka ir grūti aprakstīt, pastāstīt savus pārdzīvojumus. Pirmkārt, grūti ir transformēt, kodēt, ietilpināt jutās vārdos. Ne velti izcili vārda mākslas meistari — dzejnieki un rakstnieki — izjūt «vārda mokas», atstāj «daļu no sevis tintes pudele» (Ļ. Tolstojs), «pārkausē tūkstoš tonnu vārdu rūdas viena 'vienīga vārda dēļ» (V. Majakovskis). Šīm neizbēgamajām objektīvajām grūtībām pievienojas arī subjektīvās — mūsu «psiholoģiskā vārdnīca» ir tik nabadzīga, ka brīžiem mums «nav jēdzienu, lai •domātu», nav apzīmējumu mūsu pašu iekšējai pasaulei un — vēl jo vairāk — «trūkst vārdu», lai to aprakstītu.

Protams, atskaitoties sev, psihologam jābūt absolūti patiesam, bet tas nav viegli. Pat tādos ārkārtīgi patiesos cilvēcisko izpausmju dokumentos kā vēstules, dienasgrāmatas, autobiogrāfijas gandrīz vienmēr var konstatēt, ka rakstītājs negribot sagrozījis īstenību — cilvēka uztvere ir subjektīva. Mēs skatāmies pasaulē caur savas pieredzes, domu un jūtu prizmu, spriežam, kā mēdz teikt, «pēc sevis». Pat Z. 1. Ruso, kas solīja pielikt savai dvēselei objektīvu analīzes barometru, neizdevās būt tik bezkaislīgam, kā viņš pats to vēlējās un kā dažbrīd likās. Viņa «Atzīšanās» ir ģeniāls mākslas darbs, taču tas nav precīzs cilvēka psihes darbības un dzīves protokols.

Poļu psihologs J. Parandovskis rakstījis:

«Ne reizi vien, rakstāmspalvai apstājoties lappuses vidū, mēs raugāmies uz melu neaptumšotajiem, skaidrajiem vārdiem un jūtam kādu biedējošu tā nezināmā cilvēka ēnu, kas kādreiz nākotnē nolieksies pār šīm lappusēm... Un pietiek ar tāda mirkļa apjautu, lai iekšējās balss skaidrība tiktu saduļķota. Tik ļoti mēs esam saistīti ar citiem cilvēkiem, tik cieši viņi mūs vēro un noklausās pat tad, kad esam pilnīgā vientulībā, ka jūtam to ikreiz, kad ķeramies pie rakstāmspalvas. Gan ķermenī, gan dvēselē ir sfēras, par kurām cilvēks nekad un nevienam neuzdrošinās pavēstīt.»

Iedomāsimies uz mirkli, ka tāda pašcenzūra neeksistē, ka cilvēks ir gatavs teikt «patiesību, visu patiesību, tikai patiesību» par savas personības īpašībām, par savām domām un pārdzīvojumiem. Būs jākonstatē, ka daudzi to nespēj izdarīt kaut vai aptuveni. Pareizāk sakot, tikai dažiem tas ir pa spēkam. Iemesls tas pats — vārdu un zināšanu trūkums par psihi, neprasme to analizēt.

Iedomājieties, ka cilvēkam, kuram nav nekāda priekšstata par tehniku, liek priekšā pastāstīt par kāda dzinēja uzbūvi un, lai .atvieglotu šo uzdevumu, iedod arī šī dzinēja precīzu rasējumu. Šis stāstījums būtu diezgan nesaprotams un juceklīgs. Apmēram tā: «Šis ritentiņš ir savienots ar to lielāko, kas ir ar zobiņiem, un šeit vēl tāds daikts ar siksnu ...» Kāda žiguļa īpašnieka māte, gribēdama nosaukt kādu mašīnas detaļu, lietoja universālu apzīmējumu — «verķis». Šo vārdu viņa attiecināja gan uz skrūvi, gan uz bultskrūvi, gan arī uz šļūteni — uz visu, kam vien bija sakars ar svešo, neizprotamo, nepazīstamo im tieši tāpēc viņai neko neizteicošo tehnikas pasauli.

Spēja spriest par savu un citu cilvēku iekšējo pasauli arī nereti ir ļoti zemā līmenī. Tas nebūt nav pārsteidzoši, jo skolā aprobežojas galvenokārt ar cilvēka anatomijas un fizioloģijas mācīšanu. Lūk, rezultāts — uzdodam cilvēkam, šķiet, vienkāršu uzdevumu: pastāstīt par sevi, atbildēt uz sev uzdotu jautājumu «Kas es esmu?» ar divdesmit vārdiem. Divdesmit vārdu savas neatkārtojamās personības raksturošanai. Pamaz? Ļoti daudzos gadījumos cilvēki iztiek pat ar desmit.

Un vēl viena pašnovērtēšanas sarežģītība: «es-darītājs» un «es-novērotājs» nespēj neatkarīgi un mierīgi līdzās pastāvēt. «Es-darītājs» pastāvīgi pārņem savā varā «es-novērotāju», līdz nav vairs pašanalīze, bet ir cilvēciska kaislība.

Bet kā tad ar savu jūtu un pārdzīvojumu aprakstiem? Izrādās. . . Pilnīgi pareizi. Šie apraksti izdarīti jau pēc atmiņas. Psiholoģiskā rekonstrukcija — tā nav tik daudz introspekcija, cik retrospekcija (ieskats pagātnē).

Psihologi diezgan ātri apjauta pašnovērošanas kā vienīgās psiholoģijas metodes nepilnību. Lai iegūtu pēc iespējas detalizētākas ziņas par psihi, zinātniekiem vajadzēja iemācīt pētāmajiem paš-novērojuma «tehniku» un izdarīt savdabīgu atlasi to vidū. Taču arī tas nebija atrisinājums. Radās jautājums par šādu smalki sagatavotu cilvēku pašnovērojuma rezultātu vispārējo nozīmīgumu. Gadsimta sākumā pazīstamais amerikāņu psihologs V. Džeimss atzīmēja, ka viņa mēģinājumu koncentrēties uz savu «es» ietekmē dažādi gadījuma faktori, kas saistīti ar ožas, dzirdes un citām sajūtām. Līdz ar to mēģinājumi atklāt īpašu «es» substanci tieša pašnovērojuma rezultātā nevainagojās ar panākumiem.

Jā, pašnovērojumam kā zinātniskās pētniecības metodei ir daudz trūkumu. To kritizēt nav grūti. Bet vēl grūtāk ir iztikt bez tās psiholoģijas pētījumos. Šī metode ir izmantota un vienmēr tiks izmantota pētījumos, taču tā nav pamatmetode. Dažkārt pašnovērošana psihologam dod ierosmi eksperimentālam pētījumam.

Aplūkosim piemēru par to, kā cilvēks uzzina, no kurienes nāk skaņa. Pirmajā mirklī viss liekas gluži skaidrs: skan mūzika — mēs pagriežam galvu uz skaņas avota pusi, dzirdam cilvēka runu — pagriežamies pret runātāju. Bet kā tad ar kino? Skaņa nāk no aparatūras, kas atrodas ekrāna sānu malās, bet skatītājiem un klausītājiem liekas, ka skaņa plūst no ikviena uz ekrāna redzamā personāža: lūk, ierunājās viens, pēc tam apklusa, tad cits — skaņa pārvietojas. Ekrāna labajā stūrī ierējās suns — no turienes nāk skaņa. Tā cilvēkam liekas. Tāpēc ka ... Bet līdz zināmam laikam neviens par to ne domāja, ne galvu lauzīja. Taču padomju psihologs S. Ru-binšteins ievēroja. Lūk, kā tas notika.

«Sanāksme,» raksta S. Rubinšteins savā grāmatā «Vispārīgās psiholoģijas pamati», «notika ļoti lielā radioficētā zālē. Runātāju uzstāšanos pastiprināja skaļruņi, kas bija novietoti gan pie zāles labās, gan kreisās sienas.

Es sēdēju diezgan patālu un savas tuvredzības dēļ neievēroju, kā runātājs nokļuva uz tribīnes. Arī viņš pats man nebija skaidri saskatāms, tāpēc sākumā man likās, ka tas ir priekšsēdētājs. Runātāja balsi (man labi pazīstamu!) es skaidri sadzirdēju no kreisās puses, no tuvumā novietotā skaļruņa. Pēc kāda laika es pēkšņi saskatīju referentu, pareizāk sakot, ievēroju, kā viņš izdarīja vienu pēc otra vairākus enerģiskus žestus ar roku (tie sakrita ar uzsvariem balss intonācijā), un piepeši skaņa negaidot pārvietojās — tā nāca taisni no .priekšas, no tās vietas, kur stāvēja referents.»

Tā uz pašnovērošanas pamata zinātniekam radās jautājums par skaņas dīvainās «izturēšanās» iemesliem. Viņš sāka novērot (cita izziņas metode) klausītāju uzvedību.

Pievērsīsim uzmanību interesantajai un neizbēgamajai cita cilvēka psiholoģiskā stāvokļa sapratnes īpatnībai: tā veidojas, pamatojoties uz pašnovērojumu: «Viņam acīmredzot... tāpat kā man.»

Kādā vecā psiholoģijas mācību- grāmatā tas paskaidrots ar šādu piemēru: «Manā klātbūtnē kāds raud. Es domāju, ka viņš izjūt ciešanas. Bet vai es varu teikt, ka «uztveru» viņa ciešanas? Nē. Es uztveru tikai veselu virkni fizisku pārmaiņu... Es redzu šķidruma pilienus, kas tek no viņa acīm, es redzu sejas vaibstu izmaiņas, dzirdu saraustītas elsas, kuras sauc par raudāšanu. Neko citu «es tieši neuztveru. Kā gan es varu zināt par šī cilvēka ciešanām? Kad es agrāk pats cietu, tad man tāpat no acīm lija asaras, es pats izdvesu saraustītas •elsas...»

Bet ka bez pašnovērošanas izzināt, saprast, izpētīt kosmonautu pārdzīvojumus kosmiskā lidojuma apstākļos? Un ko mēs zinātu par aklo, kurlmēmo psihisko dzīvi bez O. Skorohodovas grāmatas «Kā es uztveru, iedomājos un saprotu apkārtējo pasauli», kas pilnībā pamatojas uz pašnovē-rošanu?

Jā, pašnovērojums ir sens, pārbaudīts, kaut arī ne visos gadījumos uzticams psihologa ierocis. Toties katram cilvēkam tas ir nepieciešams pašizziņai un pašaudzināšanai. Pārveidot sevi var tikai pēc savas iekšējās pasaules sīkas izpētīšanas. Jau šis process liek cilvēkam kļūt citādākam.

«Kamēr es atveidoju sevi,» rakstīja franču filozofs M. Montēņs, «man vajadzēja ne reizi vien sevi izmērīt un aptaustīt, lai atrastu pareizās proporcijas. Visa tā rezultātā arī pats oriģināls (es pats) ieguva lielāku precizitāti, noteiktību, pat zināmā mērā pilnveidojās.»

Palīdzēt jums, jaunie lasītāji, novērot pašiem savu iekšējo dzīvi ir viens no šīs grāmatas uzdevumiem. Pamēģiniet, sākot jau no šodienas (bet ne vēlāk kā rīt!), izmantot, piemēram, tādu pārbaudītu pašanalīzes un pašizziņas līdzekli kā dienasgrāmata. Paraugam var minēt daudzas brīnišķīgas dienasgrāmatas, kuras rakstījuši nevis izcili zinātnes un kultūras darbinieki, bet gan jūsu vienaudži, vecāko klašu audzēkņi.[4] Protams, viņiem ne prātā ne-

nāca, ka pēc laika dienasgrāmatām uzticētās domas tiks publicētas. So dienasgrāmatu autori tieši no skolas sola nokļuva Lielā Tēvijas kara ugunīs un krita, aizstāvot Dzimteni. Bet viņu dienasgrāmatas kļuva par grāmatām, turpina dzīvot arvien jaunās lasītāju paaudzēs.

Objektīvā novērošana. Izzināt sevi un otra cilvēka psihi var tikai darbā, darbībā. «Kā iepazīt pašam sevi?» jautāja izcilais vācu dzejnieks un domātājs J. V. Gēte un pats atbildēja: «Tikai ar darbības palīdzību, nevis pasīva vērojuma ceļā. Pacenties izpildīt savu pienākumu, un tu uzzināsi, kas slēpjas tevī.»

Psihe izpaužas un veidojas darbībā, tā pati ari nav nekas cits kā īpaša psihiska darbība, kuras gaitā cilvēks iepazīst apkārtējo pasauli, veido tās subjektīvo atspoguļojumu, modeli. Tātad pēc ārējām uzvedības izpausmēm var spriest par cilvēka iekšējo pasauli un līdz ar to psiholoģijā var izmantot novērojumu — mūsdienu dabaszinātņu visvareno metodi. Ik dienu, ik stundu katrs no mums, pamatojoties uz novērojumu, spriež par kāda cita cilvēka domām, jūtām, par viņa spējām un raksturu, par attieksmi pret citiem cilvēkiem. Un par mums tieši tāpat spriež pēc mūsu darbiem — ko un kā mēs darām, ko un kā runājam, kas mūsos izraisa nepatiku, kas — smaidu.

Zinātniskā psiholoģiskā novērošana ir ļoti grūta un sarežģīta lieta. Sāksim kaut vai ar tādu delikātu jautājumu, vai cilvēkiem patīk, ka tos novēro, speciāli pētī. Pietiek atcerēties, ka jau mazi bērni uzvedas atšķirīgi vecāku un svešu cilvēku sabiedrībā.

«Skat, kā mūsējais uzstājas!» saka samulsušie vecāki. Taču viņi nepamana, ka arī paši citu cilvēku klātbūtnē uzvedas neierasti. Psiholoģiskā aspektā viņi bieži vien atdarina viesmīlīgus saimniekus: sejas vaibstos parādās svinīgi svētdienīga izteiksme, mainās runas maniere u. c. Kosmonauts A. Ļeonovs un ārsts V. Ļebedevs jau norādītajā grāmatā atzīst, ka «publiskums», nepieciešamība visu laiku atrasties cilvēka uzmanības lokā, novērojuma centrā ir viena ' no nopietnākajām grūtībām eksperimentālajā izolācijā, kuru izmanto, lai izpētītu vientulības iedarbību uz cilvēka psihi.

Grāmatā norādīts, ka tad, ja cilvēks zina, ka tiek novērots, viņš pastāvīgi cenšas tēlot kaut kādu lomu un noslēpt no citiem to, kas dotajā mirklī viņu satrauc. Ne velti izolācijas izmēģinājumos daži cilvēki īpaši smagi pārdzīvo nevis vientulības un izolētības stāvokli, bet gan to, ka tiek nepārtraukti novēroti. Kāda sieviete, kas pati ir piedalījusies šajos izmēģinājumos, atzina, ka šī doma ne uz mirkli nav pametusi viņu, visu laiku rosījusies viņā. Tāpēc sieviete, baidīdamās, ka viņas uzvedība varētu izskatīties nepiedienīga, visu laiku uzmanījusies, «sekojusi» savām darbībām. Izmēģinājuma beigās viņai pat sācis likties, ka novērotāji no aparāta telpas spēj «lasīt» viņas domas no acīm, sejas vaibstiem, mīmikas un no jebkuras nenozīmīgas kustības, ka viņa ir redzama «kā uz delnas». Doma, ka pētnieki par viņu zina vairāk, nekā viņa to vēlētos, nerimās.

Protams, parastos apstākļos šādas izjūtas nav tik asas, taču otra cilvēka klātbūtnē mūsu uzvedība mainās, sevišķi, ja zinām, ka

viņš mūs pēti. Ne velti psihologi sapņo par burvju cepuri, kas padarītu viņus neredzamus. Mūsdienu tehnika daļēji rada tādas iespējas: nolieciet mikrofonus, novietojiet slēptās televīzijas kameras un vērojiet! Taču pastāv arī citi paņēmieni, kā psihologs novērotājs var kļūt neredzams. Sociālpsiholoģijā pazīstama šāda metode: zinātnieks iekļaujas cilvēku grupā, kuru grib pētīt, kļūst tajā par «savu» cilvēku. Pētāmie pierod pie viņa un izturas dabiski.

«Klātbūtnes efekts» nav vienīgais novērojuma trūkums. Vēl grūtāk ir izvairīties no kādas citas negatīvas iezīmes — no subjektivitātes. Novērotājam jāfiksē tikai tas, kas īstenībā notiek, un nevis tas, kas viņam liekas un ko gribētos redzēt. Stāsta, ka angļu fiziķis E. Rezerfords pat fizikālo parādību novērošanai pieaicinājis vairākus novērotājus, kuri iepriekš nav zinājuši, kāds būs gaidāmais rezultāts.

Cilvēkam, kas veic pētījumu, jābūt objektīvam. Speciāli tika pētītas pašu novērotāju īpatnības: kvalificētu psihologu grupa vēroja viena un tā paša bērna izturēšanos — saskanēja tikai divdesmit procenti slēdzienu. Kam ticēt? Mūsdienu kinematogrāfs izmanto šo subjektivitāti kā speciālu māksliniecisko paņēmienu, piemēram,, viens un tas pats notikums tiek uzņemts vairākkārt no dažādu varoņu redzes viedokļa. Japāņu režisora Akiras Kurosavas filmā «Rasjomons» dots vienas un tās pašas epizodes «redzējums» vairāku filmas personāžu acīm. Un katru reizi — patiesība. Mākslas-patiesība ... Jo katrs novērotājs «redz» gan to, kas viņam tiek parādīts, gan to, kas viņam izlicies.

Lai pētījuma rezultāti būtu objektīvi, lai varētu tos statistiski apstrādāt, lai. iegūtu psiholoģiskos faktus bez «maskas», tiek izmantota stenografēšana, fotografēšana, filmēšana un dažādas ierakstu metodes. Taču galvenā nozīme ir labai programmai, kurā tas, kas-jānovēro, ir sadalīts vairākos vienkāršos posmos. Tā, piemēram, lai novērotu mazu bērnu savstarpējās attiecības, padomju zinātnieks A. Zalužnijs, kas strādāja divdesmitajos gados, izveidoja shēmu, kurā bija ietverti visi — gan redzamie, gan dzirdamie — izpausmju elementi. Lūk, pēc kādām šajā programmā ietvertajām pazīmēm noteica mazuļa «asociālo» uzvedību: darbība — nicīgi novēršas, aizbēg, aizsargājas; valoda (precīzāk būtu teikt — skaņas) —

činkst, raud, kliedz pēc palīdzības. Par «antisociālo» uzvedību liecināja citas pazīmes: darbība — lauž, atņem, dzenas pakaļ, sit; valoda — draud, pieprasa, ķircina, lamājas. Savukārt par labvēlīgas uzvedības raksturojumu tika izmantota darbība — apmīļo, parāda, palīdz, izlabo, pauž iniciatīvu; valoda — informē, dod padomu, kritizē, aicina sadarboties utt.

Taču jāatzīmē, ka, izmantojot pat vislabāko programmu, mēs-neko neuzzinām par cēloņiem, par to, kāpēc vienu vairāk sit, bet otru — apmīļo. Mēs neuzzinām, kas izraisa mūsu pētāmajā naidu, kas — maigumu. Novērojumā parasti tiek saņemta atbilde uz jautājumu «Kas?», nevis uz jautājumu «Kāpēc?». Turklāt psihologam parasti ir ilgi jāgaida, lai izraisītu parādību, kas viņu interesē.

Eksperimentālā metode. Reiz psiholoģijas fakultātes studentiem: tika uzdots novērot, kā pirmsskolas vecuma bērniem izpaužas dažādas jūtas. Uzdevums bija šāds: pirmajai studentei vajadzēja novērot prieku, otrajai — skumjas, trešajai — bailes.

— Ne vienu reizi vien esmu bijusi bērnudārzā un vērojusi bērnus, bet bailes neesmu redzējusi... — studente žēlojās pasniedzējām.

— Bet tu nobaidi viņus un — lieta darīta! — kāds deva padomu.

Šis padoms, lai arī radikāls, ir pilnīgi nepieņemams psiholoģijā. Psiholoģļjā, tāpat kā medicīnā, ir spēkā humānais princips «Nekaitē!». īsteni zinātnieki jebkurā psiholoģiskā pētījumā vispirms ņem vērā pētāmo intereses. Jebkura eksperimentētāja un pētāmā kopīga sadarbība ir virzīta tā, lai, atklājot psihes noslēpumus, ieguvums būtu ne vien zinātnei, bet arī eksperimenta dalībniekiem.

Eksperiments no novērojuma atšķiras ar to, ka zinātnieks pats izraisa pētāmo parādību. Tā ir mūsdienu psiholoģijas galvenā metode. Šī metode, kā teicis franču psihologs P. Fress, necieš steigu, metodes neērtības kompensē pārliecība, kas tās rezultātā tiek iegūta.

Interesanti atzīmēt, ka pirmie psiholoģiskie pētījumi laboratorijas apstākļos, precīzāk sakot, aprēķini, bija saistīti ar astronomu vajadzībām.

Psiholoģijas vēsturē minēta epizode, kas saistīta ar Kinbruka atlaišanu no «darba. Kinbruks 18. gs. beigās strādāja Griničas observatorijā. Viņa pienākumos ietilpa zvaigznes atrašanās vietas noteikšana ar Bredlija metodi. Tas tika darīts šādā veidā: teleskopā ir orientējošais koordinātu tīkliņš, kas sastāv no vertikālām līnijām. Vidējā no šīm līnijām sakrīt ar astronomisko meridiānu. Kinbrukam, novērojot zvaigznes kustību, vajadzēja ar precizitāti līdz 0,1 sekundei fiksēt to momentu, kad zvaigzne šķērso meridiānu. Taču Kinbruks zvaigznes kustību fiksēja gandrīz ar veselas sekundes novēlošanos. Observatorijas direktors nosprieda, ka Kinbruks neapzinīgi izturas pret darbu, un atlaida viņu. 1816. gadā, kad ievērojamais astronoms Beselis izlasīja par šo gadījumu, viņš nosprieda, ka «cēlonis tam varbūt ir nevis nevīžība, bet gan kaut kas pavisam cits. Salīdzinājis dažādu novērotāju datus, Beselis secināja, ka novirzes aprēķinos var būt pat līdz veselai sekundei. Katrs kļūdās citādi, jo uz attiecīgu kairinātāju reaģē ar dažādu ātrumu. Izpētot šīs netīšām pieļautās kļūdas, var noteikt standarta

novirzi — «personisko izlīdzinošo lielumu», kas būtu jāņem vērā, izdarot aprēķinus.

Līdz ar to pirmo reizi psiholoģijā sāka «mērīt» cilvēka īpašību, kuru varētu saukt par reakcijas ātrumu.

Ar vienkārša mēģinājuma palīdzību jūs varat to noteikt arī paši sev. Paņemiet garu, gludu nūju ar sadalījumu centimetros! Novietojiet to plaukstā vertikāli un ievērojiet, uz kādas atzīmes būs jūsu pirksti! Pēc tam palaidiet to vaļā un atkal pēc iespējas ātrāk satveriet! Jo ātrāk jūs veiksiet šīs manipulācijas, jo mazāks būs attālums, kuru krītot veiks nūja. Salīdziniet savus un savu biedru rezultātus!

Ja vajadzētu uz kāda klasiska piemēra pamata filmā parādīt visus psiholoģiskā eksperimenta tipus, būtu jāizvēlas atmiņas pētījumi. Pirmie kadri būtu jāveltī H. Ebinghausam, kas aptuveni pirms simts gadiem izgudroja... bezjēdzīgas zilbes. Pētījamais cilvēks sēž ērtā krēslā un atkārto līdzi eksperimentētājam kaut ko dīvainu: dag, vib — num — djug — rec... Vai arī izrunā zilbes pa pāriem: ļoc — deb, njac — dič, mož — cut... Pēc tam eksperimentētājs saka priekšā pirmo zilbi (no attiecīgā zilbju pāra), bet mēģinājuma dalībnieks atbild viņam ar otro. Ja atceras... Cik atceras? Un vai uz ilgu laiku? Cik paliks atmiņā pēc stundas? Pēc divām? Cik pēc diennakts? Citiem vārdiem sakot, tiek noteikts, kāds ir aizmiršanas temps.

Tā visa rezultātā radās Ebinghausa slavenā līkne, liktenīga līkne, kas līdzīga stāvam nobraucienam no kalna: sākumā strauji drāzies, pat krīti lejā, jo pirmajā stundā aizmirstas gandrīz četrdesmit procenti zilbju, pēc tam notiek vienmērīgs brauciens gandrīz vai pa līdzenumu — kaut kas paliek atmiņā uz visiem laikiem. Ļoti žēl, ka atmiņā saglabājas pavisam nedaudz. Kāds ir teicis, ka kultūra ir tas, kas paliek pāri pēc tam, kad viss jau aizmirsts. Tas, protams, neattiecas uz šīm bezjēdzīgajām zilbēm. Kāpēc Ebinghau-sam bija vajadzīgas viņa 2300 zilbes? Viņš cerēja izpētīt atmiņu tīrā veidā, nesaistot to ar ... jēdzienisko aspektu. Dzīvē ne vienmēr visu iegaumē atbilstoši Ebinghausa līknei, taču tie bija pirmie psiholoģiskie eksperimenti.

Lūk, nākamais kadrs: fizioloģija. Mūsdienas. Monreāla. Izcilais kanādiešu neiroķirurgs V. Penfīlds eksperimentē, izdarot smadzeņu dažādu apvidu elektrostimulāciju. Tiek raidīts elektriskais impulss,, un slimnieka atmiņā uzplaiksni pārsteidzoši spilgtas pagātnes ainas. Pēc V. Penfilda domām, tad, kad neiroķirurga elektrods nejauši, aktivizē pagātnes «ierakstus», pagātne atainojas secīgi soli pa solim. Tas mazliet atgādina tādas kinolentes demonstrēšanu vai tāda magnetofona ieraksta atskaņošanu, kurā ietverts viss, ko cilvēks agrāk jutis, apzinājies, kam pievērsis uzmanību.

Psiholoģiskie eksperimenti laboratorijā it kā pārkāpj tos principus, uz kuriem pamatojas psiholoģiskais novērojums: pētījamais cilvēks tiek atrauts no savas ikdienas dzīves, viņš zina, ka viņu pētī... Pētījumu precizitātes dēļ kaut ko nākas upurēt.

Dabiskais eksperiments. Bet kā būtu, ja apvienotu eksperimentu ar novērojumu, paņemtu no eksperimenta tam piemītošo precizitāti un atkārtošanas iespēju, bet no novērojuma — dzīves situācijas dabiskumu. Tā veidojas dabiskā eksperimenta metode, kuru mūsu gadsimta sākumā radīja krievu psihologs A. Lazurskis. Ar bērniem spēlējas, viņus māca, bet patiesībā... Kad cilvēks pirmo reizi, izvirza sev uzdevumu kaut ko iegaumēt? Kā šis uzdevums ietekmē atmiņas spējas? Kādā gadījumā bērni labāk iegaumē — situācijā, kad tiek izvirzīts šāds uzdevums, vai apstākļos, kad intelektuālais, darbs, kas saistīts ar iegaumēšanu, iekļauts kādā citā darbībā?

Pētot bērnus, labākais psihologa sabiedrotais ir rotaļa. Tā palīdzēja arī šoreiz. Veicot atmiņas pētījumus, padomju zinātniece Z. Istomina uzdeva bērniem iegaumēt vārdus divās dažādās situācijās, sērijās. Eksperimentētāja rotaļā iedalīja sev bērnudārza vadītājas lomu, bet savam palīgam — veikala vadītāja lomu. Pirmsskolas vecuma bērns — pētījuma dalībnieks — saņēma svarīgu uzdevumu: aiziet uz veikalu un nopirkt. .. Tad tika uzskaitīti vairāki iepirkuma priekšmeti (vārdi iegaumēšanai): konfektes, grūbas, bumba, krāsas, kāposti, piens u. c. Mazajam pircējam tika iedots groziņš un «nauda». Viņš devās uz veikalu. Tur «veikala vadītājs» viņam jautāja: «Ko tev lika nopirkt?» — un atzīmēja vārdus, kurus pētāmais bija atcerējies. Jāpiebilst, ka bērns nejutās kā pētījuma dalībnieks, viņš vienkārši spēlējās.

Otrajā pētījumu sērijā bērnu aicināja «uz nodarbībām». Eksperimentētāja lūdza viņu uzmanīgi noklausīties vārdus, lai pēc iespējas vairāk varētu iegaumēt. Grūtuma pakāpe vārdiem bija tieši tāda pati kā pirmajā pētījumu sērijā. Rezultātus pēc tam matemātiski apkopoja — saskaitīja visus vārdus, kurus bērni iegaumēja pirmajā sērijā, izdalīja ar dalībnieku skaitu un iegūto vidējo lielumu salīdzināja ar otrās sērijas vidējo skaitli. Kāds bija rezultāts? Rotaļā, kur iegaumēt vajadzēja lietas labad, bērni atcerējās vairāk vārdu nekā nodarbībās.

Ar skolēniem eksperimentus bieži vien veic mācību nodarbībās. Ļeņingradas psihologs M. Šardakovs nolēma pārbaudīt, kā iegaumēšanas noturību, produktivitāti ietekmē pati jautājuma nostādne. Citiem vārdiem sakot, viņš gribēja noskaidrot, kad fakti ilgāk sagla-bajas atmiņa — vai tad, kad tos apgūst, lai atbildētu nākamajā dienā, vai tad, kad gatavojas atbildēt pēc ilgāka laika. Trijām vecuma un spēju līmeņa ziņā vienādām skolēnu grupām katrai atsevišķi mācīja vienu un to pašu dzejoli, kuru atkārtoja vienādu reižu skaitu. Atšķirība bija tikai viena: pirmo grupu brīdināja, ka dzejoli atprasīs nākamajā stundā, otrajai grupai teica, ka tas jāatbild pēc nedēļas, bet trešajai grupai norādīja, ka viņiem taujās tikai pēc mēneša. Bet atprasīja visiem vienādi — pēc trim nedēļām. Rezultāti? Protams, izdevīgāk ir mācīties «uz mēnesi» — fakti saglabājas atmiņā ilgāk.

Dabiskais eksperiments ieņēmis vietu arī sociālpsiholoģijā. Kad vieglāk atsaukt atmiņā mums zināmo? Vai tad, ja pūlamies to izdarīt vienatnē vai draugu pulkā? So asprātīgo B. Lomova veikto pētījumu ir viegli atkārtot. Sākumā katram eksperimenta dalībniekam lika atcerēties poēmas «Jevgeņijs Oņe-gins» pirmās nodaļas sākumdaļu. Tos, kuri precīzi atcerējās, no pētījuma dalībniekiem nodalīja, bet tos, kuri atcerējās tikai fragmentus no šīm dzejas rindām, sadalīja pa pāriem. Lūk, kā eksperimenta dalībnieki (katrs atsevišķi) atsauca atmiņā attiecīgās rindas <ar burtiem A un В apzīmēti dalībnieki):

A. : Pēc tam ir teikts, ka Oņegins lasīja Homēru, Teokritu ... vai kādu citu» no grieķiem... lasīja Ādamu Smitu... mēs arī par viņu mācījāmies... Lasīja Ādamu Smitu un kaut kādus pārspriedumus par politekonomiju ...

B. : Viņš studēja Ādamu Smitu... un kaut ko teica par to, kā valsts pie bagātības tiek un kas tajā notiek, kāpēc zelta nevajag, kad... viņam kaut kas pieder... bet tēvs to nesaprot un zemi ieķīlā.

Tā noritēja kolektīvais atcerēšanās process:

A. : Toties lasīja Ādamu Smitu un bija politekonoms ...

B. : Manuprāt, citādāk, tur nav vārda «politekonoms», tāds vārds Puškinam nemaz nevarēja būt.

A. : Es arī jūtu, ka kaut kas nav tā ...

B. : Tiesa, kaut kāds ekonoms... Un bija... kaut kāds...

.4.: Un bija mācīts tautsaimnieks.

B.: Liekas, «īstens».

A.: Pareizi! Un bija īstens tautsaimnieks, tāds, kuram spriest...

Abi (vienlaikus):

Tāds, kuram spriest un klāstīt prieks,

Kā valsts tiek saimniecībā tālu,

Pie lielas bagātības tiek Un kāpēc zelts tai gluži lieks.. 4

A. : Kaut kāds produkts... kā tur naturālā saimniecībā... kāds produkts?

B. : Varbūt «tiešais», vai?... Neatceros...

A. : Naturālais?

B. : Tā gan.

Pēc tam abi atsauc atmiņā arī šīs rindas.

Bet tagad jums atliek vienīgi izdarīt secinājumus par kolektīvās «sacerēšanas» īpatnībām un priekšrocībām.

Testu metode. Ar testu metodi (angļu v. tests — pārbaude, pētīšana) psiholoģijā saistās lielas cerības un arī lielas vilšanās. Gandrīz simts gadu pagājis kopš tā laika, kad slavenais angļu zinātnieks, meteorologs, ģenētiķis, kriminālists un psihologs, C. Darvina tuvs radinieks F. Galtons izvirzīja ideju par cilvēka rakstura un garīgo spēju precīzu «izmērīšanu». Pa šo laiku radīti aptuveni 10 000 dažāda veida testu, ar kuru palīdzību, kā uzskatīja to autori, iespējams noteikt it visu — sākot no cilvēka piemērotības profesijai līdz nākamo laulāto psiholoģiskajai saderībai. Tomēr diskusijas par testu iespējām nebeidzas. Radīt testus psihologus spiež pati dzīve. Kad jāizlemj, kādas ir cilvēka garīgās spējas, vai viņš ir spējīgs risināt noteiktus, viņam izvirzītus uzdevumus, vai viņš pēc sava rakstura īpatnībām atbilst noteiktai darbībai, vajadzīgi nelieli, bet īsti pārbaudes paņēmieni, testi.

Pirmos testus radīja franču psihologi A. Binē un T. Simons, lai noteiktu bērnu garīgo attīstību. Katrai bērnu vecuma grupai dota noteikta jautājumu un uzdevumu sērija, un atbildes vērtētas ar [5] attiecīgu ballu skaitu. Iepriekš ir noteikts, ka, piemēram, divpadsmit gadu vecam bērnam vidēji jāsavāc simt divdesmit balles. Ja viņš saņem vairāk, tad pēc prāta spējām tuvinās četrpadsmitgadniekam, ja mazāk, — pēc savas attīstības atbilst desmit gadus veca bērna līmenim. Garīgo spēju «vecums» var nesakrist ar faktisko vecumu.

Visiem piemīt viena kopīga iezīme — patika sevi salīdzināt ar citiem. Patiesībā atšķirība visbiežāk izpaužas nevis pēc principa «labāk — sliktāk», bet gan pēc principa «savādāk». Šo kvalitatīvo «citādību» testi nereģistrē.

Visi zina, kādas ir šarādes, nelieli uzdevumi, mīklas. Pēdējos gados mūsu žurnālos un avīzēs ir publicēti daudzi dažāda veida testi, kas nosaukti gan par «psiholoģiskajām etīdēm», gan par «psiholoģiskajiem praktikumiem», par «jautājumu un atbilžu spēlēm». Ir izdota arī angļu psihologa G. Ai-zenka grāmata «Pārbaudiet savas spējas». Tas ir testu krājums intelekta noteikšanai, precīzāk sakot, testu krājums atjautības, apķērības pārbaudei. Te ievietotas, piemēram, grafiskā tipa šarādes:

1) jāizvēlas vajadzīgā figūra no četrām numurētajām;

2) jāveic vārdiski uzdevumi: jāievieto vārds, kas būtu pirmā vārda nobeigums un otrā vārda sākums;

3) skaitļu rindā jāieliek izlaistais skaitlis; 196 (25) 324, 325

( ) 137 utt.

Protams, minēto uzdevumu izpildīšanas, atrisināšanas ātrums liecina par kaut ko. Bet par ko īsti? To pagaidām neviens pateikt nevar. Daudzi ļoti spējīgi savas nozares speciālisti — konstruktori, matemātiķi, kibernētiķi un citi — atzīstas, ka neprot risināt šāda veida uzdevumus. Vai tāpēc secinājums būtu satraucošs? Nekā tamlīdzīga. Jāpatrenējas. Tas nozīmē, ka testi ne tik daudz nosaka cilvēka spējas, cik viņa sagatavotības pakāpi, vispārējo attīstības un izglītības līmeni.

Vēl sarežģītāk ir ar tiem testiem, kuru uzdevums ir noteikt, «izmērīt» personības īpašības.

Šo testu galvenā nelaime ir tā, ka tiem nav nopietna zinātniska pamata. Taču, kā saka, kritizēt ir viegli. Slikti ir tas, ka, pamatojoties uz šādiem patvaļīgiem vērtējumiem, tiek izlemts jautājums pieņemt vai nepieņemt darbā, ieskaitīt labākā vai sliktākā skolā utt. Lūk, kā šāda veida pārbaudījumus attēlojusi itāliešu rakstniece O. Falači savā humoreskā.

«Psihologs pāršķīra lappusi. Nākamajā lappusē zem virsraksta «Analoģija» bija vesela rinda jautājumu. Atbildot uz tiem, man vajadzēja ātri, bez apdomāšanās pateikt kopīgo, kas piemīt nosauktajiem jēdzieniem vai priekšmetiem. Es biju dzirdējusi, ka šim testam ir izšķiroša nozīme amerikāņu astronautu — nākamo citplanētu apceļotāju — eksaminācijā.

Sakās jautājumi:

— Apelsīni, banāni? ...

— Augļi.

— Labi! Mētelis, kleita?

— Apģērbs.

— Labi ... suns, lauva?

— Dzīvnieki.

— Labi. Ūdens, gaiss?

— Zemes elementi.

— Kļūda.

— Kāpēc?

— Tāpēc!... Koks, spirts?

— Abi deg.

— Slikti...

— Kāpēc?

— Tāpēc. Stiebriņš, taurenis?

— Dzīvi organismi.

— Slikti... Jūs nepareizi atbildējāt uz pašiem svarīgākajiem jautājumiem. Nav nekā kopīga ūdenim un gaisam, kokam un spirtam, stiebram un tauriņam! ...

Pēc tam psiholoģijas zinātņu doktors pāršķīra vēl vienu lappusi, un mēs pārgājām pie jautājumiem, kas skar sabiedriskās attiecības. Eksaminators brīdināja, lai es atbildu uz tiem maksimāli ātri. [..]

Ar to arī mans eksāmens beidzās. Doktors aizvēra grāmatu un ledainā tonī man paziņoja, ka esmu atbildējusi ļoti slikti. Mana nosliece uz izsmieklu un jociņiem esot tik izteikta, ka man piemītot antisociālas iezīmes. Tas viss pierādot manu ārkārtīgi zemo intelekta līmeni. Viņš varot ielikt atzīmi 30, lai gan uzska^ tot, ka arī tas esot man pārāk augsts novērtējums.

— Lai jūs zinātu, — viņš vēl piebilda, — mūsu astronautu vidējais intelekta koeficients ir aptuveni 130. Vairākumam ir atzīmes 135 un 140. Tikai divi saņēmuši 123, kas, starp citu, ir mūsu lidotāju vidējais rādītājs.»

Lūk, tā!

Šeit minētais nebūt nenozīmē, ka nopietnu testu nav, ka tie visi ir gandrīz vai kaitīgi un ka pētījumi, kuros izmanto testus, neko nedod. Gan mūsu valstī, gan ārzemēs ir izstrādāti tādi testi un aptaujas, kas palīdz psihologiem un psihoterapeitiem atrisināt sarežģītas problēmas, kuras dažkārt līdz galam neapjauš pat paši pētāmie. Sevišķi interesanti ir projektivie testi.

Vai ir kāds, kas kaut reizi nebūtu fantazējis, lūkodamies ātri skrejošo mākoņu dīvainajos apveidos? Dažs tajos saskatījis kamieli vai lāci, citam ir licies, ka mākonis atgādina sejas profilu, vēl cits... Bet ja nu pieņemam, ka cilvēks šajās nenoteiktajās mākoņu formās it kā projicē to, kas viņu satrauc? Balstoties uz šo pieņēmumu, veidots arī G. Roršaha tests. Tas ietver veselu rindu nenoteiktas formas tintes traipu, par kuriem cilvēkam ir jāpasaka, ko tie viņam atgādina (pēc kā izskatās?). Pēc tam atbildes tiek apstrādā-

tas, pamatojoties uz speciāliem noteikumiem. Traipu vietā var izmantot ari nenoteiktus izplūdušus zīmējumus: «Paraugieties un nosakiet, kā veidojusies šī situācija, kas tagad notiek un kā viss beigsies!»

Un vēl cits piemērs. Lai noskaidrotu, kā bērni izturas pret bērnudārzu un audzinātāju, var izmantot šādu paņēmienu. Pirmsskolas vecuma bērniem rāda zīmējumus — vienā viņa vienaudzis iet uz bērnudārzu un otrā — nāk mājās. Zīmējumos bērnam nav sejas. Eksperimenta dalībnieku aicina uzzīmēt seju — jautru vai skumju. Varbūt vienkāršāk būtu pajautāt? Vienkāršāk gan. Bet tad var mazāk paļauties uz atbildes patiesīgumu. Jau mazi bērni saprot, kādas viņu atbildes pieaugušajiem patiktu, un atbild tieši tā. Tieši tādēļ psiholoģijas zinātnē nevis ar tiešajiem, bet gan ar netiešajiem jautājumiem iespējams ātrāk tuvoties mērķim.

Eksperimentālā psiholoģija ir jauna zinātnes nozare. Notiek meklējumi... Bet, lai cik pamatīgi būtu izstrādātas un apgūtas psiholoģiskās izpētes metodes, cilvēks cilvēkam arvien būs mīkla. Bet. atminējums? ... Dažkārt tas prasa visu dzīvi...

Pašpārbaude

Pašizziņa

Pašaudzināšana

Otrā nodarbība

Jautājumi un uzdevumi

1. Kāda darbība — apzināta vai neapzināta — izpaužas minētajos piemēros?

A. Slimniekam alkohola delīrija stāvoklī rodas dažādas halucinācijas, kas nomāc reālo dzīves uztveri.

Viņam rādās velni, kas mēdās, baras, draud. Viņš redz, ka viņam uzbrūk dzīvnieki, lien virsū kukaiņi, kož, viņš «dzird» balsis, kas draud viņu nogalināt. Glābjoties no «vajātājiem», viņš dažkārt gūst. smagas traumas, ievainojumus.

B. Hipnozes seansa laikā cilvēkam, kas bija hipnozes stāvoklī, tika iedvests «nozagt» biedra kabatas

portfeli. Hipnotizētais nevarēja izpildīt šo hipnotizētāja pavēli. Taču citas pavēles — nomazgāties, paņemt grāmatu u. c. — viņš izpildīja.

C. Skolnieks ātri un pareizi reizina daudzciparu skaitļus, taču neatceras reizināšanas likumus.

D. 6. klases skolnieks, klases biedru ķircināšanas sakaitināts, saplēsa mācību grāmatas un burtnīcas, iesita vienam no biedriem.

E. Savu vēlēšanos iestāties pedagoģiskajā institūtā abiturients pamatoja ar to, ka viņš mīl bērnus un ka viņam patīk saprotami izklāstīt matemātiskos pierādījumus.

2. Atrodiet galveno psiholoģiskās pētīšanas metožu — objektīvās novērošanas un eksperimenta — pazīmes!

A. Pētījums tiek veikts, dalībniekam atrodoties dabiskos apstākļos.

B. Psihologs aktīvi cenšas izraisīt pētāmo parādību.

C. Eksperimenta dalībnieki nezina, ka viņi kļuvuši par psiholoģiskās izpētes objektiem.

D. Pētījumi tiek izdarīti speciālā laboratorijā ar dažādiem mēraparātiem.

E. Psihiskā procesa norise tiek fiksēta ar speciālu mēraparātu palīdzību.

G. Psihologs neiejaucas psihiskā procesa norisē.

Eksperiments

Pamēģiniet atcerēties un uzrakstīt dzejoli, kuru jūs mācījāties pirms dažiem gadiem! Palūdziet, lai jūsu draugs vai draudzene izdara to pašu! Salīdziniet pierakstus! Tad pacentieties abi kopīgi atcerēties! Izdariet slēdzienu par kolektīvās reproducēšanas priekšrocībām!

Trešā nodaļa PSIHES EVOLUCIONĀRĀ ATTĪSTĪBA

Bez šis priekšvēstures cilvēka domājošo smadzeņu eksistence paliek brīnums.[6]

F. E n g eIs s

Cilvēks — kaut viņš trejkārt ģēnijs spožs,. Ir un paliek augs — tāds domājošs.

Viņam rados zāle, koks.

Nav ko kaunēties par radniecību šo.

Jau pirms dzimšanas dots jums Auga sīkstums, izturība, dzivigums.

S. M ar š a k s

Psihes reflektoriskais raksturs. Mazi bērni attēlo cilvēku ļoti savdabīgi: milzīga galva ar acīm un tad kājas. Trīsgadīgā mākslinieka uztverē — nevienas liekas detaļas. «Viņam ir acis, lai redzētu, un kājas, lai pastaigātos!» Mēs zinām, ka psihe ir apkārtējās pasaules atspoguļojums cilvēka smadzenēs. Bet kāpēc evolūcijai bija vajadzīga šāda «dubultā» pasaule, kāpēc ir vajadzīga psihe? Lai atbildētu uz šo dīvaino jautājumu, atcerēsimies, ka galvenais ikviena dzīva organisma eksistences nosacījums ir apkārtējās vides un organisma līdzsvarotība. Šāda līdzsvarotība tiek sasniegta tāpēc,, ka uz jebkurām dzīvībai svarīgām pārmaiņām, kas notiek apkārtējā vidē, organisms spēj atbildēt ar mērķtiecīgu pielāgošanās reakciju. No tā var secināt, ka psihe ir speciāls «aparāts», ar kura palīdzību tiek atspoguļota realitāte un notiek organisma regulēšana atbilstoši atspoguļotajām apkārtējās vides īpašībām. «Atspulgu» latīņu cilmes svešvārdā sauc par «refleksu». Tādēļ arī atziņas par psihi dēvē par refleksu teoriju.

Izcilais franču zinātnieks R. Dekarts jau 18. gadsimtā pirmais izteica minējumu par šādām apkārtējās vides un organisma attiecībām. Ne velti /. Pavlovs lika uzcelt Dekartam pieminekli sava institūta teritorijā Koltušos, netālu no Ļeņingradas. Saskaņā ar Dekarta tēzi visas kustības organismā vada nervi, «kas, līdzīgi smalkiem pavedieniem, saista smadzenes ar visām pārējām ķermeņa daļām, turklāt šī saistība ir tāda, ka nav iespējams pieskarties nevienai

ķermeņa daļai, lai tajā pašā brīdī nervu gali nemobilizētos un kustība netiktu ar šī nerva palīdzību pārraidīta līdz pašām smadzenēm».

Interesanti atzīmēt, ka jau Dekartam bija nojauta par nosacījuma refleksa mehānismu. Vienā no vēstulēm viņš rakstīja: «Manuprāt, tas ir pilnīgi neapšaubāmi, ka tad, ja jūs piecas vai sešas reizes nopērsiet suni tieši tajā brīdī, kad kāds uzsāks vijoļspeli, dzīvnieks turpmāk sāks gaudot un metīsies bēgt pie pašām pirmajām šīs mūzikas skaņām.» Mēs pievēršam uzmanību Dekarta izteikumiem un saprotam tos tikai tāpēc, ka mums pazīstama stingri veidotā I. Pavlova mācība par nosacījuma un beznosacījuma refleksiem. Šie refleksi ir organisma likumsakarīga atbildes reakcija uz apkārtējās vides iedarbību, un tā notiek ar nervu sistēmas starpniecību.

Bet kāda ir to dzīvo būtņu psihe, kurām nav nervu sistēmas? Kā vispār notiek psihes attīstība? Vispirms atzīmēsim, ka^ pastāv divas psihes attīstības vēstures — vēsturiskā attīstība (filoģenēze), kas aptver miljoniem evolūcijas gadu, un konkrētās dzīvās būtnes individuālā attīstība no dzimšanas līdz miršanas brīdim (ontoģenēze).

Sākumā apskatīsim psihes vēsturiskās attīstības pakapes.

Ievērojamais franču paleontologs Z. Kivjē pārsteidza savus laikabiedrus ar to, ka spēja restaurēt sen izmirušas dzīvnieku sugas pārstāvja skeletu un zīmējumā attēlot dzīvnieka izskatu, ja bija atrasts viens vienīgs šī dzīvnieka kauls. Padomju skulptors M. Ge-rasimovs spēja tikai pēc galvaskausa vien izveidot skulpturālu portretu cilvēkam, kas miris vairāk nekā pirms simts gadiem. Psihologi prot pēc nervu sistēmas uzbūves noteikt un paredzēt attiecīgā dzīvnieka uzvedības formas. Un otrādi — uzvedības analīze dod pamatu secinājumiem par nervu sistēmas uzbūvi. Visi šie paredzējumi ir parasts zinātnes brīnums, kas, atklājot likumsakarības starp apkārtējās vides objektiem un parādībām, paver iespējas izdarīt visdrosmīgākos secinājumus un salīdzinājumus. Pētot atkarību starp nervu sistēmas uzbūvi un dzīvnieka uzvedību, zinātnieki ir pievērsuši uzmanību tam, ka starp šiem diviem faktoriern pastāv arī trešais, kurš visvairāk interesē psihologus, t. i., apkārtējās vides atspoguļošanas raksturs. Citiem vārdiem sakot, psihes īpatnības.

Elementārā sensoriskā psihe. Padomju psihologs A. Ļeontjevs (viņa darbs «Psihes attīstības problēmas» novērtēts ar Ļeņina prēmiju) parādījis, ka pirmais psihes attīstības posms ir elementārās sensoriskās psihes stadija. Dzīvnieki, kuriem piemīt šī psihe, apkārtējo pasauli neatspoguļo priekšmetu un to savstarpējo attiecību veidā, kā tas raksturīgs augstākajiem dzīvnieku valsts pārstāvjiem (arī cilvēkiem!). Šo dzīvnieku elementārā sensoriskā psihe atspoguļo tikai tos atsevišķos elementus un īpašības, kam svarīga nozīme viņu eksistencē.

Tādam atspoguļošanas līmenim zemākajā evolūcijas attīstības pakāpē atbilst difūzā (piemēram, zarndobumaiņiem) nervu sistēma, bet nākamajā pakāpē — mezglveida jeb gangliju tipa (kukaiņiem) nervu sistēma. Kā tipisku piemēru, kas atklāj nedaudzu, toties dzīvībai svarīgu procesu un parādību atspoguļošanu minētajā līmenī, A. Ļeontjevs min zirnekļa izturēšanos. Tiklīdz kāds kukainis nokļūst zirnekļa tīklā, zirneklis nekavējoties dodas pie upura un sāk to aptīt ar sava tīkla pavedieniem. Kas izraisa šādu zirnekļa darbību? Ar vairāku eksperimentu palīdzību izdevās konstatēt, ka zirneklim ir svarīga tikai viena pazīme — vibrācija, kura nonāk līdz zirneklim, kad kukainis kustina spārnus. Tiklīdz vibrācija izbeidzas, zirneklis pie upura vairs nesteidzas. Zirneklim, kā mēdz teikt, viss vienalga, ka tikai ir vibrācija!

Lai gūtu pilnīgu pārliecību par to, izdariet šo mēģinājumu atkārtoti! Pieskarieties pie zirnekļa tīkla ar skanošu kamertoni! Zirneklis nekavējoties dosies uz kamertoņa pusi, uzrāpsies uz tā, aptīs ap to savus tīmekļa pavedienus un sāks dauzīt «upuri» ar ekstremitātēm. Slēdziens: zirnekļa uztverē viss, kas vibrē, ir barība. Šī zirnekļa izturēšanās, kas dabiskos apstākļos liekas tik saprātīga (viltīgi uzglūn upurim, speciāli auž tīklu), ir pilnīgi bezjēdzīga citā situācijā.

Jautājumu par to, ka tieši tādā veidā izpaužas instinktīvās uzvedības galvenā īpatnība, kas raksturīga dzīvajām būtnēm, kurām piemīt elementārā sensoriskā psihe, mēs vēl apskatīsim.

Perceptīvā psihe. Nākamo psihes evolucionārās attīstības posmu A. Ļeontjevs nosaucis par perceptivās (uztverošās) psihes stadiju. Dzīvnieki, kas atrodas šajā stadijā, vairs neatspoguļo apkārtējo vidi atsevišķu elementāru sajūtu veidā. Tie atspoguļo īstenības priekšmetus un to savstarpējās attiecības vienotā veselumā. Šim psihes attīstības stāvoklim vajadzīga jauna nervu sistēmas attīstības stadija — centrālā nervu sistēma.

Šo dzīvnieku uzvedībā blakus instinktam galveno nozīmi iegūst iemaņas, kas tiek apgūtas katras konkrētās būtnes dzīves gaitā. Šīs uzvedības augstākajās izpausmēs dzīvniekiem piemīt jau tādas psihes īpašības, kas liecina par vienkāršo jeb primitīvo intelektu un rosina domāt par pazīstamo, bet joprojām neatrisināto problēmu — vai dzīvnieki domā.

Aplūkosim galvenos dzīvnieku mērķtiecīgās uzvedības tipus: instinktus, iemaņas un primitīvo intelektu.

Svarīgs brīdinājums! Jūs droši vien esat lasījuši senās Hcllādas nemirstīgā dzejnieka Homēra slaveno eposu par attapīgā Odiseja klejojumiem. Kad Odisejs ar kuģi atgriezās mājās no Trojas uz Itaku, viņam ceļā gadījās visneticamākie piedzīvojumi, bija jāiztur •dažādi pārbaudījumi. Taču pats bīstamākais pārbaudījums viņu gaidīja Mesīnas jūras šaurumā, kuru sargāja divi briesmoņi — daudzgalvainā Skilla un briesmīgā Haribda.

Plaši pazīstams kļuvis izteiciens «Starp Skillu un Haribdu». Tas nozīmē, ka cilvēkam briesmas uzglūn no abām pusēm. Tieši tādā

33

.3 — 611

stāvokli atrodas zoopsihologs, kad viņš cenšas aprakstīt un izskaidrot dzīvnieka uzvedību, salīdzinot to ar cilvēka rīcību. (Arī mēs* ar jums, lasītāj, pašlaik nodarbojamies ar zoopsiholoģiju.) Pirmās briesmas ir antropomorfisms — dzīvnieka pielīdzināšana cilvēkam (grieķu v. antropos — cilvēks): «Viņiem, t. i., dzīvniekiem, viss ir tāpat kā cilvēkam.» Otrās briesmas — vulgarizēšana (pārmērīga vienkāršošana), kad dzīvnieki tiek pielīdzināti kaut kam mehāniskam.

Plaši pazīstamais izdevuma «Dzīvnieku valsts» autors vācu naturālists A. Brēms, protams, ir antropomorfists — viņa dzīvniekiem piemīt visas cilvēku īpašības. Pēc viņa domām, dzīvnieki ir drosmīgi vai bailīgi, izmanīgi vai gļēvi, apņēmīgi vai nedroši, godīgi vai blēdīgi, atklāti vai noslēgti, taisnprātīgi vai viltīgi, lepni vai pieticīgi, lētticīgi vai aizdomīgi, paklausīgi vai augstprātīgi, miermīlīgi vai bravūrīgi, jautri vai skumji, mundri vai apātiski, sabiedriski vai mežonīgi, draudzīgi noskaņoti cits pret citu vai tādi, kas ienīst visu pasauli. A. Brēms katram dzīvniekam atrada cilvēciskās īpašības.

Bet kā jūsu paziņa stāsta par sava suņa nedarbiem? Manāma tendence spriest it kā pašam par sevi. No tādiem stāstījumiem zinātne neko neiegūst (jautājums par dzīvnieku psihes īpatnībām faktiski netiek skarts), taču lasīt un klausīties, protams, ir interesanti. Ne velti /. Pavlovs saviem līdzstrādniekiem aizliedza raksturot dzīvnieku uzvedību un pārdzīvojumus ar psiholoģijas terminiem, pat sodīja par tādiem izteikumiem kā «suns atcerējās» vai «suns nolēma». Zinātniskums zūd arī tad, ja dzīvnieks tiek pielīdzināts mašīnai un viņa uzvedība tiek skaidrota ar mehānikas likumu palīdzību.

Un tā, paturot prātā gan vienu, gan otru, aplūkosim briesmu iespējamību.

Instinkti. Instinkti, instinktīva uzvedība ... Šie vārdi bieži tiek lietoti ne vien zinātnieku vidē, bet arī parastās dzīves situācijās. Pavaicājiet paziņām, kas ir instinkts! Jūs saņemsiet visdažādākās atbildes, kurās vienmēr būs uzsvērts, ka tā ir tāda dzīvas būtnes uzvedība, kuras apguvei nav vajadzīga mācīšanās. Dzīvnieks zina, ko un kā darīt jau no dzimšanas. Tā ir it kā ar pašas dabas ziņu psihē ieprogrammētā reakcija uz apkārtējās vides iedarbību. Par cilvēka instinktīvu rīcību parasti runā tad, kad cilvēka darbības ir it kā automātiskas, kad viņš izdara kustības bez domāšanas, piemēram, instinktīvi atrauj roku no ugunskura liesmas. Jāatzīst, ka tieši tāpat, t. i., automātiski, cilvēks izpilda arī labi apgūtās darbības, un tās, protams, jāatšķir no iedzirrttajām.

Cilvēku vienmēr ir interesējuši instinkti. Pārsteidzošā skudru un bišu uzvedības sarežģītība, gājputnu pārlidojumi, bebru aizsprostu «būvniecība» — tas viss radīja domu par dzīvnieku saprātu, par «visaugstā radītāja» brīnumaino «labvēlību» pret dzīvnieku pasauli. Ne velti jau senatnē cilvēki centās atminēt instinktu noslēpumu. Ir zināms, ka senās Spartas leģendārais likumdevējs Likurgs (par viņa likumiem jums bija jāmācās, apgūstot seno laiku vēsturi) izdarīja šādu eksperimentu. Divus kucēnus (no viena metiena) viņš ievietoja bedrē, bet otrus divus uzaudzināja brīvā va|ā kopa ar citiem suņiem. Kad kucēni paaugās, Liķurgs daudzu sapulcējušos laužu priekšā palaida va|ā zaķi. Kucēns, kas bija audzis brīvība, metās pakaļ zaķim, noķēra un nokoda to. Turpretī otrs kucēns, kas bija uzaudzis pilnīgā izolācijā, gļēvi metās bēgt projām no zaķa.

Ar šo eksperimentu Likurgs pierādīja saviem līdzpilsoņiem, kada loma rakstura veidošanā ir audzināšanai. Viņš pārliecināja tos par tādas karavīru audzināšanas sistēmas nepieciešamību, kura vēlāk tika nosaukta par spartiešu sistēmu. Taču mēs no visa tikko aprakstītā varam secināt arī kaut ko citu, ļoti svarīgu. Līdzīgi mēģinājumi (pēc tam daudzkārt atkārtoti) pierādīja, ka instinkts nav vienīgais dzīvnieku uzvedības noteicējs, arī pats instinkts pilnveidojas dzīves gaitā. Runājot par instinktiem, jāatzīmē, ka dažādu sugu dzīvnieku uzvedībā instinktiem ir visai atšķirīga loma. Savdabīgi

«čempioni» instinktīvajā uzvedības regulēšanā ir kukaiņi. Novērojot kukaiņu dzīvi, izdarot pētījumus entomoloģijā (entomoloģija — zinātne par kukaiņiem), izcilais franču dabas pētnieks A. Fabrs radīja savu klasisko desmit sējumu darbu «Entomoloģis-kās atmiņas», kurā doti daudzi instinktīvās uzvedības apraksti. Visa A. Fabra dzīve ir saviļņojošs dabas un sava darba mīlestības paraugs. Pētniekam piemita ārkārtīga pacietība un lielas novērošanas spējas. Viņš stundām ilgi varēja gulēt uz zemes kādas vaboles alas priekšā. Visos zinātniskajos darbos ir iekļauti viņa novērojumi, piemēram, par kādas lapseņu sugas indivīda centieniem sagūstīt sev laupījumu. Tajos atklājas visa instinktīvās uzvedības sarežģītība, tās stiprās... un arī vājās iezīmes. Lapsene piespiežas pie pretinieka vēdera, pagriežoties ar galvu pret viņa ķermeņa apakšdaļu.

Nenogurdināmais pētnieks ar sajūsmu norāda, ka pat visbagātākajā iztēlē nespētu rasties cits, labāks uzbrukuma paņēmiens. Lapsene vairākas reizes iedur dzeloni pretinieka ķermenī. Sākumā lejpus kakla, pēc tam virs krūtīm un, beidzot, pavēderē. Šie trīs «dunča» dūrieni tad arī ir instinkta nemaldīguma un lieliskuma apliecinājums. Lapsene būtībā nenogalina upuri, bet tikai paralizē to ar dūrieniem noteiktos nervu mezglos. Pēc tam lapsene nekustīgo pretinieku iestiepj alā («dzīvie» konservi ir viņas kāpuru barība). Izcils nemaldīgums, nekļūdīgums? Jā, taču tikai nemainīgās stan-dartveida situācijās. Ja apgriezīsim pretinieka ūsas, aiz kurām lapsenei jāvelk upuris alā, «saprātīgā» medniece sāks uzvesties pavisam bezjēdzīgi. Lapsene atstās šo upuri un dosies pie nākamā. Kāpēc gan lapsene šajā gadījumā nevarētu ķerties pie vienas no sava laupījuma kājām? Tāpēc, ka instinkts ir_ negrozāms, stingra programma, kas īstenojas tikai tajā gadījumā, ja visi ārējie apstākļi ir nemainīgi un situācijas posmi secīgi un noteiktā kārtībā seko cits citam. Tieši šeit arī parādās elementārās sensoriskās psU hes īpatnības — dzīvnieki reaģē nevis uz priekšmetiem un situāciju kopumā, bet gan uz atsevišķiem tās elementiem. Lai cik sarežģīts un noteiktos apstākļos mērķtiecīgs liktos instinkts, tas vienmēr ir saistīts ar stereotipisku, šablonisku, automātisku uzvedību. Ne velti saka: akls instinkts.

Iemaņas. Apkārtējā vide nepārtraukti izvirza dzīvniekiem negaidītus, nešabloniskus uzdevumus. Lai tos varētu atrisināt (neatrisināsi — bojāeja!), evolūcijas procesā līdztekus psihē ieprogrammētajiem modeļiem ir radies daudz pilnīgāks pielāgošanās veids — uz dzīves pieredzi balstīta, apgūta, katrai dzīvnieku sugai individuāla uzvedības programma. Runa ir par iemaņām. Jūs jau uzminējāt: instinkti pamatojas uz iedzimtiem beznosacījuma refleksiem, bet iemaņas — uz iegūtiem nosacījuma refleksiem.

Taču arī no pielāgošanās aspekta iemaņām ir vairākas negatīvas iezīmes. Pirmkārt, iemaņas dzīvniekiem izveidojas ļoti ilgstošā kļūdu un mēģinājumu procesā. Bet iespējas apgūt šādu sistemātisku apmācību kursu daba sagādā visai reti. Un vēl — katrreiz jāsāk mācīties visu no sākuma, tiklīdz parādījušās kaut vismazākās, pārmaiņas. Nepaspēt — nozīmē iet bojā.

Dzīvnieku saprātīgā uzvedība. Noteiktā dzīvnieku attīstības stadijā parādās zināmi augstāka līmeņa uzvedības iedīgļi — intelekts. To, kā šī uzvedība izpaužas pērtiķiem, labi aprakstījis vācu zinātnieks V. Ķellers. (Pēc tam šie izmēģinājumi tika atkārtoti, precizēti, pilnveidoti. Varbūt jums ir bijusi iespēja skatīties filmu «Pērtiķu sala», kas stāsta par atjautīgiem un interesantiem padomju zinātnieku pētījumiem?)

Pie būra griestiem piekārts banāns, būrī atrodas šimpanze Sultāns. Šimpanze drīz pārtrauc mēģinājumus lēcienā aizsniegt un noraut banānu, sāk nemierīgi staigāt pa būri. Pēkšņi viņš apstājas kastes priekšā, satver un steidzīgi pārvieto to tieši zem mērķa. Kad Sultāns uzkāpj uz kastes, viņš atrodas vēl apmēram pusmetru (horizontālā virzienā) no banāna. Acumirklīgi palēcies no visa spēka, viņš norauj banānu. No banāna piestiprināšanas momenta līdz brīdim, kad pērtiķis apstājās kastes priekšā, pagāja aptuveni piecas-minūtes, toties no kastes satveršanas līdz pirmajam kodienam auglī aizritēja tikai dažas sekundes, veidojot vienotu, nesaraujamu pro~ cesu.

Citā mēģinājumā banānu novietoja būra priekšā, tik lielā attālumā, lai to nevarētu aizsniegt, izbāžot roku starp būra režģiem.

Būrī uz grīdas mētājās dažāda garuma nūjas. Pēc neliela apjukuma pērtiķis paķēra vienu no nūjām, izbāza caur būra režģiem, pievilka kāroto augli tuvāk un satvēra to ar roku.

Visos gadījumos, kas līdzīgi minētajiem (eksistē ļoti daudz aprakstu), uzmanību saista dzīvnieku saprātīgās uzvedības īpatnības. Vispirms, šeit nav daudzkārtēju mēģinājumu un kļūdu, pareizā rīcība parādās it kā pēkšņi, uzreiz; tālāk visa operācija norit kā vesels, nesaraujams akts. Ļoti svarīgi ir atzīmēt, ka vienreiz atrastais pareizais risinājums pēc tam vienmēr tiek izmantots analo-

ģiskās situācijās. Sevišķa nozīme ir tam, ka pērtiķis sava mērķa sasniegšanai izmanto citus priekšmetus: kastes, nujas_ u. c. Viņa darbība, kā to norāda A. Ļeonijevs, veido divas fāzes: pirmā

fāze — sagatavošanās (saliek piramīdu no kastēm vai no divām īsām bambusa nūjām izveido vienu garu nūju); otrā fāze — mērķa sasniegšana (ar nūju pievelk sev klāt augu). Lai izpildītu otras fāzes darbību, nepieciešama otra apkārtējās pasaules atspoguļošanas pakāpe, jāredz priekšmetu savstarpējā saistība, sakarība starp tiem, jāparedz savas darbības rezultāti.

Darba rīku izmantošana dzīvnieku darbībās. Varbūt dzīvnieki tā izturas tikai mākslīgos, cilvēku radītos apstākļos? Vai pērtiķi izmanto rīkus dabiskos apstākļos? Ticamības ziņā lieliskus pierādījumus šajā jautājumā_ ieguva angliete D. Lavika-Gudola, kura pētīja šimpanžu dzīvi Āfrikā. Viegli pateikt: pētīja. Sākumā viņai nekādi neizdevās tuvoties pērtiķiem. Taču, iemācījusies izmantot zvēru takas, drosmīgā meitene reiz atklāja kalnu augstieni, kurai apkārt pletās klajumi, kas vietām bija aizauguši ar zāli un nelieliem koku puduriem. Dienas un naktis viņa pavadīja šajā augstienē, vērojot šimpanžu dzīvi. Ar laiku D. Lavika-Gudola pat sāka atšķirt dzīvniekus pēc «sejām» un katru dzīvnieku nosauca kādā vārdā. Pēc pusgada pērtiķi pārvarēja savas bailes no drosmīgās pētnieces. Viņas grāmatu «Cilvēka ēnā» nav iespējams lasīt bez saviļņojuma. Lūk, nedaudz epizožu, kas saistās ar mūsu aplūkojamo tematu.

«Rīts man bija sagādājis lielu vilšanos — soļojot augšup un lejup pa trim nogāzēm, es nebiju ne redzējusi, ne dzirdējusi nevienu šimpanzi. [..] Pēkšņi es apstājos, jo kādus sešdesmit jardus priekšā ieraudzīju vieglu garās zāles sakustēšanos. [. .1 Ātri noregulējusi tālskati, es ieraudzīju, ka tur bija viens pats šimpanze. [..] Es pazinu Dāvidu Sirmbārdi. [..] Dāvids sēdēja blakus sarkanas zemes pauguriņam — termītu mītnei, un es vēroju, kā viņš rūpīgi iebīdīja garu zāles stiebru mītnes caurumā. Pēc brīža viņš izvilka to laukā un ar lūpām kaut ko uzlasīja no stiebra gala. [..] Pārliecinājusies, ka viņš ir projām, es piegāju pārbaudīt mītni. Atra.du dažus sašķaidītus kukaiņus, un vesels spiets darba ter-, mītu blīvēja ciet mītnes ejas. Es paņēmu kādu no viņa aizmestajiem darba rīkiem un pati rūpīgi iebāzu vienā no caurumiem. Tiklīdz pie stiebra pieķērās vairāki termīti, es tūlīt to jutu, un, kad stiebru izvilku laukā, tajā ar žokļiem bija iekodušies darba termīti un vairāki karotājtermīti ar lielām sarkanām galvām.»[7]

D. Lavikas-Gudolas tālākie novērojumi parādīja, ka šimpanzes izmanto dažādus priekšmetus gan spēļu, gan kautiņu laikā un pat... cīņā par varu, par vietu barā. Tā šimpanze Maiks ieņēma vadošās pozīcijas barā, pateicoties... tukšai petrolejas kannai. Kādreiz to nejauši atradis, pērtiķis sāka staipīt to sev līdzi. Lēkājoša kqjma radīja lielu troksni un rībienus. Pārbiedētie šimpanzes spiedās malās, atbrīvoja viņam ceļu. Taču Maiks ar to vien neapmierinājās un iemācījās

Tīkoties ar trim petrolejas kannām vienlaikus. Viņš tās turēja sev priekšā un, it kā draudēdams, dauzīja vienu pret otru. Kad Maiks beidzot pārtrauca savu. «mūziku», pat milzīgais Goliāts steidzās viņam izrādīt savu padevību: nervozi Taustīdamies un noliekdamies līdz pašai zemei, Goliāts bučoja, glaudīja un ieskāja «izgudrotāja» spalvu, tādā veidā apliecinot Maika vadošo stāvokli...

Bez šaubām, dzīvnieku darbošanos ar dažādiem priekšmetiem, lai sasniegtu kādu mērķi, nevar salīdzināt pat ar pirmatnējā cilvēka darbu, ar darba rīku lietošanu. Atšķirības ir ļoti būtiskas. Vispirms jāņem vērā, ka dzīvnieki izmanto visu, kas nejauši gadās pa tvērienam, bet darba rīkus cilvēks gatavo speciāli. Cilvēks paredz, kādam nolūkam tie tiks lietoti. Pērtiķi, protams, neplāno, viņu attīstības līmenī tas nav iespējams, tā sakot, neatbilst viņu spēju robežai. Tieši tāpēc pat vissaprātīgākā pērtiķa uztverē priekšmets, kuru viņš tikko izmantojis par darba rīku, tūlīt pēc tam zaudē jebkādu nozīmi. Pērtiķi tas vairs neinteresē, viņš priekšmetu nesaglabā, pamet to. Iespējams, ka pati galvenā atšķirība ir tā, ka neviena pērtiķa roka, kā norādījis F. Engelss, nekad nav izgatavojusi pat visprimitīvāko akmens nazi.

Dzīvnieku «zinātkāre». Viens no dzinuļiem, kas pērtiķim liek sagrābt rokā nūju vai kādu citu priekšmetu, ir ziņkāre, reflekss. «Kas tas ir?» Tā šo refleksu nosaucis /. Pavlovs. Zinātnieki ir konstatējuši, ka dzīvnieki izjūt īstu vajadzību pēc kaut kā jauna. Raksturīgs ir eksperiments ar žurku labirintā. Virzoties pa labirintu uz kreiso pusi, viņa var atrast barību un ūdeni, bet, ja tā dodas pa labi, atklājas tukšums, toties ir interesanti: nepārtraukti mainās apgaismojums, grīdas krāsa, sienu nokrāsa utt. Ko izvēlēties — maizi vai šīs nezināmās ainas? Dzīvnieku uzvedību nenosaka tikai ārējie signāli vien. Svarīga nozīme darbības izraisīšanā ir arī iekšējām prasībām un vajadzībām. Izrādās, ka tieksme pēc jaunā nav vājāks stimuls par barību. Tikai ļoti izbadējies vai stipru slāpju mocīts dzīvnieks dod priekšroku ceļam, kas labirintā ved pa kreisi (maize un ūdens), visos citos gadījumos tas dodas pa labi (tukšs, bet interesanti).

Tieksme pēc jaunā un nezināmā sevišķi attīstīta ir primātiem — cilvēkveidīgajiem pērtiķiem. Novērojis, kā pērtiķis stundām ilgi, nezaudējot interesi, ir spējīgs noņemties ar kasti, kurā nav «nekādu apelsīnu, nekādu ābolu», /. Pavlovs apgalvoja, ka tā ir dzīvnieku zinātkāres izpausme. Pēc I. Pavlova uzskata, nepareizs ir apgalvojums, ka dzīvniekiem nav zinātkāres, ka viņiem nav pat iedīgļa no tā, kas ir mums un kas gala rezultātā radīja zinātni.

Dzīvnieku sabiedriskā uzvedība. Jūs droši vien jau ievērojāt, ka dzīvnieku psihē var atrast daudz būtisku priekšnosacījumu, uz kuriem pamatojoties īpašos apstākļos ir veidojusies cilvēka apziņa. Viens no šiem priekšnosacījumiem, protams, ir dzīvnieku eksistences sabiedriskais raksturs, viņu savstarpējā saskarsme.

Pilnīgi saprotams ir F. Engelsa uzskats, ka cilvēks, šis vissabiedriskākais no visiem dzīvniekiem, nevar būt cēlies no kāda nesabiedriska tuvāka senča.

Pat daudz primitīvāki dzīvnieki nekā tuvākie cilvēka priekšteči bija spiesti apvienoties, lai sasniegtu galveno mērķi — izdzīvotu. Svarīgi ir apzināties, ka evolūcijas gaitā notiek ne tikai atsevišķa dzīva organisma individuālā pilnveidošanās, bet arī rodas «sadarbība» starp dzīvajām būtnēm ģimenes, bara, saimes vai ganāmpulka ietvaros. Sī «sadarbība» galvenokārt ir saistīta ar pēcnācēju radīšanu un saglabāšanu, ar cīņu pret ienaidniekiem, ar barības iegūšanu u. tml.

Ja novērojam tādu dzīvnieku dzīvi, kuri atrodas dažādās evolūcijas attīstības pakāpēs, nonākam pie psiholoģijas aspektā interesanta secinājuma. Jo augstāka ir dzīvnieka organizācijas pakāpe, jo neatkarīgāks un brīvāks tas ir saskarsmē ar saviem ciltsbrāļiem. Jo tuvāks cilvēkam attīstības ziņā ir dzīvnieks, jo vairāk «arī viens ir karotājs». Acīmredzot uz «robinsonismu», uz ilgstošu, izolētu eksistenci ir spējīgs vienīgi cilvēks, kas sevī it kā koncentrē visu iepriekšējo paaudžu attīstības vēsturi. Pretējā polā atrodas būtnes, kurām, kā mēdz teikt, vispār nav individuālas biogrāfijas. Tikai kopā ar tūkstošiem citu sev līdzīgu būtņu tās iegūst iespēju eksistēt. Tieši tādu skaidrojumu sarežģītajai bišu dzīvei devis franču zinātnieks R. Sovēns.

Bišu saime, kurā ir desmitiem tūkstošu bišu, no šī viedok|a ir jauna tipa organisms, pareizāk sakot, augstāks organisms. Atsevišķa bite tajā, kā norāda zinātnieks, ir tikai veselā kopuma neliela daļa, kura nav spējīga eksistēt individuāli un kurai pašai par sevi nav būtiskas nozīmes. Sī samērā asprātīgā hipotēze ļauj saprast kukaiņu sarežģīto uzvedību, kas pārsteidzošā kārtā nemaz neatbilst katra atsevišķa pārstāvja nelielajam nervu šūnu skaitam. Varbūt šīs šūnas summējas vienā kopējā nervu sistēmā?

Lai pastāvētu tādu dzīvnieku kopa, kuri atrodas uz augstākas attīstības pakāpes, tajā jābūt noteiktai kārtībai. Izrādās, ka jau putnu kūtī pastāv diezgan stingra hierarhija (savstarpējā atkarība), kundzības un pakļautības sistēma, putnu bara struktūra. Šī struktūra tiek izveidota vistu kūts iemītnieku nepārtraukto turnīru rezultātā. Kāds no «sacensību» dalībniekiem izrādās veiklāks nekā pārējie. Uzvarētājs saņem titulu «alfa». «Alfa» nesodīta var knābt visiem, kas gadās ceļā, bet viņu neknābj neviens.

Kas nodrošina «alfai» viņas privileģēto stāvokli? Pazīstamais austriešu etologs (etoloģija — zinātne par dzīvnieku izturēšanos) K. Lorencs uzskata, ka «knābšanas kārtības» saglabāšanā izšķiroša nozīme ir ne vien fiziskajam spēkam, bet arī drosmei, enerģisku-mam un pat dažu indivīdu pašpārliecinātībai.

K. Lorencam ir ļoti interesanti kovārņu bara dzīves novērojumi. Izrādās, ka kovārņu cīņa par vietu uz «hierarhijas kāpnēm» būtiski atšķiras no domstarpībām putnu kūtī, kur nelaimīgās pelnrušķītes «omegas» ir nolemtas nožēlojamai eksistencei. Kovārņu barā ir cita aina: indivīdi, kas ieņem augstu stāvokli, sevišķi pats «despots» (tā zinātnieks apzīmē «alfu»), neizturas agresīvi pret putniem, kas atrodas daudz 'zemākā stāvoklī. Toties viņi pauž pastāvīgu neapmierinātību ar iespējamajiem sāncenšiem, kas stāv blakus uz «goda pjedestāla» augstākajiem pakāpieniem. Tāda kārtība barā pastāv ilgstoši. Taču notiek arī «galma apvērsumi».

Interesanti ir tas, ka «alfas» laulātā draudzene kovārņu kolonijā, kā norāda K. Lorencs, automātiski paceļas pa hierarhijas kāpnēm līdz vīra sabiedriskajam stāvoklim. Pats neparastākais ir nevis paaugstināšana, bet pārsteidzošais ātrums, ar kādu izplatās ziņa, ka mazā pelnrušķīte, kas līdz šim bijusi visu nicināta, ir «ieguvusi princi», kļuvusi par «alfas» putna laulāto draudzeni numur viens. Vēl pārsteidzošāks ir tas fakts, ka putns pats zina par savu izvirzīšanos.

Lasot šos novērojumus, ar lielām grūtībām izdodas atturēties no analoģijām un vispārinājumiem. Var saprast R. Šovēnu, kad viņš cenšas salīdzināt putnu kūts kārtību ar mūsu — cilvēku problēmām. Dzīvnieku «socioloģijā», kā atzīst R. Sovēns, vēl ir pārāk maz datu, lai stingri varētu noteikt analoģiju un atšķirības. Tomēr reizēm gribot negribot jāsalīdzina ar cilvēku ... R. Sovēns apgalvo, ka jebkurā bērnu grupā nodibinās kundzības un pakļautības attiecības — starp skolēniem vienmēr var saskatīt «alfu» un «omegu». Šīs attiecības ir jāprot saredzēt kaut vai tāpēc, lai aizsargātu «omegu» no citiem, bet «alfu» varbūt pašu no sevis.

Sevišķi interesantas ir savstarpējās attiecības pērtiķu barā. Vispirms svarīgi ir izprast, kas nosaka pērtiķu (tāpat arī citu augstāk organizēto dzīvnieku) tieksmi pēc sabiedrības. Pastāv uzskats, ka dzīvnieki ir utilitāristi par visiem simts procentiem, ka viņiem piemīt tikai bioloģiskās vajadzības un ka vienīgi tās viņos rada kaut kādas emocijas. Izrādās, ka īstenībā ir mazliet savādāk, varbūt pat pavisam citādi.

Pēc profesora P. Simonova novērojumiem, jau dzīvniekiem (viņš, protams, norādīja, ka nebūt neliek vienlīdzības zīmi starp cilvēku un dzīvnieku) ir vesela vajadzību klase, kas var radīt pozitīvas emocijas bez jebkāda utilitāra rezultāta.

īpašu interesi var radīt mūsu tuvāko «radinieku» — pērtiķu ne-utilitāro vajadzību pētījumi. Pazīstamā padomju zoopsiholoģijas speciāliste N. Tiha norāda, ka cilvēku vajadzības ar to dziļajām bioloģiskajām saknēm iesniedzas tālos primātu evolūcijas procesos. Viņa uzskata, ka dzīvniekiem ir vajadzības (arī emocijas), kas atrodas ārpus bioloģiskās nepieciešamības robežām. Pērtiķiem, piemēram, ēšana jau saistās ar zināmu baudu. (Tad, lūk, cik sena izcelsme ir mūsu tieksmei pēc gardumiem!) Barības meklēšana vienlaikus kļuvusi arī par zinātkāres apmierināšanas veidu, kuru aplūkojām jau iepriekš. Taču, lai izprastu pērtiķu savstarpējās attiecības, vissvarīgākais, pēc N. Tihas domām, ir apzināties, ka pašsaglabāšanās instinkta diktētā nepieciešamība apvienoties baros radīja pastāvīgu vajadzību dzīvot sev līdzīgu vidū, kontaktēties ar viņiem. Ierastās «sociālās vides» zaudēšana augsti organizētajiem pērtiķiem atsevišķos gadījumos nozīmēja pat bojāeju.

Interesanti ir tas, ka pērtiķi mēdz būt izvēlīgi attiecībā uz sabiedrību. Dzīvnieki, kā apgalvo K. Lorencs, pazīst cits citu «personiski». Notiek izvēle starp bara locekļiem. Sevišķi rūpīga šī izvēle ir tad, kad tiek dibināta ģimene. Stāstot par dzīvnieku mīlestības un ģimenes saitēm, K. Lorencs ir paredzējis to lasītāju reakciju, kuri maz zina psiholoģiju, ir pieraduši uzskatīt, ka dzīvniekiem šīs attiecības pamatojas uz daudz rupjākiem fizioloģiskiem instinktiem nekā cilvēkiem. Zinātnieks norāda, ka pilnīgi nepareizi un netaisni to attiecināt uz dzīvniekiem, kuru dzīvē mīlestībai un ģimenei ir liela nozīme. Protams, maigi izsakoties, Lorencs nedaudz pārspīlē (atcerieties antropomorfismu!). Taču visiem ir skaidrs, ka pat zooloģiskajā dārzā bez dzīvnieku savstarpējām simpātijām nav iespējama viņu «laulāto pāru» veidošanās.

Taču rūpīga izvēle bieži vien notiek, ne tikai izraugoties dzīves draugu. Pētnieki atklājuši, ka daudzos gadījumos pērtiķu savstarpējās attiecības ļoti atgādina draudzību. Ievērojamais padomju zoo-psihologs N. Voitonis, pētot pērtiķu dzīvi Suhumi audzētavā, secinājis, ka konkrēti indivīdi tiecas viens pēc otra sabiedrības. Tāpēc barā veidojas pāri, kas labprāt pavada kopā laiku. Kopā spēlējas, šķirsta viens otra spalvu, kopā aizstāvas pret agresīvu uzbrukumu.

Protams, būtu nepareizi pērtiķu bara savstarpējās attiecības redzēt tikai rožainā gaismā. So dzīvnieku grupu struktūrā pastāv bargi kundzības un pakļautības likumi. Taču tie ir nepieciešami. Pērtiķu bara vadonis nodrošina aizsardzību gan pret ārējiem ienaidniekiem, gan pret citām iespējamām briesmām. Viņš apvieno padotos vienā kopumā, uztur mierīgas līdzāspastāvēšanas attiecības starp bara locekļiem. Padomju zoopsihologi N. Ladigina-Kotsa un N. Tika uzskata, ka vadonis ne tikai rūpējas par kundzības un pakļautības likumu ievērošanu, bet arī realizē gan visa bara, gan atsevišķu tā locekļu saglabāšanas funkciju, kurai ir liela nozīme sugas izdzīvošanā.

Asiņainās divkaujas cīņā par varu visvairāk atzīmējuši tie zinātnieki, kas vērojuši pērtiķu izturēšanos nevis dabiskos apstākļos, bet gan nebrīvē. Un diez vai pareizi būtu viņu secinājumus attiecināt uz visu sugu. Par to liecina arī ļoti interesantā amerikāņu zinātnieka D. Sallera grāmata «Gorillas gads». Drosmīgais pētnieks kopā ar sievu gandrīz divus gadus pavadīja Austrumu un Centrālās Āfrikas kalnos. Dienu no dienas viņi vēroja gorillu dzīvi un izturēšanos.

Sallers ievēroja — ja barā ir vairāki tēviņi ar sudrabotu muguras spalvu (brieduma pazīme), tad vienmēr ir skaidri izteikta «rangu tabula». Varas pazīme, piemēram, izpaužas prasībā dot ceļu uz šauras taciņas vai zemāka ranga dzīvnieka padzīšanā no viņa ierastās vietas. Pretēji vispārpieņemtajam viedoklim hierarhija nerada barā ķildas un šķelšanos, bet — tieši otrādi — nodrošina mierīgu līdzāspastāvēšanu, jo katrs dzīvnieks zina, kādu stāvokli viņš ieņem attiecībā pret jebkuru citu grupas locekli. Pār visiem grupas locekļiem valda tēviņi ar sudraboto muguras spalvu, jo fiziskais spēks un dzīvnieka augums acīmredzot nosaka vietu kārtību hierarhijā. Tāpat mātītes ieņem valdošo stāvokli attiecībā pret pusaugu gorillām, bet tie savukārt attiecībā pret bērniem, kas jau nošķīrušies no mātēm.

«Diktators» terorizē padotos, parasti nesastopot nekādu pretestību no viņiem. Viņš ir kautiņu iniciators un vienmēr iznāk no kaujas lauka kā uzvarētājs. Taču «alfa» divreiz biežāk nekā jebkurš cits ir arī spēļu iniciators, viņš nekad nebēg un nezemojas citu priekšā. Taču šīs likumsakarības, kas novērotas atsevišķiem pērtiķu pāriem, nevar attiecināt uz lielām grupām. Tajās viss ir daudz sarežģītāk.

Mēs pabeigsim mūsu ceļojumu dzīvnieku pasaulē ar amerikāņu zinātnieka H. Delgado pētījumiem eksperimentālajā dzīvnieku «kolektīvajā psiholoģijā».

Kad Delgado sāka izmantot savu metodi — ievadīt elektrodus dažādās dzīvnieku smadzeņu daļās, viņam pavērās iespējas ar elektrodu palīdzību dzīvniekus īpaši stimulēt. Taču radās arī sarežģīta problēma — kā uzzināt, kāda emocionāla reakcija ir izraisīta. Atšķirīgus iekšējos stāvokļus, piemēram, bailes vai naidu var taču raksturot vienādas ārējas pazīmes: plaši ieplestas acis, atņirgti zobi u. c. Pareizi uztvert emocionālos stāvokļus acīmredzot spēj vienīgi tās pašas sugas pārstāvis, kas reaģēs atbilstoši emociju iekšējam saturam.

Sevišķi veiksmīga šī metode izrādījās eksperimentos ar pērtiķiem. Rēzus pērtiķu saimē pastāv mums zināma iekšējā kārtība. Visi pakļaujas vadonim — pašam stiprākajam un niknākajam. Viņš ir ģimenes galva. Neviens neuzdrīkstas tuvoties barotavai, kamēr viņš nav remdējis savu izsalkumu ... Tikai paši mazākie bērneļi drīkst atļauties pakampt nedaudz barības vadoņa deguna priekšā, bet reizi pa reizei viņš pamet kādu gabalu arī savai mīļotajai sievai.

Viss mainās, tiklīdz pērtiķu smadzenēm tiek pieslēgti pa radio vadāmi elektrodi. Pēc eksperimentētāja signāla cīņā drosmīgi metas pats gļēvākais un ne vienu reizi vien piekautais jaunais tēviņš. Cits signāls: vadonis kļūst gurdens un pasīvs. Viņš bez cīņas atdod vietu pie barotavas. Beidzot pērtiķi iemācās paši vadīt cits citu. Protams, tas notiek ar eksperimentētāja palīdzību. Eksperimentētājs pieslēdz elektrodus tai «alfas» pērtiķa smadzeņu daļai, kas bremzē agresivitāti, bet radiosignālu vadības sviru novieto turpat būrī. Glābjoties no vadoņa dusmām, pērtiķi nemierīgi šaudās pa būri un laiku pa laikam nejauši uzspiež svirai. Tad pēkšņi (kāds brīnums!) pavēlnieka niknums negaidīti noplok... Sajutuši šo «Ahilleja papēdi», pērtiķi iegūst pārbaudītu aizsardzības līdzekli. Tiklīdz draud vadoņa uzbrukums, agresijas upuris metas pie sviras un nekavējoties nomierina saniknojušos «despotu».

Apziņas rašanās. K. Markss rakstīja, ka cilvēka anatomija ir izziņas atslēga pērtiķa anatomijai. Protams, cilvēku sabiedrība neizaug no dzīvnieku bara. Tās rašanās ir gigantisks revolucionārs lēciens.

Mēs aplūkojām īstenības atspoguļošanas evolucionārās attīstības posmus, lai beidzot nonāktu līdz galvenajam jautājumam «Kā radās augstākā īstenības atspoguļošanas forma — cilvēka apziņa?».

No vispārīgā bioloģijas kursa jums labi zināma ir Č. Darvina mācība par cilvēka izcelšanos. Šeit mēs kavēsimies tikai pie dažām psiholoģiskām īpatnībām.

Pirms daudziem tūkstošiem gadu kaut kur Āzijas dienvidu daļā bija augsti organizētas, cilvēkveidīgas būtnes. Sākumā tās, tāpat kā mūsdienās pērtiķi, dzīvoja kokos un pārtika no augļiem. Taču pienāca laiks, kad viņu dzīves apstākļi krasi mainījās: sākās aukstuma periods, džungļi un meži apdzīvotajās vietās iznīka. Cilvēkveidīgajām būtnēm vajadzēja nokāpt zemē un sākt smagu cīņu par savu eksistenci. Viņiem nebija asu zobu kā tīģeriem, viņi nespēja paskriet tik ātri kā antilopes. Tiem nebija arī liela fiziskā spēka kā mamutiem. Nežēlīgajā cīņā par izdzīvošanu viņi bija spiesti lietot pavisam citus, iedarbīgākus un daudz smalkākus pašaizsardzības paņēmienus.

Lai pārredzētu plašāku apkārtni, viņiem nācās iztaisnoties, t. i.,. ieņemt vertikālu stāju. Tas savukārt deva iespēju atbrīvot priekšējās ekstremitātes no pārvietošanās funkcijas izpildes un ļāva tās izmantot citiem mērķiem. Tieši tāpēc F. Engelss norādīja, ka līdz ar nostāšanos vertikāli bija sperts izšķirošs solis pārejā no pērtiķa uz cilvēku.

Ar brīvo roku šī būtne, sauksim to par pirmcilvēku, varēja satvert akmeni vai nūju, lai aizsargātos pret saviem neskaitāmajiem ienaidniekiem. Ar roku varēja izpildīt arī dažādas primitīvas darba operācijas.

Pagāja vēl daudzi tūkstoši gadu, kamēr roka ieguva tās pašreizējo izskatu, kļuva lokana, paklausīga, ieguva spēju izpildīt visdažādākās kustības un darbības. Tai pašā laikā rokas fiziskās iespējas bija ierobežotas: ar to nevarēja nogāzt koku, izrakt dziļāku alu vai izdarīt pietiekami spēcīgu sitienu ienaidniekam. Citiem vārdiem sakot, roku vajadzēja padarīt stiprāku, apbruņot, papildināt. Šie būtiskie papildinājumi bija darba rīki. Mēs jau iepriekš aplūkojām, kā ar palīglīdzekļiem (kastes, nūjas u. c.) darbojas pērtiķi, taču viņi tos saņem gatavā veidā. Par raksturīgāko cilvēka darbības iezīmi kļuva darba riku izgatavošana. Tos pirmatnējos cilvēkus,, kuri pirmie izgatavoja primitīvos akmens cirvjus, zinātnieki nosauca par pilekantropiem. Paši to nenojaušot, viņi pāršķīra pirmo lappusi cilvēces attīstības vēsturē. Zinātnieki lēš, ka tas varēja notikt aptuveni pirms viena miljona līdz astoņsimts tūkstošiem gadu.

Kādas izmaiņas un sekas cilvēka psihē radīja darbs?

Pirmatnējā cilvēka dzive un darbs bija kolektīvs: vienatnē nebija pa spēkam izrakt pietiekami dziļu alu, uzveikt milzīgo, vareno mamutu, nevarēja izgatavot lamatas lielajiem zvēriem utt. Bet kolektīvā darbība nav iespējama bez saskarsmes. Šajā procesā pirmatnējie cilvēki saskaņoja savas darbības, sadalīja pienākumus, brīdināja par draudošajām briesmām, pavēlēja.

Lietojot F. Engelsa izteikumu, radās nepieciešamība pēc savstarpējas sazināšanās. Tā radās cilvēku sazināšanās līdzekļi: runa, valoda.

Arī bara dzīvniekiem ir savi sazināšanās līdzekļi. Tā, piemēram, vadonis ar kliedzienu pamudina putnu baru izpildīt noteiktas darbības: pulcēties kopā, doties ceļā, nolaisties, lai atpūstos, bēgt no ienaidnieka. Taču visi šie putnu, pērtiķu un citu dzīvnieku signāli neapzīmē pašus priekšmetus un parādības, bet gan atspoguļo dzīvnieku tiešu, instinktīvu reakciju uz pārmaiņām apkārtējā vidē vai viņu organisma stāvoklī.

Cilvēku valoda, kas radusies darba procesā, vispirms neizmērojami bagātina cilvēku izziņas iespējas. Valodas vārdi nevis apzīmē atsevišķas parādības, piemēram, ūdeni mucā, ūdeni dīķī, okeānā, bet gan ūdeni vispār, t. i., apzīmē veselu jēdzienu, konkrētajā piemērā — jēdzienu «ūdens».

Protams, dzīvniekiem jēdzieni neeksistē. Par to liecina daudzi pētījumi. Kādā eksperimentā šimpanzēm, lai tas tiktu pie barības, ceļā bija jāpārvar uguns. Pērtiķis Rafaēls, cenzdamies iegūt apelsīnu, apdedzinājās, kamēr neiemācījās dzēst uguni ar ūdeni, kuru viņš smēla no netālu stāvošās tvertnes. Pēc tam eksperimentu izdarīja sarežģītākos apstākļos. Tvertni novietoja uz plosta, kas atradās dīķa vidū. Apelsīnu nolika uz cita plosta. Uguns joprojām traucēja Rafaēlu paņemt apelsīnu. Kā rīkojās pērtiķis? Lai nodzēstu uguni, viņš tāpat kā iepriekš izmantoja ūdeni no tās pašas tvertnes. Viņu nemulsināja tas, ka tvertne atradās tālu, ka nokļūt pie tās varēja tikai pa tievu kārti, kas ieliecās tā, ka pērtiķis saslapināja kājas. Bet Rafaēlam tā arī neienāca prātā doma, ka uzdevumu varētu atrisināt daudz vienkāršāk, pasmeļot ūdeni no dīķa. Ja pērtiķa apziņa būtu spējīga vispārināt, viņš aptvertu, ka uguns dzēšanai var lietot ūdeni neatkarīgi no tā, kur šis ūdens ņemts. Rafaēls tieši tādēļ neizmantoja zem kājām esošo ūdeni, ka dzīvnieka apziņā nebija attiecīgā jēdziena. Valoda dod iespēju arī abstrahēties no tiešajiem priekšstatiem, izmantot iegūtās zināšanas, apkopot, salīdzināt. Tā veidojas augstākā atspoguļošanas forma — domāšana. Valoda dod iespēju nodot zināšanas no vienas paaudzes uz otru.

Darbs rada arī citus pārveidojumus cilvēka psihē. Padomju filozofs Л. Spirkins asprātīgi norādījis, ka, darinot savu akmens cirvi, pirmatnējais cilvēks vienlaikus asināja arī savu domu.

Lai darbs nestu augļus, vispirms vajadzēja izvēlēties mērķi un paredzēt darba galarezultātu. Par atšķirībām starp cilvēka darbu un dzīvnieku darbībām K. Markss darbā «Kapitāls» rakstīja: «Zirneklis veic operācijas, kas atgādina audēja operācijas, un bite, būvēdama savas vaska šūnas, apkauno dažus cilvēkus — arhitektus. Bet pat vissliktākais arhitekts jau no paša sākuma atšķiras no vislabākās bites ar to, ka, pirms viņš būvē šūnu no vaska, viņš jau to ir uzbūvējis galvā.»[8] Tā darbs radīja domāšanu un iztēli.

Darbā veidojās arī cilvēka griba. Nav iespējams iedomāties pat visprimitīvāko darbu, kaut vai tā paša akmens cirvja gatavošanu, bez prasmes koncentrēties, bez pacietības un neatlaidības. Svarīgs nosacījums, bez kura nav iespējama pilnveidošanās un virzība uz priekšu, ir tas, lai veiksmīgi atrastie darba paņēmieni neaizmirstos. Tātad darbs veicināja atmiņas attīstību.

Pats darba process samērā ilgu laiku piesaista cilvēka uzmanību tam, ko viņš dara, dod iespēju labāk uztvert to priekšmetu īpatnī-

bas, kurus cilvēks darina. Un vēl — darbs slīpē, koordinē cilvēka kustības.

Tādā veidā darba procesā attīstījās visas cilvēka psihes īpašības. Tās (uzmanība, atmiņa, griba, domāšana) nevis vienkārši pilnveidojās, bet, tēlaini izsakoties, pacēlās jaunā pakāpē, kļuva apzinātas un ar nodomu vadāmas. Rezultātā cilvēks ne vien ieguva spējas rīkoties ar materiālās pasaules priekšmetiem, bet arī kļuva par savu psihisko procesu noteicēju.

Tātad darbs ši vārda vistiešākajā nozīmē rādijā cilvēku, izveidoja to par būtni, kas pacēlās virs dzīvnieku valsts.

Pašpārbaude

Pašizziņa

Pašaudzināšana

Trešā nodarbība

Jautājumi un uzdevumi

1. Atrodiet instinktīvās uzvedības pazīmes, kas pamatojas uz iemācīto un apgūto! Atrodiet saprātīgās uzvedības pazīmes!

A. Iedzimtība, neapzinātība, relatīvs pastāvīgums un darbību secīgums, objektīva darbību lietderība apstākļos, kas tipiski attiecīgās sugas dzīvniekiem, darbību pielāgotība noteiktiem apkārtējās vides apstākļiem.

B. Darbību mērķtiecība, ātra pielāgošanās apkārtējās vides pārmaiņām, darbību atkarība no dzīvnieka individuālās pieredzes apjoma.

C. Ar beznosacījuma refleksiem saistītas darbības, to agrīna izpausme dzīvnieku uzvedībā, mērķtiecība un ātra pielāgošanās jaunajiem vides apstākļiem.

D. Dzīves laikā apgūtās darbības, to daļēja stabilitāte daudzkārtējas atkārtošanās rezultātā, darbību pielāgotība noteiktiem apkārtējās vides apstākļiem.

2. Kāda uzvedības forma aprakstīta minētajos piemēros? Kāpēc jūs tā domājat?

A. Kairas (Arktikas putni) dēj olas atklātos klinšu laukumos un perē tās turpat uz zemes. Pēc tam kad putnus aizdzina un olas, viņiem redzot, pārvietoja divdesmit līdz trīsdesmit centimetrus tālāk, putni atkal sēdās vecajās vietās un sildīja zemi, nereaģējot uz to, ka olas atrodas turpat blakus un iet bojā no lietus un aukstuma.

B. Singapūrā ir audzētava, kur pērtiķus apmāca «botāniskam» darbam. Dzīvnieki samērā viegli iegaumē apmēram divdesmit piecus vārdus, kurus lieto cilvēki, dodot rīkojumus saviem četrkājainajiem palīgiem. Pērtiķi spēj nokļūt visaugstāko koku galotnēs, noraut tur lapas un ziedus, kas cilvēkiem nepieciešami herbārijiem un ko ar citiem paņēmieniem iegūt nav iespējams.

C. Eksperimentos ar šimpanzi Rafaēlu, barība tika novietota uz plaukta kastes iekšienē. Kastes priekšā aizdedzināja spirta lampiņu tā, lai platā un augstā liesma aizsegtu barību. Virs uguns atradās ūdens tvertne ar krānu. Rafaēls no sākuma centās nodzēst uguni ar dažādiem viņam jau pazīstamiem un apgūtiem paņēmieniem, taču tas viņam neizdevās. Nejauši ievērojis krānu, viņš to pagrieza, un ūdens strūkla nodzēsa uguni.

Kad ūdens tvertni novietoja sāņus, Rafaēls pēc dažiem mēģinājumiem tika galā arī ar šo uzdevumu. Viņš ūdeni ieņēma mutē, tad izšļāca to ugunī, lai nokļūtu līdz barībai.

Diskusijas temats

Cilvēki vai dzīvnieki?

Franču rakstnieks Ž. Verkors grāmatā «Cilvēki vai dzīvnieki» ir aprakstījis šādu fantastisku situāciju.

Kāda arheologu ekspedīcija atklāja alu, kurā dzīvoja cilvēkveidīgas būtnes. Tās pārtika no gaļas, kas tika cepta uz uguns visprimitīvākā veidā. Cilvēkveidīgajām būtnēm bija kustīgas rokas ar gariem, labi attīstītiem pirkstiem. Viņi ieguva uguni, beržot divus noslīpētus krama gabalus vienu pret otru. Ekspedīcijas dalībniekiem izdevās iemācīt šīm būtnēm dažus vārdus, taču sakarīgu teikumu veidošana netika novērota. Tropi (tā viņus nosaucis rakstnieks) veidoja un izrunāja atsevišķu skaņu savirknējumus sāpju, prieka vai draudošo briesmu gadījumos. Viņi iemācījās pazīt burtu «h», ko ekspedīcijas dalībnieki viņiem parādīja uz gaļas konservu kārbām. Tropi pat iemācījās rakstīt šo burtu ar zīmuli.

Viņi spēja arī apstrādāt akmens virsmu, atskaldot nost lielus, pēc tam arvien sīkākus gabaliņus, darīja to ar lielu spēku un precizitāti. Sīm būtnēm parādīja, kā šajā procesā lietot āmuru un kaltu, taču viņi neiemācījās lietot kaltu, bet āmura dēļ gan ķīvējās.

Kas ir šie tropi — cilvēki vai dzīvnieki?

Pēc kādām pazīmēm to var noteikt?

Ceturtā nodaļa BĒRNA PSIHES ATTĪSTĪBA

Visi pieaugušie reiz ir bijuši bērni.

Ant uāns de Sent-Ekziperī.

Zinātne par bērnības perioda psiholoģiju. Šķiet, pasaulē nav nekā pārsteidzošāka par bērna psihes attīstību. Ātri aizsteidzas bērnība, taču šajā īsajā laikā bērna psihē notiek grandiozas pārvērtības. No visbezpalīdzīgākās būtnes pasaulē, kura nav spējīga apmierināt pat savas viselementārākās vajadzības, kas nepieciešamas dzīvības saglabāšanai, bērns pārvēršas apzinīgā personībā, kura izprot dabas un sabiedrības attīstības likumsakarības, kļūst par aktīvu apkārtējās pasaules pārveidotāju.

Personības attīstības ceļu var salīdzināt ar kosmiskā kuģa lidojumu orbītā, kuru nosaka viņa laikmets, tautas intereses un augsti ideāli. Dabiskais starta laukums šim lidojumam ir ģimene, no tās ir atkarīga gan ievirze, gan visa lidojuma panākumi. Ja starta brīdī pieļauta kaut vismazākā kļūda, kosmiskā kuģa kurss, trajektorija var novirzīties par simtiem tūkstošiem kilometru. Ja turpināsim vilkt šīs salīdzinošās paralēles, mēs atklāsim arī vienu būtisku atšķirību: kosmiskā kuģa startu nodrošina mācīti zinātnieki un speciālisti, bet vecākiem (šo goda pilno nosaukumu iegūs katrs no jums, kas tagad vēl sēž skolas solā) parasti nav zinātnisku grādu un īpašas kvalifikācijas. Valda arī tāds uzskats, ka pietiek ar dzīves pieredzi, veselo saprātu, intuīciju un to, ko vecāki atceras paši no savas bērnības.

Bet ko gan mēs teiktu, ja ārsts sāktu mūs ārstēt ar sava vectētiņa laika metodēm: bez laboratorijas datiem un analīzēm, bez rentgena un antibiotikām, bez visa tā, ko viņam dod mūslaiku zinātne? Mēs droši vien nepiedotu tādu ārstēšanas analfabētismu un grieztos pie cita ārsta. No šī viedokļa bērns atrodas daudz sarežģītākos apstākļos, viņš nevar pamest savus nezinošos, mazizglītotos vecākus un «pāriet» pie citiem, labāk sagatavotajiem. Te ir tikai viena iespēja — sagatavot nākamos tēvus un mātes sarežģītajam un cēlajam audzināšanas pienākumam. Lai vadītu kādu procesu (audzināšana arī nav nekas cits kā psihiskās attīstības procesa vadīšana), nepieciešams pārzināt procesa iekšējās likumsakarības un struktūru. Zinātne, kas pētī šos iekšējos likumus, ir bērna psiholoģija.

Speciāla zinātne par augoša bērna psihes attīstības īpatnībām radās, pamatojoties uz vienu Joti būtisku un reizē vienkāršu atklājumu: bērns nav mazs pieaugušais cilvēks, nav mehāniski samazināta viņa kopija. Bija jāmaina uzskati par bērnu, par bērnību. Šai uzskatu maiņai var izsekot ne tikai zinātnē, bet arī mākslā.

Aplūkojot pagājušo laiku mākslinieku darbus (pat ne sevišķi vecas gleznas), redzam, ka izcilie gleznotāji bērnus tajos attēlojuši ļoti īpatnēji, citiem vārdiem sakot, ne sevišķi prasmīgi. Nē, tas neattiecas uz tehniskajiem gleznošanas paņēmieniem, anatomiju vai fizioloģiju. No šī viedokļa viss ir lieliski: mazie prinči, princeses, infanti ir uzgleznoti nevainojami. Maigie bērnu ādas toņi, vingrās, apaļīgās locekļu formas, mīkstās matu cirtas kā dzīvas... Taču no psiholoģijas viedokļa gauži neinteresanti: bērni izskatās kā pieaugušo samazināti attēli, to kopijas, bez sava personības veidola. Taču viduslaikos, kā apgalvo speciālisti, arī pieaugušie tika attēloti savdabīgi. Nebija portreta. Mākslinieki, protams, saskatīja cilvēku individuālās īpatnības un bija spējīgi tās atveidot, bet nebija pieņemts to darīt. Nevis gleznotāja prasme, bet gan tā laika gars, uzdevumi, kas tika izvirzīti mākslai, noteica šādu pieeju personībai. Attiecībā uz bērniem tāda antiindividuāla attieksme mākslā saglabājās ilgi. Bērnos nesaskatīja un negribēja saskatīt neko īpašu, neatkārtojamu. Protams, var minēt arī daudzus izņēmumus, taču vispārējā tendence bija tieši tāda.

Jūs zināt, ka gandrīz visi ievērojamie rakstnieki ir attēlojuši bērnību. Taču ir vērts atcerēties, kurā laikā ir sācies šis process. Jā, patiešām, kad tika radītas gandrīz visas interesantās grāmatas par bērnību? Ne agrāk kā XIX gadsimtā! Bet tā paša gadsimta otrajā pusē radās pirmie pētījumi bērna psiholoģijā. Arī mākslinieki šajā laikā iemācījās atveidot bērnus. Nejauša sakritība? Diezin vai. Vai tas drīzāk neliecina par vispārēju parādību, par to, ka mainījušies uzskati, priekšstati par bērnību? Bērnus vairs neuzskatīja par neizaugušiem pieaugušajiem, atmeta tādus spriedelēšanas principus kā «vairāk — mazāk», «labāk — sliktāk», t. i., pieaugušie redz pasauli pareizi, bērni — nepareizi, pieaugušie visu saprot labāk, bērni — sliktāk utt.

Pakāpeniski kļuva skaidrs, ka bērniem ir kvalitatīvi pavisam cita, savdabīga iekšējā pasaule. Bērnību lieliski attēlojis Ļ. Tolstojs, raksturodams to kā laimīgu laiku, kas neatgriežas un ir piepildīts ar tik spilgtiem iespaidiem, aizraujošiem mērķiem un tieksmēm, ka ietekmē cilvēku uz visu mūžu. Ir zināms, ka daži rakstnieki pat sāka pārspīlēt šo bērnības pārdzīvojumu nozīmi turpmākajā personības veidošanās procesā. Taču svarīgi bija tas, ka pieaugušie it kā no jauna atklāja agrāk nepazīto, neapjausto zemi — Bērnību.

Par šīs zemes kolumbiem kļuva rakstnieki un mākslinieki. Bet pa pirmatklājēju pēdām devās zinātnieki, bērnības vēsturnieki — psihologi, kas visu sayu dzīvi veltīja pētījumiem šajā zinātnes laukā. Parasti tā arī saka — bērnu psihologi. Un šis apzīmējums «bērnu psihologs» ir ne mazāk godpilns kā «kosmosa psihologs» u. c.

Ievērojamākais bērnu psihologs, mūsdienu šveiciešu zinātnieks 1. Piažē kādā no savām lekcijām XVIII Starptautiskajā psihologu kongresā, kas notika Maskavā 1966. gadā, stāstīja, kā viņš ticies ar ģeniālo fiziķi A. Einšteinu. 1928. gadā nelielā simpozijā viņi sastapušies pirmo reizi. Pēc tam viņi redzējušies katru dienu un varējuši visu pārspriest. Neilgi pirms Einšteina nāves viņi tikušies vēlreiz Prinstonas institūtā, kur Piažē pavadījis trīs mēnešus. Einšteinu interesējis viss, tāpēc viņš Prinstonā lūdzis psihologu stāstīt par eksperimentiem, kas pierāda, ka bērniem nav izveidojies vielas un masas nezūdamības un mainīgo lielumu jēdziens. Einšteins ar apbrīnu noklausījies stāstījumu par to, ka bērniem nezūdamības jēdziens veidojas ar novēlošanos (vecumā no septiņiem līdz vienpadsmit gadiem) un ka šis process ir ļoti sarežģīts (šos eksperimentus mēs vēl aplūkosim). «Cik tas ir grūti,» viņš bieži izsaucies, «psiholoģija ir sarežģītāka nekā fizika!»

Tajā vakarā simtiem cilvēku klausījās Piažē ar pateicību, līdzjūtību un sapratni. Klausītāji bija zinātnieki — psihologi, kas zināja, cik grūti ir izpildīt novēlējumu, kuru jau senie grieķi bija iekaluši Delfu tempļa sienā: «Izzini pats sevi!»

Piažē spēja iekļūt bērnu iekšējā pasaulē. Viņa pētījumi bērnu psiholoģijas jomā, kā atzīmē pazīstamie padomju psihologi P. Gaļ-perins un D. Eļkoņins, ir ļoti nozīmīgi, ja ne paši izcilākie mūsdienu psiholoģijā.

Tomēr Piažē pētījumu apraksti pirmajā mirklī jums var likties pārāk vienkārši un parasti: šeit nav ne mūsdienu tehnikas brīnumu, ne arī galvu reibinošo matemātikas formulu. Psihologs «vienkārši» sarunājas ar bērnu par apkārtējo pasauli, izplatījumu un laiku, kustību un daudzumu, par cilvēku rīcību un darbiem vai arī rāda viņam dažas vienkāršas lietas, lūdz tās salīdzināt...

Vai bērns ir spējīgs izdarīt secinājumu, kas būtu pretrunā ar acīmredzamo īstenību? Kaut vai šķietamu, līdzīgu tam, kas cilvēkiem lika miljoniem gadu uzskatīt, ka Saule «riņķo apkārt Zemei» ... Taču šoreiz runa būs par Mēnesi.

Piažē pastāstīja, ka Zenēvā daudziem bērniem, kas vēl nebija sasnieguši septiņu gadu vecumu, esot uzdots jautājums par Mēnesi. Bērni uzskatot, ka Mēness vakaros viņiem sekojot. Piažē redzējis, ka daži no bērniem izdarījuši, kā mēdz teikt, pārbaudi: viņi iegājuši veikalā, bet, iznākuši ārā, raudzījušies, vai Mēness viņus gaida. Citi noskrējuši veselu kvartālu, kamēr Mēness atradies māju aizsegā, lai pārliecinātos, ka Mēness būs redzams, līdzko viņi iegriezīsies šķērsielā. Aptaujātie bērni bijuši ļoti pārsteigti, kad Piažē jautājis, vai Mēness sekojot arī viņam. Atbilde: «Bez šaubām!» Uz jautājumu, ko Mēness darīs tādā gadījumā, ja viņš, Piažē, iešot no punkta A uz В, bet bērns no В uz A, skanējusi atbilde: «Mēness droši vien sākumā dosies līdzi jums, bet pēc tam noteikti panāks arī mani.» Šāds priekšstats zūdot, sasniedzot septiņu astoņu gadu vecumu. Zinātnieks esot sastapis bērnus, kuri spējuši atcerēties un pamatot, kā tas notiek, un kuri esot atraduši tam piemērotu izskaidrojumu. «Man skolā bija draugi,» stāstījis septiņgadīgs zēns, «un es sapratu, ka Mēness nevar iet līdzi mums visiem reizē; tā nav patiesība, ka viņš sekotu.»

Daudz rūpīgu novērojumu un vienkāršu, bet pārliecinošu eksperimentu deva zinātniekam Piažē iespēju atklāt svarīgus likumus cilvēka domāšanas procesa attīstībā. Un svarīgākais no tiem skan: «Iesākumā bija darbošanās!» Mūsu prāta un domāšanas slēdzieni mums nav doti gatavā veidā. Tie veidojas praktiskajās bērna darbības ar dažādiem priekšmetiem.

Un, lūk, eksperimentu apraksti, kas, pēc padomju psihologu priekšlikuma, nosaukti par «Piažē fenomeniem». Sie pētījumi rāda, ka pirmsskolas vecuma bērniem nav izveidojies jēdziens par vielas masas nezūdamību. Bērniem uzdod pavisam vienkāršus uzdevumus (tagad tos sauc par Piažē uzdevumiem). Tā, piemēram, viņiem liek izņemt no groza tik daudz olu, cik olu trauciņu uz galda. Katram trauciņam pretī bērni novieto vienu olu. Izveidojas divas paralēlas rindas ar astoņiem trauciņiem un astoņām olām. Šaja gadījumā bērni bez īpašas piepūles nosaka, ka abās rindās ir vienāds priekšmetu skaits. Tagad izjauksim šo uzskatāmo atbilstību: novietosim trauciņus vienā kompaktā grupā vai arī saliksim kopā

olas. Pirmajā gadījumā bērni atbildēs, ka vairāk ir olu, otrajā —r ka lielāks ir trauciņu skaits. Izrādās, ka bērniem daudzuma jēdziens vēl ir nesaraujami saistīts ar aizņemto vietu.

Nav grūti izmēģināt arī citus Piažē uzdevumus. Paņemiet divus traukus: vienu — šauru un augstu, otru — zemu un platu! Ielejiet platajā traukā ūdeni, pēc tam palūdziet kādu no pirmsskolas vecuma bērniem pārliet šo ūdeni augstajā, šaurajā traukā! Pārsteidzoši — lai gan jūsu pētāmais pats būs pārlējis to pašu ūdens daudzumu, viņš apgalvos, ka šaurajā traukā tagad ir vairāk ūdens, nekā bija platajā, zemajā traukā. Bērnam trūkst izpratnes (jēdziena) par vielas daudzuma saglabāšanos.

Piažē uzskata, ka šie fakti liecina par nemainīgām stadijām bērnu domāšanas attīstībā. Vai tiešām tām ir negrozāms, nemainīgs raksturs? Padomju psihologi ir pierādījuši, ka speciālu mācību rezultātā bērni spēj dot pareizas atbildes.

Viens no pirmajiem padomju bērnu psihologiem L. Vigotskis ir tēlaini teicis, ka zināšanu apguvei seko attīstība, nevis zināšanas velkas tās astē.

Plašu popularitāti pasaulē iemantojušas arī Piažē «klīniskās» sarunas, kurās zinātnieks centās noskaidrot, kā bērni spriež par dažādiem sarežģītiem, grūtiem tematiem. Lūk, kā piecgadīgā Barba spriež par sapņiem:

— Vai tu kādreiz redzi sapņus?

— Jā, es sapnī redzēju, ka man ir caurums rokā.

— Vai sapņi notiek īstenībā?

— Nē, tās ir ainas (tēli), ko mēs redzam...

— Vai sapni tu redzi ar atvērtām vai aizvērtām acīm?

— Ar aizvērtām.

— Bet vai es varētu redzēt tavu sapni?

— Nē, jūs bijāt pārāk tālu.

— Bet tava mamma?

— Jā, bet viņa iededz gaismu.

— Kur atrodas tavs sapnis — istabā vai tevī pašā?

— Nē, sapnis nav manī, tad jau es to nevarētu redzēt!

— Bet tava mamma varētu to ieraudzīt?

— Nē, jo viņa neatrodas manā istabā, tikai mana mazā māsa guj turpat.

Cik bieži mums nākas dzirdēt tamlīdzīgus bērnu izteikumus ...

Te varētu piebilst, ka miljoniem cilvēku arī pirms Arhimēda redzēja, ka ūdens līmenis vannā ceļas, ja tajā iegremdē kādu priekšmetu; pirms Ņūtona ievēroja, ka āboli krīt no ābelēm zemē;

pirms Pavlova pamanīja, ka suņiem, ieraugot gaļu, sāk tecēt siekalas... Un cik vēl daudz brīnišķīgu atklājumu gaida mūs uz kaira soļa! Vajag tikai prast saskatīt...

Bērna psihes attīstības posmi. Bērnības vēsturei arī ir pašai srvi likumi, laikmeti, periodi, stadijas, krīzes un pat savas vecum-osmu «revolūcijas».

L. Vigodskis uzskatīja, ka psihes attīstības pakāpes var salīdzināt ar cilvēces vēstures posmiem, ar evolūcijas pakāpēm organiskās pasaules attīstībā vai ģeoloģiskajiem laikmetiem uz Zemes. Arī bērna attīstība ir nepārtraukta pāreja no vienas vecuma pakāpes otrā, tā saistās ar pārmaiņām viņa personības struktūrā. Tādējādi, pēc Vigodska domām, mums atklājas pilnīgi likumsakarīga, skaidra aina, kurai ir dziļa jēga. Tajā kritiskie vecumposmi mijas ar stabilajiem. Kritiskie posmi ir lūzuma punkti, kas vēlreiz pierāda, ka bērna attīstība ir dialektisks process, kurā pāreja no vienas pakāpes otrā notiek revolūcijas, nevis evolūcijas procesā.

Klasiskais iedalījums trijos posmos — bērnībā, pusaudža vecumā un jaunībā — zinātnē ieguvis detalizētāku periodizāciju. No dzimšanas brīža līdz 1—2 mēnešiem — jaundzimušā vecums; pirmais dzīves gads — zīdaiņa vecums; otrais un trešais dzīves gads — mazbērna vecums; no trim līdz sešiem gadiem — pirmsskolas vecums; no sešiem līdz desmit vienpadsmit gadiem — jaunākais skolas vecums; no vienpadsmit divpadsmit līdz četrpadsmit piecpadsmit gadiem — pusaudža vecums; līdz septiņpadsmit gadiem — agrīnā jaunība.

Kā izpaužas krīzes pārejā no viena vecuma posma otrā? Bērns, kas pirms tam ir bijis savaldīgs un pakļāvīgs, «pēkšņi» sāk dumpoties. Ko viņš vēlas? Dažādos posmos — kaut ko citu. Taču atšķirība ir visai relatīva, visas šīs «revolūcijas» ir līdzīgas cita citai.

Pirmo reizi bērni sāk «parādīt raksturu» (vecāku apzīmējums) pārejā no zīdaiņa vecuma uz mazbērna vecumu, tad, kad «demonstrants» nosvinējis savu divpadsmit mēnešu dzīves jubileju.

Padomju psiholoģe N. Menčinska, kas speciāli rakstīja sīku sava dēla attīstības dienasgrāmatu, sniedz informāciju «no notikuma vietas». Viens gads un pieci mēneši: «Atbildot uz aizliegumu («nedrīkst!»), izrāda nepiekāpību un neatlaidīgi cenšas atkārtot kādu no palaidnībām. Tikai saistot viņa uzmanību ar kaut ko citu, iespējams pārtraukt stūrgalvīgās iegribas. Dažkārt, atbildot uz aizliegumu, sāk kaprīzi raudāt, metas zemē uz grīdas, mētā kājas un rokas, taču tādas histērijas lēkmes neuznāk pārāk bieži. Viņa uzmanību saistīt nav grūti, un to var izdarīt ātri, tādā veidā novēršot no palaidnībām.»

So pirmo un arī visu nākamo krīžu cēlonis ir pretruna starp bērna jaunajām vajadzībām un vecajiem to apmierināšanas līdzekļiem.

Aptuveni gada vecumā bērns jau iegūst zināmu patstāvību — sāk staigat, iepazīst sarežģīto priekšmetu pasauli, veido attiecības .ar pieaugušajiem. Sājā periodā sevišķi pieaug tieksme pēc savstarpējiem sakariem ar līdzcilvēkiem. Bet līdzekļu, lai to realizētu, nepietiek — veidošanās stadijā vēl ir valoda. Rodas iespaids, ka bērnam ir daudz vairāk ko teikt, nekā viņš spēj pasacīt. Un arī to, ko viņš saka, pieaugušie ne vienmēr saprot. Dažkārt ir vajadzīgs «tulks». Bet runāšana dažādās valodās, kā zināms, bieži rada konfliktus. So pretrunu ietekmē psihē briest patiesi grandiozas pārmaiņas: bērns apgūst valodu, iemācās runāt. Pretruna atrisinās. Taču līdz zināmam laikam, konkrēti — līdz pirmajai nopietnajai «revolūcijai», kura nobriest trešā dzīves gada beigās. Cilvēks nodzīvojis trīs gadus. Vai tas ir daudz vai maz?

Lai to izpētītu, angļu psihologs F. Guditiafs izdomāja ļoti vienkāršu, taču izteiksmīgu un viegli atkārtojamu eksperimentu. Pārbaudāmajiem (par tādiem bez grūtībām iespējams kļūt gan lasītājiem, gan viņu zinātkārajiem paziņām, kas paši reiz gribētu kļūt par pētniekiem) tiek dota vienkārša instrukcija. Tā varētu būt šāda: «Pēc iespējas skaidrāk pamēģiniet iztēloties jaundzimušo ..., ko viņš prot un ko neprot darīt! Pēc tam iedomājieties pieaugušu cilvēku! Izanalizējiet sīki, ko viņš spēj veikt, sevišķi pievērsiet uzmanību intelekta pazīmēm ... Tad atgriezieties izejas punktā — pie jaundzimušā! Lēnām virzieties pa gadu skalu un, sasnieguši katru nākamo pakāpi, pajautājiet sev, vai šajā posmā bērns pēc savām spējām vairāk līdzinās jaundzimušajam vai pieaugušajam! Turpiniet šo nodarbību tikmēr, kamēr atradīsiet vecumu, kurā, pēc jūsu domām, līdzība un atšķirība ir līdzsvara stāvoklī!

Pārsteidzošākais rezultāts, kas visbiežāk tiek uzrādīts, — trīs gadi. Pirmie trīs gadi, bet pēc tam visa dzīve! Protams, var pieņemt, ka šeit ir zināmi pārspīlējumi, taču tie ir izskaidrojami ar cilvēka personības attīstības parabolisko trajektoriju pirmajos trijos dzīves gados. Tā tas ir: mazais cilvēks jau saka par sevi «es» un vispār viņš runā! Runā daudz, labprāt un pareizi... Viņa kustības ir nevainojamas, viņš jau daudz ko prot darīt, ir kļuvis neatkarīgs no pieaugušā. Franču psihologs R. Zazo ir teicis, ka bērns ne tikai ir iemācījies mīlēt un bīties, bet arī ar vājām būtnēm raksturīgo spēku, kaprīzēm, dusmām viņš demonstrē, uz ko ir spējīgs, neatlaidīgi un pastāvīgi apliecina savu personību.

Lai pārliecinātos, ka bērns sasniedzis šo vecumposmu, nav nepieciešams skatīties dzimšanas apliecībā (vēl jo vairāk tāpēc, ka psihiskās attīstības tempi ne vienmēr atbilst gadu skaitam). Šim vecumam ir sava parole, savs mīļākais izteiciens: «Es pats!» Un ne mazāk tradicionāla ir pieaugušo atbilde: «Nedrīkst!»

Kā mēdz teikt, kauliņi ir mesti — cīņa sākusies. Abas puses iesaistās nevienlīdzīgā cīņā, kurā pieaugušo uzvara pār bērna tieksmi iegūt patstāvību līdzinās pedagoģiskajai sakāvei: var veidoties vai nu bezgribas mīkstpēdiņš, vai spītīgs un nežēlīgs stūrgalvis ...

Protams, nedrīkst audzināšanas procesu iztēloties tikai kā kaujas lauku. Pieaugušie parasti atrod pareizos paņēmienus, un patstāvības tieksmes tiek apmierinātas bez dumpjiem un satricinājumiem. «Revolūcija» var notikt arī mierīgā ceļā ... ja pieaugušie ir labi stratēģi. Bez «bruņotās cīņas» tad var izkļūt arī no nākamā krīzes posma, kad sākas pāreja uz pusaudža vecumu. Ne velti šo periodu dēvē par pārejas vecumu. Zēni un meitenes ne tikai pāriet uz vidusskolu, bet arī notiek pāreja no bērnības uz pieaugušo cilvēku pasauli. Pusaudža gados dominējošā dziņa ir būt pieaugušam un tikt uzskatītam par tādu. Zinātnieki to nosaukuši par īpašu pieauguša cilvēka izjūtu.

Vecumposmu periodizācijas vēsturiskais raksturs. Cilvēku dzīves dalīšana laika posmos, periodos liekas tik dabiska un mūžīga, ka grūti pat iedomāties kādu citu variantu. Pierastais trio — bērnība, pusaudža gadi, jaunība — šķiet tikpat nemainīgs un nesatricināms kā pavasaris, vasara, rudens, ziema ... Bet īstenībā viss ir daudz sarežģītāk.

Kādēļ vajadzīga bērnība? Šāds jautājums pirmajā mirklī var likties nevajadzīgs un aplams. Bet vai mūsu trauksmainajā gadsimtā, kad hroniski trūkst laika, lai apgūtu lavīnveidā pieaugušo informācijas plūsmu (nemaz nerunājot par tās praktisku izmantošanu), nav pārāk liela «greznība» desmit pirmos dzīves gadus «tērēt» rotaļām, dakterim Aikāsāp, spēlēm?

Ar speciāliem pētījumiem un salīdzinājumiem ir pierādīts, ka bērnība ir īpašs, kvalitatīvs periods dzīvo būtņu eksistencē, tas ir evolūcijas radīts posms. Bet cilvēkiem tas ir arī sabiedrības vēsturiskās attīstības rezultāts. Izrādās — jo augstākā evolūcijas pakāpē atrodas attiecīgā suga, jo garāks ir bērnības posms. Zemākajiem dzīvniekiem šī perioda vispār nav — viņu primitīvās eksistences dēļ nav nepieciešams speciāls katras dzīvās būtnes sagatavošanas periods. Viņu vajadzības tiek apmierinātas ar «iedzimto, mantoto fondu» — instinktiem, pielāgošanās reakcijām.

Salīdzinājumā ar citiem mazuļiem cilvēkbērns ierodas pasaulē kā visbezpalīdzīgākā būtne tieši tāpēc, ka viņam jāapgūst tās milzīgās kultūras bagātības, kuras ir uzkrātas iepriekšējās paaudzēs. Viņam nav instinktīvās un sholastiskās uzvedības programmas. Katra paaudze ir gatava apgūt jebkuru jaunu programmu un sniegt savu ieguldījumu tās izveidei. Cilvēkbērna «nabadzība» pirmajos dzīves etapos ir priekšnoteikums viņa bagātajām iespējām un šo iespēju realizācijai, kas gaida viņu nākotnē.

Šis cilvēkiem raksturīgais bērnības periods ir ne tikai evolūcijas, bet arī cilvēces vēsturiskās attīstības nosacīts. To labi parādījis padomju psihologs D. Eļkoņins. Pašas cilvēces bērnībā, pirmatnējā sabiedrībā, nebija iespējams katra indivīda bērnības posms. Tajā tālajā vēstures laikmetā bērni neveidoja īpašu, relatīvi izolētu grupu, kuras dzīve ritētu saskaņā ar saviem likumiem, kā tas ir mūsdienās. Sabiedriskās ražošanas primitīvisms deva iespēju bērniem iesaistīties šajos procesos kā līdztiesīgiem dalībniekiem. Sabiedrībās, kas atrodas zemā attīstības pakāpē, bērni ātri kļūst patstāvīgi. Korjaku dzīves pētnieks S. Stebņickis, balstoties uz saviem novērojumiem mūsu gadsimta divdesmitajos gados, atzīmēja, ka viņiem nav stingra iedalījuma pieaugušajos un bērnos. Bērni ir vienlīdzīgi un vienlīdz cienījami sabiedrības locekļi. Kopīgā apspriedē-viņi tiek uzklausīti tikpat uzmanīgi kā pieaugušie. Pie reizes atcerēsimies N. Ņekrasova varoni:

Ved zirgu aiz pavadas zemnieciņš mazs..

«..Cik gadu tev?» — «Pāri jau sestais gads..»1

Diez vai viņa vienaudzis mūsu laikā ar tādu pašcieņu spētu paziņot:

Ir ģimene liela, bet vīriešu gaitas

Tik diviem mums veicamas — tēvam un man.}

Šo zemnieku bērniem vēl nesenajā pagātnē raksturīgo pieaugušo cilvēku līmenī var izskaidrot ar A. Čehova vārdiem, ka viņiem bērnībā nebija bērnības, viņi pārāk agri pārkāpa to slieksni, kur valda nevis rotaļas, bet darbs.

Tātad cilvēka galvenais darbības veids nosaka attīstības posmu. Mākslīgi radīts aizkavējums ir tikpat kaitīgs un nevēlams kā lēciens pāri kādam posmam.

Sensitīvie attīstības posmi. Kāpēc nevar kļūt par labu daiļslidotāju, ja mācības šajā jomā netiek uzsāktas jau pirmsskolas vecumā? Kāpēc divgadīgs bērns viegli apgūst jebkuru valodu, bet pieaugušie pat pēc vairāku gadu studijām nespēj brīvi pārvaldīt svešvalodas?

Izskaidrojums nav tālu jāmeklē: psiholoģiskā attīstība nenotiek vienmērīgi. Ir zināmi posmi cilvēka dzīvē, kad viņš ir sevišķi uzņēmīgs pret kādu iedarbību vai, kā saka psihologi, sensitivs. Tā, piemēram, otrajā un trešajā dzīves gadā bērns ārkārtīgi ātri apgūst valodas tieši tāpēc, ka šajā periodā viņš ir sensitīvs attiecībā uz lingvistiskiem vingrinājumiem. Kādus gan panākumus nevarētu gūt, ja zinātnieki atklātu galvenos sensitīvos periodus cilvēka dzīve, ja vecāki un pedagogi skaidri zinātu, kad un ko vajag mācīt! Pagaidām tas vēl ir nākotnes ziņā. Pašlaik mēs «zelta laikus» palaižam vējā, un radošās iespējas netiek realizētas. Notiek tas, ko zinātnieki nosaukuši par nerealizēto spēju apdzišanas, apsīkuma procesu. Zēl, bet «zelta laiki» spēju attīstīšanai nav atgriežami. Process ir briesmīgs sava neatgriezeniskuma dēļ.

Ir pieļaujama doma, ka jau tuvākajā nākotnē radīsies jauna zinātnes nozare — embrionālā pedagoģija, kas pētīs (varbūt ar [9] [10] mātes organisma un psihes starpniecību) tiešo un netiešo iedarbību uz psihes veidošanās procesiem cilvēka embrionālās attīstības periodā.

Iespējams, ka attiecībā uz cilvēkiem un dzīvniekiem darbojas vieni un tie paši bioloģiskie mehānismi. Tie ir pamatā gan cilvēku neparastajam zināšanu apguves ātrumam un šo zināšanu noturībai, fantastiskajiem attīstības tempiem kritiskajos, sensitīvajos periodos, tāpat arī dzīvnieku pārsteidzošajai spējai iegaumēt, apgūt zināšanas vienā mirklī (šis process nosaukts par imprintingu). Sājā jomā atklājumi pieder vācu biologam D. Heinrotam, kas novēroja inkubatora apstāk|os tikko izšķīlušos zosulēnus. D. Heinrots tos nolika pie pieaugušas zoss, gaidot, ka tie sekos viņai zosu gājienā. Cik gan pārsteigts bija zinātnieks, kad zosulēni, cenzdamies neatpalikt,, sekoja nevis zosij, bet gan viņam. Un, protams, tie gāja aiz viņa rindā, īstā zosu gājienā.

Vēlākajā laikā daudzi zinātnieki atkārtoja un pārbaudīja šos faktus. Sevišķi iespaidīgi tas izdevās K. Lorencam. Ir fotouzņēmums: priekšgalā soļo zinātnieks, bet aiz viņa — paklausīgā zosu-lēnu saime; K. Lorencs dodas ūdenī, sāk peldēt, «audžubērni» dara to pašu.

Izrādās, ka pirmajās dzīvības minūtēs dzīvnieka atmiņā neizdzēšami iespiežas pirmais ieraudzītais kustīgais priekšmets, jaundzimušais tam sekos visur. Nav svarīgi, kas tas ir — cilvēks vai zoss, bumba, spilvens vai kaste. Galvenais, lai objekts (zinātnē nosaukts par imprintinga objektu) kustētos. Un šo pirmo, atmiņā iespiedušos attēlu nav iespējams izdzēst. Tas paliek uz visu mūžu! Vai šeit nav meklējams arī pirmo zināšanu īpašā spēka atminējums?

Protams, attiecināt dzīvnieku pasaules pētījumos iegūtās atziņas uz cilvēku ir ārkārtīgi bīstami. Taču atturēties nav viegli. Pazīstamais padomju ģenētiķis akadēmiķis B. Astaurovs uzskata, ka dažas cilvēka psihes īpašības, kas raksturīgas imprintingam, parādās dzīves pirmajās dienās, pirmajos mēnešos un gados, pēc tam paliek uz visu mūžu. Viņš uzskata, ka tieši šis bioloģiskais mehānisms «darbojas» tajos periodos, kad cilvēks ir sensitīvs uz mīlestību. Pienāk laiks, kad (vienīgās vai vienīgā) ideālais tēls iespiežas apziņā un pilnībā pārņem to (mīlestība no pirmā acu uzmetiena un uz visu dzīvi).

Tā tiek atrisinātas mūžsenās mīklas. Pat A. Puškina varones Tatjanas uzvedībā viss kļūst skaidrs: ir iestājies sensitīvais mirklis:

Nu viņš ir klāt! ... Tatjana teica Sev pašai: viņš ir sagaidīts![11]

Kas bija viņš? Pirmais redzeslokā nokļuvušais «imprintinga objekts»? Tas izrādījās Jevgeņijs Oņegins.

Tas nebija sapnis, nē! Jo tad.

Kad ieradies, — sirds nodrebēja Un jūtu apmulsumā spējā Sev domās teicu: viņš ir klāt![12]

Klasiski precīzs imprintinga apraksts!

Ak, vai, ja būtu izgudrots SENSITOMETRS! Cilvēki precīzi zinātu, kad un tieši ko vajag mācīt. Varētu arī prognozēt tos bīstamos brīžus, kad no mājas laukā labāk neiet, kad pievērsties vienīgi ievērības cienīgajiem imprintinga objektiem — pirmās mīlestības objektiem. Varbūt tomēr labāk iztikt bez tādas ieprogrammē-tības?

Iedzimtības, vides un audzināšanas nozīme bērna psihes attīstībā. «Pret dabu neko nevar iespēt. Kāds putns perēts, tāds šķīlies ... Ābols nekrīt tālu no ābeles ...». «Tās visas ir blēņas. Viss atkarīgs no skolotājiem.» — «Bet es domāju — no kompānijas: ar kādu draudzējies, par tādu kļūsi!»

Droši vien visi ir dzirdējuši tamlīdzīgus pārspriedumus. Tiešām, kāpēc cilvēki, nākot pasaulē, tik ļoti līdzinās viens otram, bet laika gaitā kļūst arvien atšķirīgāki? Kā risinās cīņa par nākamo cilvēku starp trim slavenajām valzivīm: iedzimtību, vidi un audzināšanu?

Sāksim ar iedzimtību. Mēs zinām, ka cilvēks vienlaikus ir gan bioloģiska, gan sociāla būtne. Bet kā šie divi pirmsākumi sadzīvo kopā konkrētā personībā? šis jautājums ir ļoti sarežģīts. Ne velti kāds zinātnieks sūdzējās, ka, tiklīdz viņš sastop apzīmējumu «bio-sociāla būtne», viņa iztēle uzbur fantastisku briesmoni, kaut ko līdzīgu kentauram: cilvēka galva, kas novietota uz lauvas vai zirga rumpja kā sfinksai. Jau simtiem gadu ar šīs dabas mīklas divdabīgo raksturu noņemas veseli zinātnieku pulki.

Vispirms jāatzīmē, ka padomju psiholoģija un pedagoģija noliedz to iedzimtības teoriju, saskaņā ar kuru visas cilvēka personības iezīmes, viņa morālo stāju un spējas nosaka gēni, kas iegūti no priekštečiem.

Vai cilvēks būs labs vai ļauns, drošs vai gļēvs, strādīgs vai sliņķis, — visu to šī teorija saista tikai ar iedzimtības iepriekšēju ieprogrammētību. Tā ir ļoti kaitīga teorija. Pirmām kārtām, tā ir izdevīga tiem, kas negrib vai neprot audzināt sevi un citus, — visi trūkumi tiek piedēvēti sliktajai iedzimtībai. Pret iedzimtību cilvēks esot bezspēcīgs. Dažkārt pat bērni, pieaugušajiem nemanot, ir piesavinājušies šo «iedzimtības teoriju».

— Marija Ivanovna, — saka piektās klases skolniece skolotājai, — jūs varat necensties man mācīt matemātiku: mana mamma matemātiku nesaprata, vecākai māsai divnieki vien bija. Mums nav spēju matemātikā!

Iedzimtības teorija ir kaitīga arī kādā citā aspektā: tā pauž «dabisko» spēju nevienādību dažādu rasu un tautību cilvēkiem.

Rasisti, piemēram, uzskata, ka baltajiem cilvēkiem ir laba iedzimtība, bet melnādainajiem — slikta. Tāpēc baltajiem cilvēkiem esot jāvalda pār melnādainajiem.

Gan dzīve, gan pedagoģiskā pieredze un zinātne pārliecinoši atspēko šos izdomājumus. Neatkarīgi no rases vai tautības ikviens, bērns atbilstošos apstākļos var sasniegt ļoti augstu savu spēju attīstības līmeni.

Psiholoģiskajā literatūrā pārliecinoši ir aprakstīts viens no šādiem gadījumiem.

Franču zinātnieka 1. Veljāra ekspedīcija Centrālās Amerikas biezokņos atrada likteņa ziņā atstātu, pamestu meitenīti, kuru vēlāk nosauca par Mariju Ivonnu. Sī meitene bija no gvajakiliem, no vis-atpalikušākās cilts, kāda ir uz zemeslodes. Meitenīti aizveda uz Parīzi, ievietoja skolā, viņa izauga un kļuva par inteliģentu, kulturālu sievieti.

Taču tas viss nebūt nenozīmē, ka mēs noliedzam iedzimtību, t. i., dzīvo būtņu spēju nodot nākamajām paaudzēm savas pamatiezīmes.

Nenoliedzamā, ārkārtīgi lielā iedzimtības nozīme izpaužas jau tādējādi, ka mēs mantojumā saņemam cilvēka nervu sistēmu un organismu, cilvēka smadzenes un sajūtu orgānus.

Ja nu kādai dzīvai būtnei ar attīstītām, augstas organizācijas pakāpes smadzenēm ir cilvēciski dzīves apstākļi, prasmīgi un pašaizliedzīgi audzinātāji, varbūt tai ir iespējams kļūt par cilvēku, kaut tā ir piedzimusi par šimpanzi? Daudzi zinātnieki ir mēģinājuši atbildēt uz šo jautājumu. N. Ladigina-Kotsa mazo šimpanzi Joni audzināja savā ģimenē no pusotra līdz četru gadu vecumam. Mazulim tika dota pilnīga brīvība. Viņa rīcībā bija visdažādākās mantas un rotaļlietas — tā pati vide, kurā aug un dzīvo cilvēkbērns. Viņa audžumāte centās mazajam šimpanzēm iemācīt cilvēka darbības un it sevišķi — runu. Zinātniece savos ierakstos dienasgrāmatā fiksēja visas mazā audzēkņa uzvedības īpatnības. Bet desmit gadus vēlāk Ladigina-Kotsa tieši tādus pašus novērojumus izdarīja, audzinot savu dēlu. Tā radās grāmata «Šimpanzes mazuļa

un cilvēkbērna instinkti, emocijas, rotaļas,, paradumi un izteiksmīgās kustības». Abu mazuļu attīstībā tika konstatēts daudz kopīga, vispirms jau spēlēs un emocionālajās izpausmēs. Taču atšķirību bija nesalīdzināmi vairāk. Joni tā arī neapguva darba iemaņas, vertikālu stāju un artikulētas skaņas. Arī citu zinātnieku pētījumu rezultāti ir tādi paši.

J. Dembovskis atzīmējis, ka agri vai vēlu jebkurš šimpanze, kuru audzina, savu dzīvi beidz būrī aiz drošas atslēgas.

Par cilvēku jāpiedzimst!

Lai kļūtu par cilvēku, ar bioloģiskajiem nosacījumiem vien ir par maz, vajadzīgi arī sociālie — jādzīvo cilvēku vidū, bērniem

jābūt saskares iespējai ar pieaugušajiem. Tas ir tik dabiski, ka to pat īpaši nepamana.

Noteicošais faktors personības attīstībā ir audzināšana, t. i., mērķtiecīga bērnu darbību un saskarsmes vadīšana. Tieši pieaugušie ir tie, kas veido bērna sakarus ar apkārtējo vidi, ar citiem cilvēkiem un cilvēces kultūras sasniegumiem. Sevišķa, ne ar ko nesalīdzināma nozīme bērna attīstībā ir vecākiem, ģimenei.

Kad sākas šīs bērna un vecāku savstarpējās attiecības? Daudzi atbildēs: «Protams, pēc bērna piedzimšanas!» Taču nesteigsimies ar atbildi. Gaidāmais bērns — tas ir vesels apvērsums gan mātes, gan visas ģimenes dzīvē. Jāņem vērā, ka nākamajai mātei jau līdz laulībām izveidojas noteikta attieksme pret bērnu, kas tai piedzims. Personiskās dzīves pieredze vecāku ģimenē daudzējādā ziņā nosaka šo attieksmi. Jaunietes dažkārt uzskata, ka viņu vecāku ģimenē ne viss ir tā, kā tam vajadzētu būt, un nolemj, ka, izveidojot patstāvīgu ģimeni, viņas savus bērnus audzinās citādi. Vai arī cits viedoklis — jauniete domā, ka ģimenes kuģis jāvada tieši tā, kā to dara viņas māte.

Kad nodibinās jauna ģimene, arī tajā rodas sava attieksme pret ' nākamo bērnu. Vispirms pievērsīsimies bērna gaidīšanai. Vai tiek gaidīta meita vai dēls? Kas to gaida? Turklāt liela nozīme šīs attieksmes veidošanās procesā ir daudziem citiem apstākļiem: vai bērns ir pirmais vai pēdējais, vai viņš ir vēlams vai ne sevišķi gaidīts attiecīgajā laika posmā no viena vai abu vecāku viedokļa. Ārkārtīgi liela nozīme ir arī laulāto savstarpējām attiecībām ...

Lūk, tā: bērns vēl nav nācis pasaulē, bet attieksme jau izveidojusies. Protams, pēc tam šī attieksme var mainīties, taču diezin vai tā pazudīs pilnīgi, neatstājot nekādu iespaidu. Cilvēka psihē gandrīz viss atstāj savas neizdzēšamas pēdas, it sevišķi tādi dziļi pārdzīvojumi. Zinātnieki vēl maz tos pētījuši, taču daiļliteratūrā šie pārdzīvojumi attēloti ļoti meistarīgi. Atcerieties, cik dažādas izjūtas pret nākamo bērnu ir divām Ļ. Tolstoja romāna «Anna Kareņina» varonēm — Kitijai, kas atrodas vīra, kā arī visu pārējo mājinieku mīlestības un uzmanības centrā, un Dollijai, kam ģimenes un finansu lietas ir sabrukuma stāvoklī, vīrs vieglprātīgi izturas pret dzīvi, bet daudzie bērni nepārtraukti slimo un parāda riebīgas tieksmes.

Jauns posms attieksmē pret bērnu rodas tad, kad nākamā māte vēl nes bērnu zem savas sirds. Pievērsīsimies atkal L- Tolstoja romānam. Attēlojot Kitijas izjūtas pirmsdzemdību laikā, Ļ. Tolstojs rakstīja, ka gan ārsts, gan vecmāte, gan arī Dollija un māte, bet it sevišķi Levins, nevarēja bez šausmām domāt par tuvojošos brīdi, visus bija pārņēmis satraukums un nemiers; vienīgi Kitija jutās mierīga un laimīga.

Viņa jau_ skaidri apzinājās tās jaunās, mostošās mīlestības jūtas pret savu nākamo, tikpat kā jau esošo bērnu. Kitija ar prieku ļāvās šīm jūtām. Nākamais bērns vairs nebija tikai daļa no viņas pašas, viņš reizēm jau dzīvoja savu, no viņas neatkarīgu dzīvi. Tas bieži

radīja sāpes, bet tajā pašā laikā gribējās smieties aiz prieka un jaunās laimes izjūtas.

Protams, jebkurai mātei nav svešas šīs izjūtas, viņa zina par tām vēl labāk un daudz vairāk nekā lielais psihologs Ļevs Tolstojs. Taču te jāpievērš uzmanība vēl vienam būtiskam apstāklim. Lai to ilustrētu, pievērsīsimies Ļeva Tolstoja romānam «Augšāmcelšanās», kur parādīts, cik tieši ir saistīta mātes attieksme pret nākamo bērnu ar viņas attiecībām ar bērna tēvu. Ir vērts pārlasīt saviļņojošās-romāna rindas, kas vēsta par Katjušas Maslovas pārdzīvojumiem: «Līdz tai naktij, kamēr viņa vēl cerēja, ka viņš iegriezīsies, bērns, ko viņa nesa zem sirds, ne tikvien nebija viņai par slogu, bet bieži vien viņa ar izbrīna pilnu aizkustinājumu vēroja sevī tā vieglās un brīžam trauksmainās kustības. Bet, sākot ar šo nakti, viss pārgrozījās. Un gaidāmais bērns kļuva tikai par traucēkli.»[13]

Taču nav uzveicama dzimstošā mātes mīlestība pret savu nākamo bērnu. Tieši šajā apstāklī slēpjas spēks, kas tajā briesmīgajā naktī, kad Ņeh|udovs aizbrauc garām, attur Katjušu no Annas Kareņinas traģiskā fināla (zem vilciena — un visam beigas!) atkārtošanas.

Tātad bērns vēl nav nācis pasaulē, bet jau k|uvis par spilgtu un nozīmīgu pārdzīvojumu cēloni, attieksme pret bērnu jau izveidojusies.

Jā, attieksme radusies, bet saskarsmes, t. i., abpusēja jūtu izpausmes, iespaidu un informācijas apmaiņas procesa vēl nav. Šis-process aizsāksies tikai pēc bērna piedzimšanas un arī ne uzreiz. Gandrīz no pašām pirmajām dzīvības dienām mazais cilvēciņš sāks izjust nepieciešamību ne vien pēc barības, gaisa un kustībām. Viņa smadzenēs arī sarosīsies spēcīga vajadzība pēc jauniem iespaidiem un informācijas. Ir speciāli pētījumi, kas apstiprina, ka tad, ja bērnam trūkst jaunu iespaidu, viņa smadzeņu attīstība pasliktinās* viņš var pat saslimt. Jaundzimušajam ir nepieciešamība gan skatīties, gan klausīties un dzirdēt kaut ko, gan pieskarties kaut kam — visus šos pirmos iespaidus par apkārtējo pasauli viņš gūst, pateicoties pieaugušajiem, vispirms, protams, mātei.

Novērot māti tajā brīdī, kad viņa nodarbojas ar jaundzimušo, ir |oti interesanti. Viņa visu laiku bērnam kaut ko runā, dzied, pat deklamē iemīļotas dzejas rindas, bet pati šīm savām darbībām nepievērš nekādu uzmanību, neievēro tās. Toties mazulis nomierinās, paliek kluss un it kā ieklausās. Tā vēl nav saskarsme, bet ir sagatavošanās tai. Pirmā dzīves mēneša beigās iestājas nozīmīgs notikums — bērns pirmo reizi atbild uz pieaugušā laipno smaidu, izturēšanos, un šī atbilde ir ... smaids. Smaids — tā ir pirmā emocionālā izpausme, sākuma moments savstarpējās sazināšanās procesam.

Pēdējos gados bērnu psiholoģija ir pievērsusies krietni jaunākiem bērniem. Vēl pavisam nesen valdīja uzskats — «psiholoģija» sākas tad, kad bērns jau spēj runāt, bet līdz tam ir viena vienīga «medicīna». Turklāt jāpiezīmē, ka pašu mazāko bērnu audzināšanas iestādes atradās medicīnas resoru pakļautībā. Pašreiz pat bērnu pirmsskolas iestādes — mazbērnu novietnes — atrodas tautas izglītības nodaļu pārziņā, jo pašus mazākos ne tikai vajag barot un kopt, bet arī audzināt. Kur ir audzināšana, tur ir arī psiholoģija. Ne velti izcilais krievu pedagogs K. Ušitiskis teicis, ka katrs pedagogs ir arī psihologs. Tas nav jāsaprot apgalvojuma, bet gan vēlējuma, prasības formā. Un pirmie bērna audzinātāji, pirmie psihologi (vismaz viņiem par tādiem jākļūst!) ir bērna vecāki. Cerēsim, ka tuvākajā nākotnē pirms svinīgās laulību ceremonijas nākamie vecāki — līgavainis un līgava — būs apguvuši pedagoģijas un psiholoģijas mācību kursu. Taču pagaidām tādas skolas nav. Tāpēc visiem svarīga ir pirmā smaida problēma. Lūk, ko par šo problēmu domā padomju psiholoģe M. Ļisina, kas ilgus gadus pētījusi vismazākos bērnus. Viņa uzskata, ka pirmais smaids noteiktos apstākļos ir aicinājums uz savstarpēju sazināšanos, mēģinājums nodibināt kontaktu ar pieaugušajiem.

Šajā posmā jau ne tikai pastāv pieaugušā cilvēka attieksme pret bērnu, bet arī bērns pauž savu attieksmi pret pieaugušo — rodas savstarpējās attiecības. Pēc tam smaidam pievienojas lalināšana, šļupsti. Bērns vairs nesmaida klusējot, viņš izdveš nesaprotamas, bet priecīgas skaņas. Zinātnieki apgalvo, ka šajā bērna lalināšanā varot saklausīt visu uz zemeslodes dzīvojošo tautu valodu fonētiskās skaņas. Šajos brīžos bērns jautri stiepj pretī rociņas, kustina kājas un it kā ar visu ķermeni tiecas pie pieaugušā. Šīs dabiskās un pierastās mazuļa darbības zinātnē tiek apzīmētas ar speciālu terminu — rosiguma komplekss. Mazais cilvēks ar visiem viņam pieejamiem līdzekļiem cenšas nodibināt saskarsmi ar mums, pieaugušajiem. Tā rodas katra cilvēka attīstības vēsturē pirmā saskarsmes grupa, kas zinātnē nosaukta par mazo grupu. Tās sastāvā, no vienas puses, ietilpst pieaugušie — paši tuvākie bērna radinieki un, no otras puses, — pats bērns. Tieši šī grupa ir tas starta laukums, par kuru mēs runājām jau iepriekš. No tās arī iesākas katra cilvēka sarežģītā dzīves trajektorija.

Dažkārt izbrīnu izraisa tas, kāpēc vienā un tai pašā vidē, piemēram, vienā ģimenē, tās locekļi nemaz nelīdzinās cits citam, ir ieguvuši tik atšķirīgu morāli psiholoģisko veidolu, attīstījušies par tik dažādām personībām. Lai to noteiktu, jānoskaidro jēdziens «vide». Patiešām, kas tad ir personības «būvniecības materiāls»? Vai tā ir visa apkārtējā vide vai tikai atsevišķi tās elementi? Ļoti pārliecinoša atbilde uz šo jautājumu izriet no zinātnieku pētījumiem par vienas olšūnas izcelsmes dvīņu attīstību. Šie dati ir sevišķi nozīmīgi arī tāpēc, ka dvīņu iedzimtība ir pilnīgi analoģiska. Visas atšķirības, kas attīstās un izpaužas viņu dzīves laikā, ir tikai vides un audzināšanas rezultāts. Izrādās, ka vienos un tajos pašos apstākļos, vienā ģimenē dvīņi uzaug līdzīgi viens otram pēc izskata, bet pilnīgi atšķirīgi no psiholoģisko īpašību viedokļa. Tas notiek tāpēc, ka vienas un tās pašas ārējās vides apstākļos, piemēram, ģimenes ietvaros, katrs bērns it kā rada sev apkārt savu «personisko» mikrovidi. To veido sarežģītas attiecības ar citiem bērniem, brāļiem, māsām un pieaugušajiem ģimenes locekļiem. Turklāt pat šķietami neliela atšķirība vecāku attieksmē pret vienu vai otru bērnu var radīt būtiskas izmaiņas bērna personības attīstībā.

Padomju psihologu A. Kovaļova un V. Mjasiščeva grāmatā «Cilvēka psiholoģiskās īpatnības» aprakstīts rakstura veidošanās process, stāstīts par divām dvīņu māsām, kuru raksturi radikāli atšķīrās, jo katrai māsai bija ģimenē pavisam cita loma. Vienu no dvīņu māsām jau agrīnā bērnībā sāka dēvēt par vecāko māsu. Viņai uzticēja «pieskatīt jaunāko», atbildēt par māsas uzvedību, kā arī pirmajai uzņemties dažādu uzdevumu un darbu izpildi. Autori uzskata, ka vecāku nevienādā attieksme ir cēlonis bērnu rakstura īpašību atšķirībām. Tās veidojas pat tad, ja bērni aug vienā un tajā pašā vidē, ir saņēmuši mantojumā vienu un to pašu iedzimtības potenciālu, kā tas ir vienas olšūnas izcelsmes dvīņiem.

Protams, viss teiktais tāpat un pat vēl daudz vairak attiecas uz brāļiem un māsām, kas nav dvīņi. Ar speciāliem pētījumiem ir pierādīts, cik liela nozīme augošas personības attīstībā, tās īpašību izveidē ir bērnu un vecāku savstarpējām attiecībām. Sevišķi asa situācijas izjūta, dziļi konfliktsituāciju pārdzīvojumi ir bērniem pusaudža vecumā.

Audzināšana un pašaudzināšana. Tas, ka galvenā nozīme personības un rakstura veidošanā ir audzināšanai, nebūt nenozīmē, ka augošais cilvēkbērns ir pasīvs ārējās iedarbības objekts bez savas gribas un iedzimtības potenciāla. Tieši otrādi, viens no galvenajiem audzināšanas uzdevumiem ir ieaudzināt bērnā vajadzību pilnveidot sevi, nodarboties ar pašaudzināšanu. Jau pirmsskolas vecumā bērni spriež par to, «kas ir labi un kas ir slikti», un pieņem ievērības cienīgu, vēsturisku lēmumu: «Rīkošos labi, nevis slikti.» «Sevis radīšanas» uzdevums ir sevišķi aktuāls mūsdienās, kad bērnu attīstība, akcelerācijas process noris tik strauji, ka nereti tiek uzskatīts par vienu no XX gadsimta mīklām.

Pats termins radies no latiņu vārda acceleratio, kas apzīmē paātrinājumu. Sākot ar mūsu gadsimta trīsdesmitajiem gadiem, zinātnieki ievēroja, ka ar katru desmitgadi bērnu garuma vidējais rādītājs pieaug, bet dzimumbrieduma robeža pārvietojas uz aizvien agrīnāku vecumu. Turklāt bērnu garuma rādītāja pieaugums tika konstatēts jau embrija attīstības stadijā. Vidējais jaundzimušo garums pēdējos simts gados pieaudzis aptuveni par pieciem sešiem centimetriem. Pēdējos četrdesmit līdz četrdesmit piecos gados pusaudžu un bērnu augšanas tempi strauji palielinājušies. Ne velti tagad mūsu četrpadsmitgadīgie izskatās tādi kā astoņpadsmit gadus sasnieguši jaunieši. Akcelerācija aptvērusi visas zemeslodes teritorijas, visdažādākās klimatiskās zonas, visu tautību un sociālo

grupu iedzīvotājus, lai gan apstākļi, kuros aug un attīstās bērni, ir visai atšķirīgi. Viskrasāk akcelerācija izpaužas lielās pilsētās. Mazākā mērā tā skārusi mazpilsētas un vidēja lieluma pilsētas, vēl mazāk — lauku apdzīvotos apvidus. Pēdējos 30—35 gados pusaudžu vidējais garums Maskavā palielinājies par septiņiem līdz vienpadsmit centimetriem, Jaroslavļā — par pieciem līdz desmit centimetriem, Maskavas apgabalā — par četriem līdz septiņiem centimetriem.

Akcelerācijas cēloņu izskaidrošanai izvirzīts ne mazums hipotēžu: uzskata, ka bērni tagad biežāk uzturas saulē, lieto labāku pārtiku un vairāk vitamīnu, aizvien vairāk nonāk satraucoši straujā mūsdienu dzīves tempa ietekmē, biežāk skatās kino, televīzijas pārraides, klausās radio. Tiek minēti arī citi akcelerācijas iemesli: medicīniskās apkalpošanas uzlabošanās, Zemes radiācijas fona paaugstināšanās u. c. Lai arī kādi būtu cēloņi, šī parādība pastāv un rada nopietnas problēmas. Vispirms rodas jautājums, vai psihiskās un garīgās attīstības ātrums arī pieaug. Bērni kļūst garāki, lielāki, bet vai viņi kļūst arī gudrāki, labāki, godīgāki?

Ir pamats uzskatīt, ka bērnu intelektuālās attīstības tempi arī kļuvuši nedaudz straujāki, taču proporcionāli tie nesasniedz fiziskās attīstības tempu pieaugumu. Bērniem tagad ir daudz vairāk zināšanu, nekā bija viņu vecākiem tajā pašā vecumā. Tas nav nekas pārsteidzošs. Visa mūsu sabiedrība savā attīstībā ir sasniegusi augstāku līmeni, ģimene kļuvusi daudz kulturālāka. Bērni burtiski slīkst arvien jaunas un jaunas informācijas viļņos, kuru viņi saņem ne vien no skolotājiem un citiem pieaugušajiem, bet arī no televizoru ekrāniem, no radiopārraidēm, grāmatām, žurnāliem, avīzēm. Šajā laikā daudzkārt palielinājušās bērniem domāto izdevumu tirāžas. Tiesa, jāņem vērā, ka pats par sevi bērna zināšanu apjoms jeb kvalitāte nenosaka viņa garīgās attīstības līmeni.

Vēl sarežģītāks ir jautājums par akcelerācijas ietekmi uz bērnu tikumisko attīstību. Nereti pēc izskata pavisam pieaugušiem jauniešiem ir zems ētiski tikumiskās attīstības līmenis. Kā mēdz teikt, vienlīdz labestīgi, godīgi un strādīgi var būt gan «dumjie», gan «gudrie». Bet viņi var būt arī vienlīdz cietsirdīgi, slinki un melīgi. To nosaka ne tikai morāles normu izpratne, bet arī tas, cik lielā mērā šīs normas ir kļuvušas par cilvēka iekšējo vajadzību, par viņa dzīves paradumu. Savukārt tāda vajadzība veidojas gan audzināšanas, gan personiskās tikumiskās pieredzes ceļā.

Spējas pašaudzināšanā, kā arī tieksme sevi audzināt sevišķi pastiprinās agrīnās jaunības posmā. Tieši šajā brīnišķīgajā dzīves posmā tik daudz kas notiek pirmo reizi. Un jaunais cilvēks sāk nopietni domāt par subjektīvo jeb, dzejnieka J. Jevtušenko vārdiem sakot, «slepeno personības pasauli», par savu vietu sabiedrībā. Tieši tagad, cienījamie vecāko klašu skolēni, ar jums notiek liela, lai gan ārēji ne sevišķi pamanāma pārmaiņa — jūs, bijušie audzināšanas objekti, pārvēršaties par pašaudzināšanas subjektiem. Tas izpaužas ikdienas dzīves situācijās, kuras ir katram labi zināmas un saprotamas.

Izdarīsim šādu eksperimentu: padomājiet, kādas pārmaiņas notikušas katrā no jums triju gadu laikā! Arējās pārmaiņas var pamanīt, kā mēdz teikt, ar neapbruņotu aci: cilvēks izaudzis — saprotams taču — akce-lerācija! Par jaunieti saka: «Kļuvis vīrišķīgāks!», par meiteni: «Kļuvusi sievišķīgāka!» Izmainījies balss tembrs, palielinājies apģērba un apavu izmērs. Pārvērties arī pats apģērbs... Taču svarīgākās ir iekšējās pārmaiņas: atmiņā uzkrājušās jaunas zināšanas par dabu un sabiedrību, apgūta spēja spriest, analizēt, vispārināt, saskatīt cēloņus. Bet arī tas vēl nav viss. Galvenais — jauni pārdzīvojumi, jūtas, izveidojušies ideāli, pārliecība, materiālistiskais pasaulsuzskats, jauna attieksme pret apkārtējo pasauli un pašam pret sevi. Arī attiecības ar pieaugušajiem tagad dibinās uz jauniem pamatiem. Agrāk tās tika veidotas pēc principa: «Es runāju, tu uzklausi un izpildi!» Tagad šī formula rada iekšēju (dažkārt ne tikai iekšēju) protestu. Cilvēks ir pieaudzis. Tas nozīmē, ka viņš pats sācis sevi veidot pēc izraudzītā parauga, ideāla. Lai arī cik daudz gadu būtu cilvēkam, taču, kamēr pašaudzināšanas process nav sācies, viņu nevar uzskatīt par pieaugušu, par personību. Dažkārt ir tā, ka cilvēkam ir gan pase, gan darbā viņš jau iestājies, ģimeni nodibinājis, taču īsti par pieaugušu nav uzskatāms, jo, kā saka dramaturgs V. Rozovs, vēl «nav ienācies».

Tiklīdz jaunais cilvēks apzinās savas psiholoģiskās īpatnības, viņam rodas īpašas rūpes par personības veidošanu, pašaudzināšanu, nepieciešamība darboties pozitīvo pārmaiņu labad. Jo ātrāk tas notiek, jo labāk.

Par šīs darbības motīvu, iekšējo stimulu var kļūt cenšanās sasniegt izvirzīto mērķi, neatpalikt no citiem, tā var būt arī vēlēšanās līdzināties savam biedram, draugam vai iemīļotajam literārajam varonim. Pašaudzināšanas nolūkā jebkurā gadījumā vajadzīgas konkrētas zināšanas pašam par sevi, par savu psihi, iekšējo pasauli, par šī ārkārtīgi sarežģītā «mehānisma» uzbūvi un darbības likumiem, kurus gribam pilnveidot.

Pašizziņa ir pirmais solis uz pašaudzināšanu. Ne velti jauniešu publicētās un arī nepublicētās dienasgrāmatās atrodam tik daudz pārdomu par savu raksturu. Visbiežāk šīm pārdomām cauri aužas neapmierinātība ar sevi. Cilvēks uzmanīgi paskatījies uz sevi no malas vai, pareizāk sakot, ieskatījies sevī, un tas, ko viņš ieraudzījis, viņu neapmierina. Pēc tam tiek sastādīta sevis uzlabošanas programma, rodas atskaite pašam sev par tās izpildi un pašpār-baude. Vēlāk — slēdzieni par panākumiem un neveiksmēm ... Un tā visu dzīvi ...

Pašķirstīsim dažu dienasgrāmatu lappuses. «Tagad,» raksta Ļ. Tolstojs, «kad nodarbojos ar savu spēju attīstīšanu, es ar dienasgrāmatas palīdzību varēšu spriest par šīs attīstības gaitu.» Analizējot savas psiholoģiskās īpatnības, autors ir spiests atzīties: «Es esmu nejauks, neveikls... garlaicīgs citiem cilvēkiem, netaktisks, neiecietīgs (intolerant) un reizē kautrīgs kā bērns. — Es esmu gandrīz pilnīgs nejēga. Zināšanas esmu apguvis bez sistēmas, kaut kā, tāpēc tām nav dziļākas jēgas un savstarpēja sakara, turklāt zināšanu ir maz. Esmu nesavaldīgs, nenoteikts, nepastāvīgs, muļķīgi godkārīgs un karstgalvīgs kā visi bezrakstura cilvēki. Es neesmu drosmīgs. Esmu neakurāts un tik slinks, ka dīkdienība ir kļuvusi par nepārvaramu manas dzīves ieradumu. — Es esmu gudrs, taču manas prāta spējas nav pamatīgi pārbaudītas. Man nepiemīt ne praktiskais prāts, ne arī augstāko aprindu vai lietišķu cilvēku prāts. Es esmu godīgs, t. i., mīlu visu, kas ir labs, esmu izkopis šo paradumu mīlēt labo, vienmēr ar prieku atgriežos pie tā, jo atkāpšanās manī izraisa neapmierinātību. Bet ir kaut kas, ko es mīlu vēl vairāk, — tā ir slava.»

Tie bija divi «P» — pašpārbaude un pašanalīze. Bet tagad trešais «P» — pašaudzināšanas programma, t. i., noteikumi, kuru ievērošanu Ļ. Tolstojs uzskatīja par nepieciešamu: «1) to, ko esi nodomājis izpildīt, — izpildi, lai vai kas; 2) visu izpildi labi; 3) ja esi kaut ko aizmirsis, nemeklē tūlīt grāmatā, centies atcerēties pats; 4) pastāvīgi nodarbini savu prātu, cik vien tas iespējams...». «Man dzīvē pats svarīgākais ir atbrīvoties no trim galvenajiem netikumiem, pārvarēt savu ātro aizkaitināmību, slinkumu un gļēvumu.»

Lūk, noteikumi, kurus sev jaunībā formulējis K. Ušinskis:

1. Pilnīga savaldība un miers, vismaz ārēji.

2. Tiešums vārdos un rīcībā.

3. Pārdomāta rīcība.

4. Noteiktība.

5. Bez vajadzības nerunāt par sevi ne vārda.

6. Nevis neapzināti ļauties laika plūsmai, nevis darīt to, kas gadās, bet gan to, ko esi nolēmis.

7. Ziedot sevi tam, kas nepieciešams, vajadzīgs vai patīkams, nevis kaislībām.

8. Par savu rīcību katru vakaru dot sev godīgu atskaiti.

9. Nekad nelielīties ar to, kas bijis, ir vai būs.

10. Nevienam nerādīt šo žurnālu.

Fakti liecina, ka dažkārt visai sekmīgi ar pašaudzināšanu nodarbojas arī tie, kas neizdara sistemātiskus ierakstus dienasgrāmatā. Ikviens var izveidot sev atšķirīgas pašanalīzes, pašizziņas un pašaudzināšanas metodes. Šo metožu izstrādāšanā jūtami var ,palīdzēt psiholoģijas grāmatas, gan tā, kuru jūs pašlaik lasāt, gan tās, kuras esat-izlasījuši pirms tam. Sākumā mēs iesakām iepazīties ar V. Levi grāmatām «Atrast sevi» un «Atrast sevī Citu», V. Petrovska darbu «Populāras pārrunas par psiholoģiju» un citu

autoru izdevumiem. (Платонов К. К. Занимательная психология. — М., 1964; Алякринский Б. С. О таланте и способностях: Очерки о самовоспитании. — М., 1971.)

Dažkārt jautā, vai mums ir daudz grāmatu psiholoģijas jomā. Atbildēt nav tik viegli, kā sākumā liekas. Vispār grāmatu psiholoģijā ir ne mazums. Saraksts iznāktu pat ļoti garš. Taču izdarīsim eksperimentu: pamēģiniet kādu no sarakstā minētajām grāmatām dabūt bibliotēkā... Tagad skaidrs?... Pieprasījums, kā mēdz teikt, daudzkārt pārsniedz piedāvājumu. Un tā daudzas svarīgas īpašības — neatlaidību, pacietību, atjautību — jūs varat sākt veidot jau šajā ... grāmatu meklēšanas procesā.

Vēlu jums sekmes!

Pašpārbaude

Pašizziņa

Pašaudzināšana

Ceturtā nodarbība

Jautājumi un uzdevumi

1. Pēc kādām pazīmēm, neielūkojoties bērna dzimšanas apliecībā, var noteikt viņa vecumu?

2. Kādas pusaudžu uzvedības īpatnības liecina par pieauguša cilvēka attīstības līmeņa sasniegšanu? (Atbildot analizējiet jums pazīstamu pusaudžu izturēšanos!)

3. Nosauciet tos māksliniekus, rakstniekus, dzejniekus, kas savā daiļradē pievērsušies bērnības tematam!

4. Pārbaudiet jaunākos brāļus un māsas ar «Piažē uzdevumiem»!

5. Kādu zināšanu pietrūka pazīstamās A. Puš-kina pasakas varonim caram Saltanam, kas noticēja audējai un virējiņai, arī večai Vecatiņai:

Carei naktī dzima bērns,_

Neredzēts un briesmīgs ērms;

Nevar saprast, dēls vai meita, —

Radījums nav cilvēkveida.[14]

6. Atcerieties tos daiļliteratūras darbus, kuros aprakstīti gadījumi, kad cilvēkbērnus uzaudzina dzīvnieki. Vērtējiet šos darbus ar zinātnisku pieeju!

Diskusijas temats

Jūs droši vien atceraties Zila Verna romāna «Kapteiņa Granta bērni» kuģa bocmani, kuru sodīja par izdarītajām ļaundarībām, atstājot neapdzīvotā salā. «Džons Mengls jau iepriekš bija licis aizvest uz salu vairākas kastes ar konserviem, darba rīkus, ieročus, kā arī šaujampulveri un skrotis. Tādējādi bocmanim bija dota iespēja strādāt un darbā pārtapt. Viņam nekā netrūka, pat grāmatu .. .»1 [15]

Notika brīnums, un pēc daudziem gadiem jau cita Z. Verna romāna «Noslēpumu sala» varoņi atrada Airtonu. Kāpēc viņš bija pazaudējis savu cilvēcisko būtību un pārvērties par «balto pērtiķi»? Kāpēc nebija attaisnojušās autora humāno varoņu cerības, ka Airtons «darbā pārtaps»?

Kāpēc Robinsonam Kruzo, kas nokļuva daudz smagākos apstākļos, izdevās saglabāt intelektu un cilvēka pašcieņu?

Disputa temats

«Vai mums ir tiesības uzskatīt sevi par pieaugušajiem?»

personības izziņas darbība

cilvēka psihiskās dzīves viengabalainums

UN VIENOTĪBA

Mēs jau zinām, kas ir psihe, ar kādām metodēm tā tiek pētīta. Zinām, kā psihe attīstās. Tagad mums priekšā pats svarīgākais uzdevums — iepazīties ar galvenajiem cilvēka iekšējās pasaules izveides pamatiem. Mēs noskaidrojām, ka psihe ir sarežģīta smadzeņu darbība apkārtējās vides atspoguļošanā. Taču apkārtējā pasaule var tikt atspoguļota ļoti atšķirīgi, dažādi. Tā, piemēram, paskatoties uz priekšmetu vai to pataustot, mēs uzzinām par priekšmeta formu, bet, lai izzinātu atoma struktūru, jāveic ilgstoši pētījumi un jāizveido sarežģīta slēdzienu sistēma. Pirmajā gadījumā būs runa par vispārināto atspoguļojumu, otrajā — par pastarpināto. Pirmajā piemērā atspoguļošanas rezultāts būs uzskatāma tēla veidā, otrajā — jēdziens, prāta slēdziens.

V. I. Ļeņins ir norādījis: «No dzīvā vērojuma uz abstrakto domāšanu un no tās uz praksi — tāds ir patiesības izziņas, objektīvās realitātes izziņas dialektiskais ceļš.»[16]

Apkārtējā pasaule var atspoguļoties mūsu psihē pārdzīvojumu, emociju, kā arī vēlmju vai tieksmju veidā. Mūsu rīcība, darbības arī atspoguļo īstenību. Visbeidzot, cilvēka individuālās īpatnības, viņa personības iezīmes, rakstura īpašības — tas nav nekas cits kā savdabīgs viņa dzīves un darbības atspoguļojums.

Zināmi daudzi mēģinājumi, kuru mērķis ir klasificēt psihiskās parādības. Jau sen ir pieņemts šāds psihisko parādību iedalījums: izziņa, jūtas un griba.

Izziņas darbībā savukārt izšķir sajūtas, uztveri, atmiņu, domāšanu un iztēli. Bez šīs «saskaldīšanas» nav iespējams konkrēti pētīt cilvēka psihiskās darbības. Lai pētītu kādu parādību jebkurā zinātnes jomā, to it kā apstādina un sadala sastāvdaļās. Tomēr šī operācija slēpj sevī arī briesmas, jo ātri un viegli var aizmirst, ka reālajā īstenībā šādu sastāvdaļu nav, ka dzīvē pastāv vesela, vienota parādība, kas tikai domās tiek dalīta.

Psiholoģijā šis moments ir sevišķi bīstams. Dzīvē tā nemēdz būt, ka cilvēks vispirms sajūt, tad uztver un iegaumē, bet pēc tam sāk pārdomāt un fantazēt. Nevar atdalīt citu no cita emocijas, lēmumu pieņemšanu, gribas izpausmes, temperamentu, raksturu u. c.

Visi šie komponenti saplūst vienotā straumē, kur it viss ir savstarpējā saskarsmē un atkarībā. Tā ir ļoti sarežģīta straume, kuras ātrumu, virzienu, spēku un citas raksturīgās īpatnības — konkrētā cilvēka psihes īpašības — nosaka indivīda personība, viņa darbības mērķi un motīvi, vieta, kādu viņš ieņem sabiedrībā, un citi faktori. Pirmajā mirklī pat šķietami visvienkāršākās psihes izpausmes ir atkarīgas no visa personības īpašību kopuma. Par to mēs vēl turpmāk runāsim, bet tagad — piemērs no bērnu psiholoģijas.

Pirmklasniekiem pārbaudīja redzi ar Landolta apļiem. Tie ir apļi ar dažāda lieluma diametriem un atvērumu vienā pusē. Kad pārbauda redzi, pārbaudāmajiem jāpasaka, kurā pusē ir atvērums — labajā vai kreisajā, augšā vai apakšā. Sākumā noteica un izmērīja attālumu, no kura bērni spēja saredzēt ap|a atvērumu. To izdarīja parastajos eksperimenta apstākļos: bērnus lūdza uzmanīgi skatīties un pateikt, kurā apļa pusē ir atvērums. Pēc tam viņus uzaicināja spēlēt medības. Eksperimenta dalībniekiem pēc kārtas piedāvāja izlūka lomu, vienojoties, ka izlūks dosies izzināt, kur atrodas medījamie dzīvnieki. To noskaidrot varēja pavisam vienkārši, vajadzēja tikai nosaukt pareizo apļa atvēruma pusi, jo tieši tur «slēpās» iedomātie zvēri. Medījamie dzīvnieki bija ļoti tramīgi: lai tos neaizbai-dītu, vajadzēja no iespējami lielāka attāluma ieraudzīt apļa atvērumu. Mazo mednieku pārliecināja, ka viņš uzdevumu izpildīs iespējami labi un nepievils. Labākajiem medniekiem apsolīja balvas.

Ar ko atšķiras šīs divas eksperimentu sērijas? Landolta apļi bija tie paši, pārbaudāmie arī, apstākļi, apgaismojums — nekas nebija mainījies. Vienīgā atšķirība — motivācijā, mazā cilvēka attieksmē pret uzdevumu. Rezultāti parādīja, ka personiskie psiholoģiskie faktori gandrīz visiem bērniem ļoti būtiski ietekmē redzes asumu. Sevišķi jūtama šī starpība bija tiem pārbaudāmajiem, kas ātri un aktīvi iejutās mednieka lomā. Tā, piemēram, Vadims, kas parastos apstākļos atvērumu varēja ieraudzīt tikai 350 centimetru attālumā, mednieka lomā atvērumu saskatīja no 475 centimetru liela attāluma. Attālums palielinājās par 125 centimetriem! Vidēji redzes asums visiem piecgadīgajiem, sešgadīgajiem un septiņgadīgajiem bērniem spēles apstākļos pieauga gandrīz par 30 procentiem.

Ar līdzīgām personiskā faktora ietekmes izpausmēm mēs turpmāk sastapsimies ik uz soļa, un tas nav nekāds brīnums. Laiku pa laikam par to būs jāatgādina. Tikai centīsimies, lai mūsu atgādinājumi nelīdzinātos neatlaidīgajiem iespraudumiem, kas doti R. Kiplinga pasakā «Kāpēc valim šaura rīkle». Sev pašam- par nelaimi, Valis nolēma apēst Jūrnieku, kurš pēc kuģa_bojāejas sēdēja uz plosta jūras vidū. Par Jūrnieku teikts: «...kājās viņam būs zilas brezenta bikses ar bikšturiem (tikai nevajag aizmirst bikšturus, mans prieks un acuraugs!), kabatā nazis, un tas arī būs viss.»[17] Autors ne mirkli neatstāj bez uzmanības šos bikšturus. Rakstnieks ar visdažādākajiem paņēmieniem atgādina (un vienmer iekavās!): «It-sevišķi iegaumē bikšturus, mans prieks un acu-

raugs!»; «Tos tu nedrīksti aizmirst!». Par Jūrnieku jāsaka, ka viņš Vaļa vēderā veltīgi laiku netērēja: «..strādāja ar nazi, iztaisīja no plosta smalku, smalku režģi, sastiprināja to ar bikšturiem (nu tu zini, kāpēc nedrīkstēja aizmirst bikšturus!) un iespīlēja šo savu galdniekdarbu Vaļa rīklē.»[18]

Tas, ka mēs ik pa brīdim atgādināsim par cilvēka psihes vienoto veselumu, par psihisko procesu personisko raksturu, vēlāk noderēs, lai no atsevišķām psihiskām parādībām izveidotu cilvēka personības jēdzienu. Pretējā gadījumā var nokļūt tā neveiksmīgā pulksteņmeistara lomā, kurš, izjaucis pulksteni, rūpīgi raksturoja visas skrūvītes, zobratiņus un atsperītes, bet netika skaidrībā, kā darbojas viss mehānisms kopumā, un nespēja to salikt.

Atkārtosim vēlreiz: personības psihiskā dzīve ir tikpat vienota un nedalāma savā veselumā kā varena ūdens straume... Taču tas nenozīmē, ka nebūtu iespējams pētīt šīs straumes fizikālās īpašības, ūdens ķīmisko sastāvu, temperatūru un kustības ātrumu... Tā arī mēs centīsimies izpētīt atsevišķas psihes īpašības, neaizmirstot, cik nosacīts ir šāds dalījums.

Piektā nodaļa SAJŪTAS UN UZTVERE

Aizvien smalkākas sajūtas rodas,

Ne piecas vairs, sešas tās jau,

Bet cilvēks uzreiz tālāk dodas Pēc tā, kā vēl nav.

Zināt tos iemeslus, kuri slēpti,

Noslēpumtakas izdibināt —

Sajūtai šai — sēstai — pa pēdām,

Sajūta septītā, nāc!

L. Martinovs

Sajūtu un uztveres jēdziens. Daudzas apkārtējo priekšmetu, parādību pazīmes un īpašības (temperatūru, krāsas, skaņas, smaržas, garšas, virsmas gludumu, nelīdzenumu u. c.) mēs uztveram, pateicoties sevišķam psihes procesam — sajūtām. Raksturīga sajūtu īpatnība — to acumirklīgums, tiešums. Sajūtas atspoguļo to atsevišķo priekšmetu un parādību pazīmes, īpašības, kas dotajā bridi iedarbojas uz mūsu sajūtu orgāniem. Šim psihes procesam piemīt vēl viena īpaša iezīme: ar sajūtu starpniecību mēs uzzinām par atsevišķām priekšmetu, parādību īpašībām un pazīmēm. Protams, reālajā dzīvē ir grūti izdalīt sajūtas, kā mēdz teikt, tīrā veidā. Tās vienmēr saistās ar visa priekšmeta vai parādības uztveri: sarkans karogs, vēss vējš, smaržīga roze, salds medus u. c.

Sajūtas ir daudz sarežģītāka psiholoģiskā procesa — uztveres — sastāvdaļas. Uztvere ir priekšmetu un parādību atspoguļojums to pazīmju kopumā, veselumā. Tā rodas, priekšmetiem un parādībām tieši iedarbojoties uz sajūtu orgāniem. Sajūtas un uztvere ir nesaraujami saistītas.

No anatomijas un fizioloģijas kursa jums ir zināms, ka sajūtu fizioloģiskais aparāts sastāv no analizatoriem. Analizatoros ietilpst receptori (acis, ausis, garšas kārpiņas, kas atrodas uz mēles virsmas), nervu šķiedras un noteikti smadzeņu apvidi. Lai rastos sajūta, pirmkārt, nepieciešams, lai reāli pastāvētu priekšmets, parādība. Otrkārt, priekšmetam vai parādībai ar savu pazīmi vai īpašību — krāsu, temperatūru, garšu, smaržu vai virsmu — jāiedarbojas uz receptoriem. Iedarbībai var būt kontakta (jūs pieskaraties priekšmetam ar pirkstiem, liekat to uz mēles) vai distances raksturs (jūs redzat tālas zvaigznes, dzirdat biedra balsi, sajūtat jūras smaržu). Taču šai iedarbībai obligāti jāsaistās ar receptora šūnu kairinājumu. Tas ir fizisks process, kura rezultātā nervu šūnās rodas ierosa — fizioloģisks process. Ierosa pa aferentajām nervu šķiedrām tiek aizvadīta līdz atbilstošiem galvas smadzeņu apvidiem. Tikai tur šis fizioloģiskais process pārvēršas par psihisku procesu, un cilvēks sajūt attiecīgu priekšmeta vai parādības īpašību.

Jutīgums un tā sliekšņi. Sajūtas rodas, ja kairinājumam ir zināms spēks, noteikta iedarbības pakāpe. Par to pārliecināties nav

sevišķi grūti. Ieberiet pusglāzē ūdens nedaudz cukura! Pagaršojiet! Nav salds? Cukura iebērts par maz. Pamazām beriet klāt cukuru un garšojiet! Beidzot jūs sajutīsiet, ka ūdens kļuvis saldāks.

Vienkārši aprēķini liecina — lai rastos pirmās sajūtas pazīmes, uz simts gramiem ūdens vajadzīgs noteikts cukura daudzums. Tas ir kairinājuma minimālais lielums, kas sāk izraisīt sajūtu. To sauc par absolūto apakšējo jutīguma slieksni.

Ja mēģinājumā vienlaikus piedalās vairāki cilvēki, var gadīties, ka viens no viņiem jau paziņojis: «Salds», bet citam nepieciešams, lai tiktu piebērti vēl daži grami cukura. Tas nozīmē, ka pirmā dalībnieka garšas analizatoriem ir augstāka jutīguma pakāpe. Starp absolūto jutīgumu un tā slieksni pastāv pretēja proporcionāla attiecība: jo zemāks slieksnis, jo augstāks jutīgums.

Pastāv arī augšējais jutīguma slieksnis — kairinājuma iedarbības robeža, par kuru augstāk sajūtas intensitāte vairs neaug. Kad tas sasniegts, acis apžilbst.

Glāze ar saldu ūdeni noder arī tādas likumsakarības noteikšanai, ko sauc par izšķirības jeb starpības slieksni. Ieberiet glāzē vēl nedaudz cukura! Jūtat atšķirību? Vēl mazliet, vēl... Ūdens kļuvis

nedaudz saldāks? Ja no kairinājuma beigu lieluma atņem sākotnējo, var noteikt, par cik jāpalielina kairinātāja intensitāte, lai pamanītu atšķirību sajūtā. 3o minimālo atšķirību starp diviem kairinājumiem, kuras ietekmē rodas tikko jaušama atšķirība sajūtā, tad ari sauc par izšķirības jeb starpības slieksni. Katram sajūtu veidam šie lielumi ir vairāk vai mazāk pastāvīgi. Tā, piemēram, lai sajustu starpību svara ziņā, sākotnējam svaram ir jāpieliek vai jāatņem 1/30 no šī svara; dzirdes sajūtām slieksnis ir 1/10, bet redzes sajūtām — 1/100 no sākotnējā lieluma.

Jutīguma sliekšņa raksturojošie lielumi var būt visdažādākie. Sevišķu ietekmi uz jutīguma pakāpi atstāj cilvēka darbības rak-

sturs, viņa intereses, rīcības motīvi (atcerieties, kā mainījās bērnu redzes asums atkarībā no uzdevuma noteikumiem!). Zināma nozīme ir arī profesijai, trenētībai u. c. Audējas, kas strādā tekstilrūpniecībā, spēj, piemēram, atšķirt aptuveni četrdesmit dažādas melnā toņa nokrāsas, bet mēs — divas vai trīs. Ir grūti sacensties mūzikas skaņu uztveršanā, piemēram, ar vijolnieku, bet garšas un smaržas noteikšanā — ar degustatoru. Taču augsta jutīguma pakāpe un tās attīstīšana nebūt nav saistīta tikai ar profesionālo darbību. Tā, piemēram, K. Čukovskis atceras, ka rakstniekam A. Kuprinam bijusi ļoti smalka oža.

Reiz Kuprins sarīkoja savdabīgu eksāmenu. Tika pasniegtas vairākas nelielas melones. Kuprinam tikai pēc smaržas un garšas vien (meloņu miza netika parādīta) vajadzēja noteikt, pie kādas šķirnes pieder katra melone. Kā īsts degustators viņš paostīja, pagaršoja, un ... atbildes bija nekļūdīgas.

Sajūtu un uztveres nozīme izziņas procesā. Mūsu «es» ir «pieslēgts» apkārtējai pasaulei ar sajūtu orgānu starpniecību. V. I. Ļeņins ar atzinību citēja franču rakstnieka — filozofa Didro vārdus: «Mūsu jutekļi ir taustiņi, uz kuriem piesitienus izdara mums apkārtējā daba.»1

Bet varbūt mūsu sajūtas, uztvere ir tikai iztēles rotaļa, kurai nav nekāda sakara ar īstenību?

Tieši tā domāja angļu bīskaps Bērklijs: «Esse is percipi», t. i., eksistēt nozīmē tapt uztvertam. «Kad es saku, ka galds, uz kā es rakstu, pastāv, tad tas nozīmē, ka es to redzu un sajūtu,»[19] [20] — tāds bija viņa skaidrojums.

Bērklija laikabiedri pievērsa uzmanību tam, ka ar šāda veida spriedumu līdzdalību var nonākt līdz citu cilvēku eksistences apšaubīšanai, noliegšanai. Materiālistisko uzskatu par sajūtu nozīmi izziņā formulējis V. I. Ļeņins darbā «Materiālisms un empiriokriti-cisms». Viņš rakstīja: «Citādi kā ar sajūtu palīdzību mēs ne par kādām vielas formām un ne par kādām kustības formām nekā nevaram uzzināt.»[21]

Bet vai perceptlvie attēli (percepcija — objektīvās īstenības tieša uztveršana ar sajūtu orgānu starpniecību) saista mūs ar apkārtējo pasauli, vai tie līdzinās tam, kas tos rada? Bet varbūt tās ir tikai nosacītas zīmes, īstenības hieroglifi? Varbūt sajūtas mūs šķir no apkārtējās vides un mēs kā vāveres ritenī griežamies paši savu ilūziju karuselī?

Pagājušajā gadsimtā vācu fiziologs I. Millers šķietami pārliecinoši pierādīja, ka mēs uztveram tikai savu sajūtu orgānu darbības īpatnības un neko vairāk. Viņa mēģinājumus nav grūti atkārtot. Zināms, ka ar acīm mēs uztveram gaismu, ar ausīm — skaņas, ar

mēli — garšu utt. Bet kas notiek, ja iesit pa acs ābolu (protams, ne sevišķi stipri!)? Pilnīgi pareizi! Acu priekšā lēkā dzirksteles. Gaismas sajūta. Bet, ja iedarbojas uz acs tīkleni ar vāju elektrisko strāvu? Atkal — dzirksteļošana! Kāds tad ir izskaidrojums? Tātad vienmēr, vienalga, ar ko iedarbojamies uz aci, atbildes reakcija ir gaismas sajūta?!

Bet auss? Pilnīgi pareizi: viegls sitiens — ausī zvana; vāja strāva — atkal zvana. Liekas, pat pilnīgi paklausīgā un reālistiskā īstenības atspoguļotāja mēle (kas netic, kamēr «nenoprovē») mūs dažkārt māna: kabatas lukturīša bateriju spailes... skābas!

Taču minētie fakti veido izņēmumu, nevis likumsakarību. Tie tikai apliecina, ka mūsu sajūtu orgāni ir pielāgojušies uztvert noteikta veida enerģiju, bet paši to, protams, nerada.

Galvenā un vienīgā garantija tam, ka cilvēks pareizi uztver apkārtējo pasauli, ir viņa praktiskā darbība apkārtējās vides apgūšanā un pārveidošanā.

Sensoriskā deprivācija. Jebkuram organismam, lai tas spētu izdzīvot, ir nepieciešams būt līdzsvarā ar apkārtējo vidi. Tas nozīmē — apgūt derīgo un aizvadīt no organisma visu, kas tam ir kaitīgs. Tā veidojas tiekšanās pēc pozitīvās iedarbības un... izvairīšanās no negatīvās. Ja cilvēka organisms izjūt barības vielu trūkumu, psiholoģiskā līmenī rodas emocijas, kas izpaužas kā bada sajūta, ja nepietiek ūdens, — jūtamas slāpes. Taču cik daudz šādu «slāpju» var būt cilvēkam?

Izrādās, ka viena no cilvēka visskaudrākajām dzīves vajadzībām ir vajadzība pēc normālas sajūtu plūsmas, kas baro (vārda tiešajā nozīmē!) cilvēka smadzenes ar dzīvinošiem, nepieciešamiem iespaidiem.

Visiem zināmi ir pieci sajūtu orgāni (patiesībā to ir nesalīdzināmi vairāk), kas uztver un pārraida organismam informāciju no apkārtējās vides gaismas, skaņu, krāsu, smaržu, garšu, temperatūras un pieskārienu veidā. Iekšējie orgāni signalizē par sirds un asinsvadu, muskuļu, nieru, aknu stāvokli. Visi šie daudzveidīgie sensoriskie (no latīņu v. sensus — sajūta) kanāli saplūst vienā varenā upē, kas apskalo un baro mūsu smadzenes nevis ar olbaltumvielām un ogļhidrātiem, vitamīniem un ūdeni, bet ar ... informāciju.

Bet apstākļi, kuros jūtama informācijas nepietiekamība, izraisa sava veida slāpes, badu, vēlēšanos... /. Sečenovs uzskatīja, ka jebkura vēlme gan no psiholoģiskā, gan no fizioloģiskā viedokļa līdzinās bada sajūtai. Atšķirībā no vispārējām mokpilnajām izjūtām, kas pavada visas vēlēšanās, katra konkrētā vēlme vēl saistās ar noteiktiem dzirdes, redzes un citiem priekšstatiem un tēliem.

Jau ilgi pirms tam, kad sasniegumus guva kosmiskā psiholoģija, kad notika eksperimenti surdokamerās, ģeniālais zinātnieks saprata,

ka cilvēkam, lai viņš justos vesels un mundrs un lai viņa psihes darbība būtu normāla, ir nepieciešama bagātīga sajūtu plūsma. Bet ja tās nav? Tad rodas bīstamas parādības — sensoriskā deprivācija, sensoriskais bads, kas tagad aprakstīts visos kosmiskās medicīnas, bioloģijas un psiholoģijas mācību līdzekļos.

Nepieciešamā sajūtu plūsma normālos dzīves apstākļos tiek sasniegta it kā automātiski. Ar normāliem dzīves apstākļiem šeit saprotam nosacījumu grupas. Pirmajā ietilpst fizioloģiskie «instrumenti» (acis, ausis, deguns u. c.), kas spēj vākt informāciju, otrajā — dažādi priekšmeti un parādības, ārējie kairinājumi, kurus redzam, dzirdam, sajūtam, saožam u. c.

Akadēmiķis /. Pavlovs novēroja slimnieku, kuram no ārējām uztverošajām virsmām (savainota nervu sistēma) bija palikušas tikai divas acis un auss. Un, tiklīdz šie divi uz ārpasauli vērstie logi tikuši aizdarīti, slimnieks tūdaļ grimis miegā. Tas pilnīgi apliecina faktu — lai lielās galvas smadzeņu puslodes atrastos mundrā, darbīgā stāvoklī, ir nepieciešama noteikta, minimāla ārējo kairinājumu plūsma. Cits slimnieks, kad viņam bija atvērta veselā acs un auss, pilnībā saprata apkārtējos, spēja lasīt un rakstīt. Taču, tiklīdz viņš nevarēja izmantot vienu vai otru (aci vai ausi), iestājās atmiņas zudums. Kas šajā laika sprīdī ar slimnieku notika, viņš nespēja atcerēties.

Par kosmonautiem izvētās absolūti veselus cilvēkus. Kosmosa biedējošais, nepielūdzamais klusums ir bīstams sensoriskā bada izraisītājs. Kabīnē viss ir pierasts, nekas nepriecē acis, un pamazām iestājas tas stāvoklis, ko tautā sauc par garlaicību. Zinātnieki šo parādību dēvē par sensorisko deprivāciju. Paši pirmie to aprakstījuši dziļo pazemes alu atklājēji un polārpētnieki, raksturodami melno un balto klusumu.

Mūsu dienās garlaicību, precīzāk sakot, sensorisko deprivāciju, sensorisko badu zinātnieki rada mākslīgi un pētī speciālos apstākļos. Tā, piemēram, pārbaudāmo īpašā tērpā iegremdē ūdenī, lai viņš nesaņemtu redzes, dzirdes, smaržas un citus ārējās vides kairinājumus. Kas tad norisinās cilvēka iekšējā pasaulē? Norišu ir daudz: maldinošas sajūtas, savas «es» izjūtas zudums, traucējumi emocionālajā un jūtu sfērā, kā arī citas nepatīkamas sajūtas. Ne velti tas ir viens no pašiem smagākajiem topošo kosmonautu pārbaudījumiem. Ir nopietns iemesls kopā ar vienu no viņiem. — S. Lēma stāstu cikla varoni Pirkšu — «iegremdēties» speciālā baseinā, kuru kursanti asprātīgi bija iesaukuši par «pirti». Tajā var izjust visus stindzinošās sensoriskās deprivācijas «jaukumus». Vēl jo vairāk tāpēc, ka S. Lems aprakstījis (speciāli pārbaudīts!) psihiskās parādības ar pilnīgu zinātnisku precizitāti un atbilstību. Iejusties ikkatras darbojošās skrūves vai detaļas vietā, lai «sajustu to, kas jāiztur tai», — tas tagad «nācis modē» arī inženieriem. Lieki piebilst, ka iesācējam psihologam noteikti jāiemācās sajust un izprast cita cilvēka pārdzīvojumus.

Tātad pacentīsimies izjust to, ko jūt iegremdētais Pirkss, cik iespējams, nenovēršot uzmanību:

«Šis tukšums sāka kļūt satraucošs. Vispirms viņš vairs nejuta sava ķermeņa, roku un kāju stāvokli. Viņš vēl atcerējās, kādā pozā gu|, tieši atcerējās, nevis juta. [..] Viņš atklāja, ka viņam nav ne rumpja, ne galvas — itin nekā. It kā viņa vispār nebūtu. [..] Pirkss it kā pamazām izšķīda ūdenī, kuru tāpat vairs pilnīgi nejuta. ..

Nebija ko kustināt — rokas bija pazudušas. [..] Pēc tam kļuva arvien ļaunāk.

Sākumā tumsa, kurā viņš atradās, vai, precīzāk, tumsa, kura bija viņš pats, piepildījās ar blāvi mirgojošiem apļiem, kas peldēja kaut kur redzesloka robežās; šie apļi pat nespīdēja, tikai neskaidri balsnīja. [..]

Taču redzes un dzirdes fenomeni, šī mirgošana, zibsnīšana, trokšņi un dunoņa, bija tikai nekaitīgs prologs, rotaļa salīdzinājumā ar to, kas sākās pēc tam.

Pirkss saira. [..]

Pirkss bija mazliet šeit, mazliet tur, un viss izplūda. Augša, apakša, malas — nekas nebija palicis. [..]

Nē, viņš ir iemiesojies kādā citā. Un šis cits uzpūtās. Piepampa. Kļuva neizmērojams.

Pirkss griezās. Riņķoja. [..]

Acu orbītas bez sejas, apaļas, izvalbītas, izplūstošas, ja mēģinātu tām pretoties, spiedās, līda viņam virsū, spīlēja viņu no iekšpuses, it kā viņš būtu no plānas plēves pagatavots rezervuārs, kas tūlīt, tūlīt pārsprāgs.

Un viņš pārsprāga ..

Nu jau gana. Tagad ir skaidrs, ko nozīmē sensoriskā deprivā-cija. Tikai vēlreiz jāatgādina: Lems neko nereālu nav izdomājis. Zinātnisku eksperimentu protokolos atzīmētas vēl iespaidīgākas psihisko parādību pārmaiņas, kuru cēlonis ir nepietiekamā impulsu plūsma. No šī viedokļa interesants materiāls ietverts arī iepriekš minētajā kosmonauta A. Ļeonova un psihologa V. Ļebedeva grāmatā, kur ir nodaļas ar nosaukumu «Sensoriskais bads», «Psihiskie stāvokļi sensoriskās deprivācijas apstākļos».

Tātad — nost ar sensorisko deprivāciju! Bet kāpēc arvien biežāk izskan tieši pretējas prasības? Būtībā ir tā, ka parastos apstākļos mūs nogurdina nevis ārējo iespaidu nepietiekamība, bet gluži otrādi — to pārbagātība ... Tāpēc tik svarīgi ir ievērot pašus elementārākos psihohigiēnas noteikumus: pieklusināt savus televizorus, magnetofonus, atskaņotājus. Tas liecinās arī par cieņu pret apkārtējiem — pazīstamiem un nepazīstamiem cilvēkiem.

Kompensācija sajūtu un uztveres jomā. Dzejniekiem patīk paradoksi. Dzejolī «Jaunās sajūtas» B. Sluckis saka:

Novājinās pamazām galvenās piecas,

Piecas viszināmās klasiskās,

Ievērojamākās,

Apnikušās, nogurušās, pierastās, novalkātās.

Kas tad man redze, tauste un dzirde ir?

Ja man dubļos gadītos paklupt,

Lai es akls Un kurls pavisam —

Es manu un izjūtu visu ne sliktāk. [22]

īstenībā cilvēki traģiski pārdzīvo jebkura ar ārējo vidi saistīta sakaru kanāla zaudēšanu. Ja vairs nedarbojas kāds no sajūtu orgāniem, samazinās ne vien pārdzīvojumu spektrs, bet mainās arī attiecības ar apkārtējiem cilvēkiem, notiek pārmaiņas pašā cilvēka personībā.

Nav iespējams bez dziļa saviļņojuma lasīt Bēthovena atzīšanos, ko viņš rakstījis, jau kurls būdams. Lūk, fragments no viņa «Hei-ligenštates testamenta»:

«Ak, Jūs cilvēki, kas mani uzskatāt un saucat par nedraudzīgu, stūrgalvīgu, mizantropu, cik Jūs esat netaisni pret manil Jūs nezināt slepeno iemeslu tam, kādēļ es tāds Jums izliekos. [..] Jau no bērnības būdams ar ugunīgu, strauju temperamentu, iemīļojis sabiedrību un izpriecas, es biju spiests jau agri nošķirties un dzīvot vientulīgi. Ja laiku pa laikam es visu to centos neievērot, ak, cik nežēlīgi un ar kādu divkāršu spēku rūgto īstenību man atgādināja mana bojātā dzirde! Un tomēr man trūka dūšas cilvēkiem pateikt: runājiet stiprāk, kliedziet, es esmu kurls. [..] Tādēļ piedodiet, ja Jums liekas, ka es no Jums novēršos, kaut gan patiesībā gribētu Jums tuvoties. Mana liksta ir divkārt mokoša tāpēc, ka man tā jāslēpj. Man cilvēku sabiedrība nedod atpūtu, man nevar būt intīmu sarunu, savstarpējas dziļāko jūtu izpausmes vārdos. Es esmu gandrīz gluži vientuļš un varu parādīties sabiedrībā tikai nepieciešamības gadījumā. Man jādzīvo kā trimdā. Kad esmu sabiedrībā, man karsts metas no bailēm, ka kāds varētu pamanīt manu stāvokli.»[22]

Taču jāatzīmē, ka pat tik traģiskus gadījumus kā kurlumu cilvēki uztver un pārdzīvo dažādi. Te liela nozīme ir paša cilvēka personībai. Iespējams, ka M. Šaginjana ironizē, varbūt ar nodomu cenšas mazināt uzbrūkošās nelaimes nozīmi, taču viņa dzirdes pavājināšanos vērtē pavisam citādi. «Mans kurlums,» lasām viņas neparastajā grāmatā «Cilvēks un laiks», «kļuva manāms, es jau sāku pagriezt galvu un pastiepties uz to cilvēku pusi, kas sarunājās ar mani. Tantes, sevišķi krustmāte, kas uzskatīja, ka viņa ir atbildīga par manu un manas māsas likteni, pievērsa šim apstāklim uzmanību.

— Varbūt izjaukt precības? Kam gan patīkami apprecēties ar kurlu? Bet, ja neizies pie vīra, kā viņa sev nopelnīs iztiku?

Atklāti runājot, man pašai kurlums nekad nav traucējis, tas mani pat ir «sildījis», ar gadiem esmu «ietinusies tajā» arvien siltāk un ērtāk.»

Mēs jau noskaidrojām, ka psihe ir vienota sistēma. Atsevišķu sajūtu orgānu zaudējuma gadījumos šī vienotība izpaužas kompensācijas parādībā: pārējie sajūtu orgāni daļēji uzņemas ari zaudēto orgānu funkcijas. Tā, piemēram, akliem cilvēkiem pastiprinās dzirde, jutīgums attiecībā uz smaržām, tauste. Bet, ja pazaudēta redze, cilvēks ir kurls un viņam nav arī runas spēju? Ārkārtīgi grūti iedomāties tāda cilvēka iekšējo pasauli, kurš ir ne tikai kurlmēms, bet arī* akls. Vai viņa iekšējā pasaule vispār pastāv?

Mūsu zemē dzīvoja brīnišķīga sieviete, viņas dzīves varoņdarbu var salīdzināt ar N. Ostrovska varoņdarbu, Tā ir aklā un kurlmēmā O. Skorohodova. Bērnībā viņa saslima un zaudēja redzi, vēlāk arī dzirdi. Desmit gadu vecumā meitene nokļuva skolā-klīnikā, kuru organizēja padomju zinātnieks I. Sokoļanskis. Tā bija viņas veiksme. Ar īpašām metodēm, izmantojot speciālu alfabētu un reljefa šriftu (Braila), pašaizliedzīgie pedagogi izrāva Oļu no melnā klusuma bezdibeņa. Viņa kļuva par izglītotu cilvēku, rakstīja dzeju> radīja unikālu grāmatu «Kā es uztveru, iedomājos un saprotu apkārtējo pasauli», kura ir pārtulkota daudzās pasaules valodās. Ikvienā šīs grāmatas lappusē mēs varam atrast interesantus datus par to, kā saglabājušies sajūtu orgāni zināmā mērā kompensē dzirdi un redzi. Taču galvenais, ko iegūstam no šīs grāmatas, nav izpratne par vispārējām psihofizioloģiskās kompensācijas likumsakarībām. Kompensācijai šeit pirmām kārtām ir ļoti personisks raksturs. Tieši par to M. Gorkijs vienā no vēstulēm O. Skorohodo-vai raksta: «...atceros jūs kā simbolu tai enerģijai, kas nespēj neizpausties pat tad, kad tā ir fiziski ierobežota.

Uz grandiozo mūsdienu notikumu fona Jūsu personība man, literātam un mazliet arī fantastam, iegūst īpašu nozīmi — tā kļūst par cilvēka saprāta uzvarošās enerģijas simbolu. Tā ir vērtīgākā no enerģijām, ko radījusi daba — it kā ar nolūku izzināt pašai sevi.»

Sajūtu savstarpējā iedarbība un emocionālais tonis. Apgalvot, ka sirds neuzklausa prāta balsi, — vai otrādi, ir nepareizi. Tas nozīmē aizmirst, ka jebkurš izziņas process sākas ar... jūtām, emocijām, sirds līdzdalību. Pirmajā mirklī ne visai precīzs šķiet arī apzīmējums «jutekļi» vai «sajūtu orgāni». Taču minētie apzīmējumi ir saglabājušies un «neatdod» savu vietu. Sākot jau ar impulsu saņemšanas mirkli, sajūtu orgāni informē organismu ar vienkāršas, bet drošas sistēmas palīdzību: «jā — nē», «patīkams — nepatīkams». Vēl nav sācies sarežģītais izvērtēšanas process, bet uz cilvēku emocionāli iedarbojas gan krāsas un skaņas, gan smaržas un garšas, pieskārieni un temperatūra. Tikai pēc tam sākas analīze un tiek pieņemts lēmums prāta «tiesas procesā»: «patīkams, bet kaitīgs», «skaists, taču bīstams», «pievilcīgs, tomēr netikumīgs» u. c.

Visas sajūtas ir vai nu patīkamas, vai nepatīkamas, visām ir savs emocionālais tonis, sava emocionālā nokrāsa. Flautas maigās skaņas iedarbojas pavisam citādāk nekā bremžu kaucieni uz šosejas.

Liela emocionāla iedarbība ir smaržām. It kā sacenšoties ar savām visspēcīgajām sāncensēm krāsām, tās pūlas noturēt savu emocionālo ietekmes sfēru.

Smaržas_nav klasificētas. Pretstatā varam minēt krāsas (sarkanā, oranžā, dzeltenā, violetā utt.) un garšas sajūtas (skābs, sāļš, salds, rūgts) detalizēto iedalījumu. Bet smaržas? Bieži tās tiek saistītas ar to pašu priekšmetu, kas smaržas izdala — augļu smarža, puķu smarža utt.

Nav arī teorijas par smaržu iedarbību uz organismu. Lielas grūtības sagādā smaržu apraksti. Dzejniekam U. Sejvinskim ir šādas rindas:

Smarža... Es ieelpoju neviļus Šo liesmu, tik auksto ...

Tā atmiņu apskalo Kā mūzikas viļņi.

Lai attēlotu smaržas emocionālo iedarbību (dzejoļa nosaukums: «Mežrozīte»), dzejniekam bija jāapraksta gandrīz visu mūsu sajūtu gamma. Tas ļauj saskatīt arī vienu vispārēju likumsakarību: mūsu sajūtās un uztverē viss ir savstarpēji saistīts. Un tāpēc mēs sakām: «siltas skaņas», «auksti toņi», «saldi lakstīgalu treļļi» un «rūgtas atmiņas». Ne velti galvas smadzeņu lielo pusložu garozā receptoru zonām nav izteiktu robežu, pāreja no vienas zonas otrā ir nemanāma.

Mūsu jūtas saistībā ar veselu garšas paleti savā dzejolī brīnišķīgi ir notēlojis dzejnieks V. Solouhins:

Vai mūsu jūtām piemīt garša,

Kad ilgas negantas un skumjas māc?

Kauss ciešanu —vai rūgts tik tiešām?

Vai mīlestība tiešām medus salda?

Mazs rūgtumiņš — kā ūdens krūzē —

To skumjās skaidri sajust var.

Un dzīva sāls uz svaigas brūces —

Kad pārestība sūra skar.

Starp kaislībām un cīņām karstām Es atšķirt apņemos tūlīt To nicīguma šķērmo garšu Un skāņumu, kur garlaicība slīkst.

Ir novakars kā salda bauda,

Bet gaismas strēlē gandrīz melns No lapkriša un lietus kausa Līst novadējies skumju vīns.

Bet veidos šajos — murgi, iznīcība,

Un mute nesajūt neko,

Kad simtgradiga greizsirdība Ar glāzi spirta apskalo.

Tā ir. Un lai. Lai rūgtums arī.

Ir medus tīkams. Pieņemama sāls.

No viena gan, ak, dievs, jel sargi,

Aiz savas žēlsirdības glāb:

Kad nav ne puteņu, ne tveices,

Kad dienas, naktis izzūd jau,

Kad visas garšas, krāsas beidzas,

Kad nav vairs ledus, arī uguns nav.

Adaptācija. Nav grūti pamanīt, ka pēdējās dzejas rindās autors lūdz viņu pasargāt no... sensoriskās deprivācijas. Lai cik neparasti tas liktos, tomēr deprivācija var rasties ne tikai surdokamerā, bet arī parastos apstākļos, pateicoties... mūsu sajūtu orgānu īpašībām, kas nodrošina pielāgošanos attiecīgajam kairinājumam. Šo pielāgošanos sauc par adaptāciju. Lai pamatīgi ar to iepazītos, nav nepieciešam/ ne mēraparāti, ne laboratorijas apstākļi.

Kas notiek, kad no spilgti apgaismotas istabas cilvēks nokļūst tumšā gaitenī? ... Pilnīgi pareizi! Pirmajā mirklī viņš nespēj neko saskatīt, pēc tam pamazām sāk atšķirt apkārtējos priekšmetus. Tieši tas pats ir vērojams pretējā gadījumā — no krēslainas telpas nokļūstot spilgta apgaismojumā. Sākumā gaisma apžilbina, pēc tam acis pakāpeniski aprod, t. i., samazinās to gaismas jutīgums, un cilvēks sāk normāli uztvert un saredzēt visu, kas apkārt. Pirmajā gadījuma notiek pielāgošanās tumsai, otrajā — pielāgošanās gaismai.

Mēs nejūtam savu pierasto apģērbu — ādas receptori ir adaptējušies. Tā paša iemesla dēļ ūdeni, kas sākumā liekas pārāk karsts vai auksts, mēs jau pēc dažām minūtēm vispār nejūtam. Un adaptāciju var vainot arī tad, kad vecmāmiņa meklē brilles, kas atrodas viņai uz pieres... Adaptācijas rezultātā mēs ātri pierodam pie pašām visizsmalcinātākajām smaržām un tās vairs nejūtam. Tas pats attiecas arī uz nepatīkamām smaržām.

Adaptācija ir noteikta psihofizioloģiska parādība, kurai līdzīgas parādības varam atrast arī citās psihiskās dzīves sfērās.

Bīstama ir adaptācija emocionālajā sfērā. Tas, kas vēl vakar satrauca, saviļņoja, priecēja, lika sajūsmināties, šodien jau vairs neielīksmo, atstāj vienaldzīgu. Lai lauztu šo vienaldzības ledu, lai atkal sajustu saviļņojumu, ir nepieciešami arvien jauni un daudz stiprāki impulsi. Brīdinot vecākus, savā laikā progresīvais krievu pedagogs P. Leshafts teicis: «Sākumā konfekte, pēc tam konfekte ar rumu, tad — rums ar konfektēm, beidzot — tikai rums.»

Kāpēc notiek tā, ka jauniešiem ātri zūd interese vienam par otru. Bieži vien iemesls ir «galveno ieroču» izmantošana jau pašā pazīšanās sākumā. Jūtu sfērā nepaliek vairs rezervju, nekas netiek pataupīts ... Pavisam citu, pakāpenisku tuvināšanās procesu ataino dzejas klasiķi — smalkākie garīgās dzīves dialektikas pazinēji. Atcerieties M. Ļermontova rindas:

Es biju gatavs nāvei, mokām,

Pret visu pasauli viens cīņā iet,

Lai tavu jaunavīgo roku —

Ak bezprātis! — vēl lieku reizi spiest.

Pēdējā laikā esam sākuši runāt par sociālpsiholoģisko adaptāciju. Cilvēkam jaunā kolektīvā ir jāiejūtas, jāiedzīvojas. No piemēra par cilvēka acs pielāgošanos tumsai un gaismai secinājām, ka šis process notiek automātiski. Daudz sarežģītāks ir jautājums par sociālpsiholoģisko adaptāciju. Ir viena ļoti būtiska atšķirība. Sajūtu orgāns,_ kas ierosas ietekmē pārkārto savu darbību, neko neizmaina apkārtējā vidē. Cilvēka klātbūtne vien pati par sevi nepadarīja ūdeni ezerā siltāku vai tumšo istabu gaišāku. Arī smaržu molekulu skaits nesamazinās tāpēc vien, ka cilvēks pierod pie tām. Mainās tikai sajūtas. Pavisam savādāk noris sociālpsiholoģiskā adaptācija. Jaunais kolektīva loceklis arī pats aktīvi iedarbojas uz citiem. No_ viņa vārdiem, mīmikas, žestiem ir atkarīga gan saskarsmes situācijas «temperatūra», gan tās «apgaismojums». Un visai

bieži mēs paši esam vainojami neveiksmēs, kas rodas, ieejot jaunā kolektīvā vai grupā.

Uztveres veidi. Vai cilvēkam pietiek ar dabas izveidotajiem informācijas ieguves līdzekļiem — sajūtu orgāniem, lai izzinātu visu apkārtējās pasaules daudzveidību? Gandrīz deviņdesmit procentu no visa informācijas daudzuma mums sniedz mūsu «gaismas orgāns» — acs. Patiešām, ļoti pareizi pateicis E. Mieželaitis:

Acis — kā vārti plaši.

Visa pasaule iziet caur tiem.

Iet visi — bez atļaujas, atskaitēm — paši,

Viskrāsu labais un ļaunais iet.

Visu, kas apkārt,

ārpus mums,

Acis ietver un uzsūc.

Bet vai visu? No šī viedokļa ir interesanti ielūkoties angļu psihologa R. Gregorija grāmatā «Acis un smadzenes». R. Gregorijs pētījis cilvēka redzes spējas. Viņa grāmatā ievietota ļoti iespaidīga shēma. Uz vertikālās skalas noteiktā mērogā atzīmēts viss elektromagnētiskais gaismas spektrs līdz pat gamma stariem. Bet izrādās, ka mūsu redzesloks, mūsu redzes uztvertspēja ir ierobežota ar šauru šīs skalas joslu.

— Paskatieties uz šo zīmējumu, — izsaucas Gregorijs, — mēs taču esam gandrīz akli!

Pieņemsim, ka tā. Bet no kurienes mēs zinām par visa spektra esamību? Par mikrobiem un vīrusiem, par mīklaino mikropasauli un Mēness neredzamo pusi?

Cilvēks raugās pasaule ne tikai ar abam acīm vien. Viņš skatās caur sava prāta vareno prizmu, tādā veidā kompensējot sava organisma uzbūves fizioloģiskās nepilnības. Ne velti otrai savai grāmatai R. Gregorijs deva nosaukumu «Saprāta acs». Prāts mums ir devis spārnus izplatījuma un laika pakļaušanai.

Un tā mēs apgūstam izplatījumu un laiku. Attiecībā uz izplatījumu termins «apgūt» ir vairāk vai mazāk saprotams. Ir pat skaidri redzami izplatījuma apgūšanas un izzināšanas līdzekļi. Sarežģītas kustību un redzes sajūtu mijiedarbības rezultātā cilvēks uztver priekšmetu izmērus un formu, priekšmetu novietojumu un attālumu starp tiem. Speciāli pētījumi liecina, ka speciālas perceptīvās darbības rezultātā smadzenes atspoguļo apkārtējās vides priekšmetus, veido to modeļus.

Bet kā tiek modelēts laiks, kā tas tiek uztverts un atspoguļots? [23]

R.# 1969. — 8. lpp.

81

Mūsu organisma darbības fizioloģisko likumu pētījumi liecina, ka pats organisms pakļaujas noteiktam laika ritmam. Runājot par laika uztveri, I. Pavlovs_atzīmējis, ka mēs laiku uztveram ar ciklisku paradibu (saules lēkts, saules riets, pulksteņrādītāju kustība pa ciparnīcu utt.) starpniecību. Arī cilvēka organisma darbība ir cikliska. Та, piemēram,_ galvas smadzenes dienas laikā saņem impulsu plūsmu no sajūtu orgāniem, rodas ierosas procesi, smadzenes^ nogurst, bet pēc nakts atpūtas darba spējas atkal atjaunojas. Tapat cikliski organismā mijas barības uzņemšanas un tās pārstrādes periodi utt. Katra orgāna stāvoklis tiek fiksēts lielajās galvas smadzeņu puslodēs. Tas arī dod iespēju atšķirt vienu laika periodu no otra.

Cilvēka «iekšējā pulksteņa» atkarību no viņa psihes vispārējā stāvokļa apliecina daudzi fakti. Arī tas apstāklis, ka «iekšējā pulksteņa salūšanas» gadījumos ar «labošanu» ir jānoņemas psihiatriem. Patiesā laika izjūta zūd slimniekiem depresijas stāvokļos. Laiks viņiem velkas mokoši lēni. Taču paaugstinātas uzbudināmī-bas maniakālajos stāvokļos tiem pašiem slimniekiem laika izjūta ir pavisam citāda.

Laika relativitātes psiholoģiskā izjūta saistās ar cilvēka darbību, ar viņa uztveres bagātību, domām, jūtām, personības ievirzi un individuālās attīstības vēsturi. Te jāatzīmē, ka sensoriskās depri-■vācijas apstākļos, kad iespaidu plūsma strauji samazinās un pierastā orientēšanās laikā nav iespējama, «sabojājas» arī «iekšējais pulkstenis».

Franču speleologs M. Šifrs bez pulksteņa un citiem iespējamiem laika noteikšanas līdzekļiem gandrīz sešdesmit trīs dienas pavadīja ■simts trīsdesmit piecus metrus dziļas pazemes alas tumsā. Savā grāmatā «Ārpus laika viens zemes dzīlēs» viņš aprakstījis, kā šie apstākļi ietekmē iekšējā bioloģiskā pulksteņa darbību. Pēc tūkstoš stundām (vairāk nekā četrdesmit diennaktīm) viņam likās, ka pagājušas ne vairāk par divdesmit piecām diennaktīm. Kad labprātīgā pazemes «ieslodzījuma» laiks beidzās un draugi ieradās pie Šifra, viņš teica: «Ja es būtu zinājis, ka laiks tik ātri pagājis, es būtu sen jau apēdis vēl palikušos augļus un tomātus.»

Subjektīvo laika rituma izjūtu atzīmējuši arī citi alu pētnieki. Šī parādība pati par sevi ir paradokss, jo neatbilst laika relativitātes psiholoģiskās uztveres galvenajam likumam. Saskaņā ar šo likumu — ar interesantu, saturīgu darbu piepildīts, emocionāli piesātināts laiks aizrit ātri, turpretī garlaikošanās un gaidu atmosfērā laiks velkas bezgala gausi. Šo likumu ļoti labi savā dzejolī formulējis dzejnieks S. Maršaks:

Mēs zinām: laika jēdziens Ir atkarīgs no tā,

Kāds saturs iekšā slēpies,

Ar ko to piepildām.

Mēdz būt šim laikam dīkstāves Un dažreiz tas pa tukšo laiž,

Kad dienu ritmam jēgas nav Un veltīgs stundu skaits.

Kaut vienmērīgas laika taktis,

Kas dala mūsu diennaktis,

Bet, ja uz svariem liekam tās,

Tad redzam —, minūtes cik garas,

Un stundas — gaužām īsiņas.

Mēs esam liecinieki mūsdienu lielākajai «psiholoģiskajai revolūcijai» laika uztveres jomā. Mēs fiziski izjūtam laika nepielūdzamo, trauksmaino skrējienu. Laiks nav atgūstams, tā ir īpaša, ne ar ko nesalīdzināma vērtība. Buržuāziskajā sabiedrībā pastav šāds augstākais laika novērtējums: «Laiks ir nauda.» Mums laika vērtība saistās ar jaunām zināšanām, jauniem iespaidiem, jaunām domām un jaunu rīcību. Savu personību mēs veidojam, pamatojoties uz laiku. Ja pazūd laiku saikne, sairst arī personība. «Es» vienmēr ir vakardienas, šodienas un rītdienas «es» sintēze.

Laika relativitātes psiholoģiskā izjūta ir atkarīga ne tikai no personiskā vērtējuma, no mūsu jūtu un darbību satura. Tai ir arī divi vēsturiski aspekti. Pirmais aspekts saistās ar atšķirīgo laika uztveri dažādos laikmetos, otrais — ar laika uztveri katra cilvēka dzīvē no dzimšanas līdz nāves brīdim.

Padomju vēsturnieks A. Gurevičs atzīst, ka cilvēks nepiedzimst ar laika izjūtu. Viņa izpratne par laiku un izplatījumu veidojas sava laikmeta kultūras ietekmē.

Pirmatnējais cilvēks zināja tikai daļu no nesenās pagātnes un spēja ielūkoties ne visai tālā nākotnē. Laiks un telpa viņam bija noslēpumaini, vareni spēki, kas var būt gan labi, gan ļauni. Pagāja daudzi gadsimti, iekams cilvēki nonāca līdz atziņai, ka laiks nav atgriežams, jo bija izveidojies uzskats, ka viss, kas eksistē un iet bojā šodien, atdzimst rīt: «Nav nekā jauna zem saules.» Ir saglabājies Amerikā dzīvojošo indiāņu teiciens: «Rītdiena ir tikai cits šodienas apzīmējums.» Izteiksmīgs seno indiāņu laika izpratnes simbols ir ritenis. Kosmiskās kustības mūžīgā atjaunotne, nepārtrauktais ritums — dzimšanas un nāves laika rats ... Ļoti lēni laiks vilkās tiem, kas dzīvoja viduslaiku Eiropā. Tikai baznīcas zvanu skaņas vēstīja par aizgājušām diennakts stundām.

Tā kā dzīves temps un ļaužu pamatnodarbošanās noritēja saskaņā ar dabas ritmiem, tad, pēc A. Gureviča atzinuma, cilvēkiem nebija nepieciešamības ik brīdi zināt atbilstošo diennakts stundu. Laikam nebija īpašas nozīmes cilvēku apziņā. Pilnīgi pietika ar parasto dienas dalījumu daļās. Nebija izpratnes par minūti ka par integrālu stundas daļiņu. Vēl ilgi pēc mehāniskā pulksteņa izgudrošanas, kad pulksteņus jau diezgan plaši izmantoja Eiropā, tiem nebija minūšu rādītāju.

Viduslaikos uzskatāms laika simbols bija virve, ko novilka austrumu—rietumu virzienā un ik dienas atritināja un saritināja, tāpēc tā bija nodilusi. Vienīgi dzejnieki jau toreiz izjuta un mēģināja izteikt psiholoģisko laika relativitāti. Degot nepacietībā ātrāk apvienoties vienā dzīvē ar līgavu, kāds no skandināvu eposa «Edas» varoņiem izsaucas:

Nakts gara,

divas naktis vēl garākas, — kā gan izturēt trīs?

Bieži vien liekas man — pat mēnesis īsāks par pirinskāzu naktīm.

Tā varētu izsaukties arī Romeo. Bet Džuljeta domā: «Minūtē ir tik daudz dienu, ka par simts gadiem vecāka es kļūšu, līdz atkal ar manu Romeo es redzēšos.»

Taču_ viss minētais attiecas uz konkrētā laika posma izjūtu. Attiecība uz pagājušo laiku darbojas gluži pretēja likumsakarība: tukši, bezsaturīgi pavadītie laika brīzi, kas vilkušies mokoši ilgi, vēlāk šķiet ātri pazibējuši un pagaisuši, toties mirkļi, kas bijuši emocionāli piesātināti, aizņemti ar interesantu, lietderīgu darbību, vēlāk šķiet gari un nozīmīgi laika sprīži.

Noskaidrots, ka laika uztvere ir grūts un sarežģīts uzdevums bērniem. Un ne jau velti. Laikam nav uzskatāmas formas. To nevar pasmaržot, pagaršot, pataustīt, ieraudzīt. Laiku var tikai nodzīvot. Un cik lielu jucekli rada vārdiskie apzīmējumi: «šodiena» — tā ir vakardienas «rītdiena» un rītdienas «vakardiena»? Un ko nozīmē «drīz», kad jāiet uz teātri vai kino, un tas pats «drīz», kad negribas iet pie ārsta?

Protams, jau tajā brīdī, kad jaundzimušais nāk pasaulē, pieaugušie noregulē režīma pulksteņus, tāpēc bērns regulāri, vienā un tajā pašā laikā grib gulēt, ēst, pastaigāties (protams, ja pieaugušajiem pašiem šie režīma pulksteņi ir kārtībā). Taču tās ir divas dažādas lietas: viena — dzīvot noteiktā režīmā, saskaņā ar pulksteni un — pavisam cita — apzināties laika ritumu. Un tā — bērna dzīvē viss sākas no sākuma: dabas ritmi, dienas un nakts mija. Veidojas pirmais bērna «iekšējais kalendārs».

Mazā Sana (divi gadi seši mēneši) pirms gulētiešanas mazgājas un saka: «Tūlīt es teikšu: «Labrīti»» Māte: «Nē, tas jāsaka no rīta, bet tagad ir vakars.» Sana: «Kāda starpība?» Māte: «No rīta ir gaišs, cilvēki sāk darbu, bet vakaros ir tumšs, cilvēki dodas gulēt. Tāpēc vakaros ir jāsaka: «Ar labu nakti!»» Sana: «Nē, tas jāsaka tad, kad velk mugurā naktskreklu, bet tagad es vēl mazgājos, tāpēc jāsaka: «Labrīt!»»

Bērns meklē un ar savu bērna dzīves pieredzi arī atrod noteiktu laika koordināšu sistēmu. Tiesa, šīs koordinātas mazais, augošais cilvēkbērns vēl cenšas pārkārtot, kad gaidāms kāds priecīgs notikums.

— Māmiņ, — jautā četrgadīgais Miša, — kad beidzot būs mana dzimšanas diena?

— Parīt.

— Cik reižu man vēl jāliekas gulēt līdz parītdienai?

— Divas.

Miša nekavējoties liekas gultiņā, divas reizes iekrācas, pēc tam saka:

— Jau pagulēju! Dzimšanas diena jau klāt!

Jā, bērniem laika uztvere nesaistās ar matemātiskiem skaitļiem.

Apercepcija un nostādne. Klasiskajā ļeņiniskajā formulā, kas nosaka, ka sajūta ir objektīvās pasaules subjektīvs atspoguļojums, ietvertas atbildes uz daudzām cilvēka psiholoģijas mīklām. Katrs vārds te ir vesela filozofijas problēma.

Tātad, pateicoties cilvēku sajūtu orgānu saskaņotai darbībai un izzināšanas tieksmei, smadzenēs atspoguļojas objektīvās pasaules modelis. Pirmkārt, tas nozīmē, ka šī pasaule eksistē ārpus mums un neatkarīgi no mums. Otrkārt, atspoguļotais modelis nav kaut kādu nosacītu zīmju vai hieroglifu mozaīka, bet gan noteikta modeļu sistēma. Pēc savām būtiskajām īpašībām šie attēli ir oriģinālu līdzinieki.

Taču katra cilvēka iekšējās pasaules aina ir nevis vienkāršs ārējās vides attēls, bet gan subjektīvs veidols. Tas nozīmē, ka individuāla pasaules atspoguļojuma aina var pastāvēt tikai konkrēta cilvēka apziņā. Katram tā ir sava. Kāds salīdzinājis rakstnieku ar cilvēku, kas iet pa ceļu ar spoguli rokās un visu redzēto ataino savos darbos. Sis salīdzinājums varbūt izsaka mākslas reālisma un patiesīguma ideju, taču tas neatspoguļo cilvēka pasaules uztveres aktivitāti un selektivitāti. Gan tas, ko cilvēks saskata, gan tas, kā saskata un saprot, gandrīz pilnībā ir atkarīgs no viņa personības satura, pieredzes, zināšanām, interesēm, vajadzībām, no visas viņa individualitātes attīstības vēstures.

Cilvēks skatās pasaulē caur savas personības jūtu, interešu un pieredzes prizmu. Mēs sakām: «Skatās», — vēlreiz apliecinot

redzes iespaidu visspēcību. Sājā gadījumā pareizāk gan būtu lietot visus mūsu sajūtu apzīmējumus: klausās, osta, nogaršo, aptausta utt. Vispārinot ar vienu vārdu varētu pateikt — uztver. So uztveres atkarību no cilvēka personības sauc par apercepciju.

Mūsu zemē rūpīgi pētī uztveres un visas psihiskās darbības atkarību no cilvēka apziņas, no viņa pārdzīvojumiem, vēlmēm, jūtām, no iekšējās garīgās pasaules. Sevišķi panākumi šajā jomā

ir gruzīnu psihologa D. Uznadzes darba turpinātājiem. Klasiska eksperimenta nozīmi ieguvis mēģinājums, kas parāda, kā veidojas pašas vienkāršākās psiholoģiskās ievirzes. Jāpaskaidro, ka ar terminu «ievirze» tiek apzīmēts cilvēka psiholoģiskais stāvoklis, gatavība noteikta veida aktivitātei .konkrētā situācijā. Sis stāvoklis raksturo cilvēka darbību izziņas procesā, attiecību, kas pastāv starp viņu un izziņas objektu. Sos klasiskos eksperimentus nav grūti atkārtot. Šim nolūkam nepieciešamas, piemēram, trīs bumbas vai baloni un cilvēks, kas vēlas piedalīties eksperimentā. Eksperimenta dalībnieku atsēdina krēslā un dod viņam aptaustīt balonus (labajā rokā liek lielāko, bet kreisajā — mazāko balonu — un otrādi). Eksperimenta dalībnieka uzdevums ir ar taustes palīdzību noteikt, kurš no baloniem ir lielāks. Pēc desmit līdz piecpa-

dsmit šādām reizēm eksperimenta dalībniekam iedod pilnīgi vienāda lieluma balonus. Parasti atklājas, ka eksperimenta dalībnieks nepamana šo balonu vienādību, gluži otrādi, viņam liekas, ka viens no baloniem ir daudz lielāks par otru. Un vairumā gadījumu kļūda ir kontrasta virzienā. Tas nozīmē, ka viņam lielāks liekas balons, kas ielikts rokā, kur iepriekšējās mēģinājuma reizēs biežāk atradās mazākais balons.

Tādas nostādnes var izveidot arī citās uztveres jomās. Visi, kas lasījuši A. Čehovu, droši vien atcerēsies arī viņa varoni, kas tik cītīgi mācījās latīņu valodu, ka pat krievu valodā uzrakstīto vārdu «чепуха» izlasīja tā, it kā tas būtu rakstīts latīņu burtiem, — «reniksa». Arī te «darbojas» nostādne. Ļoti iespējams, ka gruzīnu

psihologam Z. Hodžavam asprātīgos eksperimentus ar «neitrālā šrifta» metodi «priekšā pateica» ... rakstnieks A. Cehovs. Sākumā eksperimenta dalībniekam, kas prot lasīt vācu vai franču valodā, liek izlasīt uz speciāla ekrāna latīņu šriftā uzrakstītus zilbju savirknējumus, kuriem nav jēdzieniskas nozīmes un kuri laiku pa laikam atkārtojas, piemēram, gidei, hilud, dulsa, dalu] u. c. Pēc tam kad eksperimenta dalībnieks nolasījis divdesmit piecus šādus pseidovārdus, viņam tajā pašā tempā uzdod lasīt vārdus, kas rokrakstā uzrakstīti viņa dzimtajā valodā ar burtiem, kuri konfigurācijas ziņā neatšķiras no burtiem, kas veido pseidovārdus. Izrādījās, ka sākumā eksperimenta dalībnieks dzimtajā valodā uzrakstītos vārdus lasa kā svešvalodā rakstītos. (Arī man, šo rindiņu autoram, jāatzīstas, ka es, lai gan labi zināju šī mēģinājuma «noslēpumu», pēc zināma skaita pseidovārdu izlasīšanas un psiholoģiskās nostādnes izveidošanās ar grūtībām spēju nesajaukt šriftus.)

Interesanta ir šādas nostādnes noturība un «agresivitāte». Pēc piecpadsmit nodiktētajiem vācu valodas vārdiem, kurus eksperimenta dalībnieks uzraksta ar latīņu burtiem, viņu uzaicina rakstīt ar kāju pirkstiem (mēģinājumi acīmredzot notikuši smilšainā vietā). Eksperimentētājs pasaka krievu valodas vārdus, taču izveidojušās psiholoģiskās nostādnes iespaidā kāju pirksti cītīgi velk — baran (баран), udar (удар) u. c. «Nekas nemainītos arī tad, ja varētu rakstīt ar degunu, ausīm vai mēli,» temperamentīgi rezumē Z. Ho-džava.

Kognitīvā disonanse. Katra cilvēka dzīvē ievirzēm ir milzīga nozīme. Tās rodas pavisam nemanāmi — kā paradumi, paražas, pievienošanās vispārējam uzskatam. Dažreiz tās izpaužas iepriekšēju pieņēmumu, aizspriedumu veidā. Nav grūti pamanīt, ka vārdiņš «iepriekš» liecina par noteiktu tendenci apkārtējās vides uztverē, par jau gatavu, izveidotu nostādni. Parasti nostādnes izveidojas jau pirms pašas saskarsmes ar izziņas objektu. Dažkārt šādas nostādnes neļauj cilvēkam ieraudzīt reālos, patiesos faktus.

Amerikāņu etnogrāfs В. Maļinovskis minējis spilgtu piemēru, kas parāda, kā paražas ietekmē cilvēka uztveri. Viņš pētījis kādas cilts dzīvi, kura atrodas vēl pirmatnējās kopienas līmeni. Zinātnieks pievērsa cilts locekļu uzmanību tam, ka cilts vadoņa pieci dēli izskata ziņā līdzinās vadonim — savam tēvam. Šī atziņa tika uzņemta ar labvēlību. Taču, kad etnogrāfs šo daudzo iezemiešu klātbūtnē apgalvoja, ka dēli ir ļoti līdzīgi arī cits citam, tas radīja lielu sašutumu. Pat vairāk. Iezemieši brīnījās, ka šāds absurds apgalvojums vispār ir iespējams. Tāda dīvaina reakcija savukārt izraisīja izbrīnu zinātniekā, kuram nebija pamata neticēt savām acīm, turklāt viņš skaidri saskatīja brāļu līdzību. Beigu beigās etnogrāfam izdevās noskaidrot, ka šajā ciltī kopš seniem laikiem pastāv tabu, kas aizliedz iezemiešiem ievērot tāda veida līdzību. Tādēļ šie cilvēki neuztvēra un neredzēja to, ko viņi nedrīkstēja saskatīt.

Bērnībā izveidotās nostādnes var ne tikai noteikt, ko un kā vajag saskatīt, bet arī daudzējādā ziņā ietekmē visas uztveres jomas, veido individuālu, savdabīgu pasaules uztveres ainu. Sājā ainā viegli iekļaujas tikai tas, kas atbilst izstrādātajam modelim un zināmiem likumiem. Viss neatbilstošais tiek pakļauts deformācijai vai arī to vispār nepieņem.

Kad cilvēks saņem informāciju, kas nesaskan ar viņa iekšējo pārliecību, rodas nepatīkams pārdzīvojums — kognitivā disonanse. No šī satraucošā stāvokļa katrs apzināti vai neapzināti cenšas izkļūt. Var minēt pat vairākus variantus. Jaunā informācija tiek noraidīta saskaņā ar principu: «Tā nevar būt tāpēc, ka tā nekad nevar būt!» Otrs variants — informāciju noniecina, uzskata par nevērtīgu. Trešais variants — informāciju cenšas neievērot, mēģina izvairīties no tās, ieņemot «strausa pozīciju». Protams, dzīvē nākas uztvert pat to, kas sākumā šķiet nepieņemams, nevajadzīgs, pat bezjēdzīgs. Vēlāk šī jaunā informācija var izrādīties ne vien pareiza un noderīga, bet pat ļoti vajadzīga, un beigu beigās tā arī tiek pieņemta. Mums jāatceras, ka pastāv mūsu iekšējās pozīcijas izveidotā barjera. Šīs izveidojušās nostādnes var kļūt par savdabīgu instrumentu — palielināmo stiklu vai greizajiem spoguļiem. Tās var radīt šķietamus iespaidus, mānīgas jūtas, halucinācijas.

Padomju vēsturnieks un psihologs B. Poršņevs uzskatīja, ka informācija, ko viens cilvēks saņem no otra, iziet cauri uzticēšanās un neuzticēšanās filtriem. Informācija var būt absolūti patiesa un derīga, taču filtri var to aizturēt. Citā gadījumā nepatiesa, pat kaitīga informācija brīvi ieplūst pa atvērtajām uzticības slūžām.

Apkopojot iepriekš minēto, var atzīmēt, ka cilvēka iekšējās pasaules pētīšanas projektīvās metodes tieši balstās uz visiem uztveres individuālajiem faktoriem. Tas, ko pārbaudāmais ieraudzīs vai gluži otrādi — neieraudzīs Roršaha dīvaino formu traipos, liecinās (seno romānu vārdiem izsakoties) par to, kas šim cilvēkam uz sirds.

Plaši izplatītajā psihologu tematiskajā apercepcijas testā pārbaudāmajam parāda fotogrāfijas, kurās attēli ir neskaidri, speciāli sapludināti vai pusizdzisuši. Eksperimenta dalībniekam, pamatojoties uz šīm fotogrāfijām, jāsacer neliels stāsts, kurā jāatklā] fotoattēlos redzamo cilvēku pagātne, tagadne un nākotne. Veidojot stāstu, pārbaudāmais tā personāžam neapzināti piedēvē savas jūtas, domas u. tml.

Tātad — pasaki, ko un kā tu uztver, un es pateikšu, kas tu esi!

Pašpārbaude

Pašizziņa

Pašaudzināšana

Piektā nodarbība

Jautājumi un uzdevumi

1. Kas līdzīgs un kas atšķirīgs ir diviem psihiskajiem procesiem — sajūtām un uztverei?

2. Kāpēc cilvēks nesajūt putekļus, kas krīt uz viņa sejas?

3. Zāli apgaismo lustras, kuru kopējais apgaismojums sasniedza divus tūkstošus luksu. Vai klātesošie pamanīs, ja apgaismojumu samazinās par divdesmit pieciem luksiem?

4. Cehā strādā sešdesmit vienāda tipa darbagaldu. Cik darbagaldu nepieciešams apstādināt, lai meistars tikai pēc dzirdes uztvertu šo pārmaiņu?

5. Jauneklis nes saini, kurā ir desmit grāmatas, katra no tām sver trīssimt gramus. Vai viņš pamanīs

starpību svara ziņā, ja šajā sainī ieliks vēl vienu brošūru, kas sver astoņdesmit gramu? Kāpēc?

6. Kāpēc lidmašīnas, kas nokļuvušas spēcīgā prožektoru gaismā, bieži vien novirzās no paredzētā kursa?

7. E. Voiničas romānā «Dundurs» ir epizode, kurā Artūra brāļa sieva Džūlija bar savu radinieku. «Viņas smalkā, asā balss,» raksta autore, «nepatīkami griezās Artūram ausīs.»[24] Vai šī rakstnieces piezīme ir psiholoģiskā ziņā pareiza?

Kustību nozīme taustes sajūtas

Ar skolēnu grupu, kas mācās vienā klasē, izdariet vienkāršu, bet interesantu mēģinājumu, kura rezultātā var pārliecināties, ka sajūtu orgāna un izziņas objekta savstarpējās iedarbības procesā tiek atspoguļots šī objekta perceptīvais modelis!

Izgatavojiet no kartona dažas nelielas ģeometriskas figūras — kvadrātu, trīsstūri, apli, zvaigznīti, piramīdu! Varat sākt eksperimentu.

Aizsieniet pārbaudāmajam acis! Tad uzmanīgi novietojiet figūras vienu pēc otras sākumā uz eksperimenta dalībnieka apakšdelma, tad tuvāk delnai un, beidzot, uz delnas. Jautājums: «Ko jūs sajūtat?»

Tad, kad figūra atrodas uz apakšdelma, parasti atbilde ir šāda: «Jūtu, ka kaut kas tur atrodas, taču kas — nezinu.» Kad figūra atrodas uz plaukstas, eksperimentētājam jābūt ļoti vērīgam, jo tieši šajā brīdī pārbaudāmais neviļus mēģinās izdarīt kustības (tas ir ļoti svarīgs novērojums!). Atbildes kļūs arvien noteiktākas un precīzākas, lai gan vēl būs nepareizas: «Kaut kas līdzīgs aplim (patiesībā — kvadrāts utt.) ...»

Beidzot eksperimentētājs atļauj aptaustīt figūriņas. Ieinteresētas, pat alkatīgas pirkstu kustības. Tās it kā uzzīmē figūras kontūras un atveido tās modeli. Rezultātā — pareizā atbilde. Tikpat nekļūdīga figūriņas noteikšana iespējama tad, ja to bīda pa delnu, nogāž uz sāniem.

Diskusijas temats

Salīdziniet šajā nodaļā citētos L. Martinova un B. Slucka dzejoļu fragmentus ar O. Skorohodovas dzejoli «Domā citi»:

Daži spriež tā — tie, kas sadzird skaņas,

Tie, kas redz, kā saule, mēness, zvaigznes viz:

— Kā bez redzes skaisto zīmēs viņa?

Kā bez dzirdes pavasari sapratīs?

Sajūtu es smaržas, rasas auksto dvesmu,

Lapu šalkoņu es varu pirkstiem tvert.

Krēslai biezējot, es iešu dārzā vēsā Sapņot gatava, teikt: mīlu es.

Kaut es neredzēšu viņa acu zibu,

Nedzirdēšu, dzīva, maiga balss kā skan,

Neizteikto vārdu kluso trīsu Sadzirdēt un notvert nebūs grūti man.

Gan par prātu, gan par sirdi mīlēt varu,

Tā kā maiga zieda smaržu mīl;

Tā kā draudzībā mīl dārgo vārdu,

Tā kā cieši spiesta roka trīs.

Redzēšu ar prātu, sadzirdēšu jūtām, Līdz ar sapni aplidošu zemi es... Vai katrs redzīgais tā skaisto jutīs, Uzsmaidīt vai skaidram staram spēs?

Nav man dzirdes, nav man arī redzes,

Toties vairāk dots man — jūtu plašums tāds: Spārnotu un klausīgu sev iedvesmu še dedzot, Noausts krāsains man ir dzīves raksts.

Ja jūs skaistums, skaņas apbur, silda, Nelepojieties ar savu laimi man!

Labāk sniedziet drauga roku siltu,

Lai ar jums es kopa, ne aiz sienas tās...

Sestā nodaļa ATMIŅA

Atmiņa ir klātneesamibas uzveikšana.

P. Zanē

Atmiņas jēdziens. Atmiņas nozīme cilvēka dzīvē. Atmiņa ir iegūtās pieredzes iegaumēšana, saglabāšana un reproducēšana. Tā ir viena no vispopulārākajām cilvēka psihes īpatnībām. Taču uzreiz arī jāpiebilst, ka atmiņa to ir pelnījusi. Ne velti jau senie grieķi uzskatīja, ka atmiņas dieviete Mnēmosine ir māte deviņām mūzām, kuru aizgādībā bija visas tolaik zināmās mākslas un zinātnes nozares.

Jāatzīmē, ka šās dievietes vārds devis nosaukumu atmiņai. Mūsdienu zinātniskajos darbos mēs lasām: «Mnemiskā virzība», «mnemiskais uzdevums», «mnemiskie darbības akti», «mnemiskā darbība». Tas viss attiecas uz atmiņu. Senie grieķi cilvēka atmiņas izcelsmi saistīja ar vārdu, kas dots vienam no visbrīnišķīgākajiem cilvēka fantāzijas radītajiem varoņiem, — ar Prometeju. Izrādās, ka šis pašaizliedzīgais jauneklis ir dāvājis cilvēcei ne tikai uguni vien. Lūk, kādus vārdus liek savam varonim teikt izcilais sengrieķu dzejnieks Eshils:

Jel uzklausiet, ko mirstīgajiem veicu es:

Tiem ciparus es izgudroju Un iemācīju burtus savienot —

Tiem devu atmiņu — šo mūzu māti — visa aizsākumu.

Kā zināms, visas šīs trīs veltes ir nesaraujami saistītas: A. Lurijas pacients Zaseckis, kuram bija ievainojums galvā, aizmirsa alfabētu:

«Pēkšņi es, būdams pieaudzis, atkal aizmirsu visus burtus un nevaru tos atcerēties. Skatījos uz jauno skolotāju un visu laiku muļķīgi smaidīju. Nevarēju noticēt pats sev, ka pēkšņi esmu kļuvis analfabēts, ka esmu aizmirsis visus burtus...

Es vairs neprotu rīkoties ar zīmuli: grozu to šurp un turp un nekādi nevaru sākt rakstīt. .•>

Lielais atklājums, ko pats sev veica Zaseckis un kas palīdzēja viņam atgriezties ierindā, kārtējo reizi ir saistīts ar atmiņu. Ar

atmiņu un vērtīgo psihologa minējumu: lai ari redzes atmiņa ir bojāta, roka saglabā rakstīšanas iemaņas, kas apgūtas bērnībā. Pieaugušie taču automātiski raksta veselu vārdu, nevis atminas to pa burtam. Talkā nāca motoriskā atmiņa.

— Ar rakstīšanu, — stāstīja Zaseckis, — sākumā gāja tieši tāpat kā ar lasīšanu, proti, es ilgstoši nevarēju atcerēties burtus, lai gan likās, ka tos jau zinu alfabēta kārtībā. Te pēkšņi nodarbības laikā pie manis pienāca profesors, kuru es pazinu pēc vienkāršas izturēšanās pret mani un citiem slimniekiem, un teica, lai es rakstot nevis pa burtiem, bet uzreiz, neatraujot zīmuli no papīra. Es vairākkārt atkārtoju (protams, pāris reižu pārjautājot) vārdu «asins» un beidzot ņēmu zīmuli un ātri rakstīju. Uzrakstīju vārdu «asins», kaut arī pats neatcerējos, ko esmu uzrakstījis, tāpēc ka nevarēju izlasīt.

Gan ārsta, gan pacienta uzvaras prieks ir labi saprotams. «Viņš. sāka rakstīt!» iesaucās A. Lurija, kurš parasti bija visai atturīgs. «Viņš gluži vienkārši rakstīja, rakstīja uzreiz, nedomājot. Rakstīja!!»

Jā, tieši atmiņa ir tā, kas cilvēkam Jauj būt tam, kas viņš ir. Tā dod iespēju darboties apkārtējā pasaulē, apzināties savu «es», mācīties, mīlēt... Vajag taču vismaz zināt to, ko mīli. Ne velti saka «aizmirsis» tā vietā, lai teiktu «vairs nemīl»... Nāk prātā vārdi no kādas karalaika dziesmas: «Un, ja nebūs vēstules, tātad aizmirsusi, tas man pašam jāsaprot — nav tā mīlējusi.»

Par to, kas notiek ar mīlestību amnēzijas (tā sauc atmiņas zudumu) gadījumā, stāstīts franču psihologa T. Ribo grāmatā «Atmiņa tās normālajā un slimības stāvoklī».

Jauna sieviete, kura kaismīgi mīlēja savu vīru, dzemdību laikā atradās ilgstošā bezsamaņas stāvoklī un pēc tā pilnībā zaudēja atmiņas par savu laulības dzīvi. Visu dzīves posmu līdz laulībām viņa atcerējās lieliski. Tūlīt pēc bezsamaņas sieviete šausmās grūda prom no sevis vīru un bērnu. Viņa vairs nekad nespēja atcerēties savu laulības dzīvi un visu, kas ar viņu šai laikā bija noticis. Vecākiem un draugiem ar grūtībām nācās sievieti pārliecināt par to, ka viņai ir vīrs un dēls. Viņa noticēja tikai tāpēc, ka pašai bija vieglāk uzskatīt, ka neatceras veselu gadu savā dzīvē, nevis atzīt, ka visi tuvinieki viņu māna. Taču nedz pārliecībai, nedz apziņai noticēšanā nebija nekādas nozīmes. Viņa raudzījās uz vīru un bērnu, pilnīgi nemaz nesaprotot, kādā brīnumainā kārtā viņa ieguvusi vīru un šo bērnu.

Pasaule bez atmiņas. Diezin vai pati nevaldāmākā iztēle spējīga uzburt kaut cik ticamu šādas pasaules ainu. Kolumbiešu rakstnieks G. G. Markess gan mēģinājis to darīt savā ievērojamā romānā «Simt vientulības gadi».

Sākumā Makondo (pilsētas, kur notiek darbība) iedzīvotāji sasirgst ar bezmiegu. Taču pats briesmīgākais nav tas, ka zudusi spēja gulēt, — no bezmiega

ķermenis neizjūt nekādu nogurumu, — bet gan tas, ka neizbēgami draud iestāties slimības otrā stadija — atmiņas zudums. Kad sirdzējs ir pieradis pie nomoda, viņa atmiņā sāk izzust vispirms bērnības atmiņas, tad priekšmetu nosaukumi un to lietojums, pēc tam viņš vairs nepazīst cilvēkus un pat zaudē spēju apzināties savu personību un, zaudējis visas saiknes ar pagātni, nonāk stāvoklī, kas līdzīgs idiotismam.

Interesanti atzīmēt, ka G. G. Markess amnēzijas gaitu aprakstījis ļoti precīzi, tikai... no otra gala. Saskaņā ar likumu, kuru T. Ribo nosaucis par regresijas jeb atmiņas atpakaļejošās attīstības likumu (Ribo likums), vispirms tiek aizmirsts tas, kas apgūts nesen, tad aizmiršana aptver to, kas apgūts agrāk. Pašās beigās zūd bērnības atmiņas... Jā, mākslai jau ir tiesības uz šādām inversijām.

Makondo iedzīvotāji tomēr nenonāk līdz pēdējai stadijai, taču priekšmetu nosaukumus un to lietojumu viņi jau sākuši aizmirst. Tad viens no romāna varoņiem izdomā līdzekli, kas drīz vien, kā jau bija sagaidāms, izrādās neefektīvs. Kad Aureljāno (tā sauc šo varoni) ievēro, ka ar piepūli var atcerēties gandrīz visu lietu nosaukumus, viņš pielīmē pie tiem atbilstošas etiķetes un nu, izlasot uzrakstu, var noteikt, ar ko ir darīšana. Kāds cits personāžs šo paņēmienu izmanto vispirms savā ģimenē, bet pēc tam pilsētā. Ar tintē iemērktu bārdas slotiņu viņš apzīmē it visus priekšmetus savā mājā: «galds», «krēsls», «pulkstenis», «durvis», «siena», «gulta», «kastrolis». Tad viņš dodas uz lopu kūti un lauku, kur apzīmē dzīvniekus, putnus un augus: «govs», «āzis», «cūka»,

«vista»... Mazpamazām, iepazīstot aizmiršanas bezgalīgo daudzveidību, cilvēki saprot, ka var pienākt diena, kad viņi, atpazinuši priekšmetu pēc uzraksta, nespēs atcerēties, kam šis priekšmets paredzēts. Tad arī sākas sarežģījumi. Uzskatāms piemērs tam, kā Makondo iedzīvotāji centās cīnīties pret aizmiršanu, ir paziņojums, kas uzkārts kaklā govij: «Tā ir govs, kas katru rītu jāizslauc, lai iegūtu pienu, bet piens jāuzvāra, lai to varētu samaisīt ar kafiju.»

Tā, lūk, viņi dzīvoja, īstenībai pastāvīgi slīdot projām. Ar vārda palīdzību viņiem izdevās to uz īsu mirkli aizturēt, taču tai vajadzēja neizbēgami un neglābjami izzust, tiklīdz aizmirsīsies burtu nozīme.

Turpināt pierādījumus par atmiņas nozīmi cilvēka dzīvē laikam gan ir lieki. Dažkārt gribas akcentēt ko citu: nedrīkst tomēr visas cilvēka veiksmes un neveiksmes, uzvaras un sakāves, atklājumus un maldus piedēvēt vienīgi atmiņai. Taču šāda tendence ir vērojama. Ne velti franču domātājs F. Larošfuko asprātīgi atzīmējis: «Parasti sūdzas par sliktu atmiņu, bet neviens vēl nav žēlojies, ka viņam trūktu veselīga saprāta.» Patiesi, uz katra soļa to vien var dzirdēt: «Ak, es atkal esmu aizmirsis!», «Nolādētā skleroze!», «Galīgi vairs nav atmiņas!» ... Un gandrīz nekad nedzird sakām: «Esmu mazliet muļķis»; «Neprotu spriest»; «Es visai maz saprotu». Laikam tas ir tāpēc, ka atmiņu neviļus saistām ar īpašu velti, kas tieši nav atkarīga no personības, nav tas pats, kas «es», kā tas ir, piemēram, ar augumu, fizisko spēku, acu vai matu krāsu... Mil

žīga psiholoģiskā atšķirība ir starp izteicieniem «Man ir slikta atmiņa» un «Esmu muļķis». Apmēram tāda kā starp atzinumiem: «Esmu tuvredzīgs» un «Man nav sirdsapziņas».

Atmiņas īpašības. Vispirms nepieciešams vienoties par to, kas tad ir «laba» un kas — «slikta» atmiņa. Sis jautājums nebūt nav tik vienkāršs, kā pirmajā mirklī šķiet. Pati atmiņa taču arī sastāv no vairākiem procesiem, turklāt katram no tiem ir daudz vairāk vai mazāk patstāvīgas īpašības.

Atmiņu nereti salīdzina ar kādu tās tehnisku modeli, piemēram, ar magnetofonu. Ar ko sākas tā darbība? Protams, ar ierakstu. Atmiņa savukārt sākas ar to, ka mūsu sajūtu orgāni uztver informāciju, ko sniedz apkārtējā īstenība, bet smadzenes to pieraksta šūnas sastāva bioķīmisku pārmaiņu veidā kā elektriskos impulsus, kas cirkulē pa nervu ķēdēm, kā ... Vispār — viss, ko šodien var pateikt par atmiņu, ir daudzu specialitāšu zinātnieku milzīga pētniecības darba rezultāts. Un tomēr tās visas ir tikai hipotēzes. Iespējams, ka psihologam ir tiesības pagaidām iztikt bez šīm hipotēzēm — komponists vai dziedonis lieliski var izmantot magnetofonu, nepavisam neiedziļinoties tā darbības tehniskajos principos.

Tātad atmiņa sākas ar iegaumēšanu — lentē tiek ierakstīta informācija. Tēli, vārdi, vispār priekšstati ir jānotur, jāiekonservē, jāatstāj: atmiņas psiholoģijā šo procesu arī sauc par saglabāšanu. Mēs ieliekam kaseti, nospiežam taustiņu, un kādreiz ierakstīta mūzika sāk skanēt. Notiek reproducēšana (atspoguļošana). Tieši tā saucas atbilstošais atmiņas process.

Vai var uzskatīt, ka aparāts ir kārtībā, ja no lentes neizdzēsīsies tie ieraksti, kas savu laiku nokalpojuši? Atmiņai ir šāds attīrošs, bet varbūt arī graujošs process — aizmiršana. Dažkārt liekas, ka tā ir gluži vienkārši antiatmiņa, no kuras vajadzētu atbrīvoties. Taču drīz vien kļūst skaidrs, ka pretruna šeit ir dialektiska.

Tātad ieejas signāls ir iegaumēšana, izejas signāls — reproducēšana. Turklāt bieži tikai pēc šā reproducēšanas procesa spriež par visa atmiņas aparāta darbību. Arī par citu atmiņas procesu īpašībām secina pēc priekšstatiem par to, kādai jābūt reproducēšanai. Vēlams, lai tā būtu precīza un savlaicīga, proti, lai aparāts sniegtu vajadzīgo informāciju tad, kad radusies nepieciešamība pēc tās. Par to atbildīga ir speciāla īpašība — atmiņas gatavība. Tā teikt, labs ir tas, kas laikā nāk! Ko gan vairs vērta ir neveiksminieka skolēna žēlošanās, kad viņš apgalvo, ka pēc eksāmena visu atcerējies.

No priekšstatiem par rezultātu izriet arī īpašības, ko mēdz attiecināt uz citiem atmiņas procesiem. Iegaumēt var ātri un lēni, daudz un maz. Labāka, protams, skaitās tā cilvēka atmiņa, kurš iegaumē daudz un ātri. Kā jau nojaušams, attiecībā uz atmiņas saglabāšanu izvirza tādas pašas prasības kā attiecībā uz jebkuru glabāšanu vai arhīvu — jāglabā droši, ilgi un bez zudumiem. Savas īpašības ir arī aizmiršanai, bet par tām turpmāk.

Kādi tad ir «labas» atmiņas kritēriji? Ātri un daudz iegaumēt, ilgi saglabāt, precīzi un laikus atspoguļot. Bet, ja nu cilvēks ātri

iegaumē, taču tikpat ātri arī aizmirst? Varbūt labāk tomēr ir lēni iegaumēt, toties ilgāk saglabāt? Bet kāda jēga saglabāt, ja pēc tam nevar precīzi atspoguļot?

Atmiņas veidi. To nav daudz. Tajos ietverts tikai tas, kā tiek iegaumēts, saglabāts un atspoguļots. Vēl ir jautājums — kas? Kad saka: «Laba atmiņa», — vajadzētu precizēt, par ko tad īsti ir runa — par verbālo atmiņu? Bet ja cilvēks labi iegaumē kustības (piemēram, vingrotājs)? Tad ir runa par motorisko atmiņu... Jaunais Mocarts gandrīz bez kļūdām pierakstīja Siksta kapelā atskaņoto visai sarežģīto skaņdarbu, turklāt pēc pirmās noklausīšanās tā ir muzikālā atmiņa. Aktrisei sāk ritēt asaras, kad viņa atceras kādu skumīgu notikumu savā dzīvē, — tā ir «sirds atmiņa» jeb emocionālā atmiņa, kas mēdz būt spēcīgāka par saprātu.

Droši vien katram apkārtējās īstenības uztveres veidam atbilst sava atmiņa. Kāda tad galu galā ir «laba» atmiņa? Varbūt tāda, kurā apvienoti itin visi tās veidi un tipi. Cilvēks ar šādu absolūto atmiņu ir dzīvojis. Vai viņš bijis laimīgs?

Tas notika mūsu zemē divdesmitajos gados.

S. strādāja par kāda laikraksta reportieri. Redaktors bija ievērojis, ka rīta apspriežu laikā, kad ikvienam līdzstrādniekam bija nolasīts garu garais pienākumu un adrešu saraksts, S. neko nepierakstīja. Nevērība? Nē, kaut kas daudz neparastāks: reportieris viegli un nekļūdīgi atkārtoja visu dienas programmu. Paldies redaktoram, jo tieši viņš nosūtīja savu dīvaino darbinieku uz izmeklēšanu psiholoģijas laboratorijā. Tā mūsu gadsimta divdesmitajos-

gados Š. satikās ar tolaik jauno psihologu

A. Luriju, kurš vēlāk aprakstīja savu neparasto pacientu «Mazajā grāmatā par lielo atmiņu».

Lurija sāka $. izmeklēšanu ar psihologam parasto zinātkāri, bet bez lielām cerībām, ka izmēģinājumi sniegs kaut ko ievērības cienīgu. Tomēr jau pirmie mēģinājumi lika mainīt attieksmi, izraisīja mulsumu un apjukumu, tikai šoreiz nevis pētījuma objektam, bet gan eksperimentētājam.

Psihologu var saprast: viņa pētāmais... neko neaizmirsa. Kad palielināja iegaumējamo elementu skaitu — trīsdesmit, piecdesmit vārdu vai skaitļu, S. it kā nejuta nekādas grūtības un atkārtoja visu bez īpašas mācīšanās. Pēc daudziem jo daudziem izmēģinājumiem nācās atzīt, ka viņa atmiņai nav skaidri noteiktu robežu. Praktiski neierobežota izrādījās arī atmiņas noturība: 5. nekļūdīgi reproducēja garas vārdu virknes piecpadsmit sešpadsmit gadus pēc to noklausīšanās. Šādos gadījumos, kā atceras A. Lurija, Š. apsēdās, pievēra acis un, brīdi klusējis, teica: «Jā, jā... tas bija tur, jūsu dzīvoklī, jūs sēdējāt pie galda, bet es šūpuļkrēslā... jums mugurā bija pelēks uzvalks, un jūs skatījāties uz mani tā... nu, lūk, es redzu, ko jūs man teicāt...» Tālāk sekoja nekļūdīgs izlasītās vārdu virknes atkārtojums.

«Es redzu» — tas ir visai raksturīgs atzinums: skaņas, tabulas, kas viņam bija parādītas pirms vairākiem gadiem, Š. patiesi «redzēja» tik skaidri, it kā tās tobrīd būtu viņa acu priekšā.

Izmantojot Š. piemēru, rodas laba izdevība parunāt par kādu interesantu parādību, kas saistās ar uztveri un atmiņu. Pirmām kārtām — par vairāku izjūtu saplūšanu vienā veselumā — par sinestēziju. Ikkatra skaņa šādam cilvēkam tieši saistās ar gaismas un krāsas izjūtu. Jāpiebilst, ka pie šādiem cilvēkiem piederējis arī komponists A. Skrjabins, kurš savas simfoniskās poēmas «Prometejs» partitūrā iekļāvis «luksa» gaismas partiju. Te meklējama arī gaismas mūzikas sākotne.

īpašu pētījumu gaitā atklājās, ka noteikti muzikālie toņi Š. izraisa konkrētas redzes izjūtas. Viens tonis rada šādu redzes tēlu: «Senatnīga sudrabkrāsas strēle, kas pārvēršas kaut kādā priekšmetā, kurš mirdz kā tērauds.» Augstāks tonis: «Brūna josla uz tumša fona, sarkanas ugunsmēles, pēc garšas šī skaņa atgādina saldskābu boršču...» Vēl augstāks tonis: «Plata josla, kas vidusdaļā ir oranža, bet gar malām — sārta.» Turklāt šīm krāsu izjūtām pievienojas ne tikai garšas, bet arī taktilās izjūtas: «Kaut kas līdzīgs uguņošanai sārtos

toņos... durstīga, nepatīkama josliņa... nejauka garša, tāda kā garšvielu sālījumam ... var savainot roku.»

Lūk, kā Š. uztvēra cilvēku balsis! «Kāda jums dzeltena un irdena balss,» viņš teica Ļ. Vigotskim sarunas laikā. Šis vērojums, kas saistīts ar ievērojamo padomju psihologu, pats par sevi liekas visai interesants.

— Ir tādi cilvēki, — Š. teica, kuri runā kaut kā daudzbalsīgi, viņu balsī saklausāma vesela kompozīcija, skaņu buķete... tāda balss bija nelaiķim S. Ei-zenšteinam. Kad viņš runāja, ap mani savilkās tādas kā liesmas ar savādu dzīslojumu.

Ikviena skaņa, ko Š. dzirdēja izrunājam, saistījās ar spilgtu redzes tēlu, tai bija sava krāsa un garša. Kā atzīmēja A. Lurija, viņa pētāmajam nebija tās noteiktās robežas, kas ikvienam no mums atdala redzi no dzirdes, dzirdi no taustes vai garšas.

Tātad Š. lieliski iegaumēja inormāciju, bezgalīgi ilgi saglabāja to atmiņā un precīzi reproducēja. Taču atmiņa, kā mums zināms, nav tikai šo «pozitīvo» procesu kopums vien. Tajā organiski iekļaujas arī aizmiršana. Un te atklājas kāda apbrīnojama Š. īpatnība — atmiņas vājums: viņš neprata aizmirst. Nācās izstrādāt īpašu aizmiršanas tehniku, lai atbrīvotu atmiņu no tā, kas nav vajadzīgs, kas traucē. īpaši svarīgi tas bija tāpēc, ka Š. kļuva par profesionālu mnemonistu — uzstājās cirkā, demonstrēdams savu atmiņu. Viņam nācās iegaumēt milzumdaudz nevajadzīga materiāla. Turklāt vārdi, burti un cipari dažādos seansos it kā «klājās» uz vienas un tās pašas tāfeles, un tur viegli varēja «saskatīt» arī iepriekšējā seansa uzdevumus. Mācīties aizmirst...

— Lai iegaumētu, cilvēki izdara pierakstus, — brīnījās Š. — Man tas likās smieklīgi, un es nolēmu rīkoties citādi: ja jau reiz cilvēks kaut ko pierakstījis,

viņam vairs nav nepieciešams to atcerēties, bet, ja nu viņam nebūtu pie rokas zīmuļa un viņš nevarētu pierakstīt, tad vajadzētu iegaumēt. Tātad, ja es pierakstīšu, zināšu, ka iegaumēt nav nepieciešams... Sāku to izmantot mazāk nozīmīgās lietās: attiecībā uz telefona numuriem, uzvārdiem, šādiem tādiem pienākumiem. Taču man nekas neizdevās, domās redzēju savus pierakstus...

S. meta projām pierakstus, dedzināja tos, taču pēdas palika uz pārogļotajām papīra plēksnēm. Talkā nāca pašiedvesma: negribu redzēt tāfeli ar uzrakstiem...

Atmiņa un personība. Tāda, lūk, bija šā cilvēka apbrīnojamā atmiņa. Taču psihē (ceru, ka jūs to neesat piemirsuši), cilvēka iekšējā pasaulē viss ir savstarpēji saistīts, visas psihiskās īpašības un īpatnības veido viengabalainu struktūru, savu īpašu rakstu.

Kādas pārmaiņas notika ar S. personību viņa neparastās atmiņas ietekmē? A. Lurija, būdams zinātkārs un vērīgs ceļabiedrs, uzmanīgi, soli pa solim ievada mūs šā mnemonista apbrīnas pilnajā iekšējā pasaulē. Šis cilvēks daudzējādā ziņā bija atšķirīgs no citiem. Nelaupīšu lasītājiem prieku iepazīties ar «Mazo grāmatu par lielo atmiņu». Svarīgi ir atbildēt tikai uz galveno jautājumu — kā Š. rīkojās ar savu atmiņu, vai tā nesusi laimi viņam pašam un bijusi noderīga apkārtējiem cilvēkiem?

— Viņš, — kā stāsta A. Lurija, — allaž kaut ko gaidīja, vairāk sapņoja un «redzēja» nekā rīkojās. Viņu nekad neatstāja izjūta, ka jānotiek kaut kam labam, kas atrisinās visus jautājumus, ka viņa dzīve pēkšņi kļūs tāda vienkārša un skaidra ... Viņš to «redzēja» un gaidīja... Un viss, ko Š. darīja, tika veikts «pagaidām», līdz vēlamais atnāks pats par sevi... Tā arī Š. aizvadīja nenokārtotu dzīvi, viņš nomainīja desmitiem profesiju, un visas tās bija «pagaidu».

Tātad būtiski ir tas, kādā personībā mājo atmiņa, kā ar to rīkojas cilvēks, kuram tā «nolemta». Turklāt rīkoties var visai dažādi. [25]

Androņikovs kādā no saviem stāstījumiem atceras I. Sollertinski — ievērojamu cilvēku, kuram bijusi gluži neaptverama atmiņa. Viņa priekšā atvēra grāmatu, kuru šis cilvēks nebija nedz lasījis, nedz arī varējis redzēt, un Sollertin-skis, uzmetis skatienu lappusēm, ātri tās pāršķirstījis, atdeva grāmatu atpakaļ, teikdams: «Pārbaudi!» Jebkuru nosaukto lappusi viņš nolasījis no galvas.

— Saki, lūdzu, saki, ja tas tevi neapgrūtina, kas rakstīts N. Gogoļa Kopoto rakstu pēdējā izdevuma 2. sējuma 212. lappusē?

— Tu joko, Ivan Ivanovič? — viņam atbildēja. — Vai tad kāds var ar tevi cīkstēties? Taču šaubos, vai tu pats vari atcerēties no galvas visas Goģoļa sējumu lappņses. Divsimt divpadsmito no otrā sējuma tu varbūt atceries, taču trešā sējuma divsimt divpadsmito — diezin vai.

— Atvaino, — Ivans Ivanovičs iedegās, — vienu mirklīti... Tieši tā!.. Jā, jā! Nu, lūk, precīzi: «Lai slavēts, jūs, māksliniek, vivat, Andrej Petrovič — redzams, recenzents bijis fami...»

— Atvaino, Ivan Ivanovič, ko nozīmē «fami»?

— «Fami,» — viņš. atbildēja nevērīgi, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, — «fami» ir vārda «familiārs» — sākumdaļa, «liārs» ir pārnests uz divsimt trīspadsmito lappusi.

Viņš varēja ... Stop! Draud briesmas apjukt, uzskaitot šos mne-moniskos varoņdarbus, kas nereti tikai atvēsina prātu. «Kur nu es,» teiks dažs labs nevīža skolēns. Mēs taču tikko kā pārliecinājāmies — ne jau atmiņa viena pati ko nozīmē, svarīgi ir, ko cilvēks iesāk ar savu atmiņu, kā viņš ar to rīkojas.

— Šīs plašās zināšanas, — turpina Androņikovs, — ko nemitīgi palielināja viņa fenomenālā atmiņa un apbrīnojamās darbaspējas, neapgrūtināja Sollertinski, neapspieda viņa radošo iniciatīvu ... Gluži otrādi! Tas viss asināja viņa straujo, oriģinālo un drosmīgo domu.»

Tā, lūk, esam iepazinuši «izcili talantīgu muzikologu, teātra zinātnieku, literatūrzinātnieku, vēsturnieku un baletmākslas teorētiķi, lingvistu, kurš brīvi runā divdesmit valodās, cilvēku ar plašu erudīciju tēlotājmākslas jomā, sabiedriskajās zinātnēs, vēsturē, filozofijā, estētikā, lielisku oratoru un publicistu, spožu polemiķi un sarunbiedru».

Jāpiebilst, ka sasniegt jebkādus zinātnes, kultūras un mākslas augstumus pilnīgi iespējams arī tad, ja jums ir gluži parasta atmiņa, tāda, kāda piemīt visiem. Galu galā ne jau cilvēks kalpo atmiņai, bet gan atmiņa cilvēkam, un viņa uzdevums ir likt tai kalpot pēc iespējas labāk.

Netīšā iegaumēšana. Nereti nākas dzirdēt šādu dialogu:

— Man gan ir dīvaina atmiņa: gadās, ka negribu atcerēties, bet atceros. Citreiz mācos, mācos, bet rezultātu nekādu ...

— Tāpēc, ka negribi iemācīties.

— Kā tad tā: mācos un negribu iemācīties?

Tikai tāpēc, lai sīkāk aplūkotu katru izziņas procesu, psihologi ir spiesti atsevišķi izklāstīt sākumā par apkārtējās īstenības uztveri, tad par atmiņu un domāšanu utt. Būtībā visi šie izziņas procesi ir vienoti. Nav iespējams pilnvērtīgi uztvert, ja neatceras to, kas uztverts iepriekš, ja neapjēdz redzēto un dzirdēto. Taču ar to vien ir par maz. Uztvere jau neuztver, atmiņa neatceras, domāšana nedomā, un iztēle nefantazē. Šajos procesos piedalās visa daudzveidīgā un sarežģītā psihiskā darbība — dzīvā, konkrētā cilvēka iekšējā pasaule, personības iekšējā dzīve. Viss, ko cilvēks izzina un kā viņš izzina, daudzējādā ziņā ir atkarīgs no jūtām, vēlmēm, centieniem, no dzīves mērķiem un uzdevumiem.

Ne velti visi izziņas procesi ir iedalāmi divās lielās apakšgrupās — tišie (patvaļīgie) un netīšie (nepatvaļigie).

Patiešām, cilvēks pats var izvirzīt sev mērķi kaut ko ieraudzīt, izdzirdēt, iegaumēt, iztēloties, apdomāt... Dažkārt sakām: nejauši pievērsu uzmanību, palika prātā, likās, ka ... Detalizēta analīze, protams, pierādīs, ka arī šīs nejaušības nebūt nav nejaušas: pēc filmas noskatīšanās meitene «diezin kāpēc» iegaumējusi tērpu modeļus, bet jauneklis — automobiļu markas. Ne viens, ne otrs taču nebija īpaši izvirzījis sev mērķi kaut ko iegaumēt. Tā bez īpaša nodoma cilvēks iegaumē milzum daudz ziņu, uzzina, tā teikt, visu ko.

Domādams par šo nenovērtējamo pamatu, kas veidojas pirmajos cilvēka dzīves gados, Ļ. Tolstojs rakstīja: «Vai tad es nedzīvoju tolaik, kad mācījos skatīties, klausīties, saprast, runāt, kad gulēju, zīdu mātes krūti un skūpstīju to, kad smējos un priecēju savu māti? Dzīvoju, svētlaimē dzīvoju. Vai gan tolaik es neapguvu visu to, no kā vēl šobaltdien dzivoju, turklāt apguvu tik daudz un tik ātri, ka pārējā dzives laikā pat simto daļu no visa tā neiespēju (izcēlums mans. — /. /(.)? No piecus gadus veca bērna līdz manim ir tikai viens solis. No jaunpiedzimušā līdz piecgadīgam — milzīgs attālums. No iedīgļa līdz jaunpiedzimušajam — bezdibenis. Bet no nebūtības līdz iedīglim — pat ne bezdibenis, bet neaptveramība.»

Netīšā iegaumēšana, šis neizsīkstošais avots, nokļuva psihologu uzmanības lokā jau pagājušā gadsimta beigās. Vispirms noskaidrojās, ka cilvēks netīši iegaumē nevis visu pēc kārtas, bet gan to, kas cieši saistīts ar viņa personību un darbību. Sevišķi spilgti tas atklāts padomju psihologu Л. Smirnova un P. Zinčenko pētījumos.

Ko pastāstīja profesora Л. Smirnova pētījuma dalībnieki, atbildot uz lūgumu atcerēties visu, kas ar viņiem noticis ceļā uz darbu? Viņi, protams, iepriekš neko nezināja par šo jautājumu, un viss, kas palicis prātā, ir netīšās iegaumēšanas rezultāts.

Aplūkosim vienu no šiem monologiem.

Pētījuma dalībnieks T. pastāstīja, ka, iznākot no mājas, viņam bijis skaidrs, ka jābrauc ar metro, jo bijis jau vēls. T. nekavējoties pagriezies un pa šķērsielu devies uz metro. Par ko domājis? Neatceras. Nekas atmiņā nav palicis. Taču ir saglabājies šārīta redzes tēls. Gājis nesteidzīgi. Cilvēkus neatceras. Nodomājis: vai tas nekas, ka lēni eju? Pie ielas pārejas nācies pagaidīt, garām pabraukusi mašīna. Nostājies jaužu grupiņas vidū, lai dotos pāri ielai, apkārt neskatījies, jo bijusi pacelta apkakle. Ielas vidū atkal palaidis garām mašīnas. Pie metro stacijas stāvējusi gara rinda pēc avīzēm, vajadzējis iziet tai cauri. Metro kāpnēs bijis stiprs caurvējš, tas smieklīgi pacēlis mēteļa malas. Nodomājis, ka arī viņš laikam tāds pats smieklīgs izskatās. Biļetes nepircis, bijis vēl viens taloniņš. Nostājies, kā tas bijis vajadzīgs, kāpņu labajā pusē. Uz kāpnēm bijis daudz cilvēku. Kāpnes lejup slīdējušas lēnām. Pamanījis, ka vilciens stāv, bet, ak vai, durvis aizvērušās. Labi redzējis vagona posmu ar aizvērtām durvīm. Devies uz priekšu pa tukšo platformu. Bez viņa bijuši vēl divi cilvēki. Aizgājis, kā parasti, līdz galam. Nonācis vietā, no kuras labi saredzams pulkstenis. Bijis bez piecpadsmit minūtēm desmit. Vēl tagad labi redz laikrāža bultu stāvokli. Uzradies kāds gara auguma vīrs ar avīzi. Nodomājis: laikam vakardienas. Nē, šīsdienas. Atcerējies rindu pie metro. Pamanījis, ka štāba ziņojums aizņem daudz vietas (pētījumi norisinājušies Lielā Tēvijas kara laikā. — /. K.). Saticis G., kuram arī radusies interese par ziņojumu. G. piegājis pie vīra ar avīzi. Tas lasījis pēdējo lappusi. Parādījis G. pirmo lappusi un tūlīt sācis lasīt pēdējo. G. mēģinājis palūkoties no apakšas. Pienācis vilciens. Iekāpuši vagonā. Kā ienācis G., neatceras, jo palaidis pa priekšu vairākas sievietes ar somām rokās. Nostājies pie durvīm. Cieši līdzās nostājušās divas sievietes. Viena ar pārtikas iepirkumu somu, bez cimdiem... Nodomājis: kāpēc bez cimdiem? Rokās viņai bijusi avīze. Tūlīt atkal atcerēsies G. Sarunas par ziņojumu. Kas bijis pirms tam, neatceras. Vagonā atcerējies G. kā sarunbiedru, respektīvi, sarunu ar viņu, pašu G. neatceras. (Tālāk atstāsta abu sarunas saturu, kas saistās ar frontes notikumiem. — /. K.)

Kā gājis caur staciju, neatceras. Atmiņā palikusi pāreja. Ilgi gaidījis, kamēr pabrauc garām mašīnas. Ielas vidū atkal nācies apstāties. Atceras, ka paskatījies pulkstenī, taču, cik tas rādījis, neatceras. Tad to uztvēris kā laiku, kas neliek steigties. Par ko runājuši līdz universitātei, — neatceras. Pie universitātes vārtiem ieraudzījis B. Atceras sniega kupenas universitātes pagalmā un sarunu ar G. par sniegu togad.

Sī ārkārtīgi prozaiskā, protokoliskā saruna sniedz spilgtu sniegotās Maskavas ainu kara gados. Rindas pēc avīzēm, alkainā ziņkāre par Informācijas biroja ziņojumiem, sieviete bez cimdiem, bet

ar avīzi rokās .. . Kas viņa ir, par kāda cilvēka — vīra, dēla vai brāļa — likteni viņa cer izlasīt skopajās rindās? Taču mēs esam nedaudz novirzījušies — runa ir par psiholoģisko eksperimentu, kuru, jāpiebilst, bieži atkārto psiholoģijas semināros. To viegli var veikt arī ar saviem paziņām, lai izdarītu zinātniskus secinājumus par to, kas paliek cilvēka prātā pats no sevis. Tas nekas, ka A. Smirnovs jau izdarījis šādus secinājumus. Mēs taču vairākkārt atkārtojam izmēģinājumus fizikā un ķīmijā. Un te taču nevajag ne mēģenes, ne degļus. Tikai labu gribu un zinātkāri.

Tātad, pamatojoties uz daudziem šādiem stāstījumiem, kļuva skaidrs, ka atmiņas pirmām kārtām attiecas nevis uz to, ko pētījuma dalībnieki domājuši (parasti viņi atrunājās: «Domāju, taču neatceros, par ko»), bet gan uz to, ko viņi darījuši. Tas, kā atzīmē A. Smirnovs, saistās ar cilvēka orientāciju uz galveno darbību, bet tās mērķis bija ātrāk nonākt darbavietā. Pētījuma dalībnieki šai gadījumā nevis domāja un gāja, bet gan gāja un domāja. Jāpiebilst, ka varētu būt arī otrādi. Cilvēks iegaumē to, kas kaut kādā veidā saistīts ar darbības mērķi, ar to, kas palīdz vai, gluži otrādi, traucē to sasniegt. Tieši tāpēc skolā valodas stundās liek «norakstīt un ievietot trūkstošos burtus», «pasvītrot», «izdomāt teikumu ar saikli», bet matemātikas stundās — risināt uzdevumus. Konkrētā darbībā likumi un teorēmas paliek prātā it kā pašas par sevi. Lai gan neesi speciāli mācījies, taču iegaumē tā, kā nereti savus garos monologus un daudzās replikas iegaumē aktieri.

A. Smirnovs īpaši pārrunāja ar vairākiem aktieriem par to, kā viņi mācās lomas. Nopelniem bagātā skatuves māksliniece J. ir pārliecināta, ka lomu nevar iemācīties. Iekalšana rada štampus. Jāiegaumē radoši, iekšēji pārdzīvojot tekstu, iesaistot visu savu iekšējo dzīvi. Ja psiholoģisko pavērsienu virziens ir skaidrs, tad viss paliek prātā pats no sevis. Ikreiz šī aktrise izvirza sev jautājumu: «Ko es te daru?» Sī darbība viņai kļūst par iegaumēšanas pamatu.

Varbūt patiesi darbība, darbības akti, nevis atkārtošana ir zinību māte? Ļoti interesantu saikni starp darbību un netīšo atmiņu 1927. gadā atklājusi В. Zeigarņika. Tagad viņa ir pazīstama psiholoģe, Maskavas Valsts universitātes profesore, taču atklājumu, kas pazīstams zinātnē kā «Zeigarņikas efekts», viņa veica, būdama vēl jauna pētniece un strādādama izcilā vācu psihologa K. Levina vadībā, kurš uzskatāms par vienu no izcilākajiem 20. gadsimta psihologiem. Kādas darbības labāk paliek prātā: tās, kas sekmīgi iesāktas un pabeigtas, vai tās, kas pārtrūkušas «uz augstas nots»? Zeigarņikas pētījumā eksperimenta dalībniekiem vajadzēja «pēc iespējas ātrāk un precīzāk» izpildīt apmēram divdesmit dažāda rakstura uzdevumus — atrisināt nelielus matemātikas uzdevumus, atminēt mīklas, izveidot figūriņas no māla, gatavot kartona kārbiņas utt. Kad izpildītāji bija, tā teikt, iekarsuši, darbu pārtrauca. Tad eksperimentētāja uzaicināja nosaukt visus veiktos uzdevumus.

Attiecība* *е£?аип1^° pārtraukto uzdevumu skaits iegaumēto pabeigto uzdevumu skaits

dažādās grupās bija vidēji 1,9; 2,1; 2... Viegli saprast, ka pārtrauktos uzdevumus iegaumēja divreiz labāk nekā pabeigtos. Kāpēc? Psihologi uzskata, ka tas saistīts ar psihisko spriedzi, kas rodas pieņemtā lēmuma ietekmē. Ja uzdevums tiek veikts, spriedze samazinās, un viss, kam ar to bijis kāds sakars, aizmirstas. Kad lēmuma izpilde tiek pārtraukta, spriedze neizzūd un darāmais nostiprinās atmiņā.

Interesanti būtu izpētīt, vai «Zeigarņikas efekts» var rasties arī sarežģītākos darbības veidos, piemēram, cilvēku saskarsmē. Padomājiet, ko mēs labāk atceramies, — tos cilvēkus, ar kuriem mūsu attiecības aptvērušas visas stadijas — no iepazīšanās līdz kulminācijai un atsvešinātībai, vai arī tos, ar kuriem attiecības nav nonākušas līdz šādam finālam. Acīmredzot ikvienam nāksies izmantot pašnovērojumus ...

Tīšā iegaumēšana. Kāds no jums varbūt iesauksies:

— Ir gan labi — mācīties nevajag: ko atceries, to atceriesl

— Bet vēl labāk būtu — ieņem tableti, un visu zini: vēsturei — gaišzila, matemātikai — dzeltena tabletīte.

«Man palicis prātā», «es atminējos» — bezpersoniski teicieni. Netīšajos izziņas procesos cilvēks tomēr ir pasīvs. Taču cilvēka apzinātai darbībai raksturīga aktivitāte un mērķtiecīgums, tā allaž pamatojas uz gribu. Netīšā atmiņa piemīt arī dzīvniekiem. Savukārt tīšā atmiņa ir milzīgs evolūcijas sasniegums, cilvēka vēsturisks ieguvums. Dzīvnieks, kā teicis K. Ušinskis, var paturēt prata, taču viņš nespēj apzināti atcerēties. Toties cilvēkam skaidri var izšķirt abas šīs atmiņas parādības.

Dzīve mums izvirza noteiktus uzdevumus, un, lai tos īstenotu, mēs izvirzām sev uzdevumus: atcerēties ne vien to, kas pats iespiežas atmiņā, bet arī to, kas nepieciešams. Un tā ir sarežģīta, mērķtiecīga mnemiskā darbība, kurai ir savi motīvi, savi līdzekļi, objekti un rezultāti.

Pirmām kārtām ir jāizvirza mērķis, mnemiskais uzdevums.

Psiholoģijas vēsturē pazīstams ir tāds gadījums. Serbu psihologs Radoslavļevičs reiz izdarīja eksperimentus ar ārzemniekiem, kuri slikti saprot valodu. Pētījumus viņš veica pēc H. Ebinghausa metodes, proti, pētāmajiem deva astoņu zilbju virkni. Pētījuma dalībnieks izlasīja to divdesmit, trīsdesmit, četrdesmit, četrdesmit sešas reizes, taču neteica, ka iemācījies to no galvas, kā to prasīja instrukcija (kuru viņš nesaprata).

Eksperimentētājs jau gandrīz sāka šaubīties par labvēlīgiem rezultātiem, pēc četrdesmit sešiem atkārtojumiem apturēja mehānismu (acīmredzot tika izmantots kāds īpašs mnemometrs, ar kura palīdzību iespējams vienmērīgi sniegt pētījuma dalībniekiem iegaumējamo materiālu) un pajautāja pētāmajam, vai viņš var atkārtot šo zilbju virkni no galvas.

— Kā? Vai tad man vajadzēja visas zilbes iemācīties no galvas? — pētāmais bija izbrīnā. Tad viņš vēl sešas reizes virkni atkārtoja un bez pūlēm sasniedza mērķi.

Atcerēties nevarēja, jo nezināja, ka tas nepieciešams, un līdz ar to arī negribēja atcerēties... Līdzīgus faktus varam vērot ik uz soļa. Psiholoģijas pasniedzējam ik gadu nākas veikt iegaumēšanas pētījumus ar studentiem. Tā, piemēram, nolasa desmit vārdu pārus:

Studentus iepazīstina ar instrukciju: «Noklausieties un centieties iegaumēt! Pēc tam es lasīšu katra pāra pirmo vārdu, bet jums vajadzēs uzrakstīt otro.»

Studenti iegaumē un raksta, cits vairāk, cits — mazāk, bet pasniedzējs, kas veic eksperimentu, pa visiem garajiem darba gadiem nav iemācījies nevienu vārdu. Viņam tas nav vajadzīgs, jo šie vārdi ir uzrakstīti uz lapiņas.

Bet ja apmainītos vietām? Patiesību sakot, pēc šādas shēmas interesantu pētījumu veica amerikāņu psihologs D. Dženkinss. Pētījumā piedalījās divdesmit četri studentu pāri. (Esiet slavēti, jūs, mūsu uzticamie un pacietīgie palīgi! Ir pienācis laiks celt pieminekļus Nezināmajam studentam un studentei un novietot tos psiholoģijas institūtu un pētniecības laboratoriju priekšā.) Katrā pārī viens no studentiem bija eksperimentētāja, otrs — pētāmā lomā. Ar īpaša aparāta palīdzību eksperimentētājam secīgi un pastāvīgā tempā sniedza divdesmit nesakarīgas zilbes, kuras viņam tikai bija jānolasa pētāmajam. Tam savukārt lika tās atcerēties. Pēc tam kad pētāmais bija pirmo reizi šo zilbju virkni nekļūdīgi atcerējies, viņu, tāpat kā eksperimentētāju, aicināja atnākt nākamajā dienā, lai pabeigtu pētījumu. Kā vienam, tā otram vajadzēja atcerēties zilbes, kuras viņi bija iegaumējuši. Eksperimentētāji pareizi atcerējās vidēji 10,8 zilbes (netīšās iegaumēšanas rezultāts), bet pētāmie — 15,9 zilbes. Tīšās iegaumēšanas pārākums ir neapstrīdams.

ties ...

Runājot par to, kā uzdevuma izpildi ietekmē tā izvirzīšanas veids, kā arī iekšējā attieksme pret šo uzdevumu, nāk prātā epizode no V. Koževņikova romāna «Vairogs un zobens», kas lieliski atveidota tāda paša nosaukuma kinofilmā. Padomju izlūks Belovs (Vaiss) tikai vienu reizi izlasa slepenu dokumentu ar bezgala daudziem cipariem un pēc tam precīzi to atsauc atmiņā. Belovs zināja, ka no tā, vai viņš atcerēsies, ir atkarīga tūkstošiem hitleriskajās nāves nometnēs ieslodzīto dzīvība. Viņam nebija tiesību neatcerē-

Apzinātā un mehāniskā iegaumēšana. Iepriekš minētos vārdu pārus nereti izmanto, lai pierādītu vēl vienu iegaumēšanas likumību — apzinātās iegaumēšanas pārākumu salīdzinājumā ar mehānisko. Šis eksperiments ir viegli atkārtojams. Vispirms veic eksperimentu ar zināmajiem vārdu pāriem un pieraksta rezultātu. Pētījuma dalībnieki iegaumē vidēji trīs četrus vārdus.

Tad sniedz šādus vārdu pārus:

pasts — vēstule

burts — vārds

kase — nauda

debess — zvaigzne

tase — kafija

teātris — drāma

ragavas — ziema

ligzda — p;utns

zivs — ūdens

traktors — lauks

Rādītāji sasniegs gandrīz simt procentus — pētījuma dalībnieki reproducēs visus desmit vārdus. Kāpēc? Pilnīgi pareizi: pirmie

pāri bija nesakarīgi, vārdi salikti kopā bez sakarības, taču otrajā variantā tos vieno zināma jēga. Tomēr arī pirmā varianta vārdu pāros jēgu var atrast. Ja, piemēram, lasa pāri «grāmata — logs», pētāmais spriež: «Grāmata nolikta uz loga.» «Kaķis — svece»? «Kaķis apdedzinājās ar sveci!» Rezultāts var sasniegt pat simt procentus.

Viss, ko cilvēks ir apjēdzis, par ko viņš ir domājis, paliek prātā daudz labāk nekā nesaprastais un neapjēgtais. Jau H. Ebinghauss, viens no pirmajiem atmiņas pētniekiem, veikdams eksperimentus pats ar sevi, atklāja, ka trīsdesmit sešu bezjēdzīgu zilbju iegaumēšanai viņam bija nepieciešami vidēji piecdesmit pieci atkārtojumi. Tai pašā laikā trīsdesmit sešus līdz četrdesmit vārdus no Šillera tulkotajām «Eneīdām» viņš atcerējās jau pēc sešiem septiņiem atkārtojumiem. Tātad deviņas reizes ātrāk.

Eksperiments ar vārdu pāriem atklāj vēl vienu iegaumēšanas likumību — «malas efektu». Gandrīz vai visi pētījuma dalībnieki labāk iegaumē pirmos un pēdējos vārdus. Varbūt tāpēc ikviens strīdnieks grib, lai viņam paliktu pēdējais vārds? Jāpiebilst, ka šo efektu veiksmīgi izmantoja mūsu izlūks Štirlics «Septiņpadsmit pavasara mirkļos»: vispirms iesāka ar gestapovieti sarunu par iemātu, kas viņu interesēja, pēc tam palūdza tableti pret galvassāpēm. Kāpēc Štirlics bija ieradies? Lai palūgtu tableti. Prātā paliek pēdējais.

Mācīties nesaprotot ir neizdevīgi. Tieši tāpat kā neizdevīgi ir mācīties «uz rītdienu», «uz eksāmenu», «uz kontroldarbu»... Tas, kurš iegaumējot uzliek rādītāju uz «mūžīgi», allaž ir ieguvējs. Ja, protams, iegaumējamais ir to vērts.

Tam, ko cilvēks vēlas iegaumēt, ir nepieciešama īpaša intelektuālā apstrāde, kurai, tāpat kā ikkatrai sarežģītai darbībai, ir vairākas operācijas. Var sākt ar operāciju, ko profesors A. Smirnovs nosaucis par jēdzisko grupēšanu, — iegaumējamo materiālu sadala nelielās devās, mikrotematos. Dažkārt šī operācija noris it kā pati no sevis, taču bieži vien šo paņēmienu nepieciešams izmantot apzināti.

Ar jēdzisko grupēšanu cieši saistīta cita iegaumēšanai visai noderīga intelektuālā operācija — to balstjēdzienu izdalīšana, uz kuriem pēc tam pamatojas viss materiāls. Pēc formas šie balst-jēdzieni atgādina tēzes vai izvērstu plānu. A. Smirnova pētījuma dalībnieki šo balstu meklējumus apraksta šādi:

— Tekstu nespēju uzreiz saprast. Lai to labāk apjēgtu, centos īsu tēžu veidā formulēt galvenās domas. Tas joti palīdzēja iegaumēt. Būtībā nācās iegaumēt tikai šīs tēzes. Viss pārējais tajās bija iekļauts, to jau es zināju. Tekstu viegli atsaukt atmiņā, ja atceries šādu frāzi.

— Tas, ko es lasu, ir saprotams, taču, kas īsti ar to pateikts, nav skaidrs, to jācenšas izdibināt. Izlasu kādu daļu, jūtu, tur runāts par kaut ko citu, atgriežos pie izlasītā, cenšos iedziļināties. Saprotu, nostiprinu domu nelielas frāzes veidā, izveidoju tādu kā īsu tēzi, lasu tālāk. Dažkārt jādomā ilgi, toties, kad esmu sapratis un formulējis būtību, jūtu, ka esmu atradis labu atbalstu iegaumēšanai. Tā pa tēzēm arī iegaumēju. Tās bija kā labas vadugunis.

Šīs iegaumēšanas vadugunis iedegas jēdziskās grupēšanas laikā, kad cilvēks savdabīgi sadala tekstu nelielos gabaliņos un pēc tam veido no tiem apjēgtu mozaīku. Bieži vien skolēniem un arī vecākiem cilvēkiem rodas zināmas grūtības tāpēc, ka viņi nav pieraduši, neprot apkopot zināšanas, kas iegūtas no dažādiem avotiem. Skolēns vēstures stundā fragmentāri un sausi pārstāsta atsevišķus faktus par Stepana Razina vadīto sacelšanos.

— Tu taču vēl vakar saviem biedriem tik interesanti stāstīji, ko esi izlasījis grāmatā par viņu, — brīnās tēvs.

— Nu, tas taču bija grāmatā, bet te — vēsture!

Slikti, ka zināšanas par vienu un to pašu tematu ir it kā saliktas dažādos apziņas plauktiņos, ka starp tām nav savstarpējas saiknes.

Kāds ir teicis, ka domāšana sākas tur, kur beidzas atmiņa. Tas nav gluži pareizi: domašana nereti ir nesaraujami saistīta ar atmiņu. Tas, kurš labi doma, arī labi iegaumē.

īslaicīgā un noturīgā iegaumēšana. Atmiņa apkalpo cilvēka darbību. Par to liecina iegaumēšanas īpatnības. Ja kāda informācija ir nepieciešama neilgam laikam, ieslēdzas īslaicīga jeb operatīvā atmiņa. Tā, piemēram, risinot aritmētikas uzdevumu, starpposmu rezultātus iegaumējam tikai uz dažām sekundēm («divi rakstām, trīs prātā» u. tml.). Šī ir, ja tā var teikt, iegaumēšana ar taktisku mērķi. Noturīgajā atmiņā ieplūst tā informācija, kurai ir stratēģiska nozīme. Tā apkalpo būtiski svarīgus cilvēka darbības veidus.

Reproducēšana. "Iegaumēšana kalpo vienam mērķim — lai cilvēks varētu reproducēt, atcerēties. Vājš mierinājums ir dažu zinātnieku pieņēmums, ka cilvēks vispār neko neaizmirstot, viņš tikai neesot spējīgs atcerēties. Tātad atmiņa ir bagātību krātuve, kuras atslēga pazaudēta? Patiesi, netaustīsimies taču ar elektrodu pa smadzeņu lielo pusložu garozu, meklējot to, ko vajag atcerēties, kā slavenajos Penjīlda pētījumos, par kuriem runājām iepriekš.

Nereti iegaumētais reproducējas it kā pats no sevis, netīši. īpaši tas attiecas uz atpazīšanu. Būtībā bez atpazīšanas nav iespējama apzināta uztvere: atpazīt nozīmē iekļaut uztverto mūsu zināšanu un pieredzes sistēmā, attiecināt to uz kādu noteiktu kategoriju utt. Interesanti atzīmēt, ka atpazīšana allaž ir saistīta ar īpašu emocionālu pārdzīvojumu — pazīstamības izjūtu: «esmu redzējis, dzirdējis, baudījis...» Nereti šīs izjūtas pieviļ skolēnus un studentus. Mājās, pārlapojot grāmatu, skolēns atpazīst to vielu, par ko runāts stundā, un viņam liekas, ka zina to. Bieži vien tas beidzas dramatiski — «atkal divnieks». Pazīstamības izjūta ir vainojama arī citos maldos. Tā, piemēram, esi izsaukts pie tāfeles, pēc vairākiem nesekmīgiem mēģinājumiem atcerēties uzdoto ar kaunu jāsēžas atpakaļ solā ... Tad klases priekšā stājas jauns upuris? Izrādes, ka nav vis upuris — atbild braši, bez aizķeršanās. Taisni dusmas uznāk — es taču arī to visu zināju, gan šo piemēru, gan secinājumus... Zināji? Pareizāk būtu — «uzzināji». Vai gan šā paša iemesla dēļ neliekas, ka «laimīgās» biļetes parasti izvelk biedri, nevis tu pats? Un vai tāpēc mums reizēm nešķiet, ka «esam labi stratēģi, vērojot kauju no malas»?

Atpazīt allaž ir vieglāk nekā reproducēt bez oriģināla. Taču gadās arī kļūdīties. Droši vien katram no mums ir pazīstamas tādas dīvainas izjūtas: tu ierodies pilsētā, kurā neapšaubāmi agrāk neesi bijis, vai arī nonāc jaunā situācijā, un tev liekas, ka tas viss jau ir bijis. Tā ir šķietamā atpazīšana, ko apzīmē ar īpašu terminu — «dejā vu», kas tulkojumā no franču valodas nozīme «ir jau redzēts». Šai gadījumā mūs maldina asociācijas — kaut kas ir līdzīgs, bet liekas, ka atkārtojas itin viss.

Asociācijas. Asociācijām, saiknēm starp uztvertās informācijas atsevišķiem posmiem ir ļoti liela nozīme atminoties, tātad ari iegaumējot. To, ko cilvēks vienkopus uztver, to viņš arī vienkopus iegaumē — saiknes, kas palikušas atmiņā, atspoguļo saiknes, kas vērojamas dzīvē.

Atmiņas pētījumu klasiķis H. Ebinghauss darbā «Psiholoģijas pamati» atzīmēja, ka iegaumēšanas elementi ne vien ar visdažādākajām saiknēm asociatīvi saistās savā starpā, bet arī ar nejaušiem, zināmā mērā pat ar pilnīgi nevajadzīgiem, nenozīmīgiem elementiem. Atsevišķi vārdu virknes locekļi asociatīvi saistās ar vietu, kādu tie nejaušības pēc ieņem uz papīra, ar galdu, uz kura nejauši tikuši demonstrēti, ar ķermeņa stāvokli, kādā tolaik atradies uztveres subjekts.

Sai gadījumā runājam par pieskares asociācijām. Bieži sastopamas ir arī līdzības asociācijas. Uz tām būtībā pamatojas gandrīz visas dzejas metaforas un salīdzinājumi. Tās var būt relatīvi vienkāršas un skaidras kā, piemēram, šajā N. Matvejevas dzejolī:

Upe tecēja kā lietus,

Kas apgūlies uz sāna,

Bet lietutiņš kā upīte — pa vertikāli,

Kā pludiņš šūpojās tilts plānais.

Kad straumes skalojās tam pāri.

Asociācijas var būt arī simboliskas un sarežģītas pretstatu ziņā. Tā, piemēram, karstā dienvidū apziņā var uzaust sniegota lauka tēls ...

Mūsu atmiņa ir asociācijām pārbagāta. Tās iztapīgi piegādā atmiņu, salīdzinājumu un pat domu klišejas. Ne velti I. Ilfs un J. Petrovs atmeta visas tās domas, kas bija ienākušas viņiem abiem prātā.

Cilvēks paliek atmiņā saistībā ar citiem cilvēkiem vai arī ar to, ko viņš radījis. Zilonis un Mopsis, Tarapuņka un Štcpselis, Princis un Ubaga zēns, Cuks un Geks . .. B. Sluckis, dzejnieks, kurš uzrakstījis lielisku dzejoli par zirgiem okeānā (un vēl daudz citu labu dzejoļu), žēlojas:

Ja piemin mani, tad atceras zirgus,

Kas rudzu rudumā viļņos nirst.

Ir aizmirsts it viss — gan dzeja, gan domas,

Tik prātā ir zirgi, kas dzelmē grimst.

Varbūt asociācijas ir kā marmors domās celtiem pieminekļiem? Palūdziet saviem paziņām ātri nosaukt sejas daļu, augli, putnu, gadalaiku!

— Deguns, ābols ...

Visi nosauc gandrīz vienu un to pašu. Taču tas drīzāk ir izņēmums, nevis likums. Likums ir tāds, ka vieni un tie paši rosinātāj-vārdi rada asociācijas, kas saistītas ar cilvēka pieredzi, viņa galveno nodarbošanos, domām un jūtām. «Sakne» botāniķim saistās ar auga daļu, filologam — ar vārda sastāvdaļu, zobārstam — ar zoba sakni, filozofam — ar «ļaunuma sakni», matemātiķim — ar kvadrātsakni utt. Kad valodniece A. Ivanova ar asociatīvā eksperimenta metodi centās noskaidrot, kādi vārdi uzplaiksni jurista un ar juridisko darbu nesaistīta cilvēka apziņā kā atbildes reakcija uz vieniem un tiem pašiem rosinātājvārdiem, atklājās, ka vērojamas visai būtiskas atšķirības. Tā, piemēram, vārds «sastāvs» juristiem visbiežāk saistās ar «nozieguma sastāvu», bet cilvēkiem, kas nav speciālisti tieslietās, — ar «vilciena sastāvu».

Varbūt šādā veidā var uzzināt no cilvēka to, ko viņš negrib vai nevar pateikt? Tieši uz šo ideju balstās tā sauktais asociatīvais eksperiments. Pētāmajam nosauc rosinātājvārdus un uzaicina viņu nekavējoties atbildēt ar vārdu, kas pirmais ienāk prātā. Aprēķins te skaidrs: katrs runā par to, kas viņam smeldz. Bet ja nu nerunā? Tātad ir pauze... Tātad negrib par to runāt, slēpj ... Psihologi un psihiatri izmanto asociatīvo eksperimentu par personības izpētes metodi. Kriminālistikā ar to saistījās citas cerības. Liekas, vislabāk šos mēģinājumus parodējis K. Čapeks stāstā «Profesora Rousa eksperiments».

Profesors paziņoja Suhānekam, kas tika turēts aizdomās par slepkavību:

— Es jūs nepratināšu. Tikai nosaukšu vārdus, uz kuriem jums vajadzēs atbildēt ar vārdiem, kuri pirmie iešausies prātā. Skaidrs? Tātad uzmanībul Glāze...

— Glāze, — atkārtoja profesors Rouss.

— Alus, — norūca Suhāneks.

— Tā jau ir cita lieta, — teica slavenība. — Nu ir lieliski!

Suhāneks aizdomīgi pašķielēja uz viņu. Vai tikai te nav lamatas?

— Iela, — turpināja profesors.

— Rati, — negribīgi atsaucās Suhāneks.

— Ātrāk! Mājiņa.

— Lauks.

— Virpa.

— Misiņš.

— Ļoti labi.

Suhānekam acīmredzot nebija iebildumu pret šo spēli.

Sasaukšanās uzņēma ātrumu. Suhānekam tas likās amizanti. Gluži kā kāršu spēle! Un kas tikai neatausa atmiņāl

— Ceļš, — C. D Rouss trauksmaini izmeta.

— Šoseja.

— Prāga.

— Berouna.

— Noslēpt.

— Ierakt.

— Tīrīt.

— Traips.

— Lupata.

— Maiss.

— Lāpsta.

— Dārzs.

— Bedre.

— Sēta.

— Līķis!

Klusums.

— Līķis! — uzstājīgi atkārtoja profesors. — Jūs to ierakāt sētmalē, vai ne?

— Neko tamlīdzīgu neesmu teicis! — iesaucās Suhāneks.

— Jūs to ierakāt sētmalē, savā dārzā, — apņēmīgi atkārtoja Rouss. — Jūs nogalinājāt Sepelku pa ceļam uz Berounu un asinis mašīnā notīrījāt ar maisu. Kur likāt maisu?

Noziedznieks bija atklāts.

Bet kas iznāks, ja asociatīvo eksperimentu «samontēsim» kopā ar tādu metodiku, kas objektīvi reģistrē cilvēka emocionālos stāvokļus? Gluži pareizi: tas, ko dažkārt dēvē par «melu detektoru». Jāatzīst, ka pirmais kaut ko tamlīdzīgu jau divdesmitajos gados radīja A. Lurija. Viņa pētījumos pirmām kārtām tika noskaidrots, ar kādām netīšām reakcijām saistās noteikta vārda uztvere. Tika izmantota, piemēram, atšķirība starp plaukstas iekšpuses un ārpuses elektropotenciāliem, ādas galvaniskā reakcija, kas, kā zināms, jutīgi atsaucas uz pārmaiņām cilvēka emocionālajos stāvokļos. Noskaidrojās, ka jēgas ziņā tuvi vārdi sniedz līdzīgu objektīvo ainu. Tā, piemēram, reakcijai uz vārdu «vijole» vislīdzīgākās bija reakcijas uz vārdiem «lociņš», «vijolnieks», «stīga», mazāk līdzīgas — reakcijas uz vārdiem «flauta», «klavieres», «sonāte».

Asociācijas nodrošina automātisku, netīšu reproducēšanu. Ar asociāciju palīdzību materiāls tiek atsaukts atmiņā.

Tomēr ar šādu automatizētu atminēšanos vien cilvēkam nebūt nepietiek. «Nāk prātā» — tas skan bezpersoniski. Nemitīgi taču nākas atcerēties, aktīvi meklēt atmiņas labirintos to informāciju, kas šobrīd ir nepieciešama. Šie meklējumi bieži vien kļūst par īpašu intelektuālo darbību — atcerēšanos. Atsaukt atmiņā nav grūti. Daudz grūtāk ir atcerēties. K. Ušinskis rakstīja: «Neatlaidīga atcerēšanās ir darbs un dažkārt ne visai viegls darbs, pie kura bērns jāpieradina pakāpeniski, jo aizmāršības cēlonis bieži vien ir slinkums atcerēties aizmirsto, bet no tā izveidojas slikts paradums nevīžīgi apieties ar mūsu atmiņu pēdām.»

Interesanti, ka ieradums aizmirst ir raksturīgs dažiem tādu profesiju pārstāvjiem, kuriem nākas «pārstrādāt» daudz dažāda veida informācijas. E. Hemingvejs rakstīja, ka viņam sagādā grūtības darbs ar laikrakstu, jo ik dienu jāaizmirst tas, kas noticis iepriekš. Tādējādi pastiprināti sāk bojāties atmiņa. Par atmiņas pasliktināšanos, kas saistīta ar ieradumu aizmirst, sūdzas arī pieredzējuši radiodiktori.

Aizmiršana. Pagātnes takas aizaug ar aizmirstības zāli. Dzīves ceļā daudz kas izzūd no atmiņas. Tomēr kaut kāda iemesla dēj viena daļa lietu paliek atmiņā ilgus gadus, bet citas izgaist jau nākamajā dienā.

Sensenis ir konstatēta aizmiršanas saistība ar cilvēka jūtām un pārdzīvojumiem. Par atmiņas saikni ar emocijām, ar cilvēka attieksmi pret to, kas jāpatur apziņā, izteicies ari Ķ. Ušinskis: ja tas, ko bērns iemācās, nerosina viņā nekādas jūtas, vēlmes un centienus, tad apgūtajam nav tiešas ietekmes uz viņa tikumību, taču, ja izlasītais un iemācītais, tā teikt, aizkustina sirdi, tad arī atmiņā paliek pēdas, ko veido priekšstati un jūtas, vēlmes un centieni, kurus rosinājusi lasīšana un mācīšanās, un šāds sarežģīts tēls, šādas pēdas, rodoties apziņā, rosina tajā ne tikai priekšstatus, bet ari vēlmes, centienus un jūtas.

Dažādi notikumi, fakti, informācija var «aizkustināt sirdi». Tie var priecēt un sarūgtināt, radīt gandarījumu vai ciešanas. Austriešu psihiatrs Z. Freids vairākus aizmiršanas faktus skaidro ar izstum-šanas ietekmi. No apziņas tiek izstumts tas, kas mums ir netīkams, kas aizskar mūsu patmīlību vai ir saistīts ar smagiem pārdzīvojumiem. Kāds Freida pacients nekādi nevarēja nosūtīt uzrakstīto vēstuli: reiz, dodoties uz pastu, aizmirsis to mājās, citā reizē paņēmis gan, bet piemirsis uzrakstīt uz aploksnes adresi, trešoreiz izrādījies, ka nav uzlīmēta marka. Galu galā viņš atskārtis, ka negrib šo vēstuli sūtīt.

Kāds itin labas atmiņas īpašnieks pastāvīgi aizmirst poliklīnikas telefona numuru ... Derētu noskaidrot, kas tad pastāvīgi aizmirstas, — darbu nodošanas un solījumu izpildes termiņi, adreses, vārdi... Ne velti jau Montēņs sūkstījās, ka pēc tā, cik spēcīga ir viņa pieķeršanās, spriež par viņa atmiņu; no dabas mantots trūkums tā pārvēršas tikumiskā jēdzienā. «Viņš aizmirsis izpildīt šo manu lūgumu vai šo savu solījumu,» tā mēdz teikt šādos gadījumos. «Viņš aizmirst savus draugus. Viņam nav ienācis prātā, ka, mani mīlot, vajadzētu darīt to un runāt šo vai, gluži otrādi, kaut ko noklusēt.»

Vai tad mēs aizmirstam tāpēc, ka paši to vēlamies? Gribam aizmirst, bet paši sev par to neatzīstamies? Mēdz būt arī tā. Bet vai tad nepatīkamais vienmēr aizmirstas? Padomju psihologs P. Blon-skis veica īpašus pētījumus atmiņas un jūtu jomā. Viņš uzaicināja studentus auditorijā uzrakstīt, kādi šā gada notikumi viņiem pirmie ataust atmiņā. Kad viņi bija to uzrakstījuši, P. Blonskis lūdza vēlreiz veikt tādu pašu uzdevumu, tikai par dzīves posmu līdz mācībām institūtā. Tādējādi tika apkopotas divsimt divdesmit četras atmiņu epizodes. Kas tad bija iespiedies atmiņā? Pirmām kārtām tas, kas saistīts ar emocionāli satraucošiem notikumiem. Šādu atmiņu bija 81%. Turklāt neliels procents atmiņu bija par to, kas nav patīkams.

Cita pētījuma gaitā P. Blonskis savāca bērnības pirmās atmiņas. Atkal tāds pats secinājums: visilgāk atmiņā saglabājas emocionāli satraucoši notikumi, bet pārsteidz nelielais skaits atmiņu par patīkamo: tikai seši procenti. Turklāt atmiņām parasti pievienojas melanholiskas jūtas, un tās var nosaukt par skumjām atmiņām par zaudēto bērnības laimi. Visilgāk cilvēks atceras nepatīkamo.

Aizmirst nenozīmē tikai neprast atcerēties. Tas nozīmē arī atcerēties, bet ne to, ko vajag, atcerēties neprecīzi, sagrozītā veidā. Vispār ir aplam iedomāties, ka informācija mūsu atmiņā saglabājas nemainīgi, kā dokumenti arhīvā. Jāteic, ka līdzība ir tikai viena: no ilgas glabāšanas kā te, tā tur izbalē krāsas un izzūd pēdas. Taču tās ir kvantitatīvas pārmaiņas. Atmiņā materiāls pārmainās arī kvalitatīvi, tas rekonstruējas. Sī rekonstrukcija ir viegli pārbaudāma: uzaicinām biedrus atcerēties un atstāstīt kāda zināma teksta saturu. Kādas atšķirības starp reproducējumu un oriģinālu atklāsies pirmām kārtām? To var būt visai daudz: vērojams tā materiāla vispārinājums jeb koncentrējums, kurš oriģinālā sniegts izvērstā, detalizētā formā. Iespējama arī gluži pretēja parādība: tas, par_ ko oriģinālā stāstīts īsi, pētījuma dalībnieku pārstāstā tiek izvērsts un paplašināts. Bieži vien nākas konstatēt ne tikai atsevišķu vārdu, bet arī veselu situāciju aizstāšanu ar līdzīgām; izrādās, ka reproducējumā vietām mainītas oriģināla daļas, ka atstāstītājs ieviesis saturā kaut ko jaunu, kaut ko arī sagrozījis.

Ar šā paša pētījuma palīdzību iespējams konstatēt vēl vienu interesantu atmiņas īpatnību. Mēs esam pieraduši pie šādas sakarības — jo ilgāks laiks pagājis no uztveršanas līdz reproducēšanai, jo vairāk no atmiņas pagaisis. Tā mēdz būt bieži, bet ne vienmēr. Gadās, ka vēlīna reproducēšana ir pilnīgāka un precīzāka par tūlītēju. Šai parādībai ir savs nosaukums — reminiscence. īpaši raksturīga tā ir bērniem.

Padomju psiholoģe A. Ļubjinska ir veikusi daudzus interesantus pētījumus ar bērniem Ļeņingradas blokādes apstākļos. Viņa atstāsta šādu gadījumu.

Internāta audzēkņiem, kuri blokādes laikā dzīvoja pilnīgi vienādos apstākļos, 1943. gada vasarā tika dota iespēja izbraukt uz vasarnīou. To iespaidu bagātība, kurus bērni guva pārbraucienā ar autobusu uz staciju, vilcienā, milzumdaudz jaunu, nekad līdz šim neredzētu objektu — dzīva vista, kaza, ko bērni redzēja pa vilciena logu, garām slīdošie meži, stacijas, lauki, upes — viņus ietekmēja ļoti spēcīgi. Tomēr nedz nākamajā, nedz arī aiznākamajā dienā pēc pārbrauciena neviens no bērniem neko nestāstīja par šo ceļojumu. Tas nefigurēja arī viņu rotaļās, neatspoguļojās zīmējumos. Pagāja mēnesis. Bērni atgriezās pilsētā... Tikai pēc divām nedēļām viņu dzīvē pēkšņi uzplaiksnīja temats «Pārbrauciens». Bērni sēdināja transportlīdzekļos lelles, pārvadāja mēbeles, traukus, celtniecības materiālus. Mazākie labprāt iejutās pasažieru lomā, vecākie vadīja lokomotīves, dežurēja stacijās, ielaida un izlaida braucējus... «Pārbrauciens» atspoguļojās zīmējumos, stāstījumos, strīdos. Atmiņā atausa aizvien jaunas un jaunas detaļas, it kā, laikam ritot, no iespaidu gūzmas, no vienā veselumā sakausētā tēlu, jūtu un domu kopuma bērnu atmiņā pamazām atdalītos te vieni, te atkal citi šā sarežģītā veseluma elementi.

Šis piemērs_ ir ne vien spilgts, bet arī pamācošs, proti, apgūtajam ir «janostavas» atmiņā. «Ak, ja man tagad pajautātu, tad gan

es visu pastāstītu!» tā skolēni gaužas dažas dienas pēc eksāmena. Taču izeja no situācijas ir ļoti vienkārša: gatavoties eksāmenam ir jābeidz nevis uz eksaminācijas telpas sliekšņa, nevis minūti pirms liktenīgā briža, bet gan divas tris dienas agrāk.

Profesore A. Ļubļinska sniedz iespaidīgus faktus par citārņ bērnu atmiņas īpatnībām, kas zināmā mērā raksturīgas arī pieaugušajiem. Viņi taču arī dažkārt nevi|us atceras nevis to, kas īstenībā bijis, bet gan to, kas varbūt arī nosapņots. Bērnus par tādiem stāstiem nereti pat soda un apvaino melos. To nu gan nevajag darīt!

Mapes un folianti arhīvu plauktos savstarpēji nesazinās, neielaužas svešos informācijas fondos, necenšas izdzēst vai norakstīt cits no cita. Atmiņā ir gluži otrādi. Jaunapgūtais pastāvīgi mijiedarbojas ar to, kas apgūts iepriekš, kā ari ar to, kas apziņas apcirkņos nonāk pēc tam. Sī mijdarbība nereti nebūt nav miermīlīga.

Kā atzīmējis kāds psihologs, aizmiršanai ir tik daudz iemeslu, ka gluži jābrīnās, kā mēs šo to tomēr atceramies. Citādi, citiem vārdiem, citā secībā, tomēr atceramies. Varbūt patiešām ir taisnība, ka «inteliģence ir tas, kas paliek pāri no zināšanām, ko cilvēks aizmirst».

Pašpārbaude

Pašizziņa

Pašaudzināšana

Sestā nodarbība Jautājumi un uzdevumi

1. Pavērojiet sevi un uzrakstiet nelielu sacerējumu «Manas atmiņas īpatnības»!

2. Uzrakstiet savas pašas pirmās atmiņas! Kāpēc tieši tās palikušas prātā?

3. Uzaiciniet draugu, kurš vēl nav lasījis šo grāmatu, atcerēties visu, kas ar viņu noticis ceļā no mājām uz skolu! Salīdziniet iegūtos rezultātus ar A. Smirnova pētījumiem, par kuriem stāstīts 99. lpp.l

4. Kopā ar biedriem izdariet iegaumēšanas pētījumus, kuri aprakstīti 102.—103. lpp.!

5. Apspriediet Z. Istominas un M. Sardakova pētījumu rezultātus, par ko stāstīts 25.—26. lpp.l

Kāpēc rotaļājoties bērni iegaumēja vairāk vārdu nekā ārpus rotaļu darbības? Kāpēc ieguvēji bija tie skolēni, kuri mācījās «uz mēnesi»?

Konkurss

Kurš no jums piecu vai desmit minūšu laikā atcerēsies dzejas rindas, kurās ietvertas asociācijas, un precīzi noteiks asociāciju veidus (pieskares, līdzības, kontrasta vai jēdziskās)?

Ņem vērā un pastāsti biedriem!

1. Iegaumē ar vēlēšanos zināt un atcerēties!

2. Izvirzi mērķi pēc iespējas ilgāk atcerēties!

3. Izmanto balstjēdzienus, jēdziskās sakarības un grupējumus! Ja labi izprasta jēga, ir viegli iegaumēt un apgūtais ilgi saglabājas atmiņā.

4. Sāc atkārtot, kamēr materiāls vēl nav sācis aizmirsties! Atceries K. Ušin-ska domu: «... kurš izprot atmiņas dabu, pastāvīgi izmantos atkārtošanu nevis tāpēc, lai izlabotu sabrukušu ēku, bet gan tāpēc, lai ēku nostiprinātu un piebūvētu tai jaunu stāvu.»

5. Iemācies un atkārto nelieliem gabaliņiem!

6. Labāk mācīties septiņas dienas pa stundai nekā septiņas stundas dienā.

7. Izmācījies matemātiku, mācies vēsturi, pēc fizikas — literatūru! Atmiņa mīl dažādību.

8. Mācoties pieraksti, veido shēmas, diagrammas, rasē grafikus, zīmē karikatūras, salīdzini ar iepriekš apgūto! Vārdu sakot, darbojies!

9. Dzejoļus nemācies pa pantiņiem! īsos iemācies uzreiz, garākos — pa daļām!

10. Pēc iespējas ātrāk centies reproducēt materiālu, aizverot grāmatu un negaidot, kad viss pilnībā paliks prātā! Paturi prātā Ļ. Tolstoja vārdus: «Ja esi kaut ko piemirsis, neķeries uzreiz pie grāmatas, bet centies atcerēties pats!»

11. Ja otrdienā esi saņēmis uzdevumu, kas jāatbild piektdienā, nenovilcini līdz ceturtdienas vakaram: iemācies uzreiz, bet iepriekšējā vakarā atkārto!

12. Paretam der izmantot mnemotehniku — mākslīgos paņēmienus labākai iegaumēšanai.

Diskusijas temats

«Cik lielā mērā cilvēka atmiņas īpatnības nosaka viņa panākumus jeb kāpēc tomēr cilvēki tik labprāt gaužas par savu atmiņu?»

Septītā nodaļa IZTĒLE UN DOMĀŠANA

Naktij — tumst,

Lapām — šalkt,

Vējam — svilpt,

Lāsēm — bungot,

Bet cilvēkam — prāts izzinošs Un sīksta māka dzivot.

L. Martino v s

Iztēles un domāšanas jēdziens. Apkārtējās īstenības izziņa, kā norādījis V. I. Ļeņins, virzās no dzīvās vērošanas uz abstrakto domāšanu. No psiholoģiskā aspekta «dzīvo vērošanu» nodrošina sajūtas un uztvere, kas «piegādā» smadzenēm konkrētus īstenības tēlus. Šie tēli iegulst cilvēka atmiņā. Taču, lai nokļūtu dabas noslēpumu dzīlēs, lai pārveidotu apkārtējo pasauli, nepieciešams šo sajūtu orgānu sniegto informāciju apstrādāt, pārveidot, pārvērst.

Sajūtu un uztveres galvenais uzdevums ir uzkrāt konkrētus iespaidus par apkārtējo pasauli, atmiņas uzdevums — precīzi saglabāt to, kas ir sajūtu un uztveres uzkrāts, bet iztēles_ un domašanas galvenais uzdevums pirmajā mirklī šķiet cits — pārveidot to, kas iegūts atmiņas īpašumā. Šis domāšanas un fantāzijas (tā arī var saukt iztēli) radošais raksturs vedina tās uzskatīt par vienotu garīgo darbību.

Vienlaikus tās ir arī atšķirīgas, proti, iztēle ir jaunu tēlu veidošana, pamatojoties uz iepriekš uztvertajiem, bet domāšana —•_ process, kurā vispārināti un pastarpināti tiek atspoguļota apkārtējā isteniba. Iztēles rezultāts ir tēls, bet domāšanas rezultāts — spriedumi un jēdzieni, kas izteikti vārdos. Šī atšķirība tomēr ir visai nosacīta: jebkurš, pat visfantastiskākais tēls, kā turpmāk redzēsim, atspoguļo reālo īstenību, bet domāšanas galaproduktos allaž ir daļiņa fantāzijas, atkāpšanās no redzamās, tiešās īstenības.

Savās augstākajās izpausmēs tēls un doma allaž ir nedalāmi. Tā, piemēram, Annas Kareņinas un Grigorija Meļehova tēlus ir radījuši mākslinieki domātāji. Gluži tāpat vienotas, radošas garīgas darbības rezultātā veikti izcili atklājumi un izgudrojumi. Uzsverot fantāzijas lomu tajās jomās, kas allaž uzskatītas tikai par garīgas darbības lauku, V. I. Ļeņins rakstīja: «Veltīgi doma, ka tas

(fantāzijas spējas. — Red.) vajadzīgas tikai dzejniekam. Tas ir muļķīgs aizspriedums. Pat matemātikā tās vajadzīgas, pat diferenciālo un integrālo rēķinu atklāšana nebūtu bijusi iespējama bez fantāzijas.»1

Kā domāšana, tā fantāzija radušās cilvēka darbības rezultātā. Bez radošā, pārveidojošā garīgā darba nebūtu iespējams plānot darbības procesus, radīt darbarīkus, izvirzīt jaunus mērķus. To ļoti labi pateicis K. Markss, salīdzinot dzīvnieka uzvedību un cilvēka darbu: «Zirneklis veic operācijas, kas atgādina audēja operācijas, un bite, būvēdama savas vaska šūnas, apkauno dažus cilvēkus — arhitektus. Bet pat vissliktākais arhitekts jau no paša sākuma atšķiras no vislabākās bites ar to, ka, pirms viņš būvē šūnu no vaska, viņš jau to ir uzbūvējis savā galvā. Darba procesa beigās rodas rezultāts, kas jau šā procesa sākumā pastāvējis cilvēka priekšstatā, t. i., ideāli.»[26] [27]

Pateicoties radošajai garīgai darbībai, cilvēks spēj atspoguļot un izzināt tādas apkārtējās īstenības īpašības, kas nav pieejamas tiešajai uztverei. Tā, piemēram, par iekaisuma procesu slimnieka organismā ārsts uzzina, izmērot viņa ķermeņa temperatūru ar termometru. Skolotājs, kas nav redzējis, kā jūs mājās mācāties uzdoto, pamatojoties uz atbildi, gandrīz nekļūdīgi nosaka jūsu uzcītības līmeni. Sājos piemēros gan dzīvsudraba stabiņa augstums termometrā, gan zināšanu kvalitāte, kas atklājas jūsu atbildē, ļauj izdarīt zināmus secinājumus. Ar šādiem pastarpinātas izziņas piemēriem sastopamies ik uz soļa kā mūsu ikdienas dzīvē, tā mācību kabinetos un zinātnieku laboratorijās.

Tieši uztvert var tikai konkrētas priekšmetu un parādību pazīmes, atsevišķus attiecīgos objektus: šī grāmata, šis galds, šis logs, šis koks. Domāt var par grāmatām, galdiem, kokiem vispār. Mūsu domas atbrīvo mūs no tiešās, konkrētās esamības gūsta un ļauj saskatīt līdzību atšķirīgajā un atšķirības līdzīgajā, ļauj atklāt likumsakarības starp parādībām un notikumiem. Kas notiks, ja papīra lapu iemetīsim ugunī? Tā sadegs. Bet iepriekš taču mēs nekad neesam redzējuši, kā šis konkrētais priekšmets sadeg. Neesam redzējuši, bet zinām, ka papīrs ugunī vienmēr deg. Domāšana tātad palīdz noteikt sakaru starp uguni un papīru. Tāds vispārināts atspoguļojums tad arī ļauj paredzēt, kas notiks nākotnē, priekšstatu to tādos tēlos, kādu īstenībā vēl nemaz nav.

Tēls un doma allaž ir nešķirami. No šā viedokļa allaž interesanti ir uzklausīt, no vienas puses, rakstniekus un māksliniekus, no otras puses, zinātniekus, tā teikt — «fiziķus» un «liriķus».

Izcilais spāņu gleznotājs F. Goija teicis, ka fantāzija, kas zaudējusi saprātu, rada briesmoņus; savienojumā ar saprātu tā ir mākslas māte, mākslas brīnumu avots.

— Teorētiķis tic loģikai, — ironiski atzīmējis franču rakstnieks Antuāns de Sent-Ekziperī. — Viņš ir pārliecināts, ka ignorē sapņus, intuīciju, poēziju. Viņš nemaz nemana, ka šīs trīs fejas tērpušās maskās, lai savaldzinātu viņu kā piecpadsmitgadīgu mīlētāju. Viņš nemaz nenojauš, ka tieši šīm fejām ir parādā pateicību par saviem labākajiem atklājumiem. Tās ieradušās pie viņa «darba hipotēzes», «patvajīgu apstākļu», «analoģijas» izskatā. Kā gan viņš, teorētiķis, varēja apjaust, ka, ieklausoties tajās, viņš pievīlis drūmo loģiku un ar baudu klausījies mūzu balsīs!

Un te, lūk, izcilā fiziķa E. Rezerforda vārdi: «Eksperimentam bez fantāzijas vai fantāzijai, kas nepamatojas uz eksperimentu, nebūs lielu panākumu. Patiesa progresa priekšnoteikums ir abu šo spēku amalgācija (apvienojums).» Patiešām, vai gan izcils zinātnieks varētu radīt atoma uzbūves planetāro modeli, ja viņam nebūtu varenas fantāzijas!

Turklāt, lai izprastu domāšanas un iztēles nesaraujamo vienotību, der pavērot paša domu gaitu uzdevuma risināšanas laikā. Lūk, kā vienkāršu aritmētikas uzdevumu risināja labi zināmais N. No-sova stāsta «Vitja Maļejevs skolā un mājās» varonis.

Vitjas māsiņa, trešās klases skolniece, palūdza viņam, ceturtās klases skolniekam, atrisināt šādu uzdevumu: zēns un meitene riekstoja. Viņiem abiem kopā bija 120 riekstu. Meitene bija salasījusi divreiz mazāk nekā zēns. Cik riekstu bija zēnam, cik — meitenei?

Vitja metās uzbrukumā ar viņam tik raksturīgo optimismu. Bet rieksts, kā izrādījās, bija ciets. Vecākā brāļa autoritāte sašķobījās. — Izmisumā es uzzīmēju burtnīcā lazdu ar visiem simtdivdesmit riekstiem, — stāsta Vitja Maļejevs, — bet zem tās — zēnu un meiteni. Es zīmēju šos riekstus, bet pats domāju, domāju... Sākumā es domāju, kāpēc gan zēns salasījis divreiz vairāk riekstu, bet pēc tam aptvēru, ka viņš taču droši vien uzkāpis kokā, bet meitene lasījusi no apakšas, tāpēc arī viņai sanācis mazāk.

...Tad es prātoju tālāk, ka viņi šos riekstus likuši kabatās. Zēnam mugurā bijusi jaka — es uzzīmēju katrā sānā pa kabatai, bet meitenei — priekšautiņš, uz kura uzzīmēju vienu kabatu... Visi simtdivdesmit rieksti nu bija salikti trijās kabatās. Te pēkšņi man kā zibens prātā iešāvās doma (šie manis izceltie vārdi mums vēl noderēs. — /. /(.): «Visi simtdivdesmit rieksti jāsadala trijās daļās! Meitene paņems vienu daļu, bet divas paliks zēnam, tā arī viņam sanāk divreiz vairāk!»

Pamēģiniet nu te novilkt robežu starp iztēli un domāšanu!

Priekšstati un to veidi. Garīgās darbības pamatmateriāls ir atmiņas saglabātie priekšmetu un parādību tēli, kurus sauc par priekšstatiem. Uzskatāmības un konkrētuma ziņā priekšstatu tēli ir līdzīgi uztveres tēliem. Ikviens no mums bez īpašas piepūles var priekšstatīt klātneesoša drauga seju, pilsētas vai lauku ainavu, iemīļoto melodiju. Dažiem cilvēkiem priekšstati ir tik spilgti un noturīgi, ka tie stipri līdzinās uztverei. Franču rakstnieks E. Zolā akcentējis tieši šo savu īpatnību: «Man ir ļoti spilgta un ārkārtīgi asa redzes uztvere. Kad es atsaucu atmiņā priekšmetus, ko kādreiz esmu redzējis, tie atklājas man tieši tādi, kādi tie ir īstenībā pēc savas formas, krāsas, smaržas un skaņas. Tā ir nesaudzīga

materializācija; saule, kas tos apspīdēja, apžilbina mani; elpa aizraujas no smaržas ...»

Visspilgtākie priekšstati ir ar īpašu talantu apveltītiem cilvēkiem, kuriem tie turklāt saistīti ar viņu nodarbošanos: dzirdes priekšstati — komponistiem, redzes priekšstati — māksliniekiem utt.

Tā, piemēram, Mocarts, pēc viņa paša atzinuma, pat ļoti sarežģītu skaņdarbu domās aptvēra ar vienu vien skatienu, gluži kā brīnišķīgu gleznu vai skaistu cilvēku. Pateicoties spilgtiem dzirdes priekšstatiem, iekšējai dzirdei, Bēthovens, jau pilnībā zaudējis dzirdi, radīja savu vareno Devīto simfoniju. Franču mākslinieks K. Lorēns nezīmēja etīdes dabā. Ilgāku laiku vērojis kādu dabasskatu, viņš atgriezās savā darbnīcā un pēc atmiņas gleznoja burvīgas ainavas.

Līdzīgu piemēru ir daudz, tomēr tie nav uzskatāmi par likumībām, drīzāk gan par izņēmumiem. Spilgtuma, noturības un pilnīguma ziņā priekšstati parasti atpaliek no uztveres.

Nav viegli priekšstatīt kādu parādību vai priekšmetu uzreiz kopumā. Apziņā ataust oriģināla fragmenti, daļiņas. Vēlaties radīt kāda cilvēka tēlu — lūk, vispirms iznirst viņa acis, tad smaids, matu sakārtojums ... Bet viss kopumā izplūst.

«Kad es cenšos atcerēties māmiņu tādu, kāda viņa tolaik bija, man prātā nāk tikai viņas brūnās acis, kas allaž izstaroja kā labsirdību, tā mīlu; dzimumzīmīte uz kakla, mazliet zemāk par to vietu, kur cirtojās sīkie matiņi, baltā, izrakstītā apkaklīte, maigā, kalsnā roka, kas mani tik bieži glāstīja un kuru es tik bieži skūpstīju; bet kopējais izskats man pagaist,»1 lasām Ļ. Tolstoja romānā «Bērnība». Šo priekšstatu īpatnību sauc par fragmentārumu.

Mūsu apziņā mīt ne tikai priekšmetu un parādību tēli, kurus esam uztvēruši vai uztveram īstenībā. Lasām M. Svetlova «Gre-nādu»:

Debesīs tur klusi Lēnām aizslīd tā —

Saulesrieta samtā Lietus asara.

Un mūsu apziņā uzplaiksnī traģiska un brīnumskaista aina, ko iztēlojies dzejnieks. Cik tukša, bezkrāsaina un drūma būtu mūsu iekšējā pasaule, ja nebūtu šo tēlu, ko radījusi iztēle rakstītā vārda ietekmē! Tie ir reproducējošās iztēles augļi. Rakstniekiem un dzejniekiem, kuri pirmie radījuši šos tēlus, palīdzējusi radošā iztēle. Jāpiebilst, ka, stingri ņemot, neradošas iztēles jau nemaz nav. Ikvienam no mums ir sava Tatjana Larina un Anna Kareņina, savs Capajevs un savs Hamlets. Ne velti, noskatījušies kārtējo ekranizējumu, mēdzam teikt: «Neatbilst!» Kam? Tam tēlam, ko esam radījuši kopā ar autoru — pirmatklājēju.

1 Tolstojs Ļ. Kopoti raksti. — R., 1959. — I sej. — 14. Ipp.

ANALĪTISKI SINTĒTISKIE DOMĀŠANAS PROCESI

Analīze un sintēze. Jaunas domas un tēli rodas, pamatojoties uz to, kas jau iegūlis apziņā ar intelektuālo operāciju — analīzes un sintēzes — starpniecību. Galu galā visi iztēles un domāšanas procesi sastāv no sākotnējo domu un priekšstatu sadalīšanas atsevišķās daļās (analizēs) un to apvienošanas jaunos savienojumos (sintēzes). Sis satura ziņā pretējās domāšanas operācijas ir nesaraujami saistītas, «..domāšana,» rakstīja F. Engelss «Anti-Dīringā», ir tikpat daudz apziņas priekšmetu sadalīšana to elementos, cik savstarpēji saistītu elementu apvienošana zināmā vienībā. Bez analīzes nav sintēzes.»[28]

No šā viedokļa aplūkosim, kā radušies visiem labi zināmie pasaku tēli — nāra, kentaurs, sfinksa, mājiņa uz vistas kājas u. c. Tie ir it kā salīmēti, salipināti kopā no reālu, īstenībā esošu objektu daļām. Šo paņēmienu sauc par aglutināciju. Lai veiktu šo sintēzes operāciju, vajadzēja domās sadalīt priekšstatus par reālām būtnēm un priekšmetiem. Izcilais Renesanses laika mākslinieks Leo-nardo da Vinči sniedzis šādu konkrētu padomu māksliniekiem: «Ja gribi, lai izdomātais dzīvnieks, piemēram, čūska, izskatās dabisks, izvēlies tam aitu suņa vai putnu suņa galvu, piezīmē kaķa acis, ūpja ausis, kurta degunu, lauvas uzacis, veca gaiļa deniņus un ūdens bruņurupuča kaklu.» (Sk. pēclapu.)

Tieši šāda domu gaita palīdzējusi konstruktoriem radīt trolejbusu, aerokamanas un hidroplānu.

Par analītisku procesu uzskatāms arī cits pasaku tēlu veidošanas paņēmiens — akcentēšana, kad tiek izdalīts kāds priekšmeta fragments, cilvēka vai dzīvnieka ķermeņa daļa un pārveidots tā lielums. Pēc šāda principa tiek zīmēti šarži un karikatūras._ Tie palīdz izcelt pašu būtiskāko un svarīgāko katrā konkrētajā tēlā — pļāpu zīmē ar garu mēli, rīmu — ar resnu vēderu utt.

Analīze un sintēze kā domāšanas operācijas radušās praktiskas darbības gaitā, reāli sadalot priekšmetus sastāvdaļās un pēc tam tās atkal apvienojot. Šo ilgo ceļu, kurā ārējā operācija vēsturiski pārtapusi par iekšējo, saīsinātā veidā varam novērot, pētot bērnu domāšanas attīstību. Kad bērns noņem no piramīdas vienu gredzenu pēc otra, viņš, pats to neapzinādamies, jau īsteno analīzi un sintēzi. Ne velti domāšanas attīstības pirmajai stadijai dots nosaukums uzskatāmi darbīgā domāšana. Vēlāk to nomaina konkrēti tēlainā domāšana, kad bērns operē ne tikai ar priekšmetiem, bet arī ar tēliem. Beigās rodas «pieaugušo» domāšana, t. i., verbāli loģiskā domāšana. Taču arī uzskatāmi darbīgā un konkrēti tēlainā domāšana iekļaujas šajā «pieaugušo» domāšanā, attīstītajā verbāli loģiskajā intelektuālajā darbībā, ieaužas tajā.

Izšķir divus galvenos analīzes un sintēzes operāciju veidus: pirmkārt, domās var sadalīt sastāvdaļās (arī salikt kopā) pašu priekšmetu vai parādību, otrkārt, domās var izdalīt kādas to pazīmes, īpatnības vai īpašības. Tā pa daļām iztirzājam daiļdarbu, aplūkojam auga sakni, stiebru un lapas. Tieši tāpat analizējam ķīmiskās vielas un kausējumus. Tā ir pirmā veida analīze. Cita veida analīzi izmantojam, pētot daiļdarba stilu un kompozīciju.

Analīze un sintēze kā galvenie domāšanas procesi piemīt ikvienam cilvēkam, taču atšķirīga ir cilvēku nosliece sadrumstalot vai apvienot apkārtējās īstenības parādības. Dažiem jau uztveres līmenī ievērojama šī nosliece pamanīt atsevišķas detaļas un sīkumus, dažkārt pat nespējot aptvert visu veselumā. Par šādiem cilvēkiem mēdz teikt, ka viņi aiz kokiem neredz mežu. Citi, gluži otrādi, ātri aptver veselo, viņiem rodas vispārīgs priekšstats par priekšmetu, turklāt tas bieži vien ir virspusīgs — viņi aiz meža neredz kokus. Jūsu paziņu lokā droši vien ir sastopami gan vieni, gan otri: kā analītiskā, tā sintētiskā domāšanas tipa pārstāvji, kaut gan vairākums cilvēku, protams, ir jauktā, analītiski sintētiskā domāšanas tipa pārstāvji. Lai noteiktu, pie kāda tipa cilvēks pieder, pietiek uzklausīt viņa stāstījumu par kādu notikumu. Dažs labs sāk stāstīt, piemēram, par jaunu filmu no tā brīža, kad viņam radusies ideja aiziet uz kino. Viņš pastāsta, kāds todien bijis laiks, ar kādu transportlīdzekli braucis uz kinoteātri, nozīmīga vieta šai stāstījumā ir arī cilvēkiem, ar kuriem kopā viņš stāvējis rindā pēc biļetēm, — kā kurš bijis apģērbies, ko kurš teicis, kā publika reaģējusi uz «ūsaini», kas centies iešmaukt bez rindas utt. Diezin vai jums izdosies piespiest sevi noklausīties līdz galam. Cits uzreiz sāk ar būtisko, taču izsaka to pārāk vispārīgi:

— «Hamletu»? Jā, skatījos. Viņi tur visi cits citu nogalināja.

Ievērojamais padomju psihologs B. Tep-lovs savā grāmatā «Karavadoņa prāts» aplūkojis izcilu karavadoņu domāšanas īpatnības un atzīmējis, ka īsts ģēnijs allaž ir gan* «ģēnijs veselumā», gan «ģēnijs detaļās». Tieši šāds bijis Napoleona ģēnijs. Vēsturnieki uzsver, ka Napoleons, iecerēdams un īstenodams pašas grandiozākās un grūtākās operācijas, spējis vērīgi sekot ik sīkumam, turklāt nemaz nepinies tajos un neapjucis — vienlaikus redzējis gan mežu, gan kokus, gandrīz vai ik zaru katrā kokā. Šāda pati īpatnība bijusi raksturīga arī lielajiem krievu karavadoņiem Pēterim Pirmajam un Suvorovam.

Līdzsvars starp analīzi un sintēzi ir ļoti nozīmīgs ikvienā sarežģītā cilvēka darbībā, un ir svarīgi, lai katrs cilvēks to sev izveidotu.

Salīdzināšana. Analīze un sintēze ir pamatā tādai nozīmīgai domāšanas operācijai kā salīdzināšana. Ne velti mēdz teikt: «Izziņa sākas ar salīdzināšanu.» Ja gribas raksturot kaut ko apbrīnojamu^ ļoti neparastu, tad saka: «Nesalīdzināmi!» K. Ušinskis rakstījis: «Salīdzināšana ir sapratnes un domāšanas pamats.

Par visu pasaulē uzzinām vienīgi ar salīdzināšanu, un, ja mums nāktos sastapties ar kādu jaunu priekšmetu, ko nevarētu nedz kaut kam citam pielīdzināt, nedz no kaut kā cita atšķirt..tad mums par šo priekšmetu nerastos neviena doma un mēs nevarētu pateikt par to nevienu vārdu.» I. Sečenovs spēju salīdzināt uzskatīja par pašu vērtīgāko cilvēka prāta dārgumu.

Salīdzinot priekšmetus un parādības, vispirms analizējam, pēc tam sintezējam. Tā, piemēram, mums ir uzdevums salīdzināt Tatjanu Larinu ar Olgu Larinu. Pirmām kārtām noskaidrosim tās iezīmes, īpašības un īpatnības, kas abām ir atšķirīgas: āriene, raksturs (tas pats par sevi sadalīsies atsevišķās pazīmēs, par kurām runāsim turpmāk), attiecības ar citiem romāna varoņiem utt.

Citiem vārdiem sakot, tiek veikta sadalīšana sastāvdaļās, analīze. Nākamajā posmā domās it kā pielīdzinām (citos gadījumos šī operācija tiek veikta praktiski) vienas īpašības citām, apvienojam tās, sintezējam. Te nepieciešams ievērot kādu svarīgu likumību — ir jābūt vienotam salīdzināšanas pamatojumam. Nevar, piemēram, salīdzinot abas Puškina varones, teikt: «Tatjana mīlēja Krievijas ziemas, bet Olgai bija apaļa, sārta seja...» (Šai sakarībā pievērsiet uzmanību tam, kā cilvēki diskutē: gandrīz ik uz soļa nākas novērot, ka dažādu salīdzināšanas pamatojumu dēļ viņi pamazām «aizmirst» strīda objektu.)

Salīdzinot priekšmetus un parādības, noskaidrojam līdzīgo un’ atšķirīgo.

Domāšanas izsmalcinātība un iztēles bagātība izpaužas prasmē saskatīt atšķirības parādībās, kas pirmajā mirklī šķiet līdzīgas, un līdzību parādībās, kas varētu likties visai tālas. Sīs īpašības īpaši spilgti atklājas izcilu vārda mākslas meistaru domāšanā un fantāzijā. Kā zināms, salīdzinājums literatūrā ir īpašs mākslinieciskās izteiksmes līdzeklis.

Tai pašā laikā salīdzināšana palīdz mums ne tikai gūt spilgtu priekšstatu par to īstenības aspektu, ko autors atklāj, bet arī dziļāk izprast to. Kā allaž, doma un tēls ir nesaraujami saistīti. Atcerēsimies Vladimira Ļenska un Jevgeņija Oņegina salīdzinājumu:

Vien ar Jevgeņiju viņš tikās,

Kaut jāteic: vilnim akmens ciets Vai skarbai prozai dzeja liega,

Vai uguns sasalušam sniegam Daudz līdzīgāki izliekas.[29]

Salīdzinājums šeit kalpo atšķirību noteikšanai. Bet izcilā padomju dzejnieka N. Zabolocka vārsmās daiļas sievietes sejas burvība izteikta, izmantojot negaidītus pretstatus (dzejnieks tēlaini apraksta krievu mākslinieka F. Rokotova gleznoto Struiskas portretu) :

i

Kā divi mākoņi ir viņas acis,

Pusatsmaidā, pusskumjās tās,

Tur kaut kas maldinošs un nepasacīts,

Ko pievilkšanās migla klāj.

Un šajos noslēpumos divos Pussajūsma, pusizmisums,

Tur maigumuzplūds neprātīgais Un nāves moku atskārtums.

Jūs droši vien atcerējāties, ka par dzeju jau runājām. Pilnīgi pareizi, tas bija nodaļā par atmiņu, stāstot par asociācijām. Un jums, protams, jau ir skaidrs, ka salīdzināšana ir cieši saistīta ar asociācijām. (Vai neesat jau aizmirsuši, ka cilvēka psihē it viss ir savstarpēji saistīts?)

Nozīmes ziņā tuvu jēdzienu salīdzināšana ir ļoti labs domāšanas attīstīšanas paņēmiens. Klubā «Trīs P» dosim attiecīgus uzdevumus, piemēram, «Salīdziniet ziņkārību ar zinātkāri!».

Tagad aizveriet grāmatu un padomājiet? Uzdodiet šo intelektuālo uzdevumu saviem paziņām! Daudzi no viņiem droši vien atzīmēs kādu kopīgu iezīmi: kā ziņkārība, tā zinātkāre ir personības intelektuālās īpašības, kas izpaužas tieksmē uzzināt kaut ko jaunu. Atšķirība meklējama izziņas motīvos, tās dziļumā. Zinātkāre — tās ir nesavtīgas alkas pēc zināšanām, vēlēšanās iedziļināties parādību būtībā. To labi pateicis Boriss Pasternaks:

Man visā gribas aizrakties Līdz saknei īsti,

Un darbā, meklējumos iet Sirds nemierīgām trīsām.

Es visām dienām bijušām,

To pamatiem, kas katrai —,

Un pašai serdei tiekot klāt,

Nu gribu jēgu atrast.

Savukārt ziņkārība izpaužas bezmērķīgā tieksmē krāt atsevišķus faktus, «no visa pa druskai», virspusīgi, neiedziļinoties parādību būtībā. Zinātkāre ir dziļa prāta pazīme, toties ziņkārība veido virs-pusīgu, vieglprātīgu personību. Kā norādījis K. Ušinskis, «ziņkārība var pārtapt par zinātkāri, un tā var arī palikt tikai ziņkārība ... Sākumā cilvēks ir vienīgi ziņkārīgs; taču, kad viņa dvēseli pārņēmis patstāvīgs darbs un līdz ar to arī patstāvīgas intereses, tad viņš vairs nav ziņkārīgs par visu pēc kārtas, bet gan tikai par to, kas varbūt kaut kādā veidā ir saistīts ar viņa dvēseliskajām interesēm.» Citiem vārdiem sakot, ziņkārība pāraug zinātkārē.

Salīdzināšana, protams, uzreiz nevar būt pietiekami pilnīga un precīza, taču grūtības ir pakāpeniski pārvaramas. It īpaši tad, ja cilvēks ir ... zinātkārs.

Abstrahēšana, vispārināšana un jēdzieni. Pie analīzes un sintēzes procesiem pieskaitāmas arī tādas sarežģītas domāšanas operācijas kā abstrahēšana un vispārināšana. Tām ir īpaša nozīme domāšanā. Ne velti šo izziņas procesu dēvē par īstenības vispārīgo atspoguļošanu, akcentējot tā abstrakto raksturu. Lai labāk izprastu šo procesu būtību, ielūkosimies ... mūzikas instrumentu veikalā. Kā tikai te nav: mirdz milzu vara taure, cienīgi piepūtušās lielas bungas, kautrīgi plauktos paslēpušās mazītiņas flautas, bet te, lūk, rindās stāv stīgu instrumenti — vijoles, čelli, kontrabasi. Ģitāras, mandolīnas, balalaika ... Ne ar ko nesalīdzināmās svinīgās arfas. Stop! Ne ar ko nesalīdzināmās? Kāpēc tad tās atrodas šajā veikalā? Tātad visiem šiem priekšmetiem tomēr ir kaut kas līdzīgs, un droši vien šī līdzība ir visai būtiska. Pēc kopīgas pazīmes — spējas radīt mūzikas skaņas — visus šos instrumentus (lielos un mazos, vara, plastmasas un koka, melnos, brūnos, sarkanos un dzeltenos, apaļos, garenos un daudzstūrainos, senatnīgos un modernos, elektroniskos utt.) attiecinām uz vienu jēdzienu: «mūzikas instrumenti».

Kā veidojas jēdzieni? Te atkal jāsāk ar analīzi. Konkrētus objektus, priekšmetus domās sadalām sastāvdaļās pēc to pazīmēm un īpašībām. Tad izdalām kādu noteiktu, būtisku pazīmi (šajā gadījumā — spēju radīt mūzikas skaņas) un abstrahējam: novēršoties no visām pārējām pazīmēm, it kā uz brīdi azmirstot tās, aplūkojam dotos priekšmetus vai parādības tikai no tā viedokļa, kas mūs interesē.

Tagad salīdzināsim šos priekšmetus, kuriem, kā pirmajā mirklī liekas, nav nekādas līdzības, un atklāsies, ka tos ne velti sauc vienā vārdā: visus šos priekšmetus var apvienot kopīgā grupā. Tādējādi pēc analītiskās operācijas — abstrahēšanas — seko sintētiskā operācija — priekšmetu un parādību vispārināšana, kas tiek fiksēta ar jēdzienu. Jēdzienā (tas vienmēr ir ietverts vārdā) atspoguļojas priekšmetu un parādību vispārējās un būtiskās pazīmes. Ikvienā zinātnē ir noteikta jēdzienu sistēma. Ar to palīdzību cilvēks dziļāk izzina apkārtējo pasauli, raksturīgākos sakarus un attiecības tajā.

Abstrahēšanai un vispārināšanai ir svarīga nozīme ne tikai zinātniskajā domāšanā, bet arī mākslinieciskajā jaunradē. «Jo arī visvienkāršākajā vispārinājumā,» rakstīja V. I. Ļeņins, «viselementārākajā vispārīgajā idejā («galds» vispār) ir zināms gabaliņš fantāzijas.»[30]

Nozīmīgas, būtiskas pazīmes un vispārinājumi rakstnieka, dzejnieka vai mākslinieka domāšanā palīdz radīt tēlus, kuros iemiesotas veselas paaudzes vai ļaužu grupas raksturīgākās iezīmes. Tieši par to izteicies Maksims Gorkijs kādā sarunā ar lasītājiem: «Kā top literārie tipi? Tie, protams, netiek veidoti portretiski, ņemot par pamatu vienu noteiktu cilvēku, bet gan trīsdesmit—piecdesmit vienas ievirzes, vienas kopas, viena noskaņojuma cilvēku, un no tiem rada Oblomovu, Oņeginu, Faustu, Hamletu, Otello utt. Tie visi ir vispārināti tipi.» Un vēl: «..ja esat nolēmis attēlot veikalnieku, tad jādara tā, lai ar vienu bodnieku būtu attēloti trīsdesmit, ar vienu popu — trīsdesmit popi, lai tie, kas jūsu darbu lasa Hersonā, saskatītu Hersonas popu, bet Arzamasā — turienes popu ...

Visi izcilie daiļdarbi ietver vispārinājumu. «Dons Kihots», «Fausts», «Hamlets» — tie visi ir vispārinājumi.»

Mākslinieciskie vispārinājumi, par kuriem runāja M. Gorkijs, atšķirībā no abstraktajiem jēdzieniem nekad nezaudē individuālo savdabību un vienreizīgumu. 19. gs. krievu literatūrā, kā zināms, ir radies īpašs mākslinieciskais tips — «liekā cilvēka» tēls (par dažām šā tipa cilvēku īpatnībām runāsim, aplūkojot gribas un rakstura jautājumus). Visi šie «liekie cilvēki» kaut kādā ziņā ir līdzīgi cits citam, tomēr ikviens no viņiem ir dzīvs cilvēks ar savu neatkārtojamo seju.

Jēdzieni, it īpaši abstraktie jēdzieni, jau it kā ir zaudējuši saikni ar uzskatāmajiem tēliem, kaut gan arī te ir iespējama zināma sakarība ar konkrētiem priekšstatiem. Pajautājiet kādam, kāds priekšstats viņam rodas, dzirdot vārdos «progress», «patiesība», «brīvība» un citos ietvertos jēdzienus. Vieni atbildēs: «Nekāds priekšstats nerodas, progress — tā ir virzība uz priekšu, progresīvā attīstība.» Citi: «Raķete, kas traucas tālēs.»

Pateicoties abstrahēšanas spējai, cilvēka domāšana aptver parādības, par kurām uzskatāma priekšstata nav: gaismas ātrumu, bezgalīgi mazus un bezgalīgi lielus lielumus, telpas un laika relativitāti utt. Šādus jēdzienus zinātne izstrādājusi visā cilvēces vēstures gaitā. Tajos izkristalizējusies gan tās praktiskā pieredze, gan arī teorētiskā doma. Ikkatra nākamā paaudze saņem šīs jēdzienu sistēmas, apgūst tās un pievieno to saturam kaut ko jaunu. Būtībā, jau skolā mācoties kādu noteiktu mācību priekšmetu, jūs apgūstat attiecīgās zinātnes nozares jēdzienu sistēmu. Arī tagad, kad lasāt šo nodaļu, jūs apgūstat jēdzienus «domāšana», «fantāzija», «analīze», «sintēze», kā arī jēdziena jēdzienu.

Jēdzienu apguves process ir aktīva, radoša domāšanas darbība. Lūk, kā, piemēram, jaunāko klašu skolēniem veidojas jēdziens «auglis».

Uz skolotāja galdiņa uzlikti vairāki bērniem labi zināmi priekšmeti: tomāts, gurķis u. c.

— Tomāts ir sarkans un apaļš.

— Gurķis ir zaļš un iegarens.

— Arī pēc garšas tie ir dažādi.

— Tātad, — saka skolotājs, — šie priekšmeti nemaz nav līdzīgi cits citam?

— Ir gan līdzīgi! — bērni nepiekrīt.

— Kas tad viņiem ir kopīgs?

— Tos var ēst, viņi ir garšīgi!

— Konfektes taču arī ir garšīgas ...

— Nē, tie visi ir izaudzēti. Tās ir augu daļas.

— Pareizi, — skolotājs pievienojās bērnu teiktajam, — gan tomāts, gan gurķis ir augu daļas. Bet lapas taču ari ir auga daļa... Kas vēl ir kopīgs šiem priekšmetiem?

Bērniem ir grūti atbildēt, taču atbilde uz jautājumu jārod, domas darbojas. Tām vajadzīgs jauns stimuls. Skolotājs paņem nazi un bērnu acu priekšā pārgriež gurķi un tomātu.

— Man ir skaidrs, — iesaucas pats attapīgākais. (Viņš varbūt ir pats drosmīgākais un ašākais?) — Tiem visiem ir sēkliņas!

— Sēkliņas!

— Pareizi. Kā tad to visu var apzīmēt?

— Auga daļas, kurās ir sēkliņas.

— Atcerieties, bērni — auga daļu, kurā ir sēkliņas, sauc par augli.

Tad skolotājs demonstrē skolēniem dažādus augļus _ un citas augu daļas, ko viegli sajaukt ar augļiem, piemēram, burkānu. Jaunapgūtais jēdziens tiek praktiski nostiprināts.

Vai šis process neatgādina to objektīvās realitātes izziņas vispārīgo ceļu, kas ietverts V. I. Ļeņina labi pazīstamajā formulā? Patiesi, piemērā taču ir visi galvenie tā posmi: «dzīvais vēro

jums» — bērni vērīgi pētīja dažādu augu ārējo izskatu; «abstraktā domāšana» — bija visas galvenās domāšanas operācijas: analīze, sintēze, salīdzināšana, abstrahēšana; tika izdalīta galvenā kopīgā pazīme («auga daļa, kurā ir sēkliņas»); vispārinājums, kas izteikts ar jēdzienu «auglis», un, visbeidzot, prakse — skolēni vingrinājās ar jauniem priekšmetiem: noteica citu augu augļus.

Sis ir tradicionālais jaunu zināšanu apguves ceļš — no atsevišķā uz vispārīgo. Padomju psihologi D. Eļkoņins un V. Davidovs ir pierādījuši, ka jau pirmās klases audzēkņi spēj apgūt jaunus jēdzienus, ejot citu ceļu — no vispārīgā uz atsevišķo. Neparastas ir mācību stundas 1. klasē, kur bērni mācās pēc eksperimentālajām programmām. V. Davidovs stāsta, ka saskaņā ar īpaši izstrādātu mācību kursu 1. klases skolēni pirmajā pusgadā vispār «nesastopas» ar skaitļiem. Visu šo laiku viņi diezgan sīki apgūst ziņas par lielumiem: nosaka tos fiziskajos objektos, iepazīstas ar lielumu īpašībām. Darbojoties ar reāliem priekšmetiem, bērni nosaka to apjomu, laukumu, garumu utt., konstatē šo pazīmju vienādību vai nevienādību un attiecības attēlo ar zīmēm, bet pēc tam ar burtiem formulas veidā, piemēram, a=b, a>b, a<b. Ir noskaidrots, ka jau trešajā mācību mēnesī pirmās klases skolēni prot sastādīt un pierakstīt šāda tipa vienādības: «Ja a<b, tad a-\-x=b jeb a = b—x», bet pēc tam noteikt x kā citu formulas elementu funkciju. Uz šādiem pašiem principiem pamatojas arī valodas mācības programmas.

D. Elkoņina un V. Davidova pētījumos ir pierādīts, ka jaunāko klašu skolēniem ir daudz lielākas iespējas domāšanas attīstībā, nekā to apliecina tradicionālie mācību veidi. Un vēl viens secinājums: pat tādā pilnīgi izveidotā cilvēka darbības jomā kā mazu bērnu apmācība, iespējami atklājumi un izgudrojumi, kuru rezultātiem var būt milzīga ietekme uz visu zinātnes, kultūras un ražošanas attīstību.

Pacentieties paši pavērot jēdzienu apguves gaitu vecāko klašu līmenī! Pievērsiet uzmanību tam, kāda loma izziņas procesā ir jūsu pašu radošajai aktivitātei! Ne velti aizvien biežāk nāk prātā senais izteikums: ^Skolēns nav vis trauks, ko vajag piepildīt, bet gan lāpa, kas jāaizdedzina.»

Radošā dzirksts iedegas tikai skolotāja un skolēnu kopīgu pūliņu rezultātā.

Morāles jēdziens. Zinātnisko zināšanu pamatjēdzieni, kā jau iepriekš norādīts, tiek izveidoti rūpīga pētnieciskā darba procesā, bet tos apgūst speciālas apmācības gaitā. Gluži citādi tiek veidoti un apgūti tie īpašās grupas jēdzieni, ko saucam par morāles jeb ētikas jēdzieniem. Tādos jēdzienos kā «lepnums», «gods», «labestība», «neatlaidība», «pienākums» un daudzos citos ir vispārināta cilvēku savstarpējo attiecību pieredze, tajos ir koncentrēti priekšstati par galvenajiem tikumiskās rīcības principiem, par cilvēka pienākumiem attieksmē pret sevi, pret sabiedrību un darbu. Morāles jēdzieni visbiežāk tiek apgūti ikdienas dzīvē, saskarsmē ar citiem cilvēkiem, pašam savas un citu rīcības analīzes gaitā, daiļliteratūras lasīšanas procesā utt.

Padomju psihologs V. Kruteckis, kurš speciāli pētījis, kā skolēni apgūst morāles jēdzienus, atstāsta kāda devītās klases skolēna visai interesantos spriedumus par to, kā viņam veidojušies šie jēdzieni.

Daži no tiem, stāsta jauneklis, «man radās gluži nemanot, pakāpeniski, droši vien visas manas apzinīgās dzīves laikā. Nekādus orientierus šai ceļā nemanīju... Jūs sakāt, ka es labi un pareizi saprotu, kas ir neatlaidība un apņēmība,

taču es nevaru paskaidrot, kur un kā to esmu uzzinājis... Tā ir ar gandrīz visiem jēdzieniem... Bet to, kad radās jēdziens par pienākuma jūtām, es labi atceros. Pareizāk sakot, to es zināju jau agrāk, taču galīgi aplam. Es to sapratu apmēram tā: cilvēka prasme pakļauties nepatīkamai pavēlei, darīt kaut ko ļoti

nepatīkamu, tāpēc ka vecāks cilvēks to liek, — negribas, bet dari, citādi dabūsi

sukas, kaut gan pats nezini, kam tas viss vajadzīgs... Atceros, kā vācu valodas skolotāja allaž uzdeva lielus mājas darbus, turklāt apnicīgi runādama par pienākuma jūtām. Jau šie vārdi manī radīja kaut kādu nepatiku... Tad es izlasīju grāmatu «Jaunā gvarde» un uzreiz sapratu, kas ir pienākuma jūtas: Krasnodonas zēni un meitenes gluži vienkārši nevarēja nesākt cīniņu ar fašistiem, neviens to nelika darīt, viņus vadīja pienākuma jūtas, un tas sagādāja viņiem milzīgu prieku un gandarījumu.»

Droši vien ikviens no mums var teikt to pašu: katram ir savi morāles jēdzieni, bet — vai tie ir pareizi? Nereti tieši aplama, sagrozīta izpratne par pienākumu, uzvedības normām un principiem noved pie nosodāmas rīcības.

Jau izcilais krievu domātājs N. Dobrolubovs rakstīja, ka daudzu audzinātāju centieni atstāt ietekmi bērna dvēselē, neiemācot viņam veselīgu izpratni, ir gluži veltīgi... Var nešaubīgi apgalvot, ka tikai tāda labestība un jūtu cildenība, kas pamatojas uz stingru pārliecību, uz labi apsvērtu domu, ir pilnīgi droša un patiesi noderīga.

Te akcentēta domāšanas saikne ar personības tikumisko veidolu (vai jums, draugi, nešķiet, ka sen neesam runājuši par psihes viengabalainību?). Tieši morāles jēdzieni ir apzinīgas rīcības, personības pārliecības pamatā. Morāles normu un precīzu apzīmējumu izpratne vien, protams, nenodrošina patiesu audzinātību. Vēl nepieciešama vēlēšanās, tieksme rīkoties saskaņā ar šiem jēdzieniem, prasme un paradums izturēties atbilstoši tiem. Sai sakarā nāk prātā kāds notikums. Trolejbusa sēdeklī iekārtojies, sēdēja zēns, blakus viņam nostājās veca māmiņa.

— Ko tad tu, draudziņ, nepiedāvā vietu vecam cilvēkam? — pārmeta kāds no pasažieriem. — Vai tad jums skolā to nemaz nemāca?

— Bet mums tagad ir brīvlaiks! — vienā mierā atbildēja skolēns.

Viņš, bez šaubām, zināja, kā uzvesties, taču zēnam nebija izstrādājies paradums un vēlēšanās atbilstoši rīkoties. Uz katra soļa gadās vērot, ka cilvēks rīkojas tiešā saskaņā ar saviem morāles jēdzieniem, taču ir apguvis tos slikti, dažkārt pat gluži aplam. Ja kāds skolēns, pēc V. Ķrutecka uzskata, ir patiesi pārliecināts, ka spītība ir «principiāla neatlaidība», ka smalkjūtība ir «vājo un bezgribas cilvēku īpašība», bet pieticība — «nedrošo un bailīgo pazīme», ka būt apņēmīgam nozīmē «darīt nedomājot un gari ne-spriedelējot», acīm redzama kļūst viņa iespējamā rīcības virzība.

Morāles jēdzieni atšķiras no citiem jēdzieniem arī ar to, ka tie mainās atkarībā no vēstures perioda. Tā, piemēram, Arhimēda likums, ko atklāja verdzības laikmetā, nav mainījis savu saturu līdz pat mūsdienām, un diezin vai jebkad mainīs, toties labā un ļaunā, laimes un taisnīguma izpratne ir ieguvusi gluži jaunu jēgu.

INTELEKTUĀLO UZDEVUMU RISINĀŠANA UN PERSONĪBAS RADOŠĀ DARBĪBA

Problēmsituācija un uzdevums. Domāšana radās cilvēka evolūcijas gaitā kā līdzeklis to grūtību pārvarēšanai, ar kurām nācās

sastapties, cīnoties ar dabu. Arī mūsdienās ikvienam pastāvīgi gadās nonākt tādās sarežģītās situācijās, kad ar ierastajiem darbības veidiem vairs panākumus nevar gūt. Šādas situācijas, kuras liek meklēt jaunus risinājumus praktisku vai teorētisku mērķu sasniegšanai, sauc par problēmsituācijām. Cilvēks tās uztver un apzinās kā uzdevumu, kas jāatrisina, lai rastu atbildi uz noteiktu jautājumu. Jautājuma apzināšanās ir kā signāls domāšanai — jāsāk aktīva intelektuāla

darbība. Ne velti bērni kļūst par «kāpēclšiem», kad viņiem sākas domāšanas aktīvas attīstības process. Jums varbūt nāk prātā gan daži B. Zitkova stāsti, gan arī K. Čukovska grāmata «No divi līdz pieci». Viena no šās brīnišķīgās grāmatas nodaļām tā arī saucas — «Simttūkstoš kāpēc». Jāpiebilst, ka bez šīs grāmatas neiztikt nevienam psihologam, pedagogam, valodniekam, rakstniekam, nevienam zinātkārām cilvēkam.

Čukovskis, piemēram, ir pierakstījis jautājumus, ko divarpus minūšu laikā vienā elpas vilcienā savam tēvam uzdevis četrgadīgs zēns:

— Kur lido dūmi?

— Vai lāči nēsā piespraudītes?

— Kas šūpo kokus?

— Vai kaut kur ir tik liela avīze, kurā var ietīt ziloni?

— Vai astoņkājis izšķiļas no ikriem, un vai viņš zīž mātes pienu?

— Vai vistas staigā bez galošām?

Radušies jautājumi, tātad sākusi darboties domāšana. Pilnīga taisnība tomēr bijusi citam četrgadīgajam puisēnam, kurš nepieciešamību veltīt pienācīgu uzmanību viņa jautājumiem savai mātei pierādījis šādi:

— Ja tu man neatbildēsi, es palikšu muļķis, bet, ja tu neatteiksies man paskaidrot, tad es, māmiņ, kļūšu aizvien gudrāks...

Angļu psihologs D. Sellijs ir rakstījis, ka viņš bērnu tipiskā tā dvēseles stāvoklī attēlotu šādi: viņš droši vien uzzīmētu mazu izslējušos zēnu, kurš plati ieplestām acīm raugās uz kādu jaunu brīnumu vai klausās, kā māte stāsta atkal kaut ko jaunu par apkārtējo pasauli.

Tā vien šķiet, ka par zinātniekiem, izgudrotājiem, racionalizato-riem, vispār par radošiem cilvēkiem visās dzīves nozarēs kļūst pieaugušie, kuri pratuši saglabāt vērīgumu, zinātkāri, tieksmi pēc jaunā. Drūmu iespaidu atstāj cilvēks, kuram... nav jautājumu. Man nācies novērot pieaugušu vīrieti, kuram smagas slimības rezultātā krasi pazeminājušās smadzeņu intelektuālās iespējas; viņš savulaik nav varējis iet masu skolā, tik tikko iemācījies lasīt, rakstīt un veikt četras aritmētiskās darbības. Raksturīgi, ka viņa iemīļotais teiciens bija: «Skaidrs, skaidrs, saprotu, saprotu!»

Tātad jautājuma apzināšanās ir pirmais posms uzdevuma atrisināšanā. Ne velti mēdz teikt: «Labi uzdots jautājums ir puse atbildes.»

Otrajā posmā tiek noskaidroti uzdevuma nosacījumi, konstatēts, kas jau ir zināms, lai to varētu atrisināt. Ievērojamais aviokon-struktors A. Tupoļevs sarunā ar padomju psihologu P. Jakobsonu savas jaunrades sākumposmus raksturoja tā:

— Kad sāku pārdomāt jautājumu, meklēt, tad kritiski pārlūkoju visu to, ko esmu veicis. Apzinos, jūtu, ka tas neder, liekas nepatīkams, dažkārt pat fizioloģiski pretīgs. Tiecos atteikties no tiem risinājumiem, kas bijuši, gribas meklēt pieeju no kāda jauna, neparasta aspekta, paraudzīties no cita viedokļa.

Turpmāk redzēsim, ka vārdi, kas Tupo|eva izteikumā izcelti, ir loti svarīgi, lai izprastu jaunrades būtību. Patiesi, vai tad katru intelektuālo darbību var dēvēt par radošu? Par radošu uzskatāma tāda darbība, kas dod jaunus sociāli nozīmīgus rezultātus. Šī novitāte var būt objektīva: piemēram, konstruktors radījis jaunu mašīnu, zinātnieks atklājis agrāk nezināmu dabas likumu, komponists sacerējis jaunu simfoniju utt. Taču cilvēks intelektuālās darbības rezultātā var atrast arī to, kas jau atklāts pirms viņa, tikai viņš nav zinājis. Šis, tā teikt, subjektīvais jaunatklājums, jaunatklājums sev pašam arī ir radošs process. No šā viedokja mācīšanās, kā jau iepriekš teikts, var būt radoša intelektuālā darbība, bet tās pamatlikumi ir kopīgi gan piektās klases skolēnam, kas ar aizrautību risina sev jaunu uzdevumu, gan zinātniekam, kurš pirmo reizi šo uzdevumu izdomājis.

Kad jautājums noformulēts, nosacījumi noskaidroti, sākas bieži vien mokošais apdomāšanas posms jeb, kā dažkārt mēdz teikt, idejas «inkubācija». Iespējamais risinājums sākumā vēl ir izplūdis, neskaidrs. Šai posmā ļoti svarīga nozīme ir hipotēzei, pieņēmumam.

Lai izpētītu radošās domāšanas iekšējās likumsakarības, psihologi uzdod pētāmajiem kādu uzdevumu, ievada viņus problēmsituā-cijā un uzaicina «skaļi domāt». Viens no šādiem uzdevumiem jums ir labi zināms no slavenās M. Tvena grāmatas «Haklberija Fina piedzīvojumi». Atcerieties, Haklberijs Fins pošas doties izlūkos un pārģērbjas sieviešu drānās: «Uzliku galvā sieviešu salmu cepuri un sasēju to zem zoda. Ja kāds cilvēks tagad gribētu saskatīt manu seju, tas būtu tikpat grūti, kā ieskatīties saliektā krāsns dūmvadā. Džims sacīja, pat gaišā dienas laikā neviens mani nepazītu.»[31]

Taču viss nebūt nevedās tik gludi. Sieviete, pie kuras Haklberijs nokļuva, izrādījās itin vērīga un attapīga un ... Vispār jūs labāk

gan rīkojieties citādi! Raudzīsim atkārtot slavenā domāšanas pētnieka K. Dunkera eksperimentu. Atrodiet kādu, kurš nebūtu lasījis Marka Tvena grāmatu (šis uzdevums gan nav no vieglajiem!), un izklāstiet viņam šo problēmu: reiz Haklberijs Fins devās prom no salas, lai uzzinātu, kā klājas viņa dzimtajā ciemā. Viņš apģērba meitenes kleitu. Haklberijs iegāja pirmajā būdiņā, kas gadījās pa ceļam, un tās saimniecei radās aizdomas, ka atnācējs ir pārģērbies zēns. Iedomājieties sevi šīs sievietes vietā! Viņa, protams, vēlas uzzināt, kas tas ir — zēns vai meitene. Kā viņai vajadzētu rīkoties?

Daži K. Dunkera eksperimenta dalībnieki sprieda tā.

— Jāpalaiž pele, tad «meitene» spalgi iekliegsies.

— Jāliek viņai darboties ātri, bez apdomāšanās.

— Jāizdara kaut kas tāds, no kā zēns nosarktu.

— Jāliek mazgāt traukus!

Kā redzams, tās visas ir hipotēzes, varianti, lai nonāktu līdz risinājumam. Sieviete,_ kā jūs atceraties, rīkojās tā, it kā viņai to butu pateikuši priekša Dunkera pētāmie. Viņa pievērsa uzmanību tam, kā Haklberijs ievelk adatā diegu, pēc ’tam lika ar metamo trapīt žurkai, taču pats precīzākais un asprātīgākais pārbaudījums bija tāds, ka viņa pasvieda svina gabalu, ko Haklberijam vajadzēja saķert. Velak šī sieviete Haklberijam teica, lai viņš uz visiem laikiem atceras, ka tad, kad meitene grib kaut ko satvert klēpī, viņa atpleš ceļgalus, nevis saspiež tos kopā, kā to darīja viņš, kad ķēra svina gabalu.

Ne velti šo sievieti nosauca par detektīvu: tagad, lasot stāstus par izmeklētājiem,. izlūkiem, pievērsiet uzmanību galveno varoņu domu gaitai!

Domāšanas procesā tiek pārbaudītas dažādas versijas — hipotēzēs, līdz viena no tām beidzot izrādās pareizā. Pēc savas pieredzes jūs zināL ka šāds pārdomu periods var būt ilgs un grūts. Pareizi atrisināt uzdevumu nereti neļauj ierastība, aizspriedumainas domas, kas kā barjera traucē piekļūt pareizajam risinājumam. Lai šādas barjeras pārvarētu, tad, A. Tupoļeva vārdiem runājot, vajag paraudzīties citam acīm, meklēt jaunu pieeju, izrauties no

vienkāršā, ierastā loka.

Uzdodiet saviem biedriem šādu atjautības uzdevumu: no sešiem sērkociņiem salikt četrus vienādmalu trīsstūrus, kuru malas būtu sērkociņa garumā! Vispirms, protams, aizveriet grāmatu un pamēģiniet to izdarīt pats! Grūti? Daudzi teiks, ka tas vispār nav iespējams, sērkociņu nepietiek. Kas tad ir par lietu? Traucē barjera, kas aizšķērso ceļu jūsu domām un neļauj tām virzīties uz priekšu. Kas tad tā ir par barjeru? Par to nedaudz vēlāk.

Bet tagad vēl viens uzdevums. Doti četri punkti. Atrisiniet pats šo uzdevumu un uzdodiet biedriem — caur punktiem (kvadrāta stūriem) novilkt trīs taisnas līnijas, neatraujot zīmuli no papīra, tā, lai zīmulis atgrieztos sākuma punktā! Papīrs un zīmulis ir? Sākam! Jūs neesat vienīgais neveiksminieks: reiz kādā eksperi-

ar žestiem.

mentā, kurā piedalījās sešsimt dalībnieku, neviens neprata patstāvīgi atrisināt šo uzdevumu. Un atkal vainīga barjera. Šai uzdevumā barjera ir tāda, ka risinātājs pats sev uzstiepj papildnosacījumu: līnijām jāatrodas ar punktiem apzīmētā kvadrāta iekšienē. Taču pietiek izrauties no šī pieņēmuma — un atrisinājums rokā! Dotos kvadrāta punktus iekļaujiet trīsstūri, lūk, tā! (Sk. zim. 128. Ipp.!)

Varbūt kāds jau ir atskārtis, kā atrisināt uzdevumu ar sērkociņiem? Šoreiz jāizraujas no plaknes trīsdimensiju telpā: izveidojiet

no sērkociņiem trīsšķautņu piramīdu, un jūs iegūsiet četrus vienādmalu trīsstūrus.

Barjeras uzglūn mums uz katra soļa, tās rodas vienā acumirklī. Uzaiciniet kādu atrisināt šādu uzdevumu:

— Mēmais iegājis saimniecības preču veikalā. Kā viņš var paskaidrot pārdevējam, ka vēlas nopirkt āmuru?

Jūsu respondents izteiksmīgi paklaudzina ar dūri «pa leti».

— Pareizi.

— Bet kā lai aklais paprasa šķēres?

Acumirklī seko mēma atbilde: raksturīgā griešanas kustība ar

vidējo pirkstu un rādītājpirkstu.

— Bet viņš taču var gluži vienkārši pateikt!

Lūk, kā! Viens vienīgs uzdevums, un jau barjera: visu skaidro

Pavisam vienkāršas «lamatas» ir uzdevumā «Kā sauca Veras Pavlovnas tēvu Černiševska romānā «Ko darīt?»?» Katrs nebūt neatbildēs: «Pāvels, protams!» No kurienes tad šeit radusies barjera? Laikam no pārliecības, ka tik vieglus jautājumus neviens neuzdod un, ja jau jautā, jāpadomā.

Heiristiskā domāšana. Risinot uzdevumus ikviena cilvēka darbības jomā, tiek veikti rūpīgi vienīgā pareizā ce|a meklējumi. D. Mendeļejevs apgalvojis, ka meklēt kaut ko, piemēram, sēnes mežā vai kādu sakarību, nevar citādi, kā vien raugoties un mēģinot. Taču domāšana jau nav tikai visu iespējamo variantu pārlūkošana, lai atrastu pašu veiksmīgāko. Kad uzkrājies pietiekami liels zināšanu pūrs, nereti notiek kaut kas satraucošs: it kā zibens pēkšņi izšautos caur pētnieka iekšējo pasauli: «Atradu! Heirēka!» Stāsta, ka pirmoreiz ar uzvaras saucienu «Heirēka!» uz lūpām varenais Arhimēds esot izlēcis no vannas un traucies pa dzimto Sirakūzu ielām, vēstot pilsoņiem par jaunatklājumu, ko tagad sauc par Arhi-mēda likumu. Kopš tā laika domāšanu, kas saistīta ar pēkšņu problēmas risinājumu, sauc par heiristisko domāšanu.

Pazīstamais padomju filozofs B. Kedrovs zinātnieka psiholoģisko stāvokli pirms noteicošā vai, pareizāk sakot, noslēdzošā brīža raksturo šādi.

Zinātnieks, tēlaini izsakoties, stāv it kā mēmas sienas priekšā, ko, iespējams, centušies pārvarēt citi zinātnieki, taču viņiem tas nav izdevies. Zinātnieks neskaidri, instinktīvi jūt, ka izlauzties tai

cauri nevarēs, ka šo sienu jeb barjeru vajag apiet, taču, kā to izdarīt, viņš vēl nezina. Pēkšņi (šis «pēkšņi» parasti arī paliek zinātnes vēsturē) viņam rodas jauna doma, kas līdz šim nekad nav ienākusi prātā. Gluži kā kāda iekšēja balss būtu pateikusi priekšā risinājumu (vai tā principu), it kā būtu nākusi pēkšņa apskaidrība, un viņš ieraudzījis to, ko neredz citi, ko arī viņš pats nav līdz šim pamanījis. Ja ņem vērā, ka zinātnieks turklāt bijis ārkārtīgi pacilāts un uzbudināts, pārdzīvojis iedvesmas brīžus, izjutis garīgo spēku visaugstāko spriegumu, var viegli saprast, ka šis apskaidrības brīdis viņam dažkārt liekas kā «balss no augšas», «dievišķā atklāsme» utt.

Tā, piemēram, XVII gs. franču matemātiķis B. Paskāls mokoši ilgi strādājis pie plaknes līknes teorijas. Beidzot pētījumi sekmīgi beigušies — ticis atklāts «Paskāla gliemezis» (funkcijas grafiks). Taču pirms atklājuma publicēšanas viņš ilgi mocījies šaubās, tad lūdzis padomu garīdzniekam. Vēstulē zinātnieks stāstījis, ka tonakt» kad izdevies šis jaunatklājums, viņu mocījuši nelabie, kārdinājis velns, un tā, lūk, viņš atklājis slaveno «gliemezi». Tālāk Paskāls jautā, vai atklājumu var uzskatīt par patiesu, ja jau tas ir velnišķīgas apmātības rezultāts.

Mūsdienu zinātnieki netic «velnišķīgajai apmātībai», taču intuīcija un iedvesma kā allaž izraisa izbrīnu un dziļu interesi visiem» kas iepazīstas ar jaunrades psiholoģiju.

Vairāku pētnieku veiktā jaunrades procesa analīze liecina, ka intuitīvais risinājums, t. i., stāvoklis, ko var raksturot ar vārdiem «zinu, bet nesaprotu, kā es to zinu», vienmēr rodas uz ilgstoša iepriekšējā sagatavošanas darba pamata. Tāpēc var teikt, ka intuīcija ir uzdevuma neapzināts risinājums, kas sakņojas ilgstošā radošā pieredzē un mākslinieka, zinātnieka, izgudrotāja dzijā kultūrā.

Dažkārt risinājums rodas... sapnī. Lūk, kā vācu zinātnieks F. Kekulē, pēc viņa paša vārdiem, esot atklājis benzola struktūr-formulu, ko mēs it labi zinām no ķīmijas kursa. Tolaik (1865. gadā) viņš dzīvoja Gentē un rakstīja ķīmijas mācību grāmatu. Darbs nevedās. Pagriezies pret kamīnu, Kekulē iesnaudās. Acīs sāka ņirbēt atomi, Daltona atomi. Viņa intelektuālā redze, kas bija smalki attīstīta, tagad skaidri saskatīja mainīgo formu lielākos veidojumus. Garas ķēdes, nemitīgi kustēdamās, tuvojās cita citai un locījās kā čūskas! Paskat, paskat! Kas tad tas? Viena no čūskām bija satvērusi pati savu asti, un šī figūra zobgalīgi sāka ņirbēt zinātniekam gar acīm. Kā zibens^32 uzliesmojuma pamodināts, viņš visu atlikušo nakti toreiz veltīja jaunās hipotēzes sīkākai izstrādei.Pievērsiet uzmanību: atkal zibens! Vai tad katrs no mums kaut ko tādu nav piedzīvojis? Tikai redzēt sapņus, kuros ir jaunatklājumi, diezin kāpēc laimējas tikai nedaudziem!

Tātad «laimīgais» sapnis un «zibens» plaiksne bijusi apbalvojums par ilgstošo un nerimtīgo domāšanu, dažkārt pat par mokošo intelektuālo darbu, bet šīm apskaidrības minūtēm atkal seko gari pārbaudes gadi, atkal nenogurstošs prāta darbs.

Apbalvojums par katordznieka darbu, pēc I. Repina atzinuma, ir kāds cits savdabīgs un daudzējādā ziņā noslēpumains stāvoklis, kas rodas daiļrades procesā, t. i., iedvesma. P. Čaikovskis teicis, ka iedvesma rodas tikai no darba un tikai darbā. Tas ir cilvēka spēju un radošo spēku ipašs pacēlums un spriegums, kura rezultātā rodas vai pilnībā nobriest zinātnes, tehnikas vai mākslas darba iecere un ideja.

Spilgtu izcilā franču skulptora O. Rodēna radošā darba aprakstu sniedzis rakstnieks S. Cveigs.

Darbība notiek Medonā, Rodēna darbnīcā, kur bijis uzaicināts S. Cveigs. Vecais skulptors rāda viesim savus darbus.

«Visbeidzot meistars pieveda mani pie postamenta, uz kura ar miklu dvieli apklāts stāvēja viņa pēdējais darbs — sievietes portrets. Ar raupjām, sastrādātām zemnieka rokām viņš norāva audeklu un atkāpās atpakaļ. «Satriecoši!» man neviļus paspruka, un tai pašā mirkli man kļuva kauns par savu banalitāti. Taču viņš, aplūkojot savu radīto darbu bezkaislīgā mierā, un te nevarēja saskatīt ne mazāko godkāri, tikai apmierināti norūca: «Jūs tā domājat?» Neizlēmīgi vēl pakavējās. «Tikai te, pie pleca... Vienu mirklīti!» Tad nometa vējjaku, uzvilka baltu virsvalku, paņēma sliepni un pārliecības pilnām kustībām pielīdzināja mīksto, elpojošo, gluži kā dzīvo sievietes miesu pleca rajonā. Tad atkal pakāpās atpakaļ. «Un vēl te,» viņš murmināja. Atkal kāds nenotverams uzlabojums.

Vairāk viņš nesarunājās. Cieši piegāja figūrai klāt un atkāpās nost, tad aplūkoja to spogulī, kaut ko nesaprotamu murmināja, pārtaisīja, pielaboja. Viņa acis, kas bija tik laipnas, tik izklaidīgas, kad viņš sēdēja pie galda, tagad bija piemiegtas, viņš likās lielāks, jaunāks. Viņš strādāja, strādāja, strādāja ar visu savu kaismi, ar visu sava varenā, smagnējā ķermeņa spēku; grīda čīkstēja ikreiz, kad viņš strauji tuvojās vai atkāpās atpakaļ. Taču viņš jau to nedzirdēja. Viņš pat nepamanīja, ka aiz muguras, klusēdams, elpu aizturēdams, stāv jauneklis, apjucis no laimes, ka viņam lemts redzēt, kā strādā nepārspēts meistars. Viņš bija pilnīgi aizmirsis par mani. Es viņam vairs neeksistēju. Realitāte bija vien skulptūra, vien tās radīšana un vēl absolūtās pilnības tālais, neskaidrais tēls.

Šai brīdī es ieraudzīju mūžīgo varenās mākslas un, jāteic, arī tā piepildījuma noslēpumu: visu spēku, visu jūtu koncentrēšanos, pašatsvešināšanos un atsvešināšanos no visas pasaules. Es uzzināju to visai savai dzīvei.»

Kolektīvā jaunrade. Kad cilvēki apmainās iespaidiem par to, kādos apstākļos viņiem vislabāk darbojas domas, sokas darbs, var izdzirdēt visdažādākos spriedumus.

— Neprotu strādāt, ja blakus kāds atrodas, — paziņo viens.

— Jā, jaunradei vajadzīga vienatne, — piebalso otrs.

— Man gan vienalga: lai tikai būtu atbilstoša sabiedrība, — iebilst trešais.

Jāteic, ka šī problēma jau sen ieinteresējusi arī zinātniekus. Pašā vispārīgākajā veidā atbilde uz šo jautājumu atrodama Marksa «Kapitālā»: «..vairākumā ražīgo darbu jau pats sabiedriskais kontakts izraisa sacensību un īpatnējo dzīvības enerģijas rosmi (animal spiritis), kas ceļ atsevišķu personu individuālo darbības spēju.»[33]

Mūsu gadsimta divdesmitajos gados veikti pirmie psiholoģiskie pētījumi šai jomā. V. Behterevs Krievijā, V. Mēde Vācijā un G. 01-ports ASV speciāli uzdeva cilvēkiem dažāda veida uzdevumus, kurus vajadzēja izpildīt gan vienatnē, gan grupās, un tādējādi noteica grupālā darba efektu. Izrādījās, ka vispārīgi atbildēt uz jautājumu, kā labāk strādāt — vienatnē vai grupā, ir visai grūti. Sava nozīme te bija gan cilvēku individuālajām īpašībām, gan viņu spējām, gan savstarpējām attiecībām utt. Tā, piemēram, Mēde konstatēja, ka kolektīvais darbs ir izdevīgāks vājākajiem grupas locekļiem, toties spēcīgākie paliek zaudētājos. G. Olports arī nonāca līdz visumā drūmiem secinājumiem par to, ka domāt un spriest citu cilvēku klātbūtnē nozīmē pakļaut sevi viņu ietekmei.

Tolaik diemžēl vienīgi V. Behterevs pierādīja, ka viss nebūt nav tik vienkārši. Studentu auditorijai viņš divdesmit sekundes ļāva aplūkot gobelēnu, kurā bija attēlota ainava. Pēc tam ikvienam no klātesošajiem bija jāuzraksta savi iespaidi uz īpaši sagatavotām lapām. Tas bija jāveic desmit minūtēs. Tad vienu no darbiem, kas tika atzīts par labāko, nolasīja priekšā, un sākās diskusija. Katrs varēja labot, papildināt, izteikt savas domas utt. Pēc tam atkal izdalīja lapas, un eksperimenta dalībnieki varēja papildināt un izlabot savus sākotnējos pierakstus. Izrādījās, ka vairumam no viņiem kolektīvais darbs bija nācis par labu. Tikai divpadsmit procenti izrādījās zaudētāji: pēc domu apmaiņas viņi pieļāva vairākas kļūdas.

Apsteidzot jaunākos pētījumus, V. Behterevs teica, ka kolektīvs (neatkarīgi no tā sastāva) nevis bremzē, bet, gluži otrādi, rosina personības izpausmi, it īpaši tad, ja tās centieni saskan ar grupas kopnoskaņojumu. Vēl visai neskaidrs ir jautājums, vai iespējams stimulēt personību, kad tās intereses ir pretrunā ar kolektīvu.

Ideja par grupālo darbību kā jaunrades paātrinātāju (katalizatoru) mūsdienās īstenota īpašā kolektīvās domāšanas metodē, kas nosaukta par breinstormingu — «domu triecienuzbrukumu». Kolektīvs, kuram jāatrisina kāda problēma, sadalās divās nevienādās daļās: lielākā — «ideju ģenerācijas grupa» — un mazākā — «vērtēšanas grupa». «Domu triecienuzbrukumā» dodas «ģenerācijas grupa». Vadītājs, kurš ir šī «kolektīvā prāta» diriģents, ļoti īsi izklāsta problēmas būtību un breinstorminga noteikumus. Tie ir loti vienkārši: pirmām kārtām stingri aizliegta jebkāda izteikto viedokļu un priekšlikumu kritizēšana. Tieši bailes kļūt smieklīgam, pateikt kaut ko aplamu taču visvairāk sasaista cilvēka radošo domu. Vēlams, lai visi «ģenerācijas grupas» locekļi būtu vienādā stāvoklī: pieaugušo klātbūtne arī dažkārt kavē fantāzijas brīvu lidojumu ... Nav jābaidās izteikt visnegaidītākos un visfantastiskākos priekšlikumus — tas ir viens no breinstorminga galvenajiem noteikumiem. Pēc iespējas vairāk priekšlikumu! Tiem jāplūst kā lavīnai, bez mitas. Ja rodas aizķeršanās, diriģentam pašam jāizsaka kāds priekšlikums, kaut ari tas ir gluži neticams vai pat muļķīgs. Visu ideju straumi stenografē vai ieraksta magnetofona lentē. Pēc tam «vērtēšanas grupa», kurā ietilpst pieredzējuši eksperti un speciālisti, atlasīs jauno un derīgo ideju zelta graudus. Un to nav mazums. Turklāt tās bieži vien ir pilnīgi negaidītas. Tā, piemēram, kādā uzņēmumā ilgi nevarēja atrisināt uzdevumu, kā ātri, vienkārši, bet droši savienot divas stieples. Viens no breinstorminga izgudrotājiem amerikāņu psihologs A. Osborns, kuru uzaicināja palīgā, sasauca speciālistu sapulci par šo jautājumu. Priekšlikumi bira kā no pilnības raga. «Jāsaspiež stieples gali ar zobiem — un viss kārtībā!» — kāds pa jokam iesaucās. Tieši šis nenopietnais priekšlikums deva pamatideju izgudrojumam, kas ļauj stieples savienot ar aukstās metināšanas paņēmienu ...

Breinstormingam radniecisks ir kāds cits kolektīvās jaunrades veids, ko sauc par sinektiku. Tā īpatnība ir tāda, ka problēmas apspriešanai sapulcējas dažādu nozaru speciālisti ar dažādu dzīves pieredzi. Visnegaidītāko viedokļu, neiespējamu analoģiju sadursmes gaitā rodas jaunas idejas, kas sākumā liekas neprātīgas, taču vēlāk ... īstenojas.

Breinstorminga ideja var noderēt ne vien kolektīvajā jaunradē, bet arī individuālajā darbā. Vajag tikai uz laiku izslēgt iekšējo kritiķi, kas mīt ikvienā no mums, un censties domāt brīvi, nepiespiesti.

Domāšana un runa. Mēs jau iepriekš noskaidrojām, ka domāšana ir apkārtējās īstenības vispārināts un pastarpināts atspoguļojums. Gan izziņas vispārinājums, gan arī pastarpinātība tiek panākta ar valodas, runas palīdzību. Domāšana un valoda, domāšana un runa ir savstarpēji nesaraujami saistītas. Ikvienam no personiskās pieredzes ir zināms, ka doma veidojas vārdiskā ietērpā: cenšoties kaut ko formulēt vārdos, vienlaikus noskaidrojam saturu, izdomājam līdz galam to, kas sākumā bija tikai aptuveni ieskicēts. Ne velti daudzus atklājumus zinātnieki ir veikuši tad, kad viņi mēģinājuši savas domas izklāstīt citiem, saviem audzēkņiem, lasītājiem. Stāsta, ka kāds neveiksmīgs baznīcas draudzes skolas skolotājs sūkstījies par saviem neapķērīgajiem skolēniem: «Vienreiz izskaidroju — nesaprot! Otrreiz skaidroju — atkal nekā! Trešoreiz — pats sapratu, bet viņiem vēl nekas nav skaidrs.» Pamēģiniet likt lietā šo metodi — ja pats nesaproti, centies izskaidrot citam.

Tai pašā laikā domāšana un runa ir atšķirīgas psiholoģiskās parādības; tās ir vienotas, bet ne identiskas. Lai par to pārliecinātos, pietiek atcerēties, ka vienu un to pašu domu var izteikt dažādiem vārdiem un dažādās valodās. Zināms, domāšanas likumības ir vienādas visiem zemeslodes iedzīvotājiem, lai gan tie runā un domā simtiem valodās.

Kā jau iepriekš noskaidrojām, domāšanā cilvēks izmanto ne vien vārdus, bet arī tēlus, pareizāk sakot, «domu tēlus». Analizējot savas radošās domas gaitu, viens no izcilākajiem 20. gs. zinātniekiem A. Einšteins rakstīja, ka vārdiem, rakstītiem vai izrunātiem, nav nekādas nozīmes viņa domāšanas mehānismā. Psihiskās reālijas, kas kalpo par domāšanas elementiem, — tās ir dažas zīmes, vairāk vai mazāk skaidri tēli, kurus «pēc vēlēšanās» var reproducēt un kombinēt. Pastāv, protams, zināma saikne starp šiem elementiem un atbilstošajiem loģiskajiem jēdzieniem. Parastie, vispārpieņemtie vārdi tiek ar grūtībām atrasti tikai nākamajā stadijā.

Un tomēr sensenais likums «Kas pareizi domā, tas skaidri izsakās» arvien vēl ir spēkā.

Domāšana un personība. Domāšana ir mūsu personības jaunrades izpausme. Te ir pat grūti runāt par vienotību. Pašapziņa, savas vietas apzināšanās pasaulē un sabiedrībā, tas, kas izteikts ar personu vietniekvārdu «es», taču ir personības kodols, būtība. L. Vigotskis apgalvoja, ka doma nebūt nav pēdējā instance. Pati doma rodas ne jau no citas domas, bet gan no mūsu apziņas motivējošās sfēras, kas aptver mūsu vajadzības un pamudinājumus, intereses un ierosmes, afektus un emocijas. Domu balsta afekta un gribas tendence. Tikai tā var sniegt atbildi uz pēdējiem «kāpēc?» domāšanas analīzē.

Šo domāšanas nesaraujamo saikni ar raksturu, gribu un jūtām labi raksturojis B. Teplovs jums jau zināmajā darbā «Karavadoņa prāts». Viņš izklāsta Napoleona viedokli par to, ka īsta karavadoņa talantu var salīdzināt ar kvadrātu, kura pamatu veido griba, bet augstumu — prāts. Kvadrāts veidojas tikai tad, ja pamats ir vienāds ar augstumu. Par izcilu karavadoni var kļūt tikai tāds cilvēks, kuram prāts un griba ir vienlīdzīgi lielumi. Ja griba ievērojami pārsniedz prātu, karavadonis rīkosies enerģiski un vīrišķīgi, taču nepietiekami saprātīgi; pretējā gadījumā viņam būs labas idejas un plāni, taču par maz vīrišķības un noteiktības, lai tos īstenotu. īsts «karavadoņa prāts», kā atzīmējis B. Teplovs, nevar būt gļēvam, bailīgam un neuzņēmīgam cilvēkam.

Drosme, enerģiskums un neatlaidība, protams, vajadzīga ne tikai karavadonim, bet arī ikvienam radošam cilvēkam. Lai radītu kaut ko jaunu mākslā, uzveiktu iesīkstējušus zinātnes uzskatus (atcerēsimies Kopernika, Galileja, Džordāno Bruno, Einšteina un citu varoņdarbus), ieteiktu jaunu lidmašīnas vai kosmosa kuģa konstrukciju, veiktu izcilu darbu, vajadzīgs ne tikai prāts un talants, bet arī kaismīgums, pārliecība, drosme un uzņēmība. Vārdu sakot, radošs cilvēks jebkurā dzīves jomā ir personība.

Personības īpatnības sevišķi spilgti izpaužas cilvēka sapņos, kuros izpaužas tieksme, orientācija uz nākotni. Sapņi ir vēlamās nākotnes tēli, domas par vēlamo nākotni.

Tas, kas šodien ir realitāte, vakar bija sapnis. Sapņi atspoguļo cilvēka vajadzības un ietver viņa darbības mērķus, rosina radošo aktivitāti. Tā ir sapņu lielākā vērtība. Ļeņins, kuru angļu rakstnieks un fantasts H. Velss nosaucis par «Kremļa sapņotāju», savā darbā «Ko darīt?» ar atzinību citēja D. Pisareva vārdus par sapņiem: «Ja cilvēks nemaz nebūtu spējīgs tādā veidā sapņot, ja viņš nevarētu paretam aizsteigties uz priekšu un savā iztēlē vērot saskanīgā un nobeigtā gleznā to pašu darinājumu, ko viņa rokas tikko sākušas veidot, — un tad es nepavisam nevaru iedomāties, kāds uzmudinošs cēlonis spiestu cilvēku uzņemties un novest līdz galam plašus un nogurdinošus darbus mākslas, zinātnes un praktiskās dzīves laukā .. .»*

Sapņos gluži kā spogulī atklājas ne tikai cilvēka personība, bet arī laiks, kurā viņš dzīvo, viņa tautas darbi un ilgas.

V. Katajevs ir sarakstījis pazīstamo pasaku «Septiņlapu ziediņš». Atliek tikai noraut vienu no šī burvju ziediņa septiņām ziedlapiņām, un jebkura vēlēšanās (sapnis!) piepildīsies. Reiz kāds psihologs radioraidījumā uzdeva jautājumu vecāko klašu skolēniem: «Kā jūs rīkotos ar šīm septiņām visvarenajām ziedlapiņām?» Ielūkosimies tikai vienā no daudzajām vēstulēm! «Ja man būtu burvju ziediņš,» raksta devītās klases skolniece no Brestas, «es nedomājot izteiktu šādas vēlēšanās: pirmkārt, lai izbeigtos visi kari uz mūsu planētas! Noraujot otro ziedlapiņu, es sadraudzētu visus pasaules cilvēkus. Trešā vēlēšanās — lai visi zēni un meitenes k]ūtu draugi. Ceturtā — lai cilvēki mīlētu dabu un iemācītos saudzēt to. Piekto ziedlapiņu es lūgtu izdarīt tā, lai neviens nekad neaptraipītu vārdus «mīlestība» un «draudzība».

Vēl palikušas divas ziedlapiņas. «Lai vienmēr būtu māte!» -tādi vārdi ir pazīstamajā dziesmā... Un vēl es gribu (pēdējā ziedlapiņa), lai pasaulē nebūtu egoistu, cilvēku, kuri dzīvo tikai paši sev. Tas, lūk, arī viss. Norautas visas ziedlapiņas. Savākšu visas šī zieda sēkliņas un iesēšu zemē, lai nākamajā pavasarī uzdīgst. Es sapņoju, lai tie, kuri noplūks septiņlapu ziediņu, piepildītu savas vēlēšanās. Ceru, ka tās būs līdzīgas manējām.» Cilvēka sapņi un vēlmes nav nejaušu cerību un tieksmju kopums. Tā ir vienota sistēma, kurā viss ir savstarpēji saistīts, — nevar iedomāties sešas cildenas vēlēšanās un vienu zemisku.

Cēli un reālistiski sapņi cilvēku dara cildenu, stiprina viņa aktīvo dzīves pozīciju. Pavisam kaut kas cits ir sapņaina šantažēšana, kuru izmanto vāji cilvēki, lai pasargātu sevi no reālās dzīves, lai paslēptos tajā kā čaulā. Ne velti mēs vīpsnājam par Maņilova fantazēšanu ...

Tātad — pasaki, par ko tu sapņo, un es pateikšu, kas tu esi... [34]

Pašpārbaude

Pašizziņa

Pašaudzināšana

Septītā nodarbība

Jautājumi un uzdevumi

1. No dotajiem formulējumiem izvēlieties tos, kuri raksturo cilvēku domāšanu un iztēli! Kādi vēl atspoguļošanas procesi šeit raksturoti?

A. Materiālās pasaules priekšmetu un parādību atsevišķu īpatnību atspoguļojums.

B. Pagātnes pieredzes atspoguļojums jūtu, domu un iepriekš uztverto priekšmetu un parādību tēlu veidā.

C. Priekšmetu un parādību atspoguļojums to daļu un īpašību kopumā.

D. Iepriekš uztvertā pārveidots atspoguļojums.

E. Priekšmetu un parādību kopīgo un būtisko pazīmju atspoguļojums.

F. Priekšmetu un parādību atspoguļojums, tiem tieši iedarbojoties uz sajūtu orgāniem.

G. īstenības pastarpināts atspoguļojums, obligāti izmantojot runu.

2. Kā jūs izprotat S. Rubinšteina vārdus: «Iztēloties nozīmē pārveidot»? Apstipriniet to ar piemēriem!

3. Kā domāšana un fantāzija saistās ar cilvēka darbību? Nosauciet piemērus!

4. Kādas domāšanai kā izziņas procesam raksturīgas īpatnības izpaužas šajās situācijās?

A. Mamma iztrūkusies Joti:

— Saki, lūdzams, kas tev notiek,

Varbūt slimība ir tā —

Neesi kāvies brīvdienā?

(A. Bārto)

B. A. Konana Doila stāsta «Bāskervilu suns» varoņi Serloks Holmss un doktors Vatsons pēta nūju, ko nejauši atstājis kāds apmeklētājs, un strīdas par tās īpašnieku: «Tādā kārtā, mans dārgais Vatson, jūsu solīdais pusmūža mājas ārsts izgaist, un tā vietā parādās jauns cilvēks ap trīsdesmit gadiem, simpātisks, bez godkāres, izklaidīgs un no sirds pieķēries savam sunim, kurš, kā es aptuveni vērtēju, ir lielāks par terjeru, bet mazāks par mastifu.»1

Kad Serloka Holmsa galvenie secinājumi ir apstiprinājušies, slavenais detektīvs saka savam draugam: «Manuprāt, mani minējumi pilnīgi attaisnojušies. Kas attiecas uz īpašības vārdiem, tad, ja nemaldos, es lietoju šādus: simpātisks, bez godkāres, izklaidīgs. No savas pieredzes zinu, ka tikai simpātiski cilvēki saņem dāvanas atvadoties, tikai cilvēks bez godkāres maina praksi Londonā pret praksi uz laukiem un tikai izklaidīgs cilvēks spējīgs atstāt vizītkartes vietā savu nūju, nogaidījis vairāk par stundu svešā viesistabā.

— Bet suns?

— Suns iemācīts nēsāt saimnieka nūju. Tā ir krietni smaga, suns to turējis cieši ap vidu, un viņa zobu pēdas vēl tagad skaidri redzamas. Suņa žokļi, kā norāda sprauga starp zobu zīmēm, ir pārāk plati terjeram, bet pārāk šauri mastifam.»[35] [36]

5. Nosakiet, cik izteiksmīgi un spilgti ir jūsu un arī to jūsu biedru priekšstati, kuri piekritīs jūsu eksperimentam: nolasiet skaļi katru kairinātājvārdu un centieties pēc iespējas skaidrāk priekšstatīt atbilstošo tēlul Priekšstatu izteiksmīgumu pārbaudiet pēc šādas skalas:

0 — priekšstata nav;

1 — ļoti vājš priekšstats;

2 — vājš priekšstats;

3 — diezgan izteiksmīgs priekšstats;

4 — izteiksmīgs priekšstats;

5 — ļoti izteiksmīgs priekšstats.

Par katru priekšstatu veidu aprēķiniet vidējo aritmētisko un izdariet secinājumus! Sākam!

Redzes priekšstati. Mātes seja. Sārta neļķe. Lokomotīve. Automašīna «Volga». Rudzupuķu pušķis. Puškina portrets. Melns kaķis. Veļas mazgājamā mašīna. Apelsīns. Ziedoša ābele.

Dzirdes priekšstati. Tēva balss. Dīzeļlokomotīves svilpiens. Uz grīdas krītošas grāmatas troksnis. Pērkona dārds. Šāviens no ieroča. Rakstāmmašīnas klaboņa. Flautas skaņas. Zvanu skaņas. Suņa rejas. Oda dīkšana.

Taustes priekšstati. Adatas dūriens. Pieskāriens samtam. Pieskāriens sniegam. Muša uz sejas. Mitras rokas spiediens. Pieskaršanās siltai krāsnij. Mata izraušana. Pirksta savainojums ar žileti. Knipis. Elektriskās strāvas sitiens.

Ožas priekšstati. Sīpola, vijolītes, ceriņu, benzīna, karbola, rozes, smaržīgu ziepju, svaigi pļautas zāles, sadedzinātas gumijas, sausa siena smarža (smaka).

Garšas priekšstati. Sāls, citrona, etiķa, kafijas, piena, medus, bumbiera, gāzēta ūdens, rozīņu, meža zemeņu garša.

Kustību priekšstati. Šūpošanās šūpolēs. Griešanās uz vietas. Tvists. Peldēšana. Lēciens uz augšu. Kritiens uz priekšu. Dūres savilkšana. Vārda «piecpadsmit» izteikšana. Atslēgas pagriešana slēdzenē. Atvadu mājiens ar roku.

Pārbaudes konkursi Četrās minūtēs

Dotos vārdus sadaliet trīspadsmit grupās pa trim vārdiem katrā, turklāt ikvienā grupā (triādē) jābūt kaut kam vienojošam, piemēram: vārdus «dīķis», «ezers», «jūra» var iekļaut vienā triādē, tāpat arī, piemēram, vārdus «līksmība», «atpūta», «svētdiena».

Vārdus nevajag pārrakstīt, jo visam darbam paredzētas tikai četras minūtes, uzrakstiet tikai vārdu kārtas numurus triādēs, piemēram: 1—7—22.

Sameklē likumsakarības!

Kura no astoņām zemāk dotajām figūrām ievietojama augšēja zīmējuma trešajā rindā?

Rūpnīcas strādnieki Virpa, Atslēga, Kalvis un Ēvele pēc profesijas ir virpotājs, atslēdznieks, kalējs un galdnieks. Taču nevienam no viņiem profesija neatbilst uzvārdam.

Es gribēju uzzināt, kāda profesija ir katram no viņiem, un man rūpnīcā pateica: Virpa strādā par galdnieku, Atslēga ir virpotājs, Kalvis nav galdnieks, bet Ēvele nav kalējs. Šī informācija man nelikās visai precīza, jo Kalvis pēc specialitātes nav kalējs. Aprunājies ar pašiem strādniekiem, es noskaidroju, ka trīs no četrām ziņām neatbilst īstenībai. Kāds ir atslēdznieka uzvārds?

Deviņi punkti

Caur deviņiem punktiem novelciet četrus taisnus nogriežņus, neatraujot roku un nevelkot divreiz pa vienu un to pašu līniju.

Ja to izdarīt ir grūti, pateiksim priekšā: izlasiet 130. lpp.l Un vēl — pamēģiniet domāt ārpus tās plaknes ietvariem, ko apzīmē šie punkti!

Izlasiet pareizi!

Dotas frāzes, kurās ir sajaukta vārdu kārtība. Cik ātri jūs varat izlasīt visus teikumus?

1. Sver, par trim, «Elektronika», ne, televizors, vairāk, kilogramiem.

2. Apgriezti, periodam, procesa, proporcionāla, frekvence, periodiskā, ir.

3. Droši vien, nav, formām, kurš, cilvēka, apbrīnojami, nejūsmotu, sniegpārslu, tāda, par, skaistajām.

4. Divi, cipari, un, viens, skaitīšanas, ir, tikai, nulle, binārajā, sistēmā.

5. Piesārņošana, augu, un, upju, un, jūru, padara, zivju, dzīvei, tās, nepiemērotas.

Izlasiet A. Puškina dzejoļa «Rudens» (1833) fragmentu un izdaliet tajā autora attēlotā jaunrades procesa posmus un īpatnības!

Kā atrisināt uzdevumu?

(Izlasi sakāmvārdos un parunas dotos padomus!)

\. Lai atrisinātu uzdevumu, pirmām kārtām nepieciešams ... to saprast. Kas labi domā, tas gudri dara.

Bez cirvja ne paegli nenocirtīsi, bez apdoma ne pirti neizkurināsi.

Acs redz tālu, prāts vēl tālāk.

2. Lai atrisinātu uzdevumu, ir vajadzīga ... liela vēlēšanās to izdarīt.

Ja ceļu sāc, tad skaties uz priekšu, ne atpakaļ.

3. Risinot uzdevumu, galvenais ir sastādīt plānu, ieskicēt pareizo risinājuma gaitu.

Kā jūgsi, tā brauksi.

Kā tiek vērpts, tāds būs audekls.

Kas cenšas, tas sasniedz.

4. Plāna īstenošana jāsāk īstajā laikā: tikai tad, kad tas nobriedis, ne ātrāk. Neiesāc neko bez laika.

Upes brasla dziļumu neizmēģina ar abām kājām reizē.

Labāk divreiz ceļu prasīt nekā vienreiz apmaldīties.

5. Atgriezies vēlreiz pie kādreiz jau atrisinātā uzdevuma!

Koks nekrīt no pirmā cirtiena.

6. Tātad: neatlaidība, cerība, panākumi!

Paši atrodiet sakāmvārdus un parunas par šo tematu!

Disputs

Salīdziniet morāles jēdzienus!

Neatlaidība un spītība; biklums un kautrība; lepnums un godkāre; pašcieņa un patmīlība.

Nosakiet tos spriedumu analīzes un sintēzes elementus, kurus jūs izmantosiet apspriešanas gaitā!

Astotā nodaļa UZMANĪBA

Uzmanība ir vārti, caur kuriem ārējās pasaules iespaidi iekļūst cilvēka dvēsele.

Ķ. U š i n s k i s

Uzmanības jēdziens. Personības psihi nereti salīdzina ar plūsmu, ko veido uztverto priekšmetu un parādību tēli, domas un jūtas, kā arī to atstātie iespaidi, atmiņas par to, kas bijis, un nākotnes priekšstati. Šī plūsma nemitīgi bagātinās ar jauniem un jauniem strautiņiem, ko radījusi mūsu darbošanās apkārtējā vidē, saskarsme ar citiem cilvēkiem, pārmaiņas māsu psihiskajā un fiziskajā stāvoklī utt. Bet ļļkāpēc tomēr mūsu psihiskā darbība neaizskrien kā palu ūdeņi, bet gan plūst noteiktā gultnē, saglabājot kādu noteiktu virzienu? Tāpēc ka to regulē tāda psihes īpašība, ko sauc par uzmanību.

Uzmanība ir cilvēka psihiskas darbības virzība, tās koncentrē-tlba uz objektiem, kuri ir personībai nozīmīgi.

Uzmanība atšķirībā no uztveres, atmiņas un domāšanas parasti netiek uzskatīta par īpašu psihisko procesu. Taču uzmanība it kā «uzupurējas» to labā un nodrošina sekmīgu un precīzu mūsu apziņas darbību. Cilvēks nevar būt uzmanīgs vispārīgā veidā. Uzmanība allaž izpaužas noteiktos, konkrētos psihiskajos procesos: mēs ieskatāmies, ieklausāmies, pasmaržojam, apdomājam uzdevumu vai arī, aizmirsuši visu uz pasaules, rakstām sacerējumu. Uzmanība var būt vērsta gan uz apkārtējās pasaules objektiem, gan arī uz savu personisko iekšējo dzīvi.

Uzmanība ne vien rada vislabākos apstākļus psihiskajai darbībai, bet arī veic aizsardzības funkciju, palīdzot cilvēkam laikus reaģēt uz dažādām pārmaiņām gan apkārtējā vidē, gan arī savā organismā.

Uzmanības fizioloģiskie pamati. No anatomijas un fizioloģijas kursa jūs zināt, ka kairinātāji, signāli, kas nonāk smadzenēs, izraisa orientējoši pētniecisku reakciju, «Kas tas ir?» refleksu. Organisms ir sagatavojies reaģēt uz negaidītiem jauniem apstākļiem, izmantojot kādu* noteiktu uzvedības formu. Dzīvnieks vai cilvēks kļūst uzmanīgi pret to, no kā var sagaidīt «pārsteigumus». Notikuma svarīgums tiks novērtēts pēc tam, tad arī kļūs skaidrs, vai

bija vērts pārtraukt iesākto darbību, taču patlaban ir nepieciešams uz mirkli apturēt visu, ieskatīties, ieklausīties, saausīties. Ir iededzies trauksmes signāls mūsu smadzenēs... Tālāk atkarībā no novērtējuma vai nu šī signāllampiņa nodzisīs, vai arī ieslēgsies spēcīgākas sistēmas, vienas slūžas aizvērsies, citas atvērsies, un psihisko procesu straume aiztrauksies pa jaunu gultni.

Psihiskās darbības koncentrēšanās noteiktā virzienā un vienlaicīga atslēgšanās no visa pārējā ir iespējama, pateicoties divu nervu procesu — ierosas un aiztures — savstarpējās indukcijas likumam. (Par ierosas un aiztures procesiem galvas smadzeņu lielo pusložu garozā jūs esat mācījušies anatomijā un fizioloģijā.) Ierosas centrs smadzeņu lielo pusložu garozā, kas radies ārēja signāla ietekmē, izraisa aizturi citos garozas iecirkņos. Tādējādi tiek nodrošināti optimālie, t. i., vislabākie, apstākļi tā uztverei un apdomāšanai, uz ko ir vērsta uzmanība. /. Pavlovs savā darbā «Divdesmit gadu pieredze dzīvnieku augstākās nervu darbības (uzvedības) izpētē» ļoti tēlaini aprakstījis šo procesu: «Ja varētu redzēt cauri galvaskausam un ja lielo pusložu vieta ar optimālo ierosu būtu izgaismota, tad mēs saskatītu, kā pa domājoša, ar apziņu apgādāta cilvēka lielajām puslodēm pārvietojas gaišs plankums ar dīvaini aplamām kontūrām, kura forma un lielums pastāvīgi mainās un kuram visapkārt pa visu pusložu telpu plešas vairāk vai mazāk ievērojama ēna.»

Ar šiem I. Pavlova priekšstatiem par uzmanības fizioloģisko mehānismu saistās dominantes princips, ko izvirzījis krievu fiziologs A. Uhtomskis. Uz ārēju vai iekšēju ietekmju pamata nervu sistēmā rodas ierosas centrs, kurš zināmu laiku pakļauj pārējos iecirkņus, dominē, valda pār tiem, regulē uzvedību. «Kamēr dominante’ ir dzīva un spilgta,» rakstīja A. Uhtomskis, «tā tur savā varā garīgās dzīves jomu.»

Jūs droši vien pamanījāt, ka šajos A. Uhtomska vārdos ietverts lielisks personības psihiskās dzīves dialektikas apraksts, te var atrast arī aizraušanās, «vienas, bet dedzīgas kaislības», iedvesmas, intuīcijas, pašam negaidītu jaunatklājumu «atslēgu». Visa šī bagātība ir saistīta ar uzmanību. (Vai jūs, cienījamie lasītāji, neesat piemirsuši par psihes viengabalainību, par to, ka tajā viss ir savstarpēji saistīts un savstarpēji atkarīgs?)

f Lai cilvēka psihisko dzīvi ievirzītu noteiktā gultnē un noturētu to vajadzīgajā virzienā, nepieciešami ne vien iekšējie, bet arī ārējie psihofizioloģiskie nosacījumi. Pieredzējis skolotājs, tāpat arī jebkurš vairāk vai mazāk vērīgs cilvēks (vērīgums ir tieši atkarīgs no uzmanības īpatnībām; par to runāsim mazliet vēlāk), allaž pēc ārējā izskata konstatēs, vai subjekts ir vai nav uzmanīgs attiecībā pret to, ko viņam stāsta vai rāda, kā arī pret to, ar ko viņš dotajā brīdī ir aizņemts. Ja cilvēks iedziļinās, viņš it kā viss ir uztveres objekta varā, acis plaši ieplestas, pārējās kustības pierimušas. Ja cilvēks ir par kaut ko izbrīnīts, arī tas precīzi atspoguļojas uzmanībai raksturīgā mīmikā. Sājā gadījumā par uzmanību, kā atzīmējis C. Darvins, liecina «viegli paceltas uzacis. Kad uzmanību nomaina pārsteigums, uzacis uzraujas enerģiskāk, acis un mute spēji ieplešas... un abu šo orgānu izmaiņas atbilst pārsteiguma izjūtas intensitātei.»

Sai sakarā jums droši vien ienāca prātā pazīstamais teiciens: «Klausās, muti ieplētis.»

Gluži citādi izpaužas uzmanība, ja tā vērsta uz personiskajām domām un pārdzīvojumiem: uzacis mazliet sarauktas, plaksti nolaisti — cilvēks it kā ielūkojas pats sevī.

Cilvēks, kurš saspringti domā, uzmanīgi klausās vai pēta kaut ko, neizdara liekas kustības, viss ir pakļauts galvenajam. Ne velti skolotājam nākas laiku pa laikam atgādināt: «Ivanov, negrozies!» к Liekas, haotiskas kustības liecina par to, ka uzmanība tiek novērsta

no galvenā uz blakuslietām. Tai pašā laikā darbīgs cilvēks ir patiesi uzmanīgs.

Kamēr cilvēks ir aizņemts ar svarīgām lietām, viņam nav jāatgādina par uzmanību. Izcilais režisors K. Staņislavskis grāmatā «Aktiera darbs» veselu nodaļu veltījis uzmanībai. Viņš apgalvo, ka uzmanība pret objektu izraisa dabisku vēlēšanos kaut ko izdarīt ar to. Savukārt darbība vēl vairāk saasina uzmanību attiecībā uz objektu. Tādējādi uzmanība, .saplūstot ar darbību un savijoties ar to, rada ciešu saikni ar objektu.

Uzmanības veidi. Patiesi, ir grūti piespiest sevi būt uzmanīgam pret kaut ko tādu, ar ko nav iespējams neko darīt, kas nerosina nedz mūsu iekšējo, nedz ārējo aktivitāti. Turpretī ir tādi priekšmeti un parādības, kas piesaista uzmanību, dažkārt pat tad, ja to nemaz nevēlamies. Tātad vienā gadījumā vajag piespiest sevi būt uzmanīgiem, bet citkārt priekšmets «pats» pievērš sev uzmanību, liek skatīties, klausīties utt. Faktiski te jārunā par diviem uzmanības veidiem — par tišo un netīšo uzmanību.

Par šādu cilvēka psihes iedalījumu jau runājām, aplūkojot atmiņas procesus: ir lietas, kas pašas «iespiežas atmiņā», ir arī tādas, ko «vajag atcerēties un iemācīties», ir arī tādas, kas pašas «ienāk prātā», citām nepieciešama aktīva atcerēšanās, atsaukšana atmiņā. Sai sakarā norādījām uz atmiņas saikni ar uzmanību. Tagad precizēsim: «pats» atmiņā paliek tas, uz ko vērsta netīšā uzmanība; savukārt tam, ko vajag atcerēties, nepieciešama tīšā uzmanība.

Netīšajai uzmanībai raksturīgs ir tas, ka cilvēka psihes plūsma, psihiskā darbība tiecas kādā noteiktā virzienā it kā pati no sevis, bez personības apzinātas gribas piepūles, bez iepriekšēja nodoma. Ne velti šo uzmanības veidu mēdz dēvēt par patvaļīgo jeb pasīvo uzmanību. Netīšo uzmanību rada divējādi faktori: ārējie — priekšmetu un parādību īpatnības — un iekšējie — personības attieksme pret faktiem, parādībām, priekšmetiem, notikumiem (šī attieksme padara tos pievilcīgus).

Netīšās uzmanības ārējo iemeslu vidū liela nozīme ir kairinātāja spēkam, intensitātei. Spēcīga skaņa, spilgta krāsa, ass aromāts — tas viss netīšām piespiež pievērst uzmanību priekšmetam, kam piemīt attiecīgās īpašības. Turklāt jāņem vērā ne vien kairinātāja absolūtā, bet arī relatīvā iedarbība un it īpaši to kontrasts. Dienas laikā jūs diezin vai pievērsīsiet uzmanību soļiem, kas atskan jums aizmugurē, toties nakts klusumā šie soļi būs visai spēcīgs kairinātājs.

Uzmanību piesaista viss neparastais, pulsējošais, kustīgais. Uz šīm netīšās uzmanības likumsakarībām ir orientēta reklāma un uzskatāmās aģitācijas līdzekļi.

Bet kāpēc tad tuva cilvēka klusā balss saista uzmanību daudz spēcīgāk nekā ievērojama dziedoņa varenais bass, kāpēc Zinātkārais no Krilova fabulas retumu muzejā pētīja mazmazītiņus kukainīšus, knislīšus un prusaciņus, bet ziloni «nepamanīja»?.. Kāpēc?... Jūs, protams, nopratāt, ka tagad pārejam pie citas grupas faktoriem, kas nosaka netīšo uzmanību, pie tiem, kas atkarīgi no paša subjekta, tā interesēm, jūtām, vajadzībām, profesijas utt. Uzmanību saista tas, kas personībai ir pastāvīgi vai īslaicīgi nozīmīgs. Franču psihologs T. Ribo rakstīja, ka netīšās uzmanības raksturs sakņojas mūsu esamības visdziļākajos slāņos. Katra cilvēka netīšās uzmanības virzība atklāj viņa tieksmes. Pamatojoties uz šo pazīmi, varam secināt, vai attiecīgais cilvēks ir vieglprātīgs, banāls un aprobežots vai arī sirdsskaidra un dziļa personība. Skaists saulriets saista mākslinieka uzmanību, iedarbojoties uz viņa estētiskajām jūtām, taču zemnieks šai saulrietā saskata vienīgi nakts tuvošanos; parasti akmeņi rosina ģeologa zinātkāri, taču profānam tie ir vienkārši akmens gabali un nekas vairāk.

Citiem vārdiem sakot, pasaki, kas saista tavu uzmanību, un es pateikšu, kas tu esi...

Laikam gan ar vēl lielāku pamatojumu var teikt: pasaki, kam tu pievērs savu uzmanību, un es pateikšu, kas tu esi. Te jārunā par citu uzmanības veidu — tīšo, nepatvaļīgo, aktīvo uzmanību. Netīšā uzmanība piemīt arī dzīvniekiem, toties tīšā uzmanība ir tikai cilvēkam, un tā radusies apzinātas darbības rezultātā. Lai sasniegtu noteiktu mērķi, cilvēkam jānodarbojas ne tikai ar to, kas ir interesants, tīkams un aizraujošs, jādara ne tikai tas, ko gribas, bet arī viss, kas ir nepieciešams. «Visu darba laiku ir nepieciešama ne tikai to orgānu sasprindzinātība, ar kuriem veic darbu,» rakstīja K. Markss, «bet nepieciešama arī mērķtiecīga griba, kas izpaužas uzmanībā, un turklāt tā ir jo nepieciešamāka, jo mazāk darbs aizrauj strādnieku ar savu saturu un izpildīšanas veidu, tātad jo mazāk strādnieks bauda darbu kā savu fizisko un intelektuālo spēku spēli.»[37]

Tīšā, patvaļīgā uzmanība ir saistīta ar apzināti izvirzītu mērķi, ar gribas piepūli. Šādas uzmanības attīstības līmenis raksturo ne tikai cilvēka interešu virzību, bet arī viņa personības, gribas īpa-šlbas: netīšo uzmanību, tā teikt, komandē, izrīko ārējie objekti, toties tīšo uzmanību nosaka pati personība. Formula ir pavisam vienkārša: «Man jābūt uzmanīgam, un es piespiedīšu sevi būt uzmanīgam., neraugoties ne uz ko.»

Ārējie apstākļi ietekmē arī tīšo uzmanību. Grūtāk ir piespiest sevi būt uzmanīgam neierastos apstākļos, kad rodas daudz papildu kairinātāju. Tāpēc vislabāk strādāt ir tad, ja ir nodrošināts stingrs režīms, labs darba ritms, ja darba vieta (lai tas būtu darbgalds vai sols) ir speciāli sagatavota (nekā lieka), ja novērsti spēcīgi blakuskairinātāji.

Diezin vai iespējams koncentrēties, ja uz pilnu jaudu ieslēgts magnetofons, ja biedri turpat blakus apspriež kādu visai aktuālu, taču ar jūsu darbu nemaz nesaistītu problēmu. Tai pašā laikā nevajag pieprasīt absolūtu, «sterilu» klusumu vai arī terorizēt apkārtējos, histēriski klaigājot: «Klusāk! Jūs mani traucējat!» Tomēr gadās sastapt cilvēkus ar šādu pārsmalcinātu uzmanību. Dažkārt tieksme novērst blakuskairinātājus kļūst gluži slimīga. Franču rakstnieks M. Prusts pavēlēja izklāt sava kabineta sienas ar korķi,

bet pat tik rūpīgā izolācijā viņš nespēja strādāt dienas laikā, jo baidījās no trokšņa.

\Tai pašā laikā var nosaukt ne mazums piemēru, kas liecina, ka pat sarežģīts jaunrades process iespējams šķietami nepiemērotos apstākļos. Jaunrades psiholoģijas pētnieks poļu rakstnieks /. Parandovskis savā ļoti interesantajā grāmatā «Vārda alķīmija» stāsta par rakstniekiem un dzejniekiem, kam piemitusi spēja abstrahēties jebkurā vidē. Viņi pamanās rakstīt troksnī, kņadā — kazarmās, kancelejās, stacijā, redakcijā. Pie šādiem rakstniekiem piederējis Henriks Senkevičs, kurš Zakopanes konditorejas veikaliņā uzrakstījis Kmicicas piedzīvojumus.[38]

Daudz kas ir atkarīgs arī no veselības stāvokļa, no ierastā darba stila. Ļoti svarīgi ir atrast savu, tieši sev vispiemērotāko režīmu, ritmu, ārējos darba apstākļus. Visbiežāk atbilstošais stils izveidojas it kā pats no sevis. Taču citkārt to nākas meklēt ar mēģinājumu un kļūdu metodi. Kāds mans paziņa — jauns talantīgs zinātnieks — pārsteidz apkārtējos, piemēram, ar šādiem spējiem pavērsieniem: bija tāds periods, kad viņš cieši aizlīmēja istabas logus un strādāja tikai pie mākslīgā apgaismojuma. Nākarnajā posmā mans paziņa strādāja, sēdēdams pie galdiņa ļaužu pilnā kafejnīcā kādā no Maskavas centra ielām. Jādomā, ka beigu beigās virsroku tomēr ņems parastais rakstāmgalds paša dzīvoklī...

Papildu kairinātāji dažkārt ne tikai netraucē strādāt, bet_ pat palīdz koncentrēt uzmanību. Ar ko tas izskaidrojams? Ja centrālajā nervu sistēmā ir dominējošā ierosa, blakuskairinātāji (ne pārāk spēcīgi, protams!) rada papildu subdominantes centrus, kas it kā tiecas uz galveno centru, atdod tam savu enerģiju, padara spēcīgāku, nostiprina dominanti. Tieši tāpēc klusa mūzika, darba čala, normāls ielas troksnis bieži vien pat palīdz koncentrēties. Jāpiebilst, ka_ šo likumsakarību izmanto inženierpsihologi, izstrādājot funkcionālās mūzikas programmas, kuras translē ražošanas uzņēmumu cehos. Atkarībā no darba rakstura mūzikai, protams, jābūt dažādai žanra un skaņas stipruma ziņā.

Uzmanības galvenie veidi — tīšā un netīšā uzmanība — ir savstarpēji cieši saistīti un dažkārt pāriet viens otrā. Droši vien šīs pārejas katrs ir pats izjutis. Televīzijā rāda iemīļoto programmu «Ceļotāju klubs», bet uz rītdienu jāpabeidz mājas sacerējums. Jūs piespiežat sevi izslēgt televizoru, negribīgi atverat burtnīcu, saspringti izlasāt nule uzrakstītās rindas ... «Nē, tā nekur neder ... Ja nu tā ... Patiesi — šie «liekie cilvēki» taču atgādina dažu labu mūsu laikabiedru — skaisti runā, bet no pašiem jēgas nekādas ...» Un viss apkārtējais atkāpjas, jūs esat aizrāvies ar savu darāmo, un vairs nemaz nav vajadzīgs piepūlēties, lai nezustu uzmanība. Kā gan nosaukt šo jauno stāvokli? Pēc izcelsmes un apzinātā mērķa, kas vēl saglabājies, tas atgādina tīšo uzmanību, bet, spriežot pēc darbības rakstura, spilgtuma, kā arī pēc tā, ka tas cilvēku nenogurdina, — netīšā uzmanība. Padomju psihologs N. Dobriņins šo uzmanības veidu nosaucis par pēctišo.

Jebkurā apzinīgā darbībā pastāvīgi savijas visi uzmanības veidi, un ikvienam no tiem ir savas vērtīgas īpašības. Uzrunājot skolotājus, K. Ušinskis ieteica viņiem izmantot kā tīšo, tā netīšo atmiņu. Viņa padomi, kā varam pārliecināties, ir noderīgi ikvienam: «Protams, padarot savu stundu aizraujošu, jūs varat nebaidīties par to, ka bērniem būs garlaicīgi, taču atcerēsimies, ka ne jau viss mācībās var būt aizraujošs, katrā ziņā mēdz būt arī garlaicīgas lietas, un tām ir arī jābūt. Pieradiniet bērnu darīt ne tikai to, kas ir interesants, bet ari to, kas nav pievilcīgs, — pieradiniet darīt, lai rastos gandarījums par sava pienākuma izpildi!» (Izcēlums mans. — J. K.)

Vārdus «pieradiniet bērnu» (tie noderēs vēlāk, jūsu dzīves nākamajā posmā) aizstājiet ar vārdiem «pieradiniet paši sevi», un jūs iegūsiet lielisku uzmanības pašaudzināšanas programmu!}

Uzmanības pamatīpašības. Uzmanība ir atbildīga ne tikai par to, kurp virzās cilvēka psihiskās dzīves plūsma, bet arī par daudzām citām tās īpatnībām. Patiesi, šī plūsma var virzīties gan pa plašu, gan arī pa šauru gultni. No tā, kā zināms, ir atkarīga tās enerģija; zināms virziens var saglabāties ilgāku vai īsāku laiku, turklāt pārslēgšanās no vienas gultnes otrā dažādos apstākļos var noritēt ar dažādu ātrumu un atšķirīgu piepūli; šī psihiskās dzīves plūsma dažkārt spēj arī it kā sadalīties un traukties pa paralēliem vai arī ne gluži paralēliem papildkanāliem; visbeidzot, šī plūsma nebūt nav vienmērīga un mierīga, tā it kā pulsē savos krastos. Cilvēka psihes sarežģītā dinamika izpaužas galvenajās uzmanības īpašībās.

Lai sasniegtu panākumus jebkurā darbības jomā, īpaša nozīme ir uzmanības koncentrēšanai un noturībai, kas raksturo cilvēka psihiskās darbības dziļumu, ilgumu un intensitāti. Tieši koncentrēšanās spēja un uzmanības noturīgums piemīt cilvēkiem, kuri ir kaismīgi aizrāvušies ar darbu, kuri galvenā labad spēj atslēgties no daudziem blakuskairinātājiem.

Pārlasiet iedvesmas pilnas jaunrades aprakstus gramatas iepriekšējā nodaļā, un jūs pārliecināsieties, cik pareizi bijuši austriešu rakstnieka S. Cveiga vārdi par «nedalītas koncentrēšanās» lielo noslēpumu, «kas rada mākslinieku un zinātnieku, neapšaubāmi lielu gudrinieku un īstu neprāti...»!

Pat tad, ja uzmanība ir ļoti noturīga un koncentrēta, allaž var novērot tās intensitātes un spraiguma īslaicīgas, netīšas izmaiņas. Tās ir uzmanības svārstības.

Pielieciet pie auss pulksteni, un jūs ievērosiet, ka tā tikšķi brīžiem pastiprinās, brīžiem paliek klusāki, tad pēkšņi uz brīdi vispār izzūd. Uzmanības svārstības viegli var novērot redzes uztveres procesos, izmantojot duālistisku attēlu palīdzību. Ko jūs redzat zīmējumā — vāzi uz melna fona vai divus profilus uz balta fona? Tiklīdz cilvēks pamana abus atveidus, sāk darboties uzmanības svārstības: abi atveidi it kā pulsē — jūs saskatāt te vāzi, te profilus.

Duālistisks ir arī nošķeltas piramīdas atveids. Та izskatās gan izvirzīta — ar šaurāko galu pagriezta pret skatītāju, gan vērsta dziļumā. Un atkal jārunā par uzmanības svārstībām: mazākais četrstūris brīžiem it kā tuvojas skatītājam, brīžiem it kā attālinās no tā. Taču šīs svārstības var likvidēt, ja, figūru aplūkojot, izvirza sev jaunu, sarežģītāku uzdevumu. Iedomāsimies, ka mūsu priekšā ir istabas atveids un to vajag iekārtot: pa labi novietosim galdu un krēslus, pa kreisi pie sienas derētu piekārt gleznu, uz grīdas izklāt paklāju, bet pie griestiem pielikt lustru utt. Kamēr jūs «iekārtojat» istabu, uzmanības svārstību nebūs. .. Pēc šīs pieredzes var izdarīt secinājumus, kas attiecas uz uzmanības noturības saglabāšanu: ir nepieciešama personības ārējā un iekšējā aktivitāte, jāizvirza arvien jauni uzdevumi.

Kā piespiest sevi, piemēram, vairākkārt izlasīt vienu un to pašu tekstu — rakstu vai mācību grāmatas paragrāfu, lai pilnībā to apgūtu? To var panākt, ja pirms katras atkārtotās lasīšanas izvirzām aizvien jaunus uzdevumus, pasakot sev: «Pirmoreiz lasīju, lai iepazītos ar tekstu, tagad lasīšu, lai apgūtu autora minēto pierādījumu loģiku, turpmākajā darba gaitā svarīgi ir saprast, kā šis materiāls saistās ar iepriekšējo.» Citiem vārdiem sakot, vajag iemācīties pat uz zināmām lietām palūkoties no jauna viedokļa.

Šai gadījumā uzmanības noturīgums saistās ar kādu citu tikpat svarīgu tās īpašību — spēju pārslēgties. Spēja pārslēgt uzmanību izpaužas straujā pārejā no viena darbības veida uz citu, spējā «pārnest» uzmanību no viena objekta uz otru. Tā, piemēram, autobusa vai trolejbusa vadītājam pastāvīgi nākas pārslēgt uzmanību no ierīcēm uz luksoforiem, pretimbraucošo transportu, ceļazīmēm.

Dažas operācijas vadītājs veic vienlaikus. Te izpaužas tāda uzmanības īpašība kā spēja sadalīt uzmanību — spēja vienlaikus izpildīt vairākus darbības veidus. Skolēns, kurš raksta diktātu, vienlaicīgi klausās, ko saka skolotājs, pieraksta tekstu, atceras likumus un, ko tur liegties, dažkārt aprunājas ar biedru vai gluži vienkārši ielūkojas svešā burtnīcā.

Spēja sadalīt uzmanību ir ļoti svarīga īpašība. Ne velti vēsturnieki ir konstatējuši šo spēju Napoleona un citu valstsvīru raksturos. Kāds pagājušā gadsimta franču psihologs pārsteidzis apkārtējos ar to, ka skandējis vienu dzejoli, bet tai pašā laikā pierakstījis citu. Skandējot dzejoli, viņš vienlaikus pratis arī veikt sarežģītas aritmētiskās darbības. Pamēģiniet, varbūt arī jums tas izdodas!

To darbības veidu analīze, kurus cilvēks veic vienlaikus, atklāj, ka faktiski visa uzmanība ir jāpievērš tikai vienam no tiem. Citi īstenojas it kā automātiski. Mēs spējam vienlaikus gan rakstīt, gan klausīties tikai tādēļ, ka rakstīšanas process ir automatizējies un

to vada daļēji bremzētie nervu centri, bet klausīšanos un sapratni vada tas «gaišais plankums» galvas smadzeņu lielo pusložu garozā, par ko rakstīja I. Pavlovs. Lieciet uzrakstīt diktātu pirmās klases skolēnam, kas tikko iemācījies rakstīt! Viņam tas nebūs pa spēkam, jo pats rakstīšanas process aizņem visu viņa uzmanību.

Svarīga uzmanības īpašība ir arī tās apjoms. To nosaka pēc objektu daudzuma, kurus cilvēks spēj uztvert pēc to īslaicīgas demonstrēšanas. Psiholoģijas laboratorijās uzmanības apjomu nosaka ar īpašas ierīces — tahistoskopa palīdzību. (Nosaukums radies no grieķu vārdiem tachus — ātrs un scopeo — skatos.) Uz ekrāna ļoti īsu brīdi eksponē burtus, ciparus, zīmējumus, bet pēc tam saskaita uztvertos elementus. Parasti cilvēks uztver 3—6 atsevišķus objektus.

Dzīvē ir grūti pateikt, kura uzmanības īpašība nosaka panākumus darbībā — liels tās apjoms vai spēja ātri pārslēgties. Gluži tāpat tas, kas šķiet iegūts veiksmīgas pārslēgšanās rezultātā, īstenībā varbūt ir atkarīgs no uzmanības prasmīgas sadalīšanas utt. Tāpēc, nosaukdami kādu cilvēku par uzmanīgu, domājam par visu viņa uzmanības īpašību kopumu, nevis par atsevišķu īpašību raksturojumiem.

Uzmanīgums un vērīgums kā personības iezīmes. Pajautājiet saviem paziņām, kuru cilvēku viņi nosauktu par uzmanīgu! Daudzi noteikti pārjautās: «Attiecībā uz ko?»

Kā jau noskaidrojām, uzmanība ir cieši saistīta ar visu cilvēka personību, tās interesēm, slieksmēm, aicinājumu. Aicinājums, kā teicis T. Ribo, nav nekas cits kā vien uzmanība, kas orientēta zināmā veidā visas dzīves gaitā. Dažs labs bildīs, ka par uzmanīgu sauc cilvēku, kurš allaž pamana, kad viņa biedrs iekļuvis nelaimē, un steidzas tam palīgā. Te ar uzmanību saprot tādu personības tikumisko īpašību, kas cieši saistīta ar iejūtību un atsaucību. No uzmanības īpatnībām atkarīga arī tāda vērtīga personības īpašība kā vērīgums — spēja saskatīt priekšmetos un parādībās mazāk pamanāmas, taču būtiskas pazīmes. Spriežot par vērīgumu, parasti piemin ārsta, skolotāja, ģeologa un izmeklētāja īpašības.

«Šerloks Holmss teica savam draugam doktoram Vatsonam:

— Jūs skatāties, bet neievērojat, un te ir liela starpība. Nu, piemēram, vai jūs bieži esat redzējis pakāpienus, kas ved no priekštelpas uz šo istabu?

— Jā, bieži.

— Cik bieži?

— Nu, pārsimt reižu.

— Lieliski, cik tur ir pakāpienu?

— Cik? Neesmu pievērsis uzmanību.

— Nu, lūk, neesat pievērsis uzmanību. Taču redzējis esat! Te jau ir visa

jēga. Bet es zinu, ka tur ir septiņpadsmit pakāpienu, jo es ne vien redzēju, bet arī ievēroju.»

Ikviens no mums var pārbaudīt savu biedru vērīgumu un šās īpašības attīstību tāpat, kā to darījis viens no vecākajiem padomju kriminologiem I. Jakimovs. Viņa skolnieks, jurists un rakstnieks A. Vaksbergs atceras:

«Viņš lika mums pēc atmiņas aprakstīt universitātes gaiteni, auditoriju, vestibilu — telpas, ko ikviens no mums redzējis simtiem, tūkstošiem reižu.

Visbeidzot viņš uzaicināja mūs sīki, maksimāli detalizēti raksturot to istabu, kurā mēs sēdējām, respektīvi, aprakstīt visu, kas atradās mūsu acu priekšā. Kad mēs nolikām uz profesora galda lapiņas, uz kurām bija uzrakstītas pāris rindiņas, izrādījās, ’ka mēs esam šausmīgi, noziedzīgi nevērīgi... Pēc tam es bieži vien pieķēru sevi domājam par to, ka daudzi cilvēki ir pārsteidzoši akli, un, netrenējot savu vērīgumu, viņi nespēj pamanīt milzum daudz interesanta —

ceļojumos, saskarsmē ar cilvēkiem, gluži vienkārši ikdienas dzīvē... Tiem, kuri prot... pamanīt, salīdzināt, secināt, pasaule kļūst plašāka, pilnīgāka, krāšņāka, viņiem cilvēki vairs neliekas kā nejauši garāmgājēji vai ceļabiedri — atklājas to dvēseles.»

Aprakstīta pieredze var noderet, lai ar vispārinājumiem attīstītu vērīgumu. To der pamēģināt.

Uzmanīgumam pretēja īpašība ir izklaidība. Kāds cilvēks uzskatāms par izklaidīgu? Kopš bērnības atceros S. Maršaka attēloto Izklaidīgo Aizmāršiņu, kurš «cepures vietā uzlika galvā pannu, kurpju vietā apāva cimdus». Taču aiz šīm izklaidības ārējām pazīmēm dažkārt slēpjas gluži pretēji iekšējie cēloņi. īsta izklaidība izpaužas kā «lidināšanās gaisā», vāja intensitāte un koncentrēšanās spēja. Šāda cilvēka uzmanība it kā lēkā no objekta uz objektu, nepakavējoties nedz pie viena, nedz otra. Šāda uzmanība raksturīga maziem bērniem, taču tādiem kā mēs tā var būt sliktas veselības, pārguruma, uzbudinājuma vai arī... sliktas audzināšanas, slikta ieraduma rezultāts. Nevērības ieradums nereti ir saistīts ar nopietnu interešu trūkumu, vieglprātību un virspusīgu, paviršu attieksmi pret dzīvi. Atcerieties Hļestakovu, kuram bija raksturīgs «neparasts domu vieglums»!

Šķietamo izklaidību nereti dēvē par «profesorisku» iezīmi. Tās iekšējie iemesli ir pārmērīga koncentrēšanās, vāja pārslēgšanās spēja un uzmanības sadalīšana. Klasisks piemērs ir Ž. Verna romāna «Kapteiņa Granta bērni» ievērojamais varonis Zaks Paganels, kurš spāņu valodas vietā iemācījies portugāļu valodu ... Tieši šī iemesla dēļ der pārlasīt romānu.

Fakts par divu pēc būtības pretēju izklaidības veidu esamību ir visai pamācošs: tas pierāda, ka ārēji līdzīgu cilvēka uzvedības izpausmju pamatā var būt pilnīgi atšķirīgi psiholoģiskie nosacījumi.

Turklāt psihologi ir noskaidrojuši, ka laba uzmanības sadalīšanas spēja reti kad saistās ar labu tās koncentrēšanas spēju. Šīs uzmanības īpašības lielā mērā ir pretējas.

Cik cilvēku, tik raksturu.

Pašpārbaude

Pašizziņa

Pašaudzināšana

Astotā nodarbība

Jautājumi un uzdevumi

1. Ļ. Tolstojs romānā «Karš un miers» aprakstījis Pjēra Bezuhova izjūtas, kad viņš soļo aiz ģenerāļa un saspringti domā: «Viss, ko Pjērs tagad redzēja, neatstāja uz viņu gandrīz nekādu iespaidu, — it kā viņa dvēsele, gatavodamās grūtai cīņai, būtu atteikusies uzņemt iespaidus, kas varētu to vājināt. [. .1 Pjērs neredzēja cilvēkus katru par sevi, bet redzēja tos kustamies.»[39]

Kā izskaidrot to, ka Pjērs Bezuhovs neuztvēra apkārtējos spēcīgos kairinātājus?

Vai Pjēru Bezuhovu var nosaukt par izklaidīgu cilvēku?

2. Norādiet, kādi nosacījumi nepieciešami, lai izraisītu tīšo uzmanību, kādi — lai izraisītu netīšo uzmanību!

A. Jautājumu izvirzīšana un nelielu uzdevumu risināšana noteiktā laika posmā.

B. Kairinātāju īpatnības: novitāte, absolūtais un relatīvais spēks, kontrasti, pārmaiņas kairinātājos.

C. Darbības kārtējo rezultātu apzināšanās iekšējas vārdiskās pašatskaites formā.

D. Labi izstrādāts darbības režīms, ierastie darba apstākļi.

E. To interešu un vajadzību izmantojums, ar kuru apmierināšanu saistās uztveramais materiāls.

F. Būtiski svarīgu darbības mērķu un uzdevumu izvirzīšana.

3. Pēc 145. lpp. sniegtajiem aprakstiem norādiet, kā uzmanības īpašības saistās ar jaunradi!

4. Pamatojoties uz A. Smirnova (sk. 99. lpp.) pētījumu rezultātiem, nosakiet faktorus, kas izraisa netīšo uzmanību eksperimenta dalībniekiem!

5. Izlasiet skolotāja O. Rutkovska stāstiņu «Nozagtā uzmanība»! Izdariet secinājumus par piektās klases skolēnu uzmanības dinamiku!

«Reiz es 5. klasē skaidroju jcjno vielu. Bija tāds klusums, ka, aizverot acis, likās — klasē neviena nav.

Apmierināts ar bērnu uzmanību, turpināju stāstījumu, staigādams no skolotāja galda līdz tāfelei. Te pēkšņi, pagriezies, lai dotos atpakaļ pie galda, izdzirdu čukstus no pirmā sola: «Viens, divi, trīs, četri, pieci. Pieraksti!» — «Ko gan viņi tur skaita?» es nodomāju. Bet, kad devos pie kartes, atkal izdzirdēju skaitīšanu: «Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši...»

Ciešāk palūkojies uz saviem audzēkņiem, pamanīju, ka daudzi no viņiem aizrāvušies ar kaut kādiem rēķiniem.

— Ko tad jūs tā skaitāt? — pajautāju vienam no zēniem.

— Mēs saderējām, cik soļus jūs veiksiet stundas gaitā no galda līdz kartei un atpakaļ.

Es apjuku, taču mēģināju jokot:

— Velti tērējat laiku, vienalga skaits sajuks līdz stundas beigām.

— Nesajuks vis. Jūsu soļus ir viegli saskaitīt — jūsu zābaki čīkst. Kā nočīkst, tā solis, kā nočīkst, tā solis.

Izrādās, ka mani zābaki man nozaguši bērnu uzmanību...»

Konkurss

Pārbaudi un vingrini savu uzmanību!

1. Sešos kvadrātos izvietoti balti un melni aplīši. Minūtes laikā mēģiniet iegaumēt aplīšu izvietojumu katrā kvadrātā! Tad grāmatu aizveriet un pacentieties pēc atmiņas uzzīmēt kvadrātus ar aplīšiem tajos!

Par katru pareizi novietoto aplīti jūs saņemat vienu punktu. Ja jums izdodas savākt 35 punktus, jūs, kā izrādās, esat ļoti uzmanīgs. Ja punktu ir mazāk par 25, nebēdājieties, bet padomājiet par to, kā vingrināt atmiņu un uzmanību — šīs dzīvē tik nepieciešamās īpašības!

2. Kā jāizvieto attēli, lai tajos attēlotie notikumi būtu pareizā secībā?

3. No cik daudzām mazam zivtiņām sastav šī liela zivs? Pasakiet uzreiz, neskaitot, bet pēc tam pārbaudiet sevi!

4. Izmantojot šo zīmējumu, sistemātiski var vingrināt uzmanību.

Domās (bez zīmuļa vai sērkociņa palīdzības) pēc iespējas ātrāk saskaitiet, cik taurenīšu, spaiņu, tējkannu, mušu, putnu, lietussargu, zivju, grābekļu, zābaku, lejkannu, patvāru ir attēlots zīmējumā (vingrinājuma izpildes ātrumu var kontrolēt, uzņemot laiku).

Skaitīt var pa divām trim radniecīgu priekšmetu grupām, piemēram, šodien skaitu tauriņus un putnus, rīt — spaiņus, patvārus, tējkannas utt.

Vingrinājumu grūtuma pakāpi palielina pamazām. Sākumā skaita visus priekšmetus pēc kārtas — visus spaiņus, visus zābakus utt., tad — vienas krāsas zīmējumus (melnos lietussardziņus, baltos patvārus). Pēc tam skaita priekšmetus, kas apvienoti radniecīgās grupās kaut vai uz visai attālu pazīmju pamata: grābekļi un lejkannas (dārza inventārs), patvāri, spaiņi, tējkannas (trauki). Visbeidzot skaita atšķirīgu priekšmetu grupas: zivis un grābekļus, tauriņus un tējkannas. Kad priekšmeti «atklājas» paši, t. i., kad tos varat saskaitīt bez īpašas piepūles, tas nozīmē, ka jūs esat iegaumējis priekšmetu novietojumu un jāņem cits zīmējums.

5. Šī vienkāršā tabula domāta uzmanības sadalīšanas vingrinājumiem.

Saskaitiet, cik zīmju ir tabulā! Jāskaita šādi: viens krustiņš, viens aplītis, divi krustiņi, viens kvadrāts, trīs krustiņi, divi apļi utt. Katrā nākamajā nodarbībā tabula jāpagriež par 90°. Pēc četrām nodarbībām atkal var sākt no sākuma, jo iegaumēt zīmju novietojuma secību ir ļoti grūti. [40]

7. Marina veikalā ilgi domāja, kuru vāzi nopirkt. Visbeidzot izvēlējās. Pārdevēja ielika pirkumu kārbā. Ko Marina nopirka? Cik vāžu pārdevēja nolika atpakaj tajos pašos plauktos, kur tās stāvēja?

9. Vai jūs varat minūtes laikā noteikt, kurā kvadrātiņā ir visas šīs brīnišķīgās rozes ziedlapiņas?

10. Vējš norāvis galvassegas literārajiem teļiem, kuri uzzīmēti uz grāmatas priekšlapas. Kādi tēli te attēloti, un kuras cepures katram no tiem pienākas?

11. Kura degviela tiek piedāvāta autovadītājam? (Mēģiniet noteikt bez pildspalvas palīdzības!)

Psiholoģisks uzdevums

Reiz iedegās strīds par to, kuru var nosaukt par visuzmanīgāko. Viens no strīdniekiem teica: «Ivans Ivanovičs ir ārkārtīgi uzmanīgs. Kad viņš lasa grāmatu vai klausās, ko viņam saka, nekas nespēj novērst viņa uzmanību: ne kāda cilvēka ienākšana istabā, ne kaimiņu sarunas, ne radio skanēšana. Visa viņa uzmanība ir pievērsta tam, ko viņš dara.» «Pēc manām domām,» atbildēja cits, «Pāvels Petrovičs ir uzmanīgāks. Lai cik aizrautīgi viņš stāstītu (liekas, viņš ir pilnīgi stāstījuma varā), neviena skolēnu uzvedības nianse nepaliek ārpus viņa uzmanības. Viņš redz un dzird visu, kas notiek visapkārt.» «Nu, nē, visuzmanīgākais tomēr ir Boriss Vasiļjevičs,» bilda trešais. «Reiz mēs dziļā tumsā gājām pa ceļu, un pēkšņi, gluži negaidot, iedegās un uzreiz nodzisa elektriskā kabatas lukturīša gaisma. Mēs tik tikko paguvām ievērot vīrieša stāvu, bet Boriss Vasiļjevičs šai īsajā brīdī saskatīja gan vīrieti, gan automātu viņa rokās, gan arī suni viņam līdzās un pat sarkano zvaigznīti pie cepures. Izrādījās, ka viņš visu redzējis gluži pareizi. Mēs bijām sastapuši robežsargu.»

Nākamajiem psihologiem

1. Uzrakstiet sacerējumu «Manas uzmanības īpatnības» un apspriediet to kopā ar biedriem!

2. Pamatojoties uz šās nodaļas materiāliem, izveidojiet atgādni «Kā iemācīties būt uzmanīgiem»!

PERSONĪBA UN TĀS INDIVIDUĀLĀS ĪPATNĪBAS

.

Devītā nodaļa PERSONĪBA UN TĀS IZPAUSMES

Personība... ir viss, ko cilvēks dara, sevi apliecinot. Viņš sevi apliecina gan ikdienas darbā un saskarsmē ar cilvēkiem, kuriem atdod daļiņu no sevis, gan ari ciņās.. par dzimteni, dažkārt apzināti atdodot tai savu fizisko dzivibu.

A. Ļeontjevs

Personības un tās struktūras jēdziens. Jūs droši vien būsiet pamanījuši, ka faktiski ikvienā šīs grāmatas lappusē runājam par personību. Par personību runājām arī tad, kad, riskējot garlaikot lasītāju, visdažādākajos pavērsienos atkārtojām domu par cilvēka psihes viengabalainību un faktisko nedalāmību, stāstījām par to, kā personība izjūt un uztver apkārtējo pasauli, kā atceras, domā, fantazē... Visi izziņas procesi, ar kuriem esam iepazinušies, ir personības psihiskās dzīves konkrētās izpausmes, bet bērna psihes attīstības gaita ir personības tapšanas un veidošanās ceļš.

Ir pienācis laiks pāriet no atsevišķu parādību aplūkošanas pie personības analīzes kopumā.

Pats apzīmējums «personība», tāpat kā daudzi citi psiholoģijas jēdzieni, plaši tiek izmantots ikdienas saskarsmē. Ja vēlamies raksturot kādu cilvēku, bieži vien runājam par viņu gan kā par personību, gan kā par indivīdu, gan arī kā par individualitāti. Psiholoģijā šie termini tiek šķirti. Indivīds, individualitāte ir konkrēts cilvēks visā viņa fizisko un fizioloģisko, psiholoģisko un sociālo īpašību un īpatnību kopumā. Taču, vispārīgi runājot, individualitāte piemīt ne tikai cilvēkiem vien. Ikvienam no mums ir zināms, cik atšķirīgi ir mājdzīvnieki — suņi, kaķi, govis: katram no tiem ir sava āriene un arī savi «tikumi». Tai pašā laikā neviens nekad nav bildis nedz par zirga personību, nedz arī par paša gudrākā aitu suņa personību.

Nav nekādu šaubu par to, ka visi jaunpiedzimušie ir līdzīgi cits citam tikai pec pirmā acu uzmetiena. īstenībā ikviens no viņiem jau ir individualitāte... Taču ne personība! Cilvēks nepiedzimst par personību, viņš par tādu kļūst. Bet vai visi kļūst par personī-

bām? Vai tikai daži? Ne velti par vienu dzird sakām: «Is r-sonība!», bet par citu: «Nē, tā nav nekāda personība — n sis, ne tas.»

Interesanti, ka vārds «personība» vēstures gaitā bijis apbruņojamu piedzīvojumu līdzdalībnieks, turklāt šie piedzīvojurm šķiet, vēl nemaz nav beigušies. Sākumā latīņu vārds persona a zīmēja masku. Antīkajā teātrī aktieris uzlika to masku, kura raksturoja atveidojamā tēla galveno saturu. Pēc tam maska it kā «saauga» ar darbojošos personu un apzīmēja tās iekšējo būtību. «Persona» nokāpa no teātra skatuves un iesoļoja dzīvē. Senajā Romā «persona» jau apzīmēja brīvu cilvēku. Vergs, kura ķermenis un darbs piederēja kungam, netika atzīts par personu, viņš netika atzīts par personību.

Krievu valodā vārdam «personība» ilgi bija nievājoša nokrāsa.

Paralēli tam veidojās arī cita šā vārda nozīme: «Vai tu maz zini, no kā atkarīga tava savdabība, tava personība, ka tu esi tu?» vaicāja A. Radiščevs.

Tā būtu varējis uzrakstīt arī kāds mūsdienu filozofs vai psihologs.

Personības jēdzienā parasti tika ietverta individualitāte tās sociālajās attieksmēs un attiecībās.

Psiholoģijā jēdzienam «personība» ir divas galvenās nozīmes. Pirmkārt, par personību dēvē jebkuru cilvēku, kuram ir apziņa; pēc K. Platonova domām, «tas ir konkrēts cilvēks vai subjekts pa--saules pārveidošanas procesā, kas pamatojas uz tās izzināšanu, izjušanu un noteiktu attieksmi pret to». Citi padomju psihologi apgalvo, ka par personību dēvējams cilvēks, kurš sasniedzis zināmu psihiskās attīstības līmeni. Šo līmeni, kā norāda pazīstamā padomju psiholoģe L. Bozoviča, raksturo tas, ka pašizziņas procesā cilvēks sāk uztvert un izjust sevi kā vienotu veselumu, kas atšķiras no citiem cilvēkiem un izpaužas jēdzienā «es». Šādu psihiskās attīstības līmeni raksturo arī cilvēka personiskie uzskati un attiecības, morālās prasības un vērtējumi, kas padara viņu relatīvi pastāvīgu un neatkarīgu attieksmē pret tām ārējās vides iedarbībām, kas neatbilst viņa paša pārliecībai. Personības nozīmīgs raksturojums ir tās aktivitāte. Šai attīstības līmenī cilvēks ir spējīgs apzināti iedarboties uz apkārtējo īstenību, pārveidot to atbilstoši saviem mērķiem, tāpat pārveidot arī pats sevi. Citiem vārdiem sakot, cilvēkam, kurš ir personība, pēc L. Bozovicas un arī mūsu domām, raksturīgs tāds psihiskās attīstības līmenis, ka viņš spēj vadīt savu rīcību, darbību un zināmā mērā arī savu psihisko attīstību.

Jā, te nu ikvienam no mums der padomāt — vai es esmu personība vai vēl tomēr neesmu? Kritēriji ir skaidri: iegūsti savu personisko pārliecību, neattaisnojies ar to, ka tevi kāds aplam ietekmējis vai novedis no ceļa. Pats iespaido sevi un citus, pats pārveido sevi, tiecies pēc sava ideāla! Ja, protams, tev tāds ir, ja tu esi... personība. *

Bet kā tad ir ar bērniem un pusaudžiem? Mēdz taču runāt par «cieņu pret bērna personību». Vai te ir pretruna? Tā liekas tikai pirmajā acumirklī. A. Ļeontjevs uzskatīja, ka personība patiesām piedzimst divreiz. Pirmo reizi, jādomā, tad, kad «vecumposma revolūcijas» laikā trīsgadīgais «revolucionārs» izvirza slaveno lozungu «Es pats!». Otro reizi —, kad, pēc A. Ļeontjeva izteikuma, rodas apzinīga personība. Gribas ticēt, ka tā rodas visiem. Vismaz pēc tā vajadzētu tiekties.

Personības noturīgums un mainīgums. Cilvēks bez savas personības? Liekas, visspilgtāk tas parādīts marsieša tēlā amerikāņu fantasta R. Bredberija pazīstamajā darbā «Marsiešu hronikas». Tajā lasāma brīnumaina novele «Marsietis» — stāsts par būtni, kurai nav savas personības, noteiktības un patstāvības. Sis marsietis pastāvīgi mainās atkarībā no tā cilvēka vēlmēm, kura ietekmes sfērā viņš ir nokļuvis.

Taču, lai noskaidrotu, kā uzvedas «cilvēks bez personības», nemaz nav jādodas uz Marsu. Šādu cilvēku diemžēl nav nemaz tik maz uz mūsu pašu planētas, mūsu pilsētā, varbūt pat mūsu klasē.

Rakstniekam V. Gusevam ir stāsts «Ekskursija», kuru varētu nosaukt arī par stāstu «Kā pārvērtās ekskursiju vadītājs un marsietis Saša».

Tātad pirmā pārvērtība. Sašam paredzēta saruna ar grāmatvedi Zinu — arodbiedrības «bosu», kura, kā viņš nopratis, uzskata Sašu par «tūļu un mīkst-pēdiņu», par «nelaimīgo inteliģentu» un nemaz neatzīst par īstu vīrieti, tomēr nenoliedzot, ka viņam raksturīgs piesardzīgums, apdomīgums un zināma dzīves gudrība. «Viņš nekad nepāršaus pār strīpu» ...

«... Satvēris vara rokturi, atvēris durvis un pārkāpis pār slieksni, Saša ierodas grāmatvedībā tieši tāds, kāds viņš ir Zinās iztēlē...»

Otrā pārvērtība. Saša direktora kabinetā. Saša gandrīz vai fiziski jūt, kā, pārkāpis slieksni, viņš tai pašā brīdī kļūst piekasīgs un spurains (ak, šī jaunatne!), vārdos allaž gatavs nervozēt, iesvilties, taču darbos — darbaspējīgs, apķērīgs un arī miermīlīgs cilvēks, tieši tāds, kāds viņš liekas Rostislavam Ipoļi-tovičam... Saša gluži nevilšus jūt, ka direktoram patīk gan viņa neatkarība, gan apslēptā cieņa, taktiskā distance attieksmē pret priekšniecību, un gandrīz nevilšus, par pārsteigumu pats sev, aizvien vairāk iedzīvojas šai lomā, aizvien vairāk atklājot to savā pozā, manierēs, lai gan stāvēja, kā likās, nekustīgi...

Zālē, kur ekskursanti pulcējas pirms ekspozīcijas apskates, Saša, turot rokā rādāmo kociņu, ierodas kā pārāks par visiem tiem, kas dīki pulcējas visapkārt. Tas raksturīgs gandrīz visiem gidiem: viņš dara, viņš zina, toties viņu pienākums ir klausīties. Tā ir Sašas trešā pārvērtība, kuras gaitā viņam izdodas apslēpt savu glezniecības neizpratni, kaut vai uz mirkli patiesi noticēt tam, ko saka, utt.

Šāda uzvedība, saprotams, raksturo ne sevišķi simpātisku personību.

Tas ir konformists, kuram nav nedz tikumiska noturīguma, nedz ciešas pārliecības. Tomēr mēs pieļautu lielu kļūdu, uzskatot, ka personība ir kaut kāds akmens tēls, pār kuru nav varas ne gadiem,

ne apstākļiem. Jaskatās, kas tieši cilvēka maiņas un kas paliek nemainīgs.

N. Zabolockis rakstīja:

Kā mainās pasaule un es — cik veidos daudzos!

Lai gan es tikai vienā vārdā saucos, —

Bet tas, ko dēvēt, saukt par mani drīkst,

Nav vienīgais. Ir mūsu daudz. Es — dzīvs.

Ar vārdu vien, protams, nepietiek, lai saglabātu to, ko saucam par personības noteiktību, taču arī tam ir sava nozīme.

Ja cilvēks ir personība, tad pat nopietnas dzīves vētras nespēj mainīt viņā galveno, viņa dziļāko pārliecību un orientāciju. J. Tri-fonovs savā psiholoģiskajā romānā «Cita dzīve» atklājis tieši šo galvenā varoņa īpašību.

«Neveiksmes no gada gadā nomāca viņu, atņēma spēku, viņš saguma, novājēja, taču kāds iekšējais kodols palika neskarts — kā tieva tērauda stieplīte tas liecās spirālē, tomēr nelūza. Tā bija nelaime. Viņš negribēja mainīt savu būtību, un, lai gan mocījās, cieta neveiksmes, zaudēja ticību sev, aizrāvās ar visnejēdzīgākajām neprātībām, kas lika domāt par to, ka viņš jūk prātā, nonāca izmisumā un ar visu to plosīja savu nabaga sirdi, šis cilvēks tomēr negribēja lauzt to, kas bija dziļi slēpts viņā, — tēraudciets un nevienam neredzams.»

Tas, kas vienos apstākļos var kļūt par nelaimi un dzīves drāmu, citos pārvēršas par iedvesmojošas izturības un varonības paraugu. Un tā visa pamatā ir galvenais mērķis, kura vārdā cilvēks veido savu personību un izraugās savu dzīves ceļu.

A. Ļeontļeva grāmatā «Darbība. Apziņa. Personība» ir šādas brīnišķīgas rindas par personību — «šo augstāko vienotību, kas piemīt cilvēkam, kurš ir mainīgs kā pati dzīve un reizē arī spējīgs palikt pastāvīgs... Neatkarīgi no cilvēka uzkrātās dzīves pieredzes, no notikumiem, kas maina viņa dzīves stāvokli, un, visbeidzot, neatkarīgi no viņā notiekošajām fiziskajām pārmaiņām, cilvēks kā personība paliek nemainīgs citu cilvēku un arī pats savās acīs.»

Personība un sabiedrība. Sociālās lomas. Personība allaž ir sabiedrības loceklis. Tā aplūkojama kā noteiktu sabiedrisko funkciju jeb, kā vēl mēdz teikt, sociālo lomu īstenotāja.

Jūs droši vien jau būsiet pamanījuši, ka psihologi ir iemīļojuši analoģijas ar teātri. Tas nav nekas neparasts — teātris taču ir dzīves modelis, kurā psiholoģiskās situācijas ir saasinātas un brīvas no mazsvarīgām detaļām. Ikkatra izrāde ir kā savdabīgs psiholoģiskais eksperiments. Teātra ļaudis nepaliek parādā. Viņiem arī īstenība dažkārt šķiet kā savdabīga izrāde, bet, piemēram, V. Šekspīrs apgalvo, ka

Viss pasaulē ir teātris,

Kur sievietes un vīri — visi aktieri.

Ir viņiem savi uznācieni, noi'ešanas,

Un katrs spēlē ne jau vienu lomu vien ...

Persona, kā redzams, jau labi sen ir nokāpusi no teātra skatuves. Vai nav pienācis laiks nokāpt arī lomai? Katrā gadījumā personības psiholoģijā, kā arī sociālajā psiholoģijā šis jēdziens jau ir ieņēmis visai cienījamu vietu. Sociālajā psiholoģijā jēdziens «loma», kā izrādās, ir itin ērts, lai raksturotu personības rīcību, uzvedību tās daudzveidīgajās sociālajās funkcijās. Sociālā loma ir sabiedrības izstrādāta cilvēka ricibas programma noteiktos apstākļos.

Šai ziņā sociālā loma patiesi zināmā mērā sasaucas ar teātra lomu. Pirmām kārtām tādējādi, ka, uzņemoties noteiktu funkciju, cilvēks sāk darboties pēc dotās programmas saskaņā ar principu «ja reiz esi ķēries pie arkla, neskaties atpakaļ!» jeb «ja reiz esi iejūdzies, — velc!». Šī «nolemtība» var būt vairāk vai mazāk barga atkarībā no darbības rakstura, tā var būt fiksēta oficiālos dokumentos vai arī tikai paradumu un tradīciju noteikta, cilvēka apzināta vai neapzināta, taču tā allaž eksistē. Turklāt apkārtējie stingri kontrolē šīs programmas izpildes precizitāti.

Patiesību sakot, loma var būt pilnvērtīga tikai tad, ja ir kam un kā labad to izpildīt. Nav iespējams būt par vīru, ja nav sievas, būt par dēlu, ja nav mātes, būt par krustdēlu, ja nav krusttēva. Tie ir ģimenes dzīves ainu dueti. Tieši tāpat nevar būt par priekšnieku, ja nav padoto, par skolotāju, ja nav audzēkņu, par vadoni, ja nav, ko vadīt, par aktieri, ja nav skatītāju.

Kad Robinsons Kruzo pēc ilgas vientulības beidzot sastapa cilvēku, viņš uzreiz ķērās pie uzņēmīgajam anglim ierastās sociālo funkciju sadales: «Vispirms viņam paskaidroju, ka viņa vārds būs Piektdienis, jo šai dienā izglābu viņa dzīvību, — nosaucu viņu tā šīs dienas piemiņai. Tad liku viņam izrunāt vārdu «kungs» un liku saprast, ka tas ir mans vārds .. .»•

Sociālā loma — tas vienmēr ir «es» un tomēr ne gluži «es»t pareizāk sakot, nepavisam ne viss «es». Cilvēks nebūt nav jāuztver kā viens vienīgs sociālo lomu kopums. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš ir spējīgs arī pretoties šīm lomām, tās ir pretrunā ar viņa priekšstatiem pašam par sevi. Sociālā loma var palīdzēt cilvēkam atrast savu vietu dzīvē, un tā var būt arī šķērslis viņa ceļā uz pašizteik-šanos.

Pazīstamais dramatiskā teātra aktieris V. Papazjans žēlojās, ka aktierim nākas spēlēt un pārdzīvot tik daudz svešu dzīvju, ka nepa- [41] liek nedz fizisko, nedz garīgo spēku «atrast savu vietu dzīvē». Radīt sevi? Radīt savu tēlu pēc paša izveidota scenārija — vai gan tas nav viens no pašaudzināšanas galvenajiem uzdevumiem? Varbūt pat vienīgais. Cilvēki patiešām veido paši savu tēlu. Kad tas izdodas, sakām: «Viņš ir atradis savu vietu», kad ne: «Nezin ko no sevis iedomājas.»

Ir svarīgi, lai šajā pašizveides procesā tēls, uz kuru cilvēks tiecas, būtu piepildīts ar noteiktu tikumisko saturu. Pašpilnveide nevar būt pašmērķis, tā ir līdzeklis, ar kura palīdzību cilvēks, topot labāks, kļūst vairāk vajadzīgs citiem cilvēkiem un sabiedrībai.

Ja šāda tikumiskā satura nav, cilvēks labākajā gadījumā «paš-audzinās», cenšoties gūt labumu sev (tā ir sava veida paštiksmi-nāšanās) vai pat kaitējot citiem cilvēkiem un sabiedrībai (ja par orientieri izvēlēts antisociāls tēls). Personības patiesa pārveide, tās pāraudzināšana jauna sociālā stāvokļa ietekmē ir ilgstošs un sarežģīts process. Būtībā tieši šo metodi audzināšanā izmantojis A. Alakarenko un viņa sekotāji (piemēram, disciplīnas grāvējam uztic pienākumu atbildēt par tās ievērošanu).

Personības pārveides process jaunas sociālās lomas ietekmē ar lielu mākslinieciskās pārliecības spēku atklāts pazīstamajā itāliešu filmā «Ģenerālis Della Rovere».

Drūmais fašisma terora laiks. Gestapoviešu rokās nokļuvis spēlmanis un blēdis Bertoni (viņa lomu tēloja Vitorio de Šika), kurš iedzīvojās uz nelaimīgo tautiešu rēķina: viņš izspieda naudu no arestantu piederīgajiem, apsolot panākt soda mīkstināšanu, atbrīvošanu, vēstuļu un paciņu nosūtīšanu it kā ar to savu draugu un līdzzinātāju līdzdalību, kuri viņam ir hitleriešu zaldātu un virsnieku vidū. Līdz karam Bertoni astoņas reizes bijis sodīts par krāpšanu, mānīšanu, tirdzniecību ar narkotiskajām vielām un pat par divsievību.

Esesiešu pulkvedis Millers sola viltīgajam Bertoni dzīvību un miljonu zeltā par to, lai viņš cietumā notēlotu Pretošanās kustības izcilo darbinieku ģenerāli Della Roveri, kas tika nogalināts laikā, kad karaspēks ienāca Itālijas teritorijā. Pulkvedis tādējādi cer turpmākajā gaitā izmantot šo viltus ģenerāli par pievili-nātāju, lai atklātu Pretošanās kustības vadītāju, kurš nokļuvis cietumā, bet kuru neviens pēc izskata nepazīst.

Bertoni ātri aptver lomas ārējo veidolu. Pa cietuma kamerām izplatās ziņa par ģenerāļa ierašanos. Gan politieslodzītie, gan arī uzraugi izturas pret Bertoni kā pret ģenerāli, vīrišķīgu brīvības cīnītāju. Viņa klātbūtnē varonīgi iet bojā viens no ieslodzītajiem. Bertoni aizvien dziļāk iejūtas patriota loma, viņa personība pakāpeniski atdzimst no jauna. Bijušais blēdis un vieglas peļņas tīkotājs jau vairs ne tikai uzvedas tā, kā, pēc apkārtējo domām, klājas uzvesties itāliešu ģenerālim, kas dziļi nīst fašistus, bet arī mirst kā varonis, nenododot Pretošanās kustības vadītāju, kurš viņam jau tapis zināms...

Maska bija kļuvusi par personības iekšējo saturu.

Sociālo gaidu pārveidojošo spēku cilvēks izjūt ne vien tiešajā saskarsmē ar citiem, kad šis gaidas saistās ar konkrētiem cilvēkiem, tā teikt, personificējas. Šīs gaidas cilvēks izjūt kā priekšstatu par to, ko apkārtējie, gan tuvākie, gan tālākie, cer no viņa sagaidīt, kā cerības, kas saistās ar viņa darbību. Nereti tieši tieksme «attaisnot cerības», «nepievilt ilgas» kļūst par spēcīgu iekšējo motīvu, kas palīdz pārvarēt grūtības un sasniegt mērķi.

Sociālās lomas pārveidojošo un aktivizējošo ietekmi savdabīgi savos eksperimentos, kas saistīti ar jaunrades stimulēšanu hipnozes stāvoklī, izmantojis hipnologs V. Raikovs.

Jaunam māksliniekam iedveš, ka viņš ir, piemēram, Repins vai Rafaēls, mūziķim liek iejusties V. Rahmaņinova vai F. Kreislera tēlā, jaunai aktrisei liek kļūt par Komisarževsku utt. Jauneklis vai jauniete, protams, nesasniedz tās virsotnes, ko spēja sasniegt «oriģināli» — izcilie mākslinieki, mūziķi vai aktrise, tomēr jaunie cilvēki kļūst iekšēji atraisītāki un darbojas maksimāli augstā iespēju līmenī: zīmē, spēlē, runā dzeju ievērojami labāk nekā parasti.

Un vēl — par eksperimentiem, kuros aktivizē šahistu radošo domu. Uz laboratoriju uzaicināja šaha lielmeistaru M. Tālu, kurš izspēlēja sešas partijas ar vienu no eksperimenta dalībniekiem. Trīs partijas šis eksperimenta dalībnieks spēlēja hipnozē — viņam bija iedvests agrāko gadu izcilā šahista P. Morfija tēls, bet trīs partijas viņš spēlēja normālā stāvoklī. Tāls uzvarēja. Pēc seansa viņš eksperimenta dalībnieka spēli raksturoja šādi: «Līdz hipnozei es spēlēju ar cilvēku, kurš tik tikko pārbīdīja figūras. Hipnozes stāvoklī manā priekšā sēdēja gluži cits cilvēks — ekspansīvs, enerģisks, drosmīgs, turklāt viņš spēlēja par divām sporta klasēm labāk.»

Tā, protams, ir eksotika, kas vēlreiz apliecina cilvēka milzīgās apslēptās rezerves. Gribot negribot jāizdara vēl viens secinājums: sava personība, savs tēls ir jāveido pēc «labākajiem pasaules standartiem».

Personība un saskarsme. Pagājušā gadsimta beigās krievu valodā iznāca franču autora E. Ljebo grāmata ar visai daudzsološu nosaukumu «Kā iepazīt cilvēka raksturu».

Starp citiem padomiem šai grāmatā atrodams arī tāds, kas prasa nopietnu apspriešanu. Atsaucoties uz vācu filozofa Sopenhauera autoritāti, E. Ljebo ieteic cilvēku novērot, tā teikt, pa atslēgas caurumu, turklāt tad, kad viņš istabā ir viens. Tikai tad, kad cilvēks paliek vienatnē ar savām domām, viņam parādās tieši tā izteiksme, kas atbilst viņa būtībai un likumsakarīgi atklāj viņa patieso dvēseles stāvokli; tikai tad, kad cilvēks ir atsvabinājies no visa, viņa sejas vaibsti ir redzami visā to tiešumā. Tiklīdz cilvēks sāk ar kādu sarunāties vai arī zina, ka uz viņu skatās, viņam raksturīgā sejas izteiksme pagaist, vaibsti savelkas, skatiens kļūst laipnāks, labvēlīgāks un vispār viņa seju pārņem attiecīgajam brīdim atbilstoša izteiksme. Ja cilvēku izdodas novērot, kad viņš ir vienatnē ar sevi, vērtējums bieži vien ir visai tuvs patiesībai.

Autoru nevar vainot par to, ka viņš nezina sociālpsiholoģijas galvenās likumības, jo šī zinātnes nozare strauji attīstījās tikai nākamajā gadsimtā. Sociālpsiholoģija pēti, pirmkārt, tieši tās pārmaiņas, kas norisinās cilvēka psihē saskarsmes ietekmē, otrkārt, to vidi, kurā notiek tiešā vai netiešā saskarsme: lielās un mazās grupas, kolektīvus utt. Saskarsmes situācijā cilvēkam, protams, daudz kas mainās — sākot no sejas izteiksmes un beidzot ar viņa uzskatiem par apkārtējo īstenību. Galu galā pats cilvēka «es», personības iekšējais saturs rodas un veidojas tikai saskarsmes procesā. Jau pašās agrīnajās dzīves stadijās šī veidošanās ir saistīta ar to stāvokli, kādā nonāk bērns, ar cilvēkiem, kas ir ap viņu, ar viņa vietu tajā grupā, kas veido viņa attīstības mikrovidi.

Katrā nākamajā dzīves posmā personība nonāk jaunā sociālajā situācijā, jaunā mikrovidē, jaunā grupā. Sākumā, kā redzams, tā ir ģimene, tad bērnudārza grupiņa, skolas klase, arodskolas grupa, studentu grupa, ražošanas brigāde un visbeidzot... pensionāru pulciņš. Tā ir, ja tā var teikt, cilvēka dzīves ceļa horizontālā līnija. Bet tagad aplūkosim vertikālo līniju, apskatīsim, kādās apvienībās nonāk personība, arī ikviens no jums, noteiktos dzīves posmos.

Sāksim, kā allaž, ar ģimeni, kuras loceklis jūs esat, tālāk — jūs esat noteiktas skolas, noteiktas klases audzēknis, sabiedriskas organizācijas biedrs, noteikta pulciņa, bet varbūt pat vairāku pulciņu dalībnieks, daudzi no jums nodarbojas sporta sekcijās un komandās, un droši vien ikviens no jums ir «mūsu sētas bērnu» draudzīgās kompānijas aktīvs loceklis. Ne velti mēdz teikt, ka cilvēka dzīve ir viens vienīgs ceļš ... pa grupām. Šīm grupām, neraugoties uz visai būtiskām atšķirībām, par kurām mēs vēl runāsim, ir arī daudz kopīga. Pirmām kārtām visās šajās nelielajās apvienībās (no 2 līdz 30—40 cilvēkiem) iespējama tieša saskarsme biedru starpā, tieši kontakts. Pēc šīs pazīmes grupas mēdz dēvēt par mazajām grupām jeb kontaktgrupām.

Kontaktgrupa nebūt nav atsevišķu personību aritmētiska summa. Šāda grupa ir sarežģīts, vienots veidojums ar savu iekšējo struktūru. To raksturo pirmām kārtām darbība, kuras īstenošanai cilvēki apvienojušies, noteikti mērķi, uzdevumi, organizācijas veidi utt. Salīdzināsim, piemēram, kādu draugu kompāniju, no vienas puses, un kosmosa kuģa apkalpi, ražošanas brigādi un skolas klasi, no otras puses. Šīs grupas ir atšķirīgas jau pēc rašanās. Draugu kompānijas (tādas grupas dēvē par neoficiālām, neorganizētām) rodas it kā pašas no sevis. Neviens tās speciāli nerada, neviens to sastāvu nefiksē, tajās nav nekādu reglamentējošu likumu un iekšējās kārtības noteikumu. Šādās grupās cilvēki apvienojas brīvprātīgi uz kopīgu interešu, slieksmju, simpātiju pamata. Te nav iecelta vadītāja, komandiera vai priekšnieka.

Vēl sarežģītākas savstarpējās attiecības saista cilvēkus oficiālajās organizētajās grupās, kuras sabiedrība īpaši izveido, lai tās veiktu noteiktu darbību — mācību, ražošanas, pētniecības utt. Šajās grupās valda lietišķas attiecības, un cilvēka stāvokli tajās pirmām kārtām nosaka viņa ieguldījums kopīgajā darbībā.

Kopīgās darbības gaitā cilvēki nonāk savstarpējās personiskās attiecībās. Nedrīkst aizmirst, ka abas attiecību sistēmas (lietišķās un personiskās) pastāv vienā un tai pašā grupā, ka tās ir attiecības starp vieniem un tiem pašiem cilvēkiem, tāpēc šādas attiecības

Nereti mūsu cejā sastopami smilšu klaji. Uzpūš stiprāks vējiņš — un smiltis aiznes uz visām pusēm. Ir tādas bērnu grupas, kas ļoti līdzinās šādiem smilšu klajiem. Visi it kā būtu vienoti, bet, palūkojoties ciešāk, k|ūst redzams, ka katrs dzīvo pats par sevi.

ir nesaraujami saistītas un tās savstarpēji mijiedarbojas. Visi mēs ar satraukumu sekojam mūsu kosmonautu darbam kosmosa kuģa kabīnē vai atklātā kosmosā. Un allaž mūs sajūsmina ne tikai viņu darbības precīzais ritms, saskaņotība un meistarība, bet arī siltās, draudzīgās attiecības. Te harmoniski savijas lietišķās un personiskās attiecības.

Grupas, kurās sasniegts augsts attiecību attīstības līmenis, sauc par kolektīviem. Var teikt, ka ikviens kolektīvs ir grupa, bet ne katra grupa ir kolektīvs.

Lai kļūtu par kolektīvu, grupai nepieciešamas vairākas īpašības, kuras tā iegūst pakāpeniski. Aplūkosim, kā šo procesu aprakstījis psihologs A. Lutoškins savā grāmatā «Prasme vadīt citus».

Nākamā pakāpe — «mīkstais māls». Grupā, kura ir šai attīstības līmenī, jau rodas iekšējie sakari starp bērniem. Taču pašiem bērniem vēl ir grūti darboties bez padoma.

Bet tad grupā izveidojas aktīvs, darbības mērķi kļūst vispārīgāki, un vairākos gadījumos tā darbojas kā īsts kolektīvs. Šī pakāpe saucas «mirgojošā bāka», kas vēl nedeg pastāvīgi, bet laiku pa laikam izmet gaismas kūļus, it kā sakot: «Es esmu te, esmu gatavs doties palīgā!» Kolektīvs, kas vēl tikai veidojas, ir norūpējies par to, kā noturēt pareizu kursu. Te pārsvarā ir vēlēšanās darboties kopā, savstarpēji palīdzēt, būt kopā. Taču ar vēlēšanos vien vēl nepietiek. īstam kopīgajam darbam nepieciešama pastāvīga kvēlošana, nevis atsevišķi, kaut arī spilgti uzplaiksnījumi. Ir jau arī uz kā balstīties — ir autoritatīvie bākas «uzraudzītāji», tie, kas uztur tās kvēlošanu, — organizatori, aktīvs. Tomēr bērniem vēl ne vienmēr pietiek spēka koncentrēt savu gribu, būt neatlaidīgiem, lai sasniegtu kopīgo mērķi, lai prastu pakļauties kolektīvajām prasībām. Aktivitāte izpaužas epizodiski.

Jauns kolektīva izveides posms ir «sārtā bura». Tas ir simbols gaitai uz priekšu, draugu uzticībai, nemiera garam. Tādā kolektīvā (grupu, kas ir šādā attīstības pakāpē, jau var uzskatīt par kolektīvu) dzīvo un darbojas saskaņā ar principu «viens par visiem, visi par vienu». Biedriskas savstarpējās attiecības un patiesa ieinteresētība citam par citu un visu kolektīvu saistās ar principialitāti un savstarpēju prasīgumu. Kolektīva intereses neaprobežojas tikai ar paša dzīvi vien, tā locekļi interesējas par notikumiem citos kolektīvos. Tiesa gan, vēl nevar apgalvot, ka te visi ir gatavi ikbrīd doties palīgā citiem kolektīviem, kuriem nepieciešama palīdzība. Gadās, ka vētras un neveiksmes var uz kādu laiku izsist kolektīva darbu no ritma, taču cīņā norūdās raksturs.

Visbeidzot — «kvēlojošā lāpa». īsts kolektīvs ir tāds, kurš neapmierinās ar saviem sasniegumiem un, negaidot lūgumus un aicinājumus, steidzas palīgā, kurš nesavtīgi cenšas būt noderīgs cilvēkiem, sabiedrībai, augstu pacēlis lāpu, kas apgaismo ceļu citiem.

Kolektīva attīstība ir ļoti sarežģīts process, kurš nekad nenorit stihiski, bez tā vadītāju un locekļu apzinātas, mērķtiecīgas darbības. Jāpiebilst, ka iepriekš sniegtie kolektīva attīstības posmp īsie raksturojumi var jums praktiski noderēt.

Mēs jau runājām par to, ka personības pašaudzināšana ir iespējama tikai saistībā ar pašizziņu. Tieši tāpat kolektīvs virzās uz priekšu, apzinoties savus trūkumus un savu spēku, apspriežot savas darbības plānus un perspektīvas, kolektīva locekļu savstarpējās attiecības utt. Šādas kolektīvās analīzes rezultātā, kā liecina prakse, bērni var objektīvi noteikt sava pulciņa, klases vai brigādes kolektīva attīstības pakāpi un izvirzīt orientierus ceļā no «smilšu klaja» līdz «kvēlojošajai lāpai».

Allaž jāatceras, ka oficiālajās, organizētajās grupās un kolektīvos ir it kā dubulta funkciju sadale: saskaņā ar štatiem — vertikālā (priekšnieks, vietnieks) un horizontālā, kas veidojas stihiski («kolektīva dvēsele», «asprātis», «ņurdētājs», «grēkāzis», «individuālists — ne mana cūka, ne mana druva» utt.). Šādas neviena nenoteiktas lomas gandrīz vienmēr veidojas katrā patstāvīgākā vai mazāk patstāvīgā grupā, un cilvēki, kuriem šīs lomas lemtas, pilda tās, kamēr vien pastāv grupa. Apkārtējie jau gaida un it kā pieprasa no viņiem zināmu rīcību.

Bet, ja tā vieta, kuru cilvēks ieņem savā grupā, viņu neapmierina, ja tā vairs neatbilst viņa jaunajiem uzskatiem un tieksmēm? Tad cilvēkam paveras viens no trim klasiskajiem ceļiem. Ejot pirmo ceļu, viņš zaudē savu ierasto grupu, toties atrod jaunu vietu. Ejot otro ceļu, iekaro jaunu vietu savā grupā, bet, ejot trešo ceļu, var zaudēt kā grupu, tā savu stāvokli tajā. Jāpiebilst gan, ka dzīvē ir vairāk iespēju nekā pasakā. Cilvēks vienlaikus ir vairāku pagaidu vai pastāvīgo grupu un kolektīvu loceklis, un viņa stāvoklis katrā no šīm šūniņām var būt dažāds vai pat pavisam atšķirīgs. Ir atzīts — jo augstāks ir pusaudža statuss klasē, jo zemāks tas ir viņa pagalma kompānijā, un otrādi... Tā cilvēka priekšā, kurš ir «grēkāzis» savā darbabiedru kolektīvā, bailes izjūt viņa mājinieki... Bieži vien cilvēks maina grupu, bet dažkārt pat darbavietu tieši tāpēc, ka viņu neapmierina statuss tajā: «Es tur nejūtos kā cilvēks!»

Daudzos gadījumos šāda «ceļošana no grupas uz grupu» ir saistīta ar tādas grupas meklējumiem, kurā cilvēks varētu justies «kā savā ādā». Sociālajā psiholoģijā šādas grupas sauc par referenta-jām grupām.

Vislabāk ir tad, ja grupa, kurai cilvēks reāli pieder, kurā tiek īstenota viņa galvenā darbība, ir arī viņa referentā grupa. Taču gadās, ka personība dzīvo un darbojas grupā, kuru viņš neuzskata par savējo, un tiecas pēc citas, iespējams, nesasniedzamas. Šāda situācija var būt par pamatu nopietniem iekšējiem konfliktiem. Kas šādu situāciju -izraisa? Nereti par iemeslu var būt personības un citu grupas locekļu dzīves vērtību, virzības nesakritība.

Kas tad ir virzība? Par to — nākamajā nodaļā.

Desmita nodaļa PERSONĪBAS VIRZĪBA UN SPĒJAS

Esam noskaidrojuši, kas ir personība, kādas ir tās attiecības ar sabiedrību, uzzinājuši par cilvēku saskarsmi grupās un kolektīvos. Tagad pievērsīsimies personības iekšējās psiholoģiskās struktūras analīzei.

«Personības psihiskā veidola izpēte,» rakstīja S. Rubinšleins, «ietver trīs galvenos jautājumus. Pirmais jautājums, uz kuru cenšamies rast atbildi, ja gribam uzzināt, kas tad šis īsti ir par cilvēku, skan tā: «Ko grib cilvēks, kas viņam šķiet interesanti, pēc kā viņš tiecas?» Tas ir jautājums par viņa virzību, uzskatiem un tendencēm, vajadzībām, interesēm un ideāliem. Kad noskaidrots, ko cilvēks grib, dabiski rodas otrs jautājums: «Bet ko viņš var?» Tas ir jautājums par cilvēka spējām un dotumiem, par viņa apdāvinātību. Taču spējas pirmām kārtām raksturo tikai iespējas; lai uzzinātu, kā viņš tās īsteno un izmanto, mums jāzina, kas viņš ir, kuras īpašības viņa raksturā nostiprinājušās un kļuvušas par noteicošajām. Tas ir jautājums par cilvēka raksturu.»

Šie trīs jautājumi ne tikai veido personības zinātniskās izpētes programmu, tie ir arī pašiepazīšanas un otra cilvēka iepazīšanas orientieri. Iedziļinoties savas iekšējās pasaules īpatnībās, mēs tīši vai netīši tiecamies apzināties savas vajadzības un vēlmes, spējas un raksturu. Ielūkojoties citā cilvēkā, cenšoties saprast viņu, it kā jautājam: «Ko tu gribi?», «Ko tu vari?», «Kas tu esi?».

Jautājums par personības virzību, par tās vajadzībām, motīviem un interesēm ne velti ir pats pirmais. Arī mēs ne reizi vien to pieminējām gandrīz visās grāmatas nodaļās. Analizēt vajadzību pēc jauniem iespaidiem un saskarsmes bija nepieciešams, kad aplūkojām bērna psihes attīstības vēsturi; ar personības vajadzībām un interesēm saistījām jautājumu par apkārtējās pasaules uztveres selek-tivitāti; esam arī noskaidrojuši, ka mūsu atmiņa ir atkarīga no personības virzības: tas, ko atceramies, kā un uz cik ilgu laiku paturam prātā, taču arī ir saistīts ar spējām, interesēm, ar to, kādas

ir attiecības starp iegaumēšanas subjektu, darbības mērķiem: un uzdevumiem. Bez virzības neiztikām, arī analizējot intelektuālo darbību un uzmanību.

Vajadzības. Personības virzības pamatā ir vajadzības — cilvēka aktivitātes galvenais avots. Lai dzīvotu un darbotos apkārtējā viuē, cilvēkam ir nepieciešama pārtika, ūdens, gaiss, kustības, ari materiālās un garīgās kultūras priekšmeti, citi cilvēki. Vajadzības ir cilvēka apzināta un pārdzīvota nepieciešamība pēc tā, kas uz ar viņa dzīvību un veicina viņa personības attīstību.

Psiholoģijā izšķir objektīvās vajadzības un subjektīvās vajadzības. Objektīvās vajadzības ir tādas, kuras cilvēks pats var neizjust un neapzināties. Tā, piemēram, jaunpiedzimušajam ir objektīva vajadzība pēc pieauguša cilvēka (bez tā viņš var aiziet bojā), taču subjektīvi viņš to ne tikai neapzinās, bet arī neizjūt, nepārdzīvo. Tikai trešajā dzīves mēnesī šī objektīvā vajadzība pēc pieauguša cilvēka pārvēršas subjektīvā psihiskajā stāvoklī — prasībā pēc saskarsmes: redzot māti, bērns priecājas, stiepj viņai pretim rociņas un kājiņas, smaida, izdod dažādas skaņas, rodas rosmes komplekss, par ko jau iepriekš runājām. Vēlāk šāda prasība rodas arī attiecībā uz citiem cilvēkiem, pārtop mīlestībā pret tuvākajiem, draudzībā utt. Augošais bērns sāk apzināties savas attieksmes ar citiem cilvēkiem — saskarsmes vajadzība atspoguļojas ne tikai pārdzīvojumos, bet arī domās.

Lai atšķirtu objektīvās vajadzības no subjektīvajām, jāaplūko daži pavisam vienkārši ikdienas dzīves fakti. Cilvēka organismam pastāvīgi nepieciešams skābeklis, kas nokļūst asinīs ar elpošanas palīdzību. Šī vitālā nepieciešamība kļūst par vajadzību, ja rodas skābekļa deficīts, ko izraisa elpošanas orgānu saslimšana vai skābekļa satura samazināšanās atmosfērā. Šādos gadījumos cilvēks cieš no skābekļa trūkuma, cenšas kaut ko darīt, lai to novērstu, un priecājas, kad var dziļi ievilkt elpu. Objektīvā vitālā vajadzība šai gadījumā pārvērtusies citā psiholoģiskajā stāvokli — kļuvusi par subjektīvu vajadzību.

Radušās vajadzības rosina personību aktīvi meklēt to apmierināšanas ceļus, kļūst par darbības iekšējiem rosinātājiem — mo-tiviem.

Vajadzības, kas atspoguļo mūsu organisma vitālās nepieciešamības, sauc par organiskajām vajadzībām; savukārt tās vajadzības, kas saistītas ar personības attīstību, — par garīgajām jeb sociogē-najām (sabiedrības radītajām) vajadzībām. Organiskās vajadzības (pēc barības, skābekļa, ūdens, dzimtas turpināšanas, pašaizsardzības) piemīt kā cilvēkam, tā arī dzīvniekiem. Taču pat šīs cilvēka vajadzības vēstures gaitā ir būtiski mainījušās, pārveidojušās, tā teikt, cilvēciskojušās. Vajadzību vēsturiskā attīstība šai gadījumā izpaužas tādējādi, ka ir mainījušies to apmierināšanas priekšmeti un veidi. Atšķirībā no dzīvniekiem cilvēks pats ražo produktus, lai apmierinātu savas vajadzības. Par šīm atšķirībām ļoti precīzi un tēlaini rakstījis K. Markss: «Izsalkums ir izsalkums, tomēr izsal-kūms, ko apmierina ar vārītu gaļu, ēdot to ar nazi un dakšiņu, ir citāds izsalkums nekā tas, kas liek rīt jēlu gaļu ar roku, nagu un zobu palīdzību.»[42]

Cilvēka vajadzību raksturīga īpatnība ir to faktiskā neremdinā-miba. Nevienu vajadzību nevar apmierināt reizi par visām reizēm. Kad vajadzību apmierina, tā rodas no jauna, attīstās, rosina cilvēku radīt aizvien jaunus materiālās un garīgās kultūras priekšmetus.

Personības attīstībā īpaša nozīme ir garīgajām vajadzībām: tieksmei pēc zināšanām, mākslas darbu uztveres. Cilvēka dzīve sabiedrībā, kolektīvā radījusi tādas iespaidīgas vajadzības kā saskarsmes vajadzība, vajadzība gūt citu cilvēku atzinību, vajadzība ieņemt pienācīgu vietu kolektīvā.

Šīs un daudzas citas vajadzības zināmā mērā piemīt visiem cilvēkiem, taču to attīstības līmenis un savstarpējais samērs ir atšķirīgs. Ikvienam cilvēkam ir raksturīgs savs neatkārtojams vajadzību kopums.

Personības sociālo nozīmīgumu daudzējādā ziņā nosaka tas, kādas vajadzības ir pārsvarā. Atšķirīgi ir vērtējami cilvēki, kuri tiecas tikai pēc personiskās bagātības, cilvēki, kuriem noteicošais dzīvē ir moderns apģērbs un izmeklēti ēdieni, un cilvēki, kuru galvenā vajadzība ir radošs darbs tautas labā.

Intereses. Vajadzības ir interešu pamats. Mēs interesējamies par tiem priekšmetiem un par tām parādībām, kas spēj apmierināt kādu vajadzību. Šie priekšmeti un parādības saista uzmanību, mēs par tiem domājam, tiecamies pēc tiem.

Interese nereti liek mums darboties noteiktā virzienā, kļūst par darbības motīvu. Turklāt viena un tā pati darbība dažādiem cilvēkiem var būt atšķirīgu interešu izraisīta un var apmierināt dažādas vajadzības. Tā, piemēram, viens skolēns labi mācās tāpēc, ka viņam ir augsti attīstītas izziņas intereses, zināšanu alkas, cits cenšas gūt labas sekmes mācībās, lai iemantotu apkārtējo cilvēku cieņu, trešais nevēlas sarūgtināt vecākus, ceturtais gatavojas iestāties augstskolā un pelna atestātu ar augstu vidējo atzīmi, piektajam patīk tāda intelektuālā darbība, kas nepieciešama, lai sasniegtu augstus rezultātus, utt.

Tātad mācīšanās, tāpat kā visi citi sarežģīti darbības veidi, ir daudzu vajadzību un interešu motivēti.

Izšķir tiešas un pastarpinātas intereses. Tiešās intereses ir tieši saistītas ar kādu vajadzību. Tā, piemēram, jauneklis, kurš aizrāvies ar matemātiku, labprāt risina uzdevumus, lasa izcilu matemātiķu biogrāfijas, apmeklē atbilstošas fakultatīvās nodarbības. Viņa nodarbības matemātikā rosinājusi tiešā interese par šo zinību jomu. Var būt, ka literatūra kā mācību priekšmets, īpaši tāds darbības veids kā klases un mājas sacerējumi, viņam nepatīk, nešķiet interesanta. Tai pašā laikā zēns zina, ka izlaiduma eksāmenos skolā, kā arī iestājeksāmenos augstskolā, kur viņš tiecas iekļūt, būs jāraksta sacerējums. Izpratne par tā nozīmīgumu dzīvē liek vecāko klašu skolēniem cītīgi gatavoties sacerējumam, strādāt arī šai jomā. Tādā gadījumā interese par literatūru ir pastarpināta.

Ļoti svarīgi ir iemācīties radīt šādu interesi gan sev, gan citiem. 1. 1. Ruso romānā «Emīls jeb Par audzināšanu» stāsta, kā audzinātājs bez mudināšanas, lūgšanās un piespiešanas rosina zēnam interesi par lasīšanu. Viņš cenšas panākt, lai tā no zēnam garlaicīgas nodarbes k|ūtu par viņa vajadzību apmierināšanas līdzekli.

Emīls bieži saņēma vēstules no tēva, no mātes un draugiem, saņēma ielūgumus uz pusdienām, ekskursiju, izbraucieniem ar laivām, sarīkojumiem. Šīs vēstules bija uzrakstītas īsi, skaidri un precīzi. Taču Emīls neprata lasīt, un viņam allaž bija jāmeklē kāds, kas varētu tās nolasīt priekšā. Šis kāds vienmēr vai nu nokavēja, vai arī viņam nebija nekādas vēlēšanās lasīt. Tā viss tika palaists garām. Zēns ar nokavēšanos uzzināja par gaidāmajām izpriecām. Cik labi būtu, ja viņš prastu lasīt! Tā radās vēlēšanās mācīties...

Mācīšanās, kuras objektīvā nozīmība Emīlam vēl nebija skaidra, viņa apziņā ieguva subjektīvu, personisku jēgu.

Šo darbības psiholoģiskās struktūras atkarību no tās attiecībām ar cilvēka vajadzībām, ar viņa interesēm lieliski parādījis M. Tvens savā ievērojamā romānā «Toma Sojera piedzīvojumi». Atgādināsim jums droši vien labi zināmo situāciju. Toms ir nogrēkojies, un krustmāte Pollija liek viņam par sodu sestdienas dienā balsināt milzīgu sētu. (Atzīmēsim: šis «pedagoģiskais» paņēmiens pierāda, ka krustmāte Pollija bijusi slikts pedagogs, jo darba pārvēršana par sodu ir visdrošākais veids, lai radītu riebumu pret to. A. Maka-renko rīkojās gluži pretēji: viņa vadītajās audzināšanas iestādēs sodīja tieši tādējādi, ka liedza strādāt... Taču Toms, pateicoties krustmātes pedagoģiskajai kļūdai, veica psiholoģisku atklājumu... Nu, bet visu pēc kārtas.)

Toms ķērās pie darba bez jebkāda entuziasma. «Dzīve šķita tukša, un viņa esamība — smaga nasta. Nopūzdamies zēns iemērca otu krāsā un pārvilka ar to pār augšējo dēli; atkārtoja šo kustību divas reizes, salīdzināja nenozīmīgo nobal-sināto svītru ar sētas nepārskatāmo nekrāsoto plašumu un bezcerīgi atsēdās uz koka kastes.» Tomam bija radusies problēmsituācija, turklāt pirmajā mirklī tā šķita pilnīgi neatrisināma, — veikt uzdevumu, nepieskaroties biedējošajai sētai. Uzdevuma risinājums noritēja precīzi saskaņā ar mums jau zināmajiem intelektuālās darbības likumiem: sākumā daži neauglīgi mēģinājumi, bet pēc tam jau labi pazīstamais: «Šai tumšajā un bezcerīgajā mirklī viņu pēkšņi apstaroja iedvesma! Patiesi — liela, brīnišķīga iedvesma!»

Pirmais ģeniālā jaunatklājuma upuris bija Bcns Rodžers, «tieši tas zēns, no kura izsmiekla viņš visvairāk baidījās». Toms notēloja viņam aizrautīga darba ainu. Ar visu savu būtību viņš demonstrēja, ka balsināt sētu ir viena vienīga bauda, ka šī patīkamā nodarbošanās turklāt vēl ir arī ļoti neparasta: «Katru dienu jau zēniem nav tādas izdevības balsināt sētu!»

Un, lūk, Bens jau lūgšus lūdzas Tomam atļauju mazliet pabalsināt un par šo godu atdod viņam gandrīz veselu ābolu. Kopš šā brīža visi zēni, kas gāja garām, pirka no Toma tiesības uz darbu, ko citā psiholoģiskajā situācijā viņi ne par ko nebūtu darījuši. Kas tad te ir par lietu? «Pats to nemaz nezinādams, viņš bija atklājis svarīgu cilvēku rīcības likumu — proti, lai liktu kādam vīram vai zēnam kādu lietu ļoti iekārot, nepieciešams, lai tā būtu grūti sasniedzama.

Ja Toms būtu bijis tik liels un gudrs filozofs kā šis grāmatas sacerētājs, viņš saprastu, ka darbs ir tas, ko liek darīt pienākums, bet rotaļa — tas, ko darīt neliek pienākums.»

Psiholoģiskās situācijas, kurās atklājas pastarpināto interešu rašanās gaita (objekts pats par sevi nav interesants, taču tas ir kādas personības vajadzības apmierināšanas līdzeklis un tāpēc saista uzmanību), ir pamācošas ne tikai no audzināšanas stratēģijas un taktikas viedokļa. Šīs likumsakarības sekmīgi var izmantot arī pašaudzināšanā. Tas, kas pirmajā acu uzmetienā neliekas interesants un pat neliekas vajadzīgs, dziļāk izanalizējot, var izrādīties pilnīgi nepieciešams kārotā mērķa sasniegšanai.

Interese rodas arī tai gadījumā, kad personība saista savu darbību un rīcību ar kolektīva, sabiedrības interesēm. Kolektīvists interesējas ne tikai par to, kas apmierina viņa personiskās vajadzības, bet arī par to, kas ir vitāli svarīgs citiem — tuviniekiem un ne tik tuviem cilvēkiem.

Uzsverot dzīves perspektīvas nozīmi personības audzināšanā un pašaudzināšanā, A. Makarenko rakstīja: «Cilvēks, kura rīcību nosaka vistuvākā perspektīva, ir visvājākais cilvēks. Ja viņš apmierinās tikai ar savu perspektīvu vien, kaut arī ar tālāku perspektīvu, viņš var likties esam stiprs, taču neradīs mums izjūtu par skaistu personību un tās patieso vērtību. Jo plašāks kolektīvs, kura perspektīvas ir kļuvušas par cilvēka personiskajām perspektīvām, jo skaistāks un cēlāks ir cilvēks.»

Slieksmes. Intereses pauž vajadzību pēc noteiktām zināšanām, «zināšanu alkas», taču otra virzības puse ir slieksmes. Slieksmes ir tieksme veikt noteiktu darbību, darbības alkas. Interesēm un slieksmēm, protams, ir daudz kopīgu iezīmju, taču ir arī atšķirības. Es, piemēram, varu interesēties par kino: labprāt apmeklēšu kinoteātri, lasīšu gramatas par kinomākslu, izcilu aktieru un režisoru biogrāfijas, kolekcionēšu viņu fotogrāfijas utt. Tai pašā laikā es pilnīgi nemaz netiecos darboties kinojomā: netaisos kļūt ne par režisoru vai operatoru, ne arī par scenāristu vai kinoaktieri. Mums ir zināmi daudzi sporta «karsēji», kas dodas uz stadioniem, dzīvo līdzi savām iemīļotajām komandām vai sportistiem, lasa sporta laikrakstus un žurnālus, bet paši... nenodarbojas pat ar rīta rosmi. Interese ir, bet slieksmes nav.

īstas slieksmes parasti apvieno noturīgu interesi par kādām īstenības parādībām un stabilu tieksmi pašam darboties dotajā virzienā. Nereti slieksmes, it īpaši tad, ja tās parādās jau bērnībā, liecina par tādu personības īpašību kā spējas.

Spējas. Intereses un slieksmes raksturo personību tās noslieču aspektā, nosaka darbību, ko tā vislabprātāk veic, «atbild» par to, ko dara cilvēks, savukārt no spējām ir atkarīga darbības kvalitāte, sekmīgums un sasniegumu līmenis, tas, kā darbība tiek veikta.

B. Teplovs ir izdalījis trīs galvenās spēju jēdziena pazīmes.

«Pirmkārt, ar spējām saprot tās individuālpsiholoģiskās īpatnības, kas atšķir vienu cilvēku no otra; neviens taču nesauks par spējām īpašības, kuru jomā visi cilvēki ir vienādi.

Otrkārt, par spējām sauc nevis dažādas vispārindividuālas īpašības, bet tikai tādas, kurām ir sakars ar vienas darbības vai vairāku darbību sekmīgu izpildi.

Treškārt, jēdziens «spējas» nav reducējams līdz tam zināšanām, prasmēm vai iemaņām, kuras attiecīgajam cilvēkam jau ir izveidojušās.»

Tādējādi var teikt, ka spējas ir personības individuāli psiholoģiskās īpatnības, kuras veido priekšnoteikumus sekmīgai kādas darbības īstenošanai, kā arī zināšanu, prasmju un iemaņu apguves dinamikai.

Starp spējām, no vienas puses, un zināšanām, prasmēm un iemaņām, no otras puses, pastāv sarežģītas savstarpējās atkarības attiecības. Tā, piemēram, skolotājs var būt neapmierināts ar skolēna A. atbildi literatūras stundā, bet skolēnu B. par tādu pašu atbildi var uzslavēt. Interesanti atzīmēt, ka klases biedros šāda «netaisnība» parasti nerada nekādu izbrīnu: viņi saprot, ka A., kuram ir spējas literatūrā, ir atbildējis zemāk par savu spēju līmeni, toties B. ir sasniedzis augstus rezultātus jomā, kur viņam īpašu spēju nav. Skolas atzīme parasti ne tik daudz raksturo spējas, cik zināšanu, prasmju un iemaņu līmeni.

Pateicoties spējām kādā noteiktā jomā, skolēns var ātri un samērā viegli apgūt nepieciešamās zināšanas.

Protams, ja skolēns, kurš ir spējīgs matemātikā, nav uzmanīgi klausījies skolotāja stāstījumu stundā un mājās nav ieskatījies mācību grāmatā, viņš pilnīgi pelnīti saņems divnieku ar atbilstošu komentāru: «Jūs acīmredzot paļāvāties uz savām spējām.»

Padomju psihologs Л. Petrovskis spējas tēlaini salīdzina ar graudu, kam vēl jāuzdīgst: līdzīgi tam kā grauds, kas iemests augsnē, ir tikai iespējamība attiecībā pret vārpu, kas var izaugt no šā grauda, ja augsnes mitrums un struktūra, laika apstākļi un citi apstākļi izrādīsies tam labvēlīgi, arī cilvēka spējas ir tikai zināšanu un prasmju apguves iespējamība.

Šīs iespējas kļūst par īstenību cītīga darba rezultātā. Jāpiebilst, ka precīzāk būtu teikt, ka darba mīlestība, nosliece uz darbu, kas saistīts ar to jomu, kurā cilvēkam ir spējas, ietilpst spēju struktūrā un saturā. Padomju psihologs N. Leitess, kurš īpaši pētījis bērnus ar augstām intelektuālajām spējām, atzīmējis, ka visi viņi pirmām kārtām ir darbarūķi. Pēc viņa domām, tas fakts, ka spējīgam skolēnam daudz kas padodas vieglāk un ātrāk, nemazina viņa slieksmes uz darbu. Nepietiekama darbošanās dziņa ir apdāvinātības trūkums — ja intelektuālie rādītāji ir tādi paši, taču, ja vajadzība rīkoties būtu noturīgāka un spēcīgāka, viņa spējas acīmredzot attīstītos daudz pilnīgāk un viņam būtu pa spēkam daudz augstāki sasniegumi.

Tagad kļūst saprotama to visai izplatīto teicienu psiholoģiskā neprecizitāte, ar kuriem vecāki apveltī bērnus un dažkārt arī paši sevi: «Spējīgs, bet slinks!»; «Ja vien es gribētu, es jūs visus maisā iebāztu!»; «Viņam tikai trūkst cītības ...» utt.

— Nē, cienījamie, — tā var atbildēt «neveiksminiekiem», — ja jau jums negribējās nodarboties, ja jūs neaizrāvāties, neiekvēlojā-ties, tad arī pilnvērtīgu spēju jums nebūs bijis.

Te atkal atklājas personības viengabalainība un veselums, par ko jau runājām: nekādas izolētas psihes īpašības nenodrošina īstus, sociāli nozīmīgus panākumus. Šai sakarā atcerēsimies, cik dažādi personības struktūrā iekļāvās divu iepriekš aprakstīto cilvēku Š. un Sollertinska fenomenālā atmiņa. Tādu spēju, kas būtu atrautas no cilvēka darba, no personības darbības, gluži vienkārši nav. Spējas, tāpat kā citas personības īpašības, ne tikai izpaužas darbībā, bet ari veidojas tajā.

Kāpēc tad cilvēki, patērējot vienādi daudz pūliņu vienā un tai pašā jomā, tomēr sasniedz dažādus rezultātus? Citiem vārdiem sakot, — kāds ir spēju nevienlīdzības iemesls? Nodaļā «Bērna psihes attīstība» mēs īpaši aplūkojām iedzimtības, vides un audzināšanas lomu cilvēka personības attīstībā. Atcerēsimies, ka atšķirības spējās nevar skaidrot ar to, ka noteiktas īpašības tiek pārmantotas no paaudzes paaudzē, no tēva dēlam, no dēla mazdēlam — gluži

kā stafetes kociņš. Tiesa gan, daži fakti it kā liecina par labu spēju iedzimtībai. īpaši iespaidīgs ir vācu mūziķu Bahu ģimenes dzīves stāsts. Pirmoreiz izcilas muzikālās spējas tajā novērotas 1550. gadā. Ģimenes ciltstēvs bijis maiznieks V. Bahs, kurš, kā atzīmējis T. Ribo savā grāmatā «Dvēseles īpašību iedzimtība», pēc darba atvieglojis sirdi ar mūziku un dziesmām. Viņš izaudzinājis divus dēlus, kuri arī bijuši pirmie nepārtrauktajā Bahu ģimenes mūziķu virknē, kas divus gadsimtus bijusi pazīstama visā Vācijā. Bahu ģimenē bijis ap sešdesmit mūziķu, no tiem vairāk nekā divdesmit — izcili. Vispasaules slavu šai ģimenei sagādāja ģeniālais komponists Johans Sebastiāns Bahs.

Mocarta ģimenē bijuši pieci ievērojami mūziķi, Haidna — divi, brīnišķo Vīnes valšu autora Johana Strausa tēvs arī bijis pazīstams komponists.

Ir zināmas aktieru, mākslinieku, jūrnieku, ārstu un pedagogu dinastijas... Vai gan visos šajos gadījumos spējas ir pārmantotas tāpat ķā acu krāsa vai deguna forma? Protams, ne. Turklāt var minēt arī simtiem citu gadījumu, kad tēvu un dēlu spējas nesakrīt. Visticamāk, ka šeit jārunā nevis par bioloģisko, bet gan par sociālo iedzimtību. Ārsta dēls kļūst par ārstu un skolotājas meita iestājas

pedagoģiskajā institūtā nevis iedzimtas nosacītības rezultātā, bet gan tāpēc, ka viņi jau kopš bērnības ir iepazinuši un iemīļojuši savu vecāku profesijas.

Bērns piedzimst nevis ar gatavām spējām, bet gan ar dotumiem. t. i.y ar tādām smadzeņu, sajūtu orgānu un kustību aparāta struktūras īpatnībām, kas veido priekšnoteikumus dabisko spēju attīstībai. Dotumi ir visai daudznozīmīgi. Tas nozīmē, ka uz vienu un to pašu dotumu pamata var rasties dažādas spējas atkarībā no atbilstošās darbības prasībām. Tā, piemēram, ass vērīgums un laba redzes atmiņa ietilpst mākslinieka, izmeklētāja vai ģeologa spēju struktūrā. Šīs īpašības var būt noderīgas arī desmitiem citu nozaru darbinieku.

Tas, vai dotumi kļūs par spējām, ir atkarīgs ne tikai no personības individuālajām īpatnībām, bet arī no vēsturiskajiem apstākļiem un no sabiedrības prasībām. Kādas noteiktas spējas attīstās tad, ja rodas sociālā nepieciešamība pēc tām. Šai sakarā darbā «Vācu ideoloģija» K. Markss un F. Engelss, domājot par izcilo Renesanses laika itāliešu mākslinieku Rafaēlu, rakstīja: «Vai tādam indivīdam kā Rafaēlam izdodas attīstīt savu talantu, tas ir pilnīgi atkarīgs no pieprasījuma, kas savukārt atkarīgs no darba dalīšanas un no tās radītiem cilvēku izglītošanas apstākļiem.»[43]

No šā viedokļa aplūkosim šādu iedomātu situāciju. Kaut kur tālā Klusā okeāna salā piedzimis zēns ar izciliem muzikālajiem dotumiem. Par ko viņš var kļūt, ja ņem vērā, ka viņa cilts nepazīst citu mūziku kā vien vienbalsīgu dziedāšanu, ka tā nezina nekādu citu mūzikas instrumentu kā vienīgi bungas? Labākajā gadījumā zēns paliks pazīstams salas vēsturē kā pats ievērojamākais bundzinieks. Citiem vārdiem sakot, viņš sasniegs tādu sava muzikālā talanta attīstības līmeni, kāds iespējams attiecīgajos sociālajos apstākļos. Pavisam citādi veidotos šā zēna liktenis, ja viņš nonāktu zemē ar augsti attīstītu mūzikas kultūru un ar viņu strādātu labi pedagogi.

Spējas un profesijas izvēle. Bet ja tā nav? Tad pasaule varbūt zaudējusi vēl vienu Mocartu, bet neizdevies Mocarts, iespējams, kļuvis par viduvēju ārstu vai inženieri. Taču, lai visā pilnībā izprastu dotumu atklāšanas un spēju attīstības problēmas nozīmīgumu, tāda dzīves ceļa izvēles problēmu, kas atbilst personības iespējām, nebūt nav jāņem tik eksotiskas situācijas. Profesionālās pašnoteikšanās problēma šobrīd ir aktuāla ikvienam vecāko klašu skolēnam. Turklāt — ne tikai mūsdienās. 1835. gadā septiņpadsmitgadīgais ģimnāzijas absolvents Kārlis Markss uzrakstīja sacerējumu par tematu «Jauna cilvēka pārdomas par profesijas izvēli». «Šāda iespēja izvēlēties,» rakstīja K. Markss, «ir cilvēka milzīgā priekšrocība salīdzinājumā ar citām pasaules radībām, taču šī izvēle ir arī tāda darbība, kas var iznīcināt visu cilvēka dzīvi, sagraut visus viņa plānus un padarīt viņu nelaimīgu. Nopietni apsvērt savu izvēli — tātad tāds ir pirmais pienākums jauneklim, kurš sāk savu dzīves ce|u un nevēlas jaut nejaušībai izšķirt to, kas viņam ir pats svarīgākais.»

Tālāk ārkārtīgi precīzi formulēti galvenie profesijas pareizas izvēles nosacījumi: «.. galvenais motīvs, kuram jāvada mūs profesijas izvēles ceļā, ir cilvēces labklājība, mūsu pašpilnveidoša-nās ...

Ja esam izvēlējušies profesiju, kurā visvairāk varam darīt cilvēces labā, tad mūs nesalieks nekādas nastas, jo tas ir tikai upuris visu vārdā, tad izjutīsim nevis nožēlojamu, aprobežotu, egoistisku prieku, bet mūsu laime piederēs miljoniem ...»

Tātad, lai atrastu savu īsto vietu dzīvē, nepieciešams atbildēt uz galvenajiem jautājumiem: kas visvairāk vajadzīgs manai zemei, ko tā gaida no manis, uz ko esmu spējīgs, kurā jomā es varu sevi atklāt vispilnīgāk. Sie jautājumi ir cieši saistīti — vislielāko labumu sabiedrībai tu nesīsi tad, ja spēsi precīzi atdot savus sapņus, sliek-smes un spējas tam darbam, kuram tu gatavojies veltīt savu dzīvi, un ja šis darbs harmoniski saistīsies ar tavām interesēm un personiskajām vajadzībām.

Bet kā gan var «atrast savu īsto vietu», ja profesiju ir tūkstošiem, bet tu esi viens pasaulē? Šī jautājuma risināšanā noteiktus orientierus mums piedāvā padomju psihologs J. Kļimovs. Grāmatā «Ce|š uz profesiju» viņš sniedz piecus galvenos profesiju tipus, pamatojoties uz cilvēka attieksmi pret dažādiem apkārtējās pasaules objektiem.

Pie pirmā tipa — «cilvēks un daba» — pieder laukkopja, lopkopja, biškopja, mežziņa, agronoma, veterināra un citas profesijas.

Otrajā profesiju tipā — «cilvēks un tehnika» — ietilpst atslēdznieki, šuvējas, šoferi, inženieri...

Tie, kuri nodarbojas ar dažādām nosacītām zīmēm, šifriem, kodiem, formulām, valodām, pieder pie trešā profesiju tipa — «cilvēks un zīmju sistēma».

Krāsotāji, kopētāji, mākslinieki noformētāji, gleznotāji ir ceturtā profesiju tipa — «cilvēks un mākslas tēls» — pārstāvji.

Un, visbeidzot, piektais profesiju tips — «cilvēks un cilvēks» — aptver pārdevējas, medmāsas, audzinātājas, skolotājus.

J. KJimovs ir izstrādājis īpašu testu tabulu, kas palīdz orientēties pašam savās interesēs un slieksmēs, padarīt saturīgāku un konkrētāku sarunu pašam ar sevi par tematu «Par ko kļūt?». Sniedzam šo tabulu.

Tabula vispiemērotākās nākamās profesijas orientējošai noteikšanai, pamatojoties uz pašanalīzi

12 - 611

Tabula izmantojama šādi. Lasiet visus punktus tabulā pēc kārtas un atbildiet apstiprinoši vai noliedzoši!

Ja jūs apstiprināt ar «jā», tad pirms skaitļa 1 vai 2 attiecīgajā vertikālajā slejā ar zīmuli ielieciet «+». Noliedzošai atbildei «nē» var būt divējāda nozīme — tā vai nu nav apliecinājums, vai arī ir aktīvs noliegums. Otrajā gadījumā pirms atbilstošā skaitļa lieciet «—», bet pirmajā gadījumā nerakstiet neko! Kad atzīmēti visi (31) punkti, algebriski saskaitiet visus skaitļus katrā no stabiņiem (ciparus, kuri nav atzīmēti, skaitīt nevajag).

Vislielākā pozitīvā summa būs tajos stabiņos, kas atbilst jums vispiemērotākajam profesijas tipam, vismazākā pozitīvā summa un vēl jo vairāk negatīvā summa norādīs jums visnepiemērotāko profesijas tipu.

Pēc savām slieksmēm un spējām cilvēks var būt piemērots ne tikai vienai profesijai vien, bet pat vairākām, un tad viņam jāizvēlas viena no tām. Daudz grūtāk ir pieņemt lēmumu tad, ja jums nav tādu spēju, kas ļautu izvēlēties profesiju, kas jums ļoti patīk. Sai gadījumā jāizvēlas viens no diviem: vai nu jāpārslēdzas uz kaut ko citu, tuvāku, vai arī... Te, draugi, der atcerēties kādu brīnišķīgu mūsu psihes īpašību, proti, kompensāciju. Par to runājām nodaļā, kur aplūkotas sajūtas un uztvere.

Atzīmēsim, ka cilvēks var uzveikt pat nepietiekamu spēju attīstību, ja vien viņam ir liela vēlēšanās un gribasspēks... Secinājumi, tā teikt, rodas paši par sevi.

Tātad esam atbildējuši uz diviem galvenajiem jautājumiem, kas attiecas uz personību, — uz jautājumu «Ko personība grib?» un «Ko tā var?». Jūs droši vien pamanījāt dziļo iekšējo saikni starp tiem — itin bieži mēs varam tad, kad gribam, un gribam, kad varam. Šī vienotība atklājas atbildē uz trešo jautājumu par personību — «Kas tā tāda ir?», t. i., uz jautājumu par raksturu, gribu un temperamentu. Par to runāsim vēlāk, pēc tam, kad pastāstīsim par cilvēka emocijām un jūtām.

Vienpadsmitā nodaļa PERSONĪBAS EMOCIONĀLĀ DZĪVE

Ne vārdi, ne domas, pat ne mūsu rīcība — nekas neizteic mūs tik skaidri un patiesi kā jūtas; tajās atklājas viss mūsu dvēseles saturs, nevis tikai atsevišķas domas vai atsevišķa lēmuma raksturs.

K. U š i n s k i s

Ak, ja varētu es spēt,

Nu kaut vai mazu daļu, —

Vēl astoņrindi sacerēt Par kaisles vaļu.

Es celtu gaismā, kas tā ir,

Kāds likums tai un ceļi,

Un atkārtotu viņas Iniciāļus.

B. Pasternaks

Emociju un jūtu jēdziens. Sarunu par emocijām un jūtām sāksim ar jautājumu, kas pirmajā brīdī var likties dīvains un negaidīts, t. i., ar jautājumu, kāpēc ir vajadzīgas jūtas, kam vajadzīgas emocijas. Patiesi, mēs taču jau zinām, ka ar izziņas procesu palīdzību iespējams atspoguļot īstenību. Turklāt katrs no aplūkotajiem procesiem dod savu ieguldījumu: sajūtas sniedz informāciju par atsevišķām priekšmetu un parādību īpašībām un pazīmēm, uztvere veido to viengabalainus tēlus, atmiņa glabā uztverto, domāšana un fantāzija pārstrādā šo materiālu jaunās domās un jaunos tēlos. Pateicoties gribai un aktīvai darbībai, cilvēks īsteno savus plānus utt. Varbūt vieglāk ir iztikt bez priekiem un ciešanām, gandarījuma un dusmām, īgnuma, arī bez mīlestības un naida?

Tai pašā laikā no savas pieredzes zinām, ka visa mūsu izziņas un priekšmetiskā darbība, vispār visa mūsu dzīve nav iedomājama bez emocijām un jūtām. Lai par to pārliecinātos, mēģināsim iedomāties cilvēku, kuram nav emocionālās dzīves... V. Solouhins, pamatojoties uz* šo fantastisko pieņēmumu, izstrādājis oriģinālu testu A. Tjūringa uzdevuma atrisināšanai, lai atšķirtu kibernētisku ierīci no cilvēka.

Iedomāsimies, ka divi sarunājas, neredzot viens otru. Ja cilvēks savā sarun-biedrā nevar atpazīt robotu, tad viņam būtībā nav nekādu priekšrocību salīdzinājumā ar kompjūteru.

— Varbūt, — atzīmējis V. Solouhins, — dzīvu sarunbiedru patiešām nevar atšķirt no kibernētiskā mehānisma, ja tiek apspriestas matemātikas likumsakarības vai literārs sacerējums, kam ir tikai informatīva funkcija.

Lai atklātu nomaskēto robotu, noslēpumainajam sarunbiedram jāuzdod šādi jautājumi: «Kad jūs pēdējo reizi raudājāt vai smējāties? Kāda iemesla dēļ? Vai jums ir žēl Grušņicka un Kareņinas? Vai Raskoļņikovs jums ir simpātisks? Kāda ideāla vārdā jūs esat gatavs ziedot sevi? Ko jūs esat spējīgs veikt mīlestības vārdā, mātes dēļ? Vai jums sāp sirds?»

— Man liekas, — autors pamatoti atzīmē, — ka pēc šādas sarunas atmaskot mehānisko sarunbiedru nemaz nav tik grūti.

Ne velti jau kopš seniem laikiem pastāv priekšstats par psihiskās dzīves trejādo struktūru (prāts, griba un jūtas), par sirds un prāta nesamierināmību («sirds ar prātu nekad nesatiek»). Turklāt, kā atzīmējuši psiholoģijas vēstures pētnieki, vislielākā uzmanība allaž tikusi pievērsta izziņas un gribas procesu izpētei, emocionālās dzīves problēmas atstājot mūziķiem un dzejniekiem. Taču mūsdienās ar šīm problēmām nodarbojas daudzi zinātnieki un pat veseli zinātnieku kolektīvi. Viens no galvenajiem allaž ir jautājums, ar kuru mēs sākām sarunu, t. i., jautājums, kāpēc vajadzīgas jūtas vai, citiem vārdiem sakot, kādas ir to funkcijas, kāda ir to nozīme cilvēka psihiskajā dzīvē.

Izrādās, ka viennozīmīgi atbildēt uz šo jautājumu nevar, jo emocijas un jūtas veic nevis vienu noteiktu funkciju, bet gan dažādas funkcijas. Tās, tāpat kā citi psihiskie procesi, nav nekas cits kā reālās īstenības atspoguļojums, tikai pārdzīvojuma formā. Bez tam jēdzieni «emocijas» un «jūtas», ko līdz šim esam izmantojuši kā līdzvērtīgus jēdzienus, īstenībā apzīmē atšķirīgas psihiskās parādības, kas, protams, ir savstarpēji cieši saistītas. Kā emocijās, tā jūtās atspoguļojas cilvēka vajadzības, pareizāk sakot, tas, kā šis vajadzības tiek apmierinātas.

Emocionālajos pārdzīvojumos atklājas to parādību un situāciju vitālais nozīmīgums, kuras iedarbojas uz cilvēku. Citiem vārdiem

sakot, emocijas ir parādību un situāciju reālās jēgas atspoguļojums subjektīva pārdzīvojuma formā. Var teikt, ka viss, kas veicina vai atvieglo vajadzību apmierināšanu, rada pozitīvu emocionālo pārdzīvojumu, un viss, kas to kavē, rada negatīvu pārdzīvojumu. Savā grāmatā «Darbība. Apziņa. Personība» ievērojamais padomju psihologs A. Ļeontjevs ir atzīmējis: «Emocijām ir tāda īpatnība, ka tās atspoguļo attiecības, kas pastāv starp motīviem (vajadzībām) un panākumiem vai subjekta iespējām sekmīgi

īstenot motīviem atbilstošu darbību.» Te der atcerēties trīs galvenos jautājumus, uz kuriem, pēc S. Rubinšteina domām, mēs vēlamies rast atbildi, kad gribam izzināt attiecīgu cilvēku, t. i., jautājumus «Ko šis cilvēks grib?», «Ko viņš var?», «Kas viņš ir?». Uz diviem pirmajiem jautājumiem jau esam saņēmuši atbildi, kad runājām par personības virzību un slieksmēm. Liekas, tieši emocijās un jūtās atklājas sakarība starp to, «ko grib» cilvēks, un to, «ko viņš var». Bet rezultātā daudzējādā ziņā parādās tas, «kas viņš ir» .. .

Svarīga pazīme, kas atšķir jūtas no emocijām, ir tā, ka jūtām piemīt relatīva noturība un pastāvība, bet emocijas rodas kā atbilde uz konkrētu situāciju. Dziļā saikne starp emocijām un jūtām izpaužas tādējādi, ka jūtas tiek pārdzīvotas un atklājas tieši konkrētās emocijās. Tā, piemēram, atkarībā no situācijas mīlestību pret tuvu cilvēku var raksturot prieks par viņu, gandarījums, kas rodas no saskarsmes ar viņu, satraukums, ja viņam kaut kas draud, skumjas, ja viņš pievīlis cerības, lepnums par viņa panākumiem, kauns, ja viņš izdarījis kaut ko necienīgu, utt. Jūtu struktūrā ietilpst ne tikai emocijas, tiešais pārdzīvojums, bet arī vispārināta attieksme, kas saistīta ar zināšanām, izpratni un jēgu. Tā, piemēram, mīlestība uz Dzimteni ietver ne tikai tiešo gandarījumu, kas saistīts ar dzimtās dabas uztveri, saskarsmi ar tautiešiem, bet arī lepnuma jūtas, kas pamatojas uz zināšanām par Dzimtenes vēsturi, uz tās vēsturiskās gaitas dziļu izpratni utt.

Viena no galvenajām emociju funkcijām ir palīdzēt orientēties apkārtējā īstenībā, novērtēt priekšmetus un parādības atkarībā no tā, cik tie ir vēlami vai nevēlami, derīgi vai kaitīgi. Par šo emociju informatīvo (varētu pat teikt — pirmsinformatīvo) lomu faktiski jau runājām iepriekš, kad analizējām sajūtu emocionālo aspektu.

Pēc padomju psihofiziologa P. Simonova domām, emocijas rodas tad, kad parādās nesaskaņotība starp to, ko nepieciešams zināt, lai apmierinātu vajadzību (nepieciešamā informācija), un to, kas patiesībā jau ir zināms. Pamatojoties uz to, ir izveidota savdabīga emociju formula: E=V(N—Z), kur E — emocijas, V — vajadzība (formulā tā ir ar mīnuszīmi), N — informācija, kas nepieciešama, lai apmierinātu radušos vajadzību, Z — informācija, kuru jau var izmantot, zināmais.

No šīs formulas izriet: 1) ja V=0, t. i., ja vajadzības nav, tad arī E ir vienāds ar 0; 2) E = 0, t. i., emocijas nerodas arī tad, ja N = Z. Šis ir tas gadījums, kad cilvēkam, kurš izjūt vajadzību, ir arī visas iespējas to īstenot; 3) E ir maksimāls, ja Z = 0. Tas nozīmē, ka vislielāko spēku emocijas sasniedz tad, ja vajadzība ir, bet nav nekādas informācijas par to, kā šo vajadzību apmierināt. Te emocijas it kā kompensē informācijas deficītu. Ne velti mēdz teikt, ka biedē nevis notikumi paši, bet gan neziņa; 4) ja Z>N, tad saskaņā ar formulu vajadzētu rasties pozitīvām emocijām.

P. Simonovs savā grāmatā «Kas ir emocijas?» apraksta šādu situāciju: «Slāpju nomocīts ceļinieks iet pa svelošām smiltīm. Viņš zina, ka tikai pēc trim dienām nonāks pie avota. Vai viņš spēs veikt savu ceļu? Vai strauts nebūs smilšu aizbērts? Te pēkšņi, nogriezies aiz kādas klints, viņš ierauga aku, kas nav atzīmēta kartē. Vētrains prieks pārņem nogurušo ceļinieku. Tai brīdī, kad viņa priekšā atviz akas spogulis, ceļinieks iegūst informāciju par iespēju remdēt slāpes. Turklāt tas notiek tādā situācijā, kad prognoze labākajā gadījumā paredzēja trīs mokoša klejojuma dienas.»

Ar «emociju formulu» derētu pastrādāt patstāvīgi. Ņemot par pamatu dažādas sadzīves situācijas, jūs varēsiet izskaidrot gan prieku par negaidītu dāvanu (vai te nav meklējams dažādu priecīgu pārsteigumu psiholoģiskais atminējums?), gan satrauktību un bailes pirms stundas (izsauks vai neizsauks?) vai eksāmena (kādu biļeti izvilkšu?), gan daudz ko citu. Tai pašā laikā atklāsies, ka daudzas emocionālās dzīves parādības nav ietilpināmās šajā formulā. Tur nav nekā pārsteidzoša — dzīve, it sevišķi emocionālā dzīve, allaž ir bagātāka par formulām.

Emocijām ir liela nozīme uzvedības regulēšanā tajos gadījumos, kad nepieciešama visu organisma spēku un iespēju momentāna mobilizācijā. Vai gan te nav meklējams atminējums apbrīnojamai paradibai — tam, ka cilvēks spēcīgas emocijas ietekmē veic neiespējamo? Turklāt šādos brīžos mēdz teikt: rīkojies stresa stāvoklī. Kas ta ir par parādību?

Stress un frustrācija. Jūs droši vien esat dzirdējuši šo īso un pat pēc sava skanējuma satraucošo vārdu — «stress». Tas, tāpat kā daudzi citi psiholoģijas un fizioloģijas zinātnes jēdzieni, jau sen no speciālo izdevumu lappusēm un speciālistu diskusijām ir pārgājis ikdienas valoda. Tiesa gan, šie jēdzieni, kas agrāk attiecās uz zinātni, tiek lietoti ne visai korekti. Kā jau iepriekš minēts, psiholoģijā šādu jēdzienu ir sevišķi daudz. Tagad es varu atklāt jums kādu slepenu domu, kas manī rosījās, kad rakstīju šo grāmatu, — es vēlējos «atdot»_ zinātnisko jēgu tiem psiholoģijas jēdzieniem, kuri jau dzīvo cilvēku apziņā.

Daudziem liekas, ka zināt vārdu nozīmē izprast arī tā jēdziena saturu, kurš šai vārdā ietverts. Tieši par to rakstījis izcilais Kanadas zinātnieks, stresa teorijas pamatlicējs H. Selje

savā grāmatā «Stress bez distresa», kura krieviski iznākusi 1979. gadā: «Ikviens cilvēks to ir izjutis, visi par to runā, taču neviens neņemas izskaidrot, kas tad ir stress. Daudzi vārdi kļūst moderni, kad zinātnisko pētījumu rezultātā rodas kāds jauns jēdziens, kas ietekmē mūsu ikdienas uzvedību vai arī mūsu domas par galvenajiem dzīves jautājumiem.»

Tulkojumā no angļu valodas vārds «stress» nozīmē spiedienu, spriedzi, bet «di-stress» — bēdas, nelaimi, nespēju, trūkumu.

Kā teicis H. Selje, stress ir nespeciļiska (t. iM viena un tāda pati neatkarīgi no iedarbības) organisma atbilde uz jebkurām tam izvirzītajām prasībām, kura palīdz organismam pielāgoties, tikt pāri grūtībām, kuras radušās. Ikviens negaidīts pārsteigums, kas izjauc ierasto dzīves ritmu, var būt par stresa iemeslu. Turklāt, kā atzīmē H. Selje, nav nekādas nozīmes, vai tā situācija, kas radusies, ir patīkama vai nepatīkama. Nozīme ir tikai tam, cik intensīva ir vajadzība pārkārtoties vai adaptēties. Piemēra pēc zinātnieks apraksta šādu satraucošu situāciju: māte, kurai paziņots, ka viņas vienīgais dēls kritis kaujā, pārdzīvo briesmīgu dvēseles drāmu. Ja pēc kādiem gadiem izrādīsies, ka paziņojums ir bijis aplams, un dēls negaidīti ienāks istabā dzīvs un vesels, viņa izjutīs neizmērojamu prieku.

Šo divu notikumu specifiskie rezultāti (bēdas un prieks) ir pilnīgi atšķirīgi, pat pretēji, bet to izraisītā stresa iedarbība — nespe-cifiskā prasība pielāgoties jaunajai situācijai — var būt vienāda. Arī «dažādi sadzīves priekšmeti — sildītājs, ledusskapis, zvans un lampa, kas sniedz atbilstoši siltumu, aukstumu, skaņu un

gaismu, — ir atkarīgi no kopīgā faktora — elektroenerģijas. Pirmatnējam cilvēkam, kurš nekad neko nav dzirdējis par elektrību, būtu grūti noticēt, ka šīm tik atšķirīgajām parādībām nepieciešams viens enerģijas avots,» rakstīja H. Selje.

Darbība, kas saistīta ar stresu, var būt patīkama vai nepatīkama. Ikkatrs notikums, fakts vai paziņojums var izraisīt stresu, t. i., kļūt par stresoru. Turklāt, runājot tīri sadzīviskā aspektā, tas, vai attiecīgā situācija saviļņos cilvēku vai atstās vienaldzīgu, citiem vārdiem sakot, vai tā kļūs vai nekļūs par stresa cēloni, ir atkarīgs ne tikai no situācijas pašas, bet arī no personības, no tās pieredzes, ilgām, pašpārliecības utt. īpaši liela nozīme, protams, ir konkrētajā situācijā ietverto briesmu novērtējumam un bīstamo seku gaidām.

Šī ietekme ir pārbaudīta īpašos eksperimentos. Pētījuma dalībniekiem demonstrēja vienu un to pašu kinofilmu, kurā bija parādīti nelaimes gadījumi kokzāģētavā. Pirmajā pētījuma variantā skatītājiem pateica tikai to, ka filmā būs atainoti nelaimes gadījumi kokzāģētava, bet otrajā variantā, — ka notikumi nav reāli. Visbeidzot, trešajā variantā eksperimentētāji centās novērst pētījuma dalībnieku uzmanību no smagajām epizodēm: skatītājus uzaicināja bezkaislīgi pavērot, piemēram, cik skaidri un pārliecinoši meistars iepazīstina strādniekus ar drošības tehnikas noteikumiem.

Pamatojoties uz iegūtajiem datiem, secinājām, ka pirmajā gadījumā vairākumam skatītāju bija vērojamas spilgti izteiktas stresa reakcijas. Atcerēsimies, ka stress var rasties ne tikai tad, kad briesmas draud pašam, bet ari tad, ja redzi, ka citam klājas slikti. Otraja variantā, kad skatītāji notikumus neuztvēra kā bīstamus, stresa nebija. Attiecībā uz trešo variantu jāteic, ka stresa stāvoklis radās tajos brīžos, kad skatītāji — eksperimenta dalībnieki — tomēr uztvēra situācijas bīstamību.

Vienas un tās pašas situācijas var dažādi iedarboties uz cilvēku atkarībā no viņa psiholoģiskajām īpatnībām. To var ilustrēt ar kāda visai cietsirdīga amerikāņu psihologu eksperimenta rezultātiem.

Pētījums tika veikts ar jauniesauktajiem kareivjiem. Tika imitēta lidmašīnas avārija un piespiedu nosēšanās. Pirms pacelšanās katram eksperimenta dalībniekam uz desmit minūtēm iedeva brošūru ar instrukciju, kā rīkoties iespējamās katastrofas gadījumā. Visi lidojuma dalībnieki kuģa komandiera vadībā uzlika glābšanas jostu un izpletni. Negaidīti notikumi sāka risināties apmēram piectūkstoš pēdu augstumā: lidmašīna, uzņemot augstumu, sāka svērties uz sāniem. Eksperimenta dalībnieki ieraudzīja, ka viens propelleris vairs negriežas, un ar radioaustiņām noklausījās arī par citiem lidmašīnas bojājumiem. Pēc tam viņiem paziņoja, ka ir iestājusies kritiska situācija. Turklāt visa notiekošā ticamību pastiprināja tas, ka viņi it kā nejauši varēja noklausīties pilota satraukto sarunu ar novērošanas dienestu. Tā kā lidojums notika netālu no lidlauka, pētījuma dalībnieki varēja redzēt arī to, kā uz skrejceļa pulcējās smagās mašīnas un sanitārais transports, respektīvi, ka uz zemes nepārprotami uzskata lidmašīnas avāriju par pieļaujamu un gatavojas sniegt palīdzību. Nekādu šaubu par reāli draudošajām briesmām it kā vairs nebija. Pēc dažām minūtēm atskanēja pavēle sagatavoties, lai varētu nosēsties atklātā okeānā, jo nedarbojas nosēšanās ierīces... Pēc neilga laika lidmašīna laimīgi nosēdās lidlaukā. Kā pētījuma dalībnieki reaģēja juz katastrofālo situāciju? Daudziem radās spēcīgs emocionālais pārdzīvojums, ko izraisīja bailes no nāves vai sakropļošanas, citi «kļuva mēmi no šausmām». Bet to, tā teikt, jau varēja sagaidīt. Izbrīnu radīja kas cits: daudziem pētījuma dalībniekiem šīs parādības netika novērotas — vienai daļai no viņiem bija liela pieredze lidotāja darbā, un viņi noprata, ka notiekošais ir inscenēts, citi savukārt bija pārliecināti, ka paliks dzīvi.

Tātad stresa rašanās un tā norise ir atkarīga ne tik daudz no objektīviem, cik no subjektīviem faktoriem, no paša cilvēka īpatnībām: no tā, kā viņš novērtē situāciju, kā viņš prot samērot savus spēkus un iespējas ar to, ko no viņa prasa, utt.

Stresa jēdzienam un stāvoklim tuvs ir frustrācijas jēdziens. Sis termins tulkojumā no latīņu valodas nozīmē — maldi, veltīgas cerības. Frustrāciju raksturo spriedze, satraukums, vilšanās, naids» kas pārņem cilvēku, kad viņš ceļā uz mērķi sastop negaidītus šķēršļus, kas traucē viņam apmierināt vajadzības. Par to, cik dažādi cilvēki reaģē uz traucēkļiem, var spriest pēc šķietami vienkārša eksperimenta. To mēs varam tūlīt arī īstenot.

Iedomājieties šādu situāciju: jums garām pa ielu aizbrauc mašīna, kas nošķiež jūsu drēbes. Šoferis izkāpj no mašīnas un saka: «Man ļoti žēl, ka mēs nošķiedām jūsu drēbes, lai gan centāmies apbraukt peļķi...» Ko jūs viņam atbildētu? Un ko šādā situācijā teiktu dažs labs jūsu paziņa?

Izrādās, ka visas daudzveidīgās reakcijas var nosacīti sadalīt vairākos tipos. Droši vien atradīsies arī tādi, kas metīsies uzbrukumā šoferim, sakot apmēram šādus vārdus: «Kam gan man jūsu atvainošanās. Ja nemākat braukt, nav ko sēsties pie stūres! Samaksājiet par ķīmisko tīrīšanu!» Citi reaģēs apmēram tā: «Nu, ko tad vairs darīt... Ceļš slidens, vienās peļķēs. Gadās.» Trešie bildīs: «Es jau pats esmu vainīgs — gāju pārāk tuvu brauktuvei.» Bet dažs pateiks arī tā: «Ziniet ko, tieši labi, ka jūs nosmērējāt manu uzvalku. Es jau sen pošos nodot to ķīmiskajā tīrītavā, bet nekādi nesanāk. Nu gan būs katrā ziņā jānes tīrīt.»

Ja saskaņā ar savu raksturu cilvēks vienmēr vai gandrīz vienmēr uz šķēršļiem reaģē vienādi, tad var teikt, ka viņš pieder pie noteikta tipa. Viena daļa aktīvi apvaino citus cilvēkus, draud, ir sašutuši utt. Vai starp jūsu paziņām nav tādu cilvēku, kas savās kļūmēs un nebūšanās cenšas vainot apkārtējos? Vai jums nešķiet, ka viņos atklājas šā tipa iezīmes? Otriem ir nosliece savas nepatikšanas skaidrot ar apstākļu neveiksmīgu sagadīšanos: «Neviens nav vainīgs. Tā sanāca.» Trešie visu vainu uzņemas uz sevi, uzskata, ka paši ir vainīgi savās neveiksmēs un kļūmēs. Bet ceturtie pat mēģina saskatīt kaut ko pozitīvu neapstrīdami nepatīkamā situācijā — par spīti sarūgtinājumam rāda priecīgu seju.

Emociju vērtība. Kad runājam par cilvēku tipoloģiskajām atšķirībām, neizbēgami rodas jautājums par to, kas ir labāk. Ja mēs mēģinātu kaut kā novērtēt četru iepriekš aplūkoto cilvēku rīcību frustrācijas situācijā, mums nāktos ņemt vērā ļoti daudz dažādu apstākļu. Pirmām kārtām būtu jānoskaidro, kam tad ir labāk — apkārtējiem vai pašam. Tālāk nāksies izanalizēt, kāda vajadzība nav tikusi apmierināta attiecīgā šķēršļa dēļ, — tikumiski attaisnotā vai tīri egoistiskā. Utt.

Tātad, atbildot uz jautājumu, kāpēc vajadzīgas emocijas, mēs norādījām uz to vairākām svarīgām funkcijām psihiskajā dzīvē: informatīvo, regulējošo utt. Taču, ja mēs ar to vien būtu aprobežojušies, varētu rasties uzskats, ka emocijas tikai pievienojas citām psihiskajām parādībām, ka tās ir savdabīgs fons vai pavadījums, īstenībā emocijām un jūtām ir patstāvīga nozīme personības dzīvē,

tās cilvēkam ir svarīgas pašas par sevi. Ne velti padomju psihologs B. Dodonovs savai grāmatai devis nosaukumu «Emociju vērtība». Izrādās, ka mums ir patstāvīga vajadzība pēc emocionāliem pārdzīvojumiem, pēc emocionālās piesātinātības. Šo jautājumu mēs daļēji skārām, runājot par sensorisko deprivāciju, kura vienlaikus allaž ir arī emocionālā deprivācija.

Te jāpasvītro kāds svarīgs nosacījums: lai būtu emocionālā piesātinātība, nepieciešamas ne tikai pozitīvās emocijas, bet arī emocijas, kas sa’istītas ar ciešanām, neapmierinātību. Šim pirmajā brīdī šķietami dīvainajam apgalvojumam var atrast ne vienu vien apliecinājumu daiļliteratūrā.

Ak, dievs, dod ciešanas — tās nav nekas,

Pat dvēsles stingumu. (Tas prom lai tvan!)

F. Tjulčevs

Sūti man vētru ar uguns zibām,

Mokošas dienas lai nak kā lāsts,

Tik no noziedzīgas bezkaislības Un no aprimuma glāb!

J. Aksakovs

Tai pašā laikā mūsos ir tāds kā «emocionālais svārsts»: neizjutis rūgtumu, nesajutīsi arī saldumu. Gadās, ka vienā pārdzīvojumā^ saplūst kopā gan patīkamās, gan nepatīkamās emocijas, pozitīvās un negatīvas (tādus pārdzīvojumus sauc par ambivalenta-jiern). Piemēra pēc atcerieties kaut vai savas attiecības ar biedriem, vecākiem un skolotājiem! Mēdz taču būt tā, ka jūsu mīļotais draugs vai draudzene rada jūsos naidu, dusmas, kaunu, taču tas nav parasts naids, bet gan pārdzīvojums, kas ir cieši saistīts ar mīlestību. Vēl vairāk — tieši ar mīlestību, kas nosaka tieksmi lepoties ar mīļoto cilvēku, var izskaidrot tās dvēseles sāpes, kas rodas, ja mīļotais cilvēks ir pievīlis cerības. Ja šādi izturējies cilvēks, pret kuru jums šādu jūtu nav, tad tas rada gluži citus pārdzīvojumus vai arī atstāj jūs vienaldzīgu.

Emociju fizioloģiskais pamats. Diemžēl nekur tik spilgti neatklājas fizioloģisko un psihisko parādību, miesas un gara savstarpējā saistība kā emociju psiholoģijā. Emocionālais pārdzīvojums allaž izraisa dziļas pārmaiņas nervu sistēmas darbībā, kā arī sirdsdarbībā, elpošanā, iekšējās sekrēcijas dziedzeru un muskuļu sistēmas darbībā utt. Emociju ietekmē mainās balss, acu izteiksme, ādas krāsa. Emocijas spēj pakļaut savai iedarbībai visu cilvēka organismu, dezorganizēt to vai, gluži otrādi, uzlabot tā darbību.

Kā savstarpēji ir saistīti psihoemocionālie stāvokļi un atbilstošās fizioloģiskās pārmaiņas? Kas no tā ir atkarīgs? Pirmajā brīdī viss šķiet skaidrs — cilvēkam kādas ārējās iedarbības ietekmē rodas noteiktas emocijas, kuras nosaka atbilstošu fizioloģisko pārmaiņu rašanos. Tomēr viss nemaz nav tik vienkārši. 19. gs. beigās amerikāņu psihologs V. Džeimss un neatkarīgi no viņa holandiešu fiziologs K. Lange izveidoja emociju teoriju, kuru nosauca par Dzeimsa—Langes teoriju. «... ir pieņemts uzskatīt,» rakstīja V. Džeimss, «ka daža fakta uztvere izraisa dvēseles satraukumu, ko dēvē par emocijām, un ka psihiskais stāvoklis rada pārmaiņas organismā. Mana tēze, gluži pretēji, ir tāda, ka pārmaiņas ķermeni notiek tieši pēc satraucošā fakta uztveršanas un ka tas, kā mēs pārdzīvojam šo pārmaiņu norisi, tad arī ir emocijas.» Tātad, pēc V. Džeimsa domām, emocionālā pārdzīvojuma iemesls ir nevis kāds satraucošs notikums, bet gan to fizioloģisko pārmaiņu sistēma, kuras tiek uztvertas, pārdzīvotas un apzinātas kā emocijas. V. Džeimss norādīja: «Mēs esam sarūgtināti tāpēc, ka raudam, saniknoti tāpēc, ka sitam, nobijušies tāpēc, ka drebam.» Tradicionālais vērtējums «Es ieraudzīju lāci, nobijos un aizbēgu», pēc

V. Džeimsa domām, aplam atklāj notikumu secību. Pamēģiniet pārveidot šo formulu atbilstoši Džeimsa teorijai ... Iznāks: «Es ieraudzīju lāci, aizbēgu un nobijos.»

Daudzi zinātnieki ir centušies eksperimentāli pārbaudīt Džeimsa— Langes teoriju. So eksperimentu pamatā bieži vien ir šāds pieņēmums. Ir zināms, ka emocionāla uzbudinājuma brīžos cilvēka asinīs izdalās adrenalīns, kura ietekmē notiek dažādas pārmaiņas ķermenī: parādās drebuļi, mainās sirdsdarbības ritms utt. Bet ja šādas ārējās emociju izpausmes radītu mākslīgi un tad noskaidrotu, vai cilvēks izjūt atbilstošu psiholoģisko stāvokli? Ja izjūt, tad Džeim-sam bijusi taisnība, un tieši šie stāvokļi tiek pārdzīvoti kā emocijas. Ja neizjūt, tad ... Tomēr labāk atturēsimies no galīgiem slēdzieniem, bet kopā ar eksperimentētāju pavērosim pētījuma dalībnieku uzvedību vienā no šādiem pētījumiem.

Pētījuma dalībniekiem paziņoja, ka izmēģinājumā paredzēts pētīt kāda vitamīnu šķīduma ietekmi uz redzi. Pēc injekcijas šiem dalībniekiem vajadzēja piecpadsmit divdesmit minūtes pagaidīt, kamēr vitamīns uzsūksies. Kopā ar īstajiem eksperimenta dalībniekiem telpā «gaidīja» arī īpaši sagatavots eksperimentētāja palīgs. Turklāt vienai daļai dalībnieku šis palīgs demonstrēja aizvien pieaugošu niknumu, bet otrai — aizvien pieaugošu eiforiju — neapvaldītu jautrību un nepamatotu prieku. Eksperimentētājs nemanāmi vēroja eksperimenta dalībnieku uzvedību, turklāt vēlāk viņiem vajadzēja atbildēt uz jautājumiem par savu emocionālo stāvokli. Redzi, protams, tā arī nepārbaudīja.

īstenībā eksperimenta dalībniekiem injicēja nevis vitamīnu šķīdumu, bet gan divus pilnīgi atšķirīgus šķīdumus. Divas no trim grupām saņēma adrenalīnu, kas uzbudina veģetatīvās nervu sistēmas simpātisko daļu, bet trešajai grupai injicēja pilnīgi neitrālu šķīdumu. Neilgi pēc adrenalīna injicēšanas attiecīgie eksperimenta dalībnieki sāka izjust specifiskas pārmaiņas organismā: viņiem paātrinājās sirdsdarbība, sāka drebēt rokas utt. Tie, kuriem injicēja neitrālu šķīdumu, protams, nekādus simptomus neizjuta. Pusei no tiem, kuriem ievadīja adrenalīnu, pateica, ka pēc injekcijas viņiem radīsies atbilstoša reakcija. Otrai pusei nepateica neko. Tādējādi izveidojās sešas eksperimenta dalībnieku grupas, kuras atšķīrās, pirmkārt, pēc injekcijas rakstura (adrenalīns vai neitrālais šķīdums), otrkārt, pēc saņemtās informācijas (viena daļa zināja, kā uz viņiem iedarbosies adrenalīns, bet citiem nebija šādas informācijas), treškārt, pēc emocionālās iedarbības rakstura («niknā» vai «jautrā» kaimiņa).

Ko tad galu galā noskaidroja? Izrādījās, ka tiem pētījuma dalībniekiem, kuriem injicēja neitrālo šķīdumu, kā arī tiem, kuri zināja, kā iedarbosies adrenalīns, emocionālais uzbudinājums, kuru centās panākt «niknais» un «jautrais» kaimiņš, tā arī neradās, lai gan tiem, kuriem injicēja adrenalīnu, skaidri izpaudās visas fizioloģiskās pazīmes. Emocionālais stāvoklis radās tikai tiem pētījuma dalībniekiem, kuriem injicēja adrenalīnu, bet kuri nezināja, kas izraisījis pārmaiņas viņu organismā. Turklāt tiem, kuri atradās «niknā» kaimiņa-sabiedrībā, radās niknums, bet tiem, kuru kaimiņš bija «jautrs», — eiforija. Tādējādi Džeimsa—Langes teorija neattaisnojās. So pētījumu autors S. Sehters secināja, ka emocionālo stāvokli nosaka izziņas un fizioloģisko faktoru savstarpējā iedarbība: izziņas emocijaxorganisma uzbudinājums. Galvenā nozīme te ir ārējās un iekšējās (sava iekšējā stāvokļa novērtējums) informācijas intelektuālajai interpretācijai. Atcerēsimies, ka mēs jau runājām par situācijas novērtējuma nozīmi emociju rašanās procesā, kad apspriedām stresa reakciju rašanās apstākļus.

Liela nozīme fizioloģisko parādību izpratnē bija emociju nervu centru atklāšanai smadzeņu dzīlēs. Kad zinātnieki ievadīja mikro-elektrodus dzīvnieku smadzeņu zemgarozas slāņos, viņi konstatēja, ka, uzbudinot vienu no iecirkņiem, var radīt apmierinājuma izjūtu, bet, uzbudinot citu, — ciešanas («prieka centri» un «ciešanu centri»). Kādā no eksperimentiem žurka varēja pati raidīt elektro-signālu uz noteiktiem smadzeņu punktiem, nospiežot attiecīgu pedāli. Kad elektrostimulācijai tika pakļauts «prieka centrs», žurka spēja nospiest pedāli astoņtūkstoš reizes stundā, atsacījās no barības, ūdens utt. Ir atklāti centri, kurus uzbudinot rodas niknums, bailes, draudzīgums utt. Ir dati, kas liecina, ka arī cilvēka smadzenes ir tādi centri, kuri nosaka noteiktas emocijas.

Emociju ārējās izpausmes. Emocijas ir saistītas ne tikai ar iekšējo orgānu darbību. Tās izpaužas arī ārēji — izteiksmīgākās jeb ekspresīvās kustībās. Uz to, ka kustība pauž un atklāj emocijas,

ir norādījis izcilais krievu fiziologs I. Seče-tiovs savā brīnišķīgajā grāmatā «Galvas smadzeņu refleksi». Viņš rakstīja: «Kad bērns smejas, ieraugot rotaļlietu, kad Gari-baldijs smaida, lai gan viņu vajā par pārmērīgu dzimtenes mīlestību, kad meitene notrīc, pirmo reizi apjaušot mīlestību, kad Ņūtons rada vispasaules likumus un pieraksta tos, — it visos šajos gadījumos noslēdzošais faktors ir muskuļu kustība.»

Kāpēc ir vajadzīgas šīs izteiksmīgās emocionālās kustības? Pēc Č. Darvina domām, tās ir kādreizējo mērķtiecīgo darbību paliekas. Muskuļu spriedze, dūru savilkšana, zobu griešana dusmu uzplūdā («dusmas ir aizturēts kautiņš») — tas ir mantojums no mūsu tālajiem senčiem, kuri visus strīdus risināja ar dūru un žokļu palīdzību. «Piemēra pēc,» rakstījis Darvins, «pietiek atcerēties tādu kustību kā uzaču saraukšana, ja cilvēks jūtas apbēdināts vai satraukts ... Arī tāda kustība kā mutes kaktiņu tik tikko pamanāma nolaišana jāuzskata par pēdējām paliekām, kas saglabājušās no asākām kustībām, kurām pagātnē bijusi sava noteikta jēga.»

Šīs izteiksmīgās kustības pavada emocijas arī mūsdienās, mūsdienās tām ir milzīga komunikatīvā nozīme, tās palīdz saskarsmē, nodrošina emocionālo kontaktu starp cilvēkiem. Pateicoties tieši mīmikai (izteiksmīgas sejas muskuļu kustības), pantomīmai (izteiksmīgas visa ķermeņa kustības), runas emocionālajiem komponentiem, mēs uzzinām par citu cilvēku pārdzīvojumiem, iejūtamies tajos un atbilstoši veidojam savas attiecības ar apkārtējiem. Emociju valodas izpratne palīdz mums atrast pareizo toni saskarsmē ar apkārtējiem cilvēkiem. Vispilnīgāk un visspilgtāk emocijas izpaužas cilvēka sejā. Ne velti vācu rakstnieks G. Lihtenbergs atzīmēja, ka «paši aizraujošākie raksti uz zemes lasāmi cilvēka sejā». Tieši otra cilvēka sejā saredzam prieku un bēdas, domīgumu un dusmas, mīlestību un naidu. Tāpat visu jūtu un emociju daudzkrāsainība saskatāma arī mūsu sejā.

No kādiem elementiem veidojas emociju valoda, kā cilvēks to apgūst? Šiem jautājumiem veltīti daudzi pētījumi. Tajos noskaidrots, ka vislielākā nozīme emociju izpausmē ir acīm un mutei. Ne velti Ļ. Tolstoja darbos aprakstītas astoņdesmit piecas acu izteiksmes un deviņdesmit septiņas smaida nianses.

Kādā pētījumā tika noskaidrots, kurai sejas daļai — acīm vai mutei — ir noteicošā nozīme sejas izteiksmē. Eksperimentētājs pārgrieza pa horizontāli uz pusēm divas viena un tā paša pētījuma dalībnieka fotogrāfijas, kas iegūtas laboratorijas apstākļos, radot tādas situācijas, uz kurām reaģē ar smiekliem, izbrīnu, ciešanām utt. Tad viņš salīmēja augšējās un apakšējās daļas, kas atbilda dažādām situācijām. Tad emociju noteikšanai fotogrāfijas demonstrēja. Izrādījās, ka emociju izpausmi galvenokārt nosaka mute. Ja mute pauž izbrīnu, ciešanas, riebumu vai prieku, tad liekas, ka visai sejai ir atbilstošā izteiksme.

Taču parasti, «lasot» sejā emocijas, mēs ņemam vērā visu situāciju, kas nosaka emocionālā pārdzīvojuma raksturu. Tā, piemēram, kādā eksperimentā tā dalībniekiem lūdza nosaukt vārdos jūtas, ko pārdzīvo fotogrāfijā redzamais cilvēks. Pētījuma dalībnieki parasti sāka stāstīt kādu notikumu, atgadījumu, kas izraisījis attiecīgās emocijas. Prieku parasti saistīja ar panākumiem, ar cerību piepildījumu. Dažkārt tika norādīts arī uz līdzpārdzīvojumu: «Tā cilvēks priecājas līdzi savu tuvinieku panākumiem. Tā māte priecājas par sava bērna panākumiem.» Raugoties uz ciešanu izteiksmi sejā, pieminēja fiziskās sāpes vai dvēseles mokas. Dusmīgu seju raksturoja šādi: «Te redzams cilvēks, kurš cieš no netaisnības... Viņš ir apmānīts, varbūt pat piekrāpts.» Interesanti, ka šajā eksperimentā labāk tika noteiktas patīkamās emocijas: prieku un līksmi atminēja ātrāk nekā bailes un ciešanas.

Tāpat noskaidroja, ka precizitāti emociju noteikšana pec ārējām pazīmēm ietekmē arī tā cilvēka stāvoklis, kurš ir vērtētājs. Atklājās, ka cilvēkiem ir tieksme piedēvēt citiem tos pārdzīvojumus, kas pārņēmuši viņus pašus.

Svarīgi atzīmēt, ka cilvēki atšķiras pēc viņu spējas noteikt emocijas. Tie, kuri, aplūkojot fotogrāfiju, prata emocijas atklāt īpaši smalki, parasti tajā redzamā cilvēka sejas izteiksmi pielīdzināja savai mīmikai. Viņi it kā centās iejusties otra cilvēka lomā, izjust to pašu, ko izjūt cits. Es domāju, ka šo paņēmienu var izmantot fizionomiskā vērīguma attīstīšanai. «Fizisko darbību» principu, t. i., embcijas atveidošanu atbilstoši tās arējai izpausmei, ieteica K. Staņislavskis, lai nodrošinātu personāža emocionālās dzīves patiesu atveidojumu uz skatuves. Te, protams, domātā ne tikai mīmika, bet arī citi emociju ārējās izteikšanas paņēmieni: žesti, kustības, pozas utt. Viens no emociju un jūtu izteikšanas visspēcīgākajiem paņēmieniem ir runa. Intonācija, skaņas stiprums un ritms, no vienas puses, allaž ir atkarīgs no mūsu emocionālā stāvokļa, bet, no otras puses, ir līdzeklis tā izteikšanai.

Emociju valoda ir universālu, visiem cilvēkiem līdzīgu ekspresīvu zīmju kopums, kas izteic vienus un tos pašus emocionālos stāvokļus. Principā mēs varam pareizi saprast citu kultūru un citu tautību cilvēku emocijas. Taču šis universālums nav absolūts. Ir noteiktas nacionālās atšķirības, ko nosaka tradīcijas un paradumi. Tā, piemēram, dažās Āfrikas zemēs smiekli pauž izbrīnu un pat apjukumu un nebūt nav vienmēr uztverami kā prieka pazīme. Dažās Āfrikas valstīs kā apliecinājums tam, ka viesis ir pilnīgi apmierināts, gaida, vai viņš atraugāsies. Šāds pats žests, kā atzīmējis amerikāņu psihologs Sibutani, amerikāņu sabiedrībā diezin vai būs par pamatu atkārtotam uzaicinājumam ciemos.

Emociju izpausmes formas ir atkarīgas no pieņemtajiem pieklājības noteikumiem. Mums, piemēram, nav pieņemts sabiedriskās vietās skaļi smieties, vispār pievērst sev apkārtējo uzmanību, paužot savas emocijas. Emociju izpausmei ir arī individuālas īpatnības, kuras ir atkarīgas no cilvēka temperamenta, audzināšanas un ieradumiem. Dažkārt cilvēkam ierastas emocijas atstāj savdabīgas pēdas viņa sejas izteiksmē. Ne velti mēdz runāt par to, ka ir noraizējušās, jautras, izbrīnītas sejas. Taču šāda ārienes «psiholoģizā-cija» var būt rezultāts, kas rodas, ne visai korekti tulkojot sejas dabiskās īpatnības. Interesantus vērojumus apraksta V. Tendrja-kovs savā romānā «Aptumsums»: «Es drīz vien sapratu, ka traģiskais lūpu savilkums un nedziestošais satraukums viņa ieplestajās acīs nebūt nav viņa dvēseles pārdzīvojumu atspulgs. Gluži vienkārši — tā veidota ir viņa seja. Tāpat kā no dabas stingrais apakšžoklis bieži vien rada spēcīga rakstura iespaidu, kā bedrītes vaigos liecina par maigumu un nebēdnību, tā arī Maijas (romāna varone. — /. K.) seja bez viņas pašas ziņas, neatkarīgi no viņas vēlēšanās lūdzās man palīdzību, un man nebija spēka atturēties.»

Galvenās emociju klasifikācijas. Starp jautājumiem par emocijām, kurus ir vieglāk uzdot nekā uz tiem atbildēt, ir arī šķietami visdabiskākais un it kā pats vienkāršākais jautājums — «Kādas mēdz būt emocijas, un kādas mēdz būt jūtas?». Grūtības rodas pirmām kārtām sakarā ar emocionālo parādību daudzveidību. Sīs parādības var klasificēt dažādi: pēc pārdzīvojuma «zīmes» (plus vai mīnus) — patīkamās vai nepatīkamās; pēc vajadzības rakstura, kura ir pārdzīvojuma pamatā, — bioloģiskās vai garīgās; pēc apkārtējās vides priekšmeta vai pēc tās parādības, kas izraisījusi emocijas vai jūtas; pēc emociju un jūtu ietekmes uz cilvēka darbību — aktivizējošās vai bremzējošās; pēc izpausmes pakāpes — no «patikšanas» līdz kaismīgai mīlestībai utt. Taču ir vēl kādas grūtības, kas saistītas ar nepieciešamību kādu emocionālo stāvokli izteikt vārdos. Par to mēs jau runājām, kad aplūkojām pašnovērošanas jautājumus. Ne velti ievērojamais liriķis F. Tjutčevs rakstīja:

Kā sevi atklāt spēsi tu?

Kā cits lai tevi saprastu?

Kas vārda tverts, par meliem kļūst,

Top duļķains strauts, ja trauksmīgs plūst, —

Dzer veldzi, kas tev dārga šķiet,

Dzer to viens pats — un klusu ciet![44]

Vai gan ir viegli ietērpt vārdos to, ko tu pārdzīvo, jūti?

Ne velti ir izveidots tik daudz dažādu shēmu emocionālo parādību apzīmēšanai. Tā, piemēram, psiholoģijas zinātnes pamatlicējs (dažkārt viņu dēvē par «psiholoģijas tēvu») V. Vunts ieteicis emocijas raksturot atbilstoši trim virzieniem: 1) apmierinātība — neapmierinātība, 2) spriedze — atslābums, 3) ierosa — aizture. Mūsdienu amerikāņu zinātnieks, emociju pētnieks K. Izards (viņa grāmata «Cilvēka emocijas» iznākusi krievu valodā) vairākas emocijas uzskata par fundamentālām, bet visas pārējās — par atvasinātām. Pie fundamentālajām emocijām pieder 1) interese — satraukums; 2) prieks; 3) izbrīns; 4) bailes — ciešanas; 5) dusmas; 6) riebums; 7) nicinājums; 8) bailes; 9) kauns; 10) vainas apziņa. Apvienojoties fundamentālajām emocijām, rodas, piemēram, tādi kompleksie emocionālie stāvokļi kā trauksmainiba, kas ietver gan bailes, gan dusmas, gan vainas apziņu, gan arī interesi un uzbudinājumu. Pie kompleksajiem (saliktajiem) emocionālajiem pārdzīvojumiem pieskaitāma arī mīlestība un naids.

Lai kādus emociju sarakstus mēs aplūkotu, vienmēr atklāsies kāda interesanta īpatnība: katrai pozitīvajai emocijai, kas izraisa patīkamas izjūtas, atbilst pretēja emocija, un tas veido emociju un jūtu polaritāti. Par to mēs katrs pats varam viegli pārliecināties. Mūsu priekšā ir divas emociju grupas. Katrai emocijai no pirmās grupas atrodiet pretēju emociju no otrās grupas!

Pozitīvie emocionālie pārdzīvojumi: apmierinā

jums, prieks, svētlaime, sajūsma, līksme, lepnums, pašapmierinātība, gandarījums pašam par sevi, pār-liecinātība, uzticība, cieņa, simpātijas, maigums, mīlestība, aizkustinājums, pateicība, mierīga sirdsapziņa, atvieglojums, drošības izjūta, uzvaras prieks, jauns prieks, piepildītas atriebības jūtas. Negatīvie pārdzīvojumi: neapmierinātība, bēdas (sēras), ilgas, skumjas (grūtsirdība), nomāktība, garlaicība, izmisums, sarūgtinājums, trauksmainība, baijošanās, izbīlis, bailes, šausmas, nožēla, līdzjūtība, vilšanās, skumjas, aizvainojums, dusmas, niknums, nicinājums, sašutums, nepatika, skaudība, naidīgums, naids, greizsirdība, nepārliecinātība (šaubas), neuzticība, apmulsums, ‘kauns, nožēla, sirdsapziņas pārmetumi, nepacietība, rūgtums, riebums, pretīgums.

Ja vien būtu vēlēšanās, laiks un vieta, abus šos sarakstus acīmredzot varētu divkāršot un pat trīskāršot. Jāpiebilst, ka ir tāda itin laba psiholingvistiskā nodarbošanās: ņemt vārdnīcu un sākumā izrakstīt vārdus, ar kuriem apzīmē emocijas un jūtas, bet pēc tam sadalīt tos polārajās grupās. Jābrīdina gan, ka uzdevums sadalīt emocionālos pārdzīvojumus kaut vai tikai patīkamajos un nepatīkamajos, pozitīvajos un negatīvajos vien pirmajā brīdī šķiet vienkāršs. Itin drīz jūs pārliecināsieties par pretējo. Galvenos sarežģījumus rada tas, ka subjektīvais pārdzīvojums un tā objektīvais vērtējums var arī nesakrist. Tā, piemēram, «ļaunu prieku» ietvērām pozitīvo pārdzīvojumu daļā. Bet vai gan to var uzskatīt par labām un uzteicamām jūtām? Vai cilvēku, kurš jūtas apmierināts, kad cits cieš, varam uzskatīt par labu? Utt. Vai, piemēram, pašapmierinātība. Var būt, ka tā arī izraisa patīkamas izjūtas, taču «pašapmierināts cilvēks», tāds cilvēks, kuram šāds stāvoklis ļoti raksturīgs, pastāvīgs, diezin vai iemantos citu simpātijas. Tieši tāpat ir arī ar tiem stāvokļiem, kas ietverti otrajā grupā un apzīmē negatīvas izjūtas, — arī tos var vērtēt no tāda viedokļa, kāda ir to sabiedriskā vērtība un kāda ir to nozīme personības attīstībā. Piemēra pēc aplūkosim divus tādus emocionālos stāvokļus kā lidzpārdzivo-jums un nožēla. Par patīkamiem tos, protams, nevarētu nosaukt. Taču ko jūs teiktu par cilvēku, kas nav spējīgs tos pārdzīvot? Te es nevaru atturēties no kādas psiholingvistiskas atkāpes, kura īsti nemaz nav atkāpe. Aplūkosim vārdus, kas sākas ar priedēkli sa-. Lielum-lielais vairākums no tiem apzīmē kādu kopīgu stāvokli, kopīgu darbību. Tas ir īsts sociālpsiholoģiskais, komunikatīvais priedēklis: sa-darbība, sa-skarsme, sa-skaņa, sa-draudzība ... So vārdu virkni varētu turpināt. Emocionālās dzīves sfērā ir tāds kopīgs priedēklis kā līdz-: līdzjūtība. Ir arī interesants vārds «līdzprieks». Tā ir reta, bet ļoti cildena emocija. Atcerieties, N. Zabolocka dzejolī «Neglītā meitene» ir šādas rindas:

Un citu prieks kā savējais tāpat Liek sirdij tvīkt, par varēm arā laužas;

Smej meitene un līksmo, aušojas,

No esamības laimes pārņemta.

Ne greizsirdības atēnas, ne domas ļaunas Vēl nepazīst šī būtne jaunā ...

Sis pats dzejolis beidzas ar tik populāro jautājumu:

... kas skaistums — sakiet man —

Un kāpēc ļaudis dievina to tā,

Vai tas ir trauks, kam iekšā tukšums skan Vai tajā uguns vizuļainā rotā?

Es domāju, ka līdzjūtība un līdzprieks atšķiras pēc izcelsmes un varbūt arī pēc to «vecuma» cilvēka psihē. Droši vien kaut ko līdzīgu līdzjūtībai izjūt arī dzīvnieki, un tai ir bioloģiska nozīme, tā nosaka pielāgošanos. Satraukti kliedzieni un citas kāda dzīvnieka ciešanu pazīmes reflektoriski izraisa viņa ciltsbrāļos trauksmes, baiļu izjūtu un «ieslēdz» aizsargāšanās vai arī bēgšanas mehānismus... Taču priecāties par otra nelaimi spēj tikai cilvēks.

Lieliskajam krievu māksliniekam un domātājam N. Rēriham ir šāds stāstiņš: vecais vikings Grimrs, līksmojot dzīrēs draugu pulkā, pēkšņi teicis, ka viņam visā garajā dzīvē neesot bijis neviena uzticīga drauga. No visām pusēm atskanējuši iebildumi. Viens teicis: «Atceries, kurš pirmais tev sniedza palīdzīgu roku, kad tu biji svešumā! Tas biju es!» Cits bildis: «Kad ienaidnieks nodedzināja tavu māju, — kas kopā ar tevi cēla jaunu? Tas biju es.» Trešais teicis: «Kas kaujā aizsedza tevi ar savu augumu? Atceries draugu!» Grimrs atbildējis: «Es atceros visu, ko jūs man esat labu darījuši, es mīlu jūs, bet jūs esat bijuši draugi manās nelaimēs, un es esmu jums pateicīgs par to. Bet teikšu taisnību: laimē man nav bijis draugu. Un laimīgs es esmu bijis loti reti. Tas bija toreiz, kad medībās izglābu karali, un viņš visu klātbūtnē mani noskūpstīja, nosauca par visbrašāko vīru. Visi teica man patīkamus vārdus, bet draugu sirdis klusēja. Tas bija arī toreiz, kad mana vienība uzvarēja dāņus. Mani uzskatīja par tautas glābēju, bet draugu sirdis klusēja. Kad es viskrietnāko meitu ievedu savā mājā un nosaucu viņu par savu sievu, mūs salaulāja, bet draugu vārdi nenāca no sirds. Laimē cilvēks ir it kā kalna virsotnē, bet ļaužu sirdis ir atvērtas tiem, kas atrodas lejā. Laimē nekad nav draugu.»

Droši vien vecais vikings pārspīlē, taču dala psiholoģiskās patiesības te tomēr ir. Svarīgi piebilst, ka cilvēki visai būtiski atšķiras cits no cita ne tikai pēc emociju rakstura un spēka, bet arī pēc spējas līdzjust, līdzpriecāties. Šī spēja ir nosaukta par empātiju. Pēc amerikāņu psihologa K. Rodžersa domām, «izjust empātiju nozīmē uztvert cita cilvēka iekšējo pasauli precīzi, saglabājot emocionālās un jēdziskās nianses. Tas nozīmē it kā kļūt par šo citu cilvēku, taču nezaudējot šo «it kā» izjūtu. Tu izjūti otra cilvēka prieku un sāpes tā, kā to izjūt viņš, uztver to cēloņus tā kā viņš ... Būt empātiskam ir grūti. Tas nozīmē būt atbildīgam, aktīvam, stipram un tai pašā laikā arī jutīgam un smalkam.»

Emocionālās dzīves individuālās atšķirības. Raksturojot cilvēku, mēs katrā ziņā pieminēsim arī tādu viņa personības īpašu iezīmi kā emocionalitāti. Pirmām kārtām cilvēki atšķiras pēc emocionālā jūtīguma: vieni un tie paši notikumi dažus cilvēkus atstāj vienaldzīgus, citus — mazliet saviļņo, bet vēl citiem rada spēcīgu pārdzīvojumu. Tas var būt saistīts ar cilvēka temperamentu. Par to būs īpaša saruna, taču uzreiz jāteic, ka flegmātiķi un melanholiķi, holēriķi un sangviniķi daudzējādā ziņā atšķiras pēc emocionalitātes. Cilvēki atšķiras arī pēc emocionālā noturīguma, pēc dažādu emocionālo situāciju ietekmes uz viņiem. Atšķirību diapazons te ir visai plašs — no ļoti jūtīgiem un viegli iespaidojamiem cilvēkiem, kuru uzvedība pilnīgi mainās emociju ietekmē, līdz savaldīgajiem, kurus dažkārt dēvē par cilvēkiem ar akmens sirdi. Jāpiebilst, ka savaldīšanās ir šķirama no emocionālas neattīstības, emocionāla truluma, no savdabīga emocionālā kurluma. Vai gan рат tādiem ar dziļu sāpi nerunā F. Tjutčevs:

Tie nedzird, nesaredz nenieka

Un kā pa miglu apkārt klīst,

Tiem vilnis jūrā nedzīvs liekas

Un tālās saules debesīs.

Ne gaismasstars tiem krūtīs niris,

Ne sirdī pavasaris plaukst.

Ap viņiem klusē mežs kā miris,

Nakts zvaigžņu mirdzums mēms un auksts.

Un mēlē svešādā, bet dzīvā,

Kad satraukts šalko mežs un lauks,

Nekad ar viņiem auka spīvā Nav sarunājusies kā draugs.

Dūc ērģeles, tu dziesmu dzirdi —

Vai kurlmēmais to dzirdēt spēs?

Nē — atbalsoties viņa sirdī Pat mātes balss vairs nevarēs.[45]

Emocionālās noturības diagnosticēšanai izmanto gan objektīvās metodes (ar aparātiem nosaka to fizioloģisko reakciju spēku, kas saistītas ar emocionālajiem pārdzīvojumiem), gan arī subjektīvās metodes (aptaujas). Pētāmajiem uzdod, piemēram, šādus jautājumus: «Vai jūs bieži izjūtat satraukumu un spriedzi niecīga iemesla dē|?» (Atbilde «nē» atbilst noturīgumam.), «Vai jūs sarunas gaitā pievēršaties kādam noteiktam sarunas tematam, un vai jums ir grūti sekot citu cilvēku domām, ja viņi pārlec no viena temata uz otru?» (Atbilde «jā» atbilst noturīgumam.), «Vai jūs spēcīgi ietekmē situācijas, kas saistītas ar emocionāliem pārdzīvojumiem, un vai jūs cenšaties izvairīties no tām?» (Atbilde «nē» atbilst noturīgumam.).

Uz neizbēgamo jautājumu «Kas ir labāk?» mēs jau esam iemācījušies atbildēt: viss ir atkarīgs no apstākļiem, no emociju rakstura, no to sabiedriskā novērtējuma. Svarīgi ir arī tas, ka cilvēks var un ka dažkārt viņam nepieciešams būt (!) emocionāli noturīgam, neraugoties uz savām dabas dotajām iezīmēm. Atcerēsimies cilvēku varonīgās pašaizliedzības un nesatricināmās izturības piemērus bargajos kara gados. Arī mierīga darba procesā mums nereti ir gluži vienkārši jābūt izturīgiem, pacietīgiem, ir nepieciešamas tādas īpašības, kas pamatojas uz emocionalitātes un pienākuma jūtu sakausējumu. Ne velti runā par personības emocionālo briedumu. Psihologi izšķir arī emotivitāti — emocionālo reakciju spēku, kas raksturīgs cilvēkam.

Interesantu emociju klasifikāciju un to identificēšanas veidus ir ieteicis padomju psihologs B. Dodonous, kura grāmatu «Emociju vērtība» mēs minējām jau iepriekš. B. Dodonovs izšķir 1) altruistiskās emocijas, kas rodas, pamatojoties uz vajadzību sadarboties, palīdzēt citiem cilvēkiem, aizstāvēt tos. Pēc to jauniešu domām, kuri piedalījās pētījumā, šādas emocijas izpaužas tad, kad ir vēlēšanās «sagādāt citiem laimi un prieku», «nemiers par kāda likteni, rūpes», «līdzdzīvošana citu veiksmēm un priekiem» (atcerieties par līdzpriecāšanos!), «maigas un mīļas jūtas», «uzticība», «līdzdalība, žēluma jūtas»; 2) komunikatīvās emocijas, kas rodas, pamatojoties uz saskarsmes vajadzību. Sīs emocijas tiek raksturotas kā «vēlēšanās būt kopā ar kādu, dalīties domās un pārdzīvojumos», «simpātijas», «cieņa», «atzinības, pateicības jūtas»; 3) glo-riskās emocijas (no latīņu vārda gloria — slava) ir saistītas ar pašapliecināšanās, ar slavas vajadzību. Cilvēki, kuriem šīs emocijas ir raksturīgas, vispatīkamāk jūtas tad, kad kļūst par vispārējas uzmanības un sajūsmas objektu. Gloriskās emocijas izpaužas tieksmē iegūt atzinību, cieņu, «aizskartās patmīlības jūtās un vēlmē revanšēties», «patmīlības tīkamā kņudēšanā», «pārākuma izjūtā»; 4) praktiskās emocijas, ko izraisa darbība, kuru veic cilvēks, sekmes vai neveiksmes tajā. Šīm emocijām raksturīgi tādi pārdzīvojumi kā «vēlēšanās gūt sasniegumus darbā», «spriedze», «aizgrābtība, aizrautība ar darbu», «tīksmināšanās ar sava darba rezultātiem, tā produktu», «tīkams nogurums», «patīkams gandarījums par padarītu darbu, par to, ka diena nav pavadīta veltīgi»; 5) pugniskās emocijas (no latīņu vārda pugria — cīņa), kuru pamatā ir vajadzība pārvarēt grūtības, interese par cīņu. Lūk, kā savus pārdzīvojumus pirms lēciena ar izpletni apraksta kosmonauts Aleksejs Ļeo-novs: «Pirms sestā lēciena dvēselē tik un tā uzplaiksnī tādas kā mokoši līksmas ilgas un reizē arī aizgrābjoša briesmu, augstuma, sava spēka izjūta.» Šīs emocijas izpaužas kā «asu pārdzīvojumu alkas», «briesmu, riska izjūta», «izlēmīgums», «sportisks niknums» utt.; 6) romantiskās emocijas, kuru pamatā ir tiekšanās pēc visa neparastā. Tās gandrīz vienmēr ietver arī gaidas: tūlīt, tūlīt kaut kas notiks. Šīs emocijas tiek izjustas kā «tieksme pēc neparastā, neiepazītā», «ilgas pēc kaut kā nebijuša un laba, gaiša un brīnuma gaidas», «tāluma aicinājums»; 7) gnostiskās emocijas (no grieķu vārda gnosis — zināšanas), kas ir saistītas ar personības izziņas darbību. Tās ir savdabīgas intelektuālās emocijas: «tieksme izprast, iedziļināties parādību būtībā», «izbrīns un neizpratne», «jūtas, kas saistītas ar tuvošanos atrisinājumam, atminējumam»; 8) estētiskās emocijas, ko rada mākslas darbi un dabas vērošana. Tās ietver «alkas pēc skaistuma», «skaistuma izjūtu», «gaišas skumjas un pārdomas», «liriski apcerīgu stāvokli» u. c.; 9) hedoniskās emocijas, kuru pamatā ir to vajadzību apmierināšana, kas saistītas ar fizisko un garīgo labsajūtu. Tā ir «bauda, kas gūta, fiziski izjūtot garšīgu ēdienu, sauli, siltumu utt.», «medains laiskums», «līksme»; 10) akvizitlvās emocijas (no angļu vārda acquisition — iegūšana), kas saistītas ar lietu krāšanu, «kolekcionēšanu», tieksme, kura pārsniedz praktisko vajadzību. Šādu emociju pazīme var būt «tieksme kaut ko vairumā iegādāties, krāt, kolekcionēt», «prieks par to, ka palielinājušies uzkrājumi». Te ir vietā atcerēties Pļuškinu vai Skopo bruņinieku. Taču tas ir negatīvais pols. Pozitīvajā polā ir nesavtīgie kolekcionāri un krājēji.

Vispār ikvienai no minētajām emocijām var būt daudz toņu un izpausmju, katrā no tām var izdalīt «polāros pārus». Ikviens cilvēks ir spējīgs zināmā mērā izjust visas emocijas. Tai pašā laikā ir vērojamas ļoti būtiskas individuālās īpatnības. Katram cilvēkam, kā atzīmē B. Dodonovs, ir sava garīgā, emocionālā melodija vispārējā emocionālā virzība, ko raksturo tas, kādas emocijas ir viņam vistuvākās, visvēlamākās un vispastāvīgākās. Pēc K. Cukov-ska vārdiem, izcilais krievu rakstnieks Ļ. Tolstojs «pirmais saprata, ka bez visām citām īpašībām cilvēka personībai ir it kā sava dvē-. seles melodija, kura vienmēr skan ikvienā no mums, un, ja mēs esam sadomājuši atdarināt cilvēku un attēlojam viņa īpašības, bet šo dvēseles melodiju atstājam bez ievērības, — attēls iznāks melīgs un nepatiess».

Droši vien tieši šī emocionālā melodija, kas skan ikvienā no mums, arī ir tas, kam tik grūti atrast zinātnisku skaidrojumu, bet ko tik viegli var izjust, pārdzīvot, ar ko izskaidrojama noslēpumainā neobjektivitāte un izvēlīgums mūsu attieksmē pret dabu un mākslu, pret dzīves situācijām un, galvenais, pret citiem cilvēkiem. Tieši dvēseles melodiju saskaņa, harmonija ir pamatā attieksmei pret citu cilvēku — no viegla «patīk» līdz kaislīgai mīlestībai, no simpātijām līdz dziļai draudzībai uz visu mūžu. Dvēseles melodiju saskaņa ir pamatā radniecīguma jūtām, otra cilvēka atklāšanai, tādām jūtām, ko nevar izteikt vārdos, bet kas aizvien liek iesaukties:-«Jūs esat tā, ko es meklēju visu savu apzinīgo dzīvi. Vienīgā, neatkārtojamā ... Otras tādas nav un nevar būt! Satikt šo vienīgo var tikai reizi dzīvē, otrreiz tas nevar notikt. Nepalaidiet garām šo gadījumu! Apstājieties, nepaejiet garām tam laimīgajam brīnumam, kas dāvāts jums un man.»[46] Bet kā noteikt, kā izdzirdēt šo dvēseles melodiju? Mākslinieki, rakstnieki un dzejnieki izlīdzas ar mākslas tēliem, bet zinātniekiem jāveic izmēģinājumi, jāskaitļo, «algebriski jāpārbauda harmonija», arī cilvēka jūtu un attiecību harmonija. Tādējādi viņi it kā pārkāpj to aizliegumu, ko vārdos izteicis izcilais liriķis S. Jeseņins:

Par mīlu nemēdz vārdos teikt,

Par mīlu tikai sapņo slēpu,

Un acis, tās kā jahonts deg.

Par mīlestību mēs te runājam visai maz, taču, ja labi padomā, viss, kas šeit teikts, ir teikts par mīlestību.

Pēc šīs, vārda tiešajā nozīmē, liriskās atkāpes jāteic daži vārdi par savas un citu cilvēku vispārējās emocionālās virzības izpēti. Sāksim ar uzdevumu, ko sava eksperimenta dalībniekiem uzdeva

B. Dodonovs. Viņš aicināja apvienot pāros šādus vārdus: skūpsts, tarakāns, lakstīgala, klepus. Šo vienkāršo uzdevumu viņi veica visai dažādi. Viens bija izveidojis šādus pārus: 1) skūpsts, klepus; 2) lakstīgala, tarakāns. Citi grupēja gluži citādi: 1) lakstīgala, skūpsts; 2) tarakāns, klepus. Turklāt, izrādās, nemaz nav grūti pierādīt, ka var abējādi. Pirmajā gadījumā apvienoti dzīvu radību nosaukumi un darbību nosaukumi, otrajā — vārdi apvienoti pēc emocionālā iespaida: patīkamas parādības un tas, kas rada nepatīkamas emocijas. Taču kaut kas ir licis pētījuma dalībniekiem izvēlēties vienu no divām pilnīgi atšķirīgām pozīcijām. «Fiziķi» un «liriķi»? Tā sākās emocionālās virzības tipu izpēte, par kuras rezultātiem jau runājām. Es domāju, ka anketveida testu, ko izstrādājis zinātnieks, var izmantot gan pašvērtējumam, gan citu cilvēku emocionālās virzības dominējošā tipa, to «emocionālās melodijas» orientējošai noteikšanai.

Ko es vislabprātāk pārdzīvoju

Anketas mērķis. Sls anketas mērķis ir noteikt tādas atšķirības, kuras nav iespējams apzīmēt ar «labāk—sliktāk». Tāpēc ikviena atbilde Jūs raksturos vienlīdz labi, ja atbildēsiet nopietni un patiesi. Jūsu pienākums ir pacensties precīzi ievērot i n-s t r u к c i j u.

Instrukcija. Izpildiet, lūdzu, norādītajā secībā šādus uzdevumus:

1) uzmanīgi izlasiet patīkamo pārdzīvojumu sarakstu un pierakstiet tā pārdzīvojuma numuru, kuru jūs vislabprātāk izjūtat. Ja esat pilnīgi pārliecināts par savas atbildes pareizību, pasvītrojiet šo numuru;

2) pārējos numurus rakstiet rindiņā pa labi tādā secībā, kāda atbilstoši ir tām emocijām, kurām jūs dodat priekšroku;

3) ar vertikālu līniju atdaliet tās emocijas, kurām jūs nešaubīgi dodat priekšroku!

Piemērs: 9, 8, 4, 6/5, 7, 2, 1, 10.

Pārdzīvojumu uzskaitījums.

1. Neparastuma, noslēpumainības, neziņas izjūta svešā vietā vai neierastos apstākļos.

2. Priecīgs saviļņojums, nepacietība, iegādājoties jaunas lietas, kolekcionējamos priekšmetus, gandarījums, ko sniedz apziņa, ka to kļūst aizvien vairāk.

3. Priecīgs satraukums, pacilātība, aizrautība, ja darbs rit labi, ja redzi, ka gūsti panākumus.

4. Gandarījums, lepnums, garīgs pacēlums, ja izdodas apliecināt savas personības vērtību vai pārākumu pār sāncenšiem, ja par tevi patiesi ir sajūsmā.

5. Jautrība, bezrūpība, laba fiziskā pašsajūta, bauda, ko sniedz garšīgs ēdiens, atpūta, nepiespiesta gaisotne, drošības izjūta un miers.

6. Prieks un gandarījums, ja izdevies izdarīt kaut ko labu sev dārgiem cilvēkiem.

7. Kaismīga interese, bauda, izzinot kaut ko jaunu, iepazīstoties ar zinātniskiem faktiem. Prieks un dziļš gandarījums, ja esi nonācis līdz parādību būtībai, minējumu un hipotēžu apstiprinājumam.

8. Kareivīgs uzbudinājums, riska izjūta, azarts, asas izjūtas cīņas laikā, briesmu izjūta.

9. Prieks, labs garastāvoklis, simpātijas, pateicība, ko izjūti, kontaktējoties ar cilvēkiem, kurus tu cieni un mīli, un konstatējot draudzību un savstarpēju sapratni, saņemot palīdzību un atzinību no citiem cilvēkiem.

10. Savdabīgas, saldkaislas un skaistas jūtas, kas pārņem, vērojot dabu, klausoties mūziku, dzeju vai uztverot citus daiļdarbus.

Pēc darbošanās ar šo anketu jums k|ūs saprotamāka personiskā emocionālā pasaule, bet, ja savas atbildes turklāt salīdzināsiet ar draugu atbildēm, varbūt labāk sapratīsiet gan to, kas jūs saista, gan arī to, kas varbūt reizēm šķir. Tikai gribu brīdināt: patiesa, dziļa draudzība var saistīt gan cilvēkus ar līdzīgiem «emocionālajiem profiliem», gan arī cilvēkus, kuriem tie ir atšķirīgi, pēc savstarpējas papildināšanās principa. Būtu interesanti un pamācoši salīdzināt šās anketas rezultātus ar tiem datiem, kas iegūti pēc darbošanās ar tabulu, kura dota 177. lpp. Tādējādi varēsim uzzināt, kādām profesijām dod priekšroku noteikta emocionālās virzības tipa cilvēki.

Emocionālo stāvokļu veidi. Personības emocionālie pārdzīvojumi atšķiras ne tikai pēc iemesliem, kas tos izraisa, bet arī pēc to spēka un noturīguma. Arī te mums paveras plašs spektrs, sākot ar tikko pamanāmu vieglu pārdzīvojumu un beidzot ar vētrainiem emociju uzliesmojumiem. «Es jums novēlu labu garastāvokli»; «Kāds jums garastāvoklis?»; «Man ir slikts garastāvoklis»; «Garastāvoklis uzlabojās» — šādus izteicienus dzirdam un paši lietojam gandrīz uz katra soļa. Un tā nebūt nav nejaušība. Garastāvoklis ir tāds emocionāls stāvoklis, kas noteiktā laika posmā ietonē visu cilvēka psihisko dzīvi. Tas ir visas viņa dzīves un darbības emocionālais fons, emocionālais vadmotīvs. Aktīvs cilvēks aizvien ir kādu emociju iespaidā: vai nu tās ir vieglas skumjas, vai kluss prieks, darbošanās alkas vai miera izjūta, ilgas pēc kaut kā patīkama vai arī nemiers utt.

No kā atkarīgs ir garastāvoklis? Dažkārt pašam cilvēkam viņa garastāvoklis liekas neizskaidrojams. «Es pats nevaru saprast, kāpēc man pēkšņi sabojājās garastāvoklis»; «Šodien gluži vai dziedāt gribas — nezinu, kas par iemeslu». Taču īstenībā garastāvokli allaž kaut kas nosaka, tam allaž ir kādi iekšēji vai ārēji cēloņi.

Tā, piemēram, kaut vai cilvēka fiziskais stāvoklis. Tieši tas rada to vispārīgo noskaņojumu, ko sauc par pašsajūtu. Dažkārt slikta pašsajūta jeb, kā vēl mēdz teikt, zems dzīves tonuss, signalizē par kaut kādiem traucējumiem organismā, par slimības sākumu. Tāpēc pret savu pašsajūtu ir jāizturas ļoti uzmanīgi. Tiesa gan, dažkārt šī uzmanība var būt pārspīlēta un pāriet aizdomīgumā, kad cilvēks nemitīgi cenšas atklāt sev kādu slimību pazīmes.

Garastāvokli nosaka dažādi nozīmīgi un nenozīmīgi dzīves fakti. Dažkārt tieši šie nenozīmīgie fakti, kuriem, kā šķiet, nav vērts pievērst nekādu uzmanību, tomēr var sabojāt garastāvokli: aizmirsies paņemt līdzi vajadzīgo grāmatu, nepaspēji uz autobusu, aizķērās kāja un gandrīz pakriti. «Nelaime pēc nelaimes,» skumīgi nodomā cilvēks, «man šodien nepavisam neveicas!»

Taču pats izplatītākais un būtiskākais garastāvokļa, arī pašu spēcīgāko emocionālo stāvokļu avots ir mūsu darbība. Panākumi, pozitīvs vērtējums uzlabo garastāvokli. Neveiksme, zems vai negatīvs vērtējums bojā to. Te ir arī atgriezeniska ietekme: labā, jautrā garastāvoklī darbi šķiras. Jāpiebilst, ka to jau sen ir pamanījuši psihologi, kas strādā rūpniecības uzņēmumos. Arī dzīves vērojumi un speciālie pētījumi ir parādījuši, ka labs garastāvoklis ir varens darba ražīguma paaugstināšanas faktors. Tāpat ir noskaidrots, ka garastāvokli ietekmē gan telpu krāsojums, gan darba ritms, taču pats galvenais laikam gan ir cilvēka savstarpējās attiecības darba kolektīvā.

Citi cilvēki vispār ir varens mūsu garastāvokļa avots. Vai jums nav bijis brīnišķīgs garastāvoklis visu dienu no tā, ka esat saticis simpātisku cilvēku, dzirdējis labu vārdu, licis labvēlīgi uzsmaidīt savam biedram. Mēdz būt arī otrādi. Taisnība bijusi angļu domātājam D. Lokam, kad viņš pirms simt gadiem rakstīja: «Neviens ... nevar dzīvot sabiedrībā, ja viņu nomāc tuvinieku un apkārtējo cilvēku nelabvēlība un sliktas domas. Tāds slogs ir pārāk smags cilvēka pacietībai, un nesamierināmās pretrunās dzīvo tas, kurš rod apmierinājumu sabiedrībā un tomēr paliek nejūtīgs pret savu biedru nicinājumu un nelabvēlību.»

Tātad citi cilvēki, viņu attieksme pret mums, uzmanība un rūpes, vārdi un rīcība, pat skatieni un smaids veido mūsu garastāvokli. Citi cilvēki... Taču katrs no mums ir «cits» attiecībā pret saviem tuviniekiem, paziņām un svešiem cilvēkiem. Varbūt, pirms vainosim viņus par savu sabojāto garastāvokli, pavērosim paši savu uzvedību, vai mēs nebojājam (tīri nevilšus!) garastāvokli citiem! Un pretī saņemam... arī sliktu garastāvokli. Taču tagad jau savējo.

Kā to pamanījis kādas grāmatas varonis, «labu garastāvokli neviens uz paplātes klāt nepienesīs, par to jārūpējas katram pašam». Garastāvoklis, protams, ir atkarīgs no cilvēka dzīves stila, un receptes katram gadījumam atrast ir grūti. Taču dažus padomus var dot. Lai uzlabotu savu omu, var rīkoties, piemēram, šādi. Iedomājies, ka tev ir lielisks, možs, dzīvespriecīgs garastāvoklis. Te palīdzēs arī ārējās izteiksmes līdzekļi: parūpējies, lai tavai sejai un augumam būtu tāds izskats, kāds tiem parasti ir tad, kad tev ir labs garastāvoklis, — iztaisnojies, dziļi ieelpo, uzsmaidi... Nu? Vēl izmanto dažus autogēnā treniņa paņēmienus. Lūk, piemēram, ar šādu formulu palīdzību jūs varat stiprināt ticību saviem spēkiem pirms eksāmena: «Es esmu mierīgs... Es esmu pilnīgi mierīgs ... Es esmu gatavs šai dienai... Es esmu gatavs eksāmenam ... Visus galvenos tematus es esmu labi apguvis ... Es spēju koncentrēties par jebkuru jautājumu ... Es ticu saviem spēkiem ... Es ticu savām spējām... Viss ir kārtībā... Es esmu mierīgs.» No rīta to papildini vēl ar šādu formulu: «Svaigums un možums pārņem manu organismu. Es jūtu pieplūstam možumu un spēku. Enerģija ir kā uzvilkta atspere. Es uzsmaidu visiem.»

Afekts un kaislības. Garastāvoklim pretējs psihiskais process ir afekts — vētrains, īslaicīgs emocionālais uzliesmojums, kas pārņem visu cilvēka personību. Dažkārt afekta, dusmu, baiļu vai prieka stāvoklī cilvēks it kā zaudē paškontroli, nevalda pār sevi, nonāk pilnīgā pārdzīvojuma varā. Daiļliteratūrā var atrast daudz spilgtu afekta stāvokļa aprakstu. Piemēram, atcerieties M. Ļermontova poēmas varoņa Mciri pārdzīvojumus, kad viņš, bēgot no klostera uz dzimteni, ir apmaldījies mežā:

Tad nokritis, kur paugurs vēss,

Kā ārprātīgais kaucu es Un ņēmos zemes krūti grauzt,

Līdz sāka asras ceļu lauzt —

Ar karstu straumi dziļumos ...

Vai afekta stāvoklis ir regulējams, vai tas ir pārvarams? Pirmām kārtām nepieciešams ieaudzināt izturību un pašsavaldību. Dažkārt cilvēki nonāk afekta varā savdabīgas bezatbildības un visatļautības dēļ. Var teikt, ka viņi ļaujas afekta varai un izmanto to apzināti kā līdzekli citu pakļaušanai. Šāda stāvokļa regulācijai var noderēt pārslēgšanās uz kādu fizisko darbu vai ierastu nodarbošanos. Citiem palīdz skaitīšana pie sevis: aizskaita līdz desmit, un viss pāriet.

Laikam gan pats spēcīgākais un spilgtākais cilvēka emocionālais stāvoklis ir kaislība. Atšķirībā no afekta kaislība ir noturīgas, visaptverošas jūtas, turklāt, lai tās apmierinātu, cilvēks izjūt tieksmi aktīvi darboties. Ne velti mēdz teikt, ka lielas kaislības rada lielu enerģiju. Vēstulē jauniešiem I. Pavlovs rakstīja: «Zinātne

prasa no cilvēka lielu sasprindzinājumu un milzīgu kaismi. Esiet kaislīgi meklētāji!» Lielu kaismi no cilvēka prasa arī citi darbības veidi: darbs, sports, māksla. Tai pašā laikā cilvēks nedrīkst kļūt par savu egoistisko kaislību — skopuma, skaudības, mantkārības — vergu.

Personības emocionālā pasaule... Tas nav tikai skaists tēls. Vēlreiz jāatgādina, ka mūsu psihe ir vienots veselums. To caurvij emocionālie pārdzīvojumi. Var būt, ka emocijas nodrošina personības harmoniju un vienotību, no vienas puses, un tās disharmoniju, pretrunīgumu, iekšējos konfliktus, no otras puses.

Divpadsmitā nodaļa PERSONĪBAS RAKSTURS UN TEMPERAMENTS

Katram cilvēkam ir trīs raksturi: tas, kuru viņam piedēvē citi; tas, kuru viņš pats sev piedēvē; un, visbeidzot, tas, kurš viņam ir īstenībā.

V. Igo

Rakstura jēdziens. Tās īpašības un iezīmes, ko mēs jau esam iepazinuši, katra cilvēka personībā ir apvienotas atšķirīgi. Personības psiholoģisko īpašību neatkārtojamais, individuālais apvienojums veido cilvēka raksturu. Par to parunāsim sīkāk.

«Raksturs» — šā vārda sakne ir arī vārdiem «rakstīt», «raksti». Patiesi, raksturā taču ir it kā ierakstīta tā darbība un audzināšana* kas veido cilvēka personību. Dzīve atstāj savas pēdas cilvēka raksturā. Bet kopš noteikta brīža cilvēks sāk pats rakstīt savas dzīves lappuses. Te arī, patiesību sakot, meklējama pašaudzināšanas būtība.

Šiem vārdiem ir vēl kāda visai būtiska nozīme. Raksturam ir zināma ietekme uz cilvēka rīcību, domām un jūtām. Pēc šīm izpausmēm mēs spriežam par konkrētās personības raksturu. Par cilvēka rakstura iezīmēm jāuzskata nevis visas cilvēka īpatnības, bet gan tikai pašas būtiskākās un noturīgākās. Ja, piemēram, pusaudzis kādam rupji atbildējis vai iekaisis dusmās, tas vēl nebūt nenozīmē, ka rupjība un ātras dusmas ir viņa rakstura īpašības. Dažkārt pat loti drosmīgi cilvēki var izjust bailes, taču par gļēvuļiem viņus tāpēc nenosauksim. Zinot cilvēka raksturu, respektīvi, viņa svarīgākās un stabilākās īpašības, varam paredzēt, kā viņš rīkosies konkrētā situācijā, ko darīs un ko teiks.

Jūs taču paši varat paredzēt, kā jūsu draugs vai draudzene uztvers noteiktu problēmu, un arī viņi var pateikt, kāda būs jūsu uzvedība. Jūs lieliski zināt, kā katrs skolotājs reaģēs uz noteiktu skolas dzīves epizodi, ko šai gadījumā teiks māte, ko — tēvs. Šāda prognozēšana ir iespējama, pirmkārt, tāpēc, ka katrs cilvēks izturas atbilstoši savam raksturam, un, otrkārt, tāpēc, ka jūs jau esat izzinājuši viņa raksturu. Saskarsme ar svešu cilvēku ir grūta vispirms jau tāpēc; ka nezini, ko var sagaidīt no viņa un ko viņš gaida no tevis. Tikai pēc raksturu iepazīšanas cilvēku saskarsme noris vairāk vai mazāk gludi. «Vairāk vai mazāk» es piebildu tāpēc, ka cilvēka personība, viņa raksturs ir ļoti sarežģīta un ari ārkārtīgi mobila, dinamiska parādība. Raksturam ir savi likumi, taču_ tie ir nevis absolūti likumi, ko var viegli izteikt vienkāršās matemātiskās formulās, bet gan nosacīti likumi. Arī tos psihologi kādreiz droši vien ietvers formulās, taču šīs formulas būs ņemtas no augstākās matemātikas, relativitātes teorijas un matemātiskās statistikas. Taču praksē saskarsme ir nebeidzama savstarpējā izzināšana, paredzēšana un kļūdīšanās. īpaši daudz šādu kļūdu ir cilvēkiem, kuri nav pietiekami vērīgi, jūtīgi un izglītoti psiholoģijas jomā.

Rakstura iezīmju (jeb īpašību) ir ļoti daudz. S. Ožegova diezgan nelielajā skaidrojošajā «Krievu valodas vārdnīcā» ir vairāk nekā pusotra tūkstoša vārdu to apzīmēšanai. Visas šīs iezīmes jeb, kā vēl tās mēdz saukt, personības īpašības dalās vairākos lielos blokos, grupās, kas, savstarpēji cieši saistītas, ietekmē cita citu un atspoguļo cilvēka attieksmi pret dažādām dzīves^pusēm. Pirmām kārtām atzīmēsim tās īpašības, kurās izpaužas personības vissvarīgākās iezīmes, tās pārliecība un ideāli, virzība. Sīs iezīmes rada noteiktu nokrāsu citām rakstura īpašībām, piešķir tām sociālu jēgu.

Te ietilpst tās īpašības, kurās izpaužas cilvēka attieksme pret apkārtējiem cilvēkiem, pret sabiedrību kopumā, — patriotisms, kolektīvisms, sabiedriskums, smalkjūtība, uzticība, labestība, godīgums, taisnīgums, patiesums u. c. Tās ir šīs grupas pozitīvās īpašības. Taču ir sastopamas arī negatīvās — egoisms, nejūtīgums, melīgums, liekulība u. c.

Nākamajā personības īpašību grupā ietilpst tās rakstura īpašības, kurās izpaužas cilvēka attieksme pašam pret sevi. Patiesi, cilvēks taču nevis vienkārši kontaktējas ar citiem cilvēkiem, mācās, strādā, citiem vārdiem sakot, darbojas apkārtējā pasaulē. Mēs vēl domājam arī par to, ko darām, salīdzinām sevi ar citiem, savus darbus un panākumus ar citu cilvēku darbiem un panākumiem. Tādu pašu salīdzinājumu, pašnovērtējumu izdarām attiecībā uz savām īpašībām: ārieni, spējām... Citiem vārdiem sakot, jau kopš bērnības mācāmies novērtēt paši sevi. Tā rodas tas, ko apzīmējam ar vietniekvārdu «es». Izveidojas mums jau labi pazīstama, interesanta situācija: cilvēks it kā sadalās divās daļās — viena daļa darbojas, sarunājas, risina uzdevumus, gatavo lidmodeļus, spēlē futbolu, lasa grāmatas, bet otra — visu laiku vērtē, salīdzina, kontrolē. Tādējādi personība ir vai nu apmierināta ar sevi, vai sevi nopeļ, ir saskaņā ar sevi vai arī visu laiku iekšēji cīnās.

Personības pašnovērtējums var būt pareizs, bet dažkārt cilvēks var arī dot sev paaugstinātu vērtējumu, kļūdīties, pārāk augstu novērtēt savus nopelnus, sasniegumus un zināšanas. Tā rodas paaugstināts pašnovērtējums. Kad šāds jauneklis vai jauniete atklāj, ka apkārtējie cilvēki — vecāki, biedri, skolotāji — ir citās, īstenībai vairāk atbilstošās, pareizākās, bet tai pašā laikā arī pieticīgākās domās, nereti rodas konflikti: cilvēki apvainojas, uzskata, ka pret viņiem izturas netaisnīgi, ka viņus nenovērtē, nesaprot. īpaši grūta dzīve ir tiem, kuriem, kā mēdz teikt, ir slimīga pašapziņa. Sie cilvēki parasti mēdz ātri iekaist, viegli apvainojas vai arī, gluži otrādi, ir noslēgti, drūmi, aizdomīgi. Te, lūk, ari izpaužas kautrības nozīme. Kautrīgs cilvēks sevi novērtē pareizi, neizceļ savus patiesos vai šķietamos nopelnus. Mēdz būt arī citādi — cilvēks ir pārāk stingrs attiecībā pret sevi, nenovērtē pats sevi. Tas rada neticību saviem spēkiem, pašnoniecināšanu, biklumu.

Mēs runājām par tām rakstura iezīmēm, kurās izpaužas cilvēka attieksme pašam pret sevi. Tagad aplūkosim citu īpašību grupu — tās ļoti svarīgās īpašības, kurās izpaužas cilvēka attieksme pret darbu, saviem pienākumiem, darba rezultātiem. Par šās grupas pozitīvajām īpašībām uzskatāms strādīgums, iniciativitāte, neatlaidība, kārtīgums, par negatīvām — bezatbildība, slinkums, ko pelnīti sauc par visu netikumu māti, beziniciativitāte, formālisms darbā, bailes no grūtībām utt.

Gribas īpašības. īpaša vieta cilvēka raksturā ir gribas ipašibām, gribai. Gribu dēvē par rakstura pamatu, par tā mugurkaulu. Visi jūs droši vien esat dzirdējuši un paši ne reizi vien lietojuši šādus izteicienus: «cilvēks ar raksturu»; «viņam ir spēcīgs raksturs» vai arī — gluži otrādi — «bezrakstura cilvēks»; «muļļa»; «ne šis, ne tas». Tajos pirmām kārtām tiek akcentēta cilvēka gribas īpašību izpausme. Ne velti zinātnieki un rakstnieki, kuri pētī cilvēka raksturu, allaž izceļ gribas nozīmi. Izcilais sengrieķu filozofs Aristotelis, kas savos darbos apkopojis visus sava laikmeta zinātnes sasniegumus, raksturu un gribu ir salīdzinājis šādi: «.. raksturā izpaužas gribas virzība; tāpēc raksturs neatspoguļojas tajās runās, kurās nav skaidrs, kam kāds cilvēks dod priekšroku un no kā izvairās..»

Cilvēks bez gribas ir kā automobilis bez motora: viss it kā izskatās iespaidīgi, bet labuma nekāda. Kas tad īsti ir griba? Tā pirmām kārtām ir cilvēka spēja veikt apzinātas darbības, kas prasa pārvarēt ārējās vai iekšējās grūtības. Ikvienai gribas izpausmei ir sarežģīta iekšējā struktūra. Gribas darbība sākas tad, kad cilvēkam rodas kāda vajadzība, kas virza viņa aktivitāti, kad rodas darbības motīvs. Jau šai pirmajā posmā ir iespējama iekšējā cīņa, motīvu cīņa. Tā rodas tad, kad personībai ir vairāki mērķi, kas atbilst dažādām vajadzībām. Jau šai posmā cilvēkam jāparāda savs briedums, izpratne par sociālajām interesēm, prasme apvienot personisko ar sabiedrisko, jāapzinās, kas konkrētajā brīdī ir vissvarīgākais. Piemēru te ir, cik tik uziet. Pietiek, ja paanalizējam savu darbību kaut vai vienas dienas laikā, un atklāsies, ka bijis daudz tādu gadījumu, kad nācies izlemt, ko darīt. Sie lēmumi bijuši jāpieņem gan pavisam vienkāršos gadījumos (piemēram, bija jāizlemj, kur doties vakarā — uz kino vai uz koncertu), gan arī sarežģītās dzīves situācijās (bijis jāizšķir, kur doties pēc skolas beigšanas).

Tātad mērķi esam izvēlējušies, lēmums ir pieņemts. Tālāk nepieciešams izvēlēties līdzekļus to īstenošanai. Arī šai posmā ne vienmēr viss rit gludi. Mērķi taču var sasniegt, ejot dažādus ceļus. Ir viegls, bet ne visai godīgs ceļš, ir arī grūts, bet cilvēka cienīgs, cildens ceļš. Tātad cilvēku raksturo ne tikai mērķis, uz kuru viņš tiecas, bet arī līdzekļi, kurus viņš izvēlas tā sasniegšanai. Aplūkosim

kādu ļoti vienkāršu piemēru: skolēns vēlas saņemt teicamu

atzīmi mājas sacerējumā. Vai tas ir labs mērķis? Protams! Taču to var sasniegt ar dažādiem līdzekļiem — var izlasīt daudz papild-literatūras, izmēģināt vairākus variantus, vairākkārt labot uzrakstīto, sarežģītākos gadījumos ielūkoties vārdnīcā, konsultēties ar skolotāju utt. Taču cits skolēns dodas uz mērķi pa vieglāko ceļu: nežēlodams spēkus, sameklē gatavu darbu un noraksta to.

Jezuītiem, par kuru reakcionāro darbību jūs zināt no viduslaiku vēstures, bija šāda devīze: «Mērķis attaisno līdzekļus.» Vispārcilvēciskā morāle noraida šo nežēlīgo principu. Līdzekļiem, kas tiek izmantoti mērķa sasniegšanai, jābūt godīgiem, humāniem, cildeniem.

Pēc tā, kā cilvēks pieņem lēmumu, var spriest par tādu gribas īpašību kā izlēmīgums. Izlēmīgi cilvēki lēmumus pieņem ātri, nešaubīdamies. Izlēmīgums ir īpaši vajadzīgs tajos gadījumos, kad no lēmuma pieņemšanas savlaicīguma ir atkarīgi darba panākumi. Dzīvē taču mēdz būt tādas situācijas, kad gluži vienkārši nedrīkst kavēties. Tādi gadījumi ir aprakstīti grāmatās par kara gadiem, un arī mierlaika apstākļos izlēmīgums ir viena no cilvēka vērtīgākajām īpašībām. Taču izlēmīgumu nevajag jaukt ar steigu. Ne velti saka: «Septiņreiz nomērī, vienreiz nogriez.» Jāpiebilst gan, ka ir cilvēki, kas «nomērī» nevis septiņas reizes, bet daudz vairāk reižu vai pat visu laiku to vien dara kā mērī, bet, lai «nogrieztu», izdarītu, viņiem trūkst izlēmības.

Tātad jūsu mērķis ir skaidrs, līdzekļus esat izvēlējušies. Tad sākas galvenais gribas darbības posms — pieņemto lēmumu īstenošana. Bez tā vispār nav iedomājama gribas darbība un visi iepriekšējie pūliņi un visas pārdomas izrādās veltīgas. Dažkārt gadās, ka jauneklis vai jauniete pieņem brīnišķīgus lēmumus, izvēlas labus, drošus ceļus to sasniegšanai, taču līdz galam tos nenoiet. Viņiem trūkst neatlaidības, gribasspēka. 19. gs. krievu literatūrā ir radies īpašs literārā varoņa tips — «liekais cilvēks», kurš pieņem labus lēmumus, taču nav spējīgs īstenot savas ieceres.

Griba izpaužas ne tikai aktīvā darbībā un rīcībā. Tā izpaužas prasmē savaldīt sevi, apturēt nevēlamās darbības. Tad runā par savaldību, pacietību, pašsavaldīšanos.

Raksturs un temperaments. To personības individuālo īpatnību vidū, kas spilgti raksturo cilvēka uzvedību, viņa darbību un saskarsmi ar citiem cilvēkiem, īpaša vieta ir temperamentam.

Temperaments pieder pie tiem psiholoģiskajiem jēdzieniem, kurus «visi zina». Raksturojot savus paziņas, mēs vienā laidā izmantojam dažādu temperamentu nosaukumus — par vienu apgalvojam, ka viņš ir tipisks holēriķis, citu dēvējam par sangviniķi, trešo — par flegmātiķi, ceturto — par melanholiķi.

Runājot par temperamen^4’1, es izmantoju šādu pavisam vienkārša eksperimentu. Pirms temperamenta zinātniskā izklāsta lūdzu paccK rokas tiem, kuri sevi uzskata par holēriķiem, sangviniķiem utt. Izrādās, ka cilvēki sevi visbiežāk uzskata par holēriķiem vai sangviniķiem. Flegmātiķi sastopami retāk, bet pavisam reti kurš piekrīt, ka ir melanholiķis, it kā būtu kauns atzīties par to. Tikai vēlāk sarunas gaitā klausītāji uzzina, ka nemēdz būt «labu» vai «sliktu» temperamentu, ka uz ikviena temperamenta pamata var izveidot sevī visdažādākās personības iezīmes un ka izcilu cilvēku vidū sastopami visu četru temperamenta tipu pārstāvji: I. Krilovs un M. Ku-tuzovs bijuši flegmātiķi, A. Puškins un A. Su-vorovs — holēriķi, M. Ļermontovs un Napoleons — sangviniķi, bet N. Gogolis un P. Čaikovskis — melanholiķi. Cilvēki nešaubīdamies pieskaita pie attiecīgiem klasiskā temperamenta tipiem savus senos paziņas — trīs musketierus no A. Dimā-tēva romāna — un pārliecinās, cik grūti ir noteikt pašiem savu temperamentu, jo «tīrā veidā» kāds no tipiem ir visai reti sastopams un vairākumam cilvēku ir dažādu temperamentu pazīmes ...

Daudzmaz detalizēti temperamentus pirmo reizi raksturojis izcilais sengrieķu ārsts Ilipokrāts. Viņš uzskatīja, ka atšķirības cilvēkos ir izskaidrojamas ar dažādu šķidrumu attiecībām ķermenī. Pēc Hipokrāta domām, cilvēka organismā ir četru veidu šķidrumi: asinis, divējāda žults — dzeltenā un melnā, kā arī gļotas (jeb limfa). Hipokrāts uzskatīja, ka sangviniķiem pārsvarā ir asinis (latīņu valodā — sanguis), holēriķiem — dzeltenā žults (latīņu valodā — cholē), flegmātiķiem — gļotas jeb limfa (grieķu valodā — phlegma), bet melanholiķiem — melnā žults (grieķu valodā — melanos cholē).

Interesantu psiholoģisko raksturojumu temperamentiem devis ievērojamais 18. gs. vācu filozofs I. Kants. Viņš teicis, ka sangviniķiem piemīt galvenokārt tieksme pēc baudas apvienojumā ar vieglu, neilgu uzbudinājumu. Sangviniķis aizraujas ar visu, kas viņam ir tīkams. Viņa slieksmes ir nepastāvīgas, un ar tām nevar sevišķi rēķināties. Viņš ir lētticīgs un panaivs, savā prātā rada visādus projektus, ko drīz vien pamet.

Melanholiķim noteicošā ir slieksme uz grūtsirdību. Viņu aizvaino sīkumi, melanholiķim visu laiku liekas, ka pret viņu nevērīgi izturas. Viņa vēlmēm ir drūma noskaņa, paša ciešanas viņam liekas neizturamas un neremdināmas.

Holeriskā temperamenta pārstāvjiem vērojama milzīga darbošanās, enerģija un neatlaidība, ja vien viņi ir ar kaut ko aizrāvušies. Holēriķa dedzība ātri uzliesmo, ja ceļā gadās kaut mazākie šķēršļi, toties viņa lepnums, atriebīgums, godkāre un jūtu spēks nezina robežu, ja dveseli ir pārņēmusi kaisle. Holēriķis maz prāto un strauji darbojas,. jo tāda ir viņa griba.

Flegmātiķis, pēc I. Kanta domām, tik strauji nenonāk jūtu varā. Viņam nav sevišķi jānopūlas, lai saglabātu aukstasinību. Viņam ir •vieglāk nekā citiem atturēties no pārsteidzoša lēmuma, viņš iepriekš

apdomā. Flegmātiķi ir grūti aizkaitināt, viņš reti kad sūdzas, savas ciešanas pārvar pacietīgi un maz uztraucas par citu ciešanām.

No kā tad ir atkarīgas atšķirības cilvēku temperamentos?

Saistīt temperamentus ar cilvēka organisma īpatnībām vislabāk ir izdevies 1. Pavlovam. Savās laboratorijās, kur I. Pavlovs veica eksperimentus ar suņiem, lai izpētītu nosacījuma refleksus, viņš atklāja, ka dažādiem dzīvniekiem nosacījuma refleksi veidojas atšķirīgi: vieniem tie rodas ātri un ilgi saglabājas, bet citiem veidojas lēni un ātri apdziest; ir dzīvnieki, kas var pārvarēt lielas slodzes, ja ir spēcīgs kairinātājs, bet ir arī tādi, kuri nonāk aiztures stāvoklī šāda paša spēcīga kairinātāja ietekmē; vieniem dinamiskais stereotips mainās strauji, citiem tas ir visai inerts. I. Pavlovs izvirzīja pieņēmumu, ka tas ir atkarīgs no dzīvnieku augstākās nervu darbības īpatnībām. Viņš atklāja un aprakstīja šīs īpatnības. Tās bija trīs.

Pirmkārt, nervu sistēmas spēks, ar kuru saprot gan nervu šūnu darbaspējas, gan arī nervu sistēmas spēju izturēt lielas slodzes. Tā, piemēram, laboratorijas apstākļos nervu sistēmas spējas noteica ar ļoti spēcīgu kairinātāju palīdzību, piemēram, ar neizturami skaļu sirēnu vai sprakšķiem, un vēroja, vai organisms ir spējīgs šādos apstākļos veidot nosacītos sakarus.

Otrkārt, ierosas un aiztures procesu līdzsvarotība. No šā viedokļa minētie nervu procesi var būt vai nu līdzsvaroti, respektīvi, apmēram vienādi stipri, vai ari kāds no tiem var būt pārsvarā, dominēt.

Visbeidzot, nervu sistēmas trešā īpatnība — kustīgums. Ar to saprot nervu procesu spēju ātri nomainīt citam citu.

I. Pavlovs secināja, ka ikviena temperamenta tipa pamatā ir noteikta galveno īpašību attiecība, kas tika nosaukta par augstākās nervu darbības tipu.

Temperaments ir cieši saistīts ar citām personības īpatnībām. Tas ir kā dabas veidots audekls, uz kura dzīve atstāj savus rakstus.

Temperamenta īpašības pirmām kārtām nosaka cilvēka psihiskās dzīves dinamiku. Raksturojot temperamenta lomu, padomju psihologs V. Merlins izteicis ļoti tēlainu salīdzinājumu. «Iedomājieties,» viņš raksta, «divas upes — vienu mierīgu, kas plūst pa līdzenumu, bet otru — strauju kalnu upi. Pirmās tecējums ir tikko pamanāms, tā plūst mierīgi, tai nav strauju ūdenskritumu ar žilbinošām šļakatām. Otrās upes plūdums ir pilnīgi pretējs. Upe strauji skrien, ūdens gāžas, šalc un virpuļo, sizdamies pret akmeņiem un veidodams putu virpuļus ...»

Kaut kas līdzīgs ir novērojams dažādu cilvēku psihiskās dzīves dinamikā (tecējuma īpatnībās).

Par cilvēka temperamentu var spriest pēc dažām tā pamatpazī-mēm. Tā kā ikvienam ir svarīgi iemācīties noteikt pašam savu un savu tuvinieku temperamentu, sniegsim šo pazīmju raksturojumu.

Sensitivitāte jeb jūtīgums. Par to spriež pēc tā, kāds vismazākais ārējās iedarbības spēks ir vajadzīgs, lai cilvēkam rastos noteikta psihiskā reakcija, ar kādu ātrumu šī reakcija rodas. Citiem

dārdiem sakot, kādam ir jābūt iedarbības spēkam, lai cilvēkam, tā teikt, «pielektu».

Reaktivitāte. So īpašību raksturo tas, ar kādu spēku un enerģiju cilvēks reaģē uz zināmu iedarbību. Ne velti par kādu cilvēku mēdz teikt, ka «viņš ātri iekaist»; «ātri aptver», bet par citu: «Nevar spriest, vai viņš priecājas vai bēdājas ...»

Aktivitāte. Par šo īpašību spriež pēc tā, ar kādu enerģiju cilvēks pats iedarbojas uz apkārtējo vidi, pēc viņa neatlaidības un uzmanības koncentrēšanas utt.

īpaša nozīme ir tādai īpašībai kā reaktivitātes un aktivitātes attiecībai. Ir cilvēki, kas darbojas galvenokārt nejaušu ārēju vai iekšēju iemeslu (sagribējās!) iespaidā; citi paši apzināti nosaka savas rīcības līniju.

Emocionālā ierosināmiba. Par to spriež pēc tā, kāds spēks nepieciešams, lai rastos emocionāla reakcija.

Psihisko reakciju temps.

Plastiskums un tai pretēja īpašība — rigiditāte. Šīs īpašības izpaužas spējā vai nespējā viegli un ātri pielāgoties ārējām ietekmēm. Plastiskais tips momentāni pārkārto savu darbību, ja apstākļi mainās. Savukārt rigidais tips ar lielām grūtībām maina savus paradumus un spriedumus.

Temperaments cieši saistās ar cilvēka saskarsmes īpatnībām, tik cieši, ka daudzi psihologi iesaka tieši pēc šīm īpatnībām noteikt temperamentu.

18. Starptautiskajā psihologu kongresā, kas notika 1966. gadā Maskavā, turku profesors A. Vekslears ieteica par temperamenta noteikšanas pamatu izvirzīt cilvēka spēju būt aktīvam vai pasīvam attieksmē pret apkārtni («autoplastiju» un «aloplastiju»). No šāda viedokļa holēriķis ir aktīvs «aloplastiķis». Viņš nepielāgojas videi, bet mēģina to pielāgot sev. Viņam raksturīga ir tieksme izcelties citu cilvēku vidū, «dabūt viņus sev. zem tupeles». Sangviniķis arī ir aktīvs «aloplastiķis». Viņš viegli pielāgojas gandrīz ikvienai videi, jebkurām pārmaiņām. Optimists. Viegli kontaktējas ar cilvēkiem. Viņā allaž dzīvo cerība uz labāku nākotni.

Melanholiķi un flegmātiķi ir pasīvie «aloplastiķi». Viņi veiksmīgi pielāgojas tikai šaurā lokā (ģimenē, draugu pulciņā), un viņiem gandrīz nemaz nav vajadzīga plašāka saskarsme.

Lai gan A. Vekslears tiecas sajaukt īpašības, kas patiesi ir atkarīgas no temperamenta, un iezīmes, kuras attiecas uz raksturu, viņa spriedumos ir racionāls kodols. Mūsu psihologi jau sen ir atklājuši, ka, piemēram, sangviniķi un flegmātiķi atšķiras saskarsmē ar apkārtējiem cilvēkiem. Sangviniķi ātri izveido sociālo kontaktu. Sangviniķis gandrīz vienmēr ir saskarsmes iniciators, uzreiz atsaucas uz līdzīgām izpausmēm no citu cilvēku puses, taču viņa attieksme var būt mainīga un nepastāvīga. Lielā svešu cilvēku sabiedrībā viņš jūtas kā zivs ūdenī, un jauni neparasti apstākļi sangviniķi tikai uzbudina..

Flegmātiķis nav tāds. Sociālos kontaktus viņš veido lēni, savas jūtas sevišķi neatklāj un ilgu laiku nemaz nemana, ka kāds meklē

ieganstu, lai iepazītos ar viņu. Toties viņš ir nelokāms un pastāvīgs attieksmē pret citiem cilvēkiem. Flegmātiķis labprāt uzturas šaurā senu draugu pulkā, ierastos apstāk|os.

19. gs. beigu un 20. gs. sākuma šveiciešu psihologs K. Jutīgs pamanīja, ka vienai daļai cilvēku vislielāko nozīmi iegūst ārējie notikumi un priekšmeti, ja tie ir vērsti, tā teikt, uz āru, toties citi ir tā iegrimuši savā iekšējā dzīvē, ka viņus ne tik daudz interesē ārējie notikumi, cik personīgie pārdzīvojumi un sava personība. K. Jutīgs norādīja, ka, aplūkojot cilvēka dzīves gaitu, var redzēt, ka viena likteni nosaka galvenokārt viņa interešu objekti, bet cita ' cilvēka likteni — pirmām kārtām viņa paša iekšējā dzīve, viņa subjekts. Pirmos viņš nosaucis par ekstravertiem, bet otros — par introvertiem. Ekstraverti un introverti. Citu psihologu pētījumi ir parādījuši, ka introversija un ekstraversija ļoti spilgti izpaužas tieši saskarsmes procesā — ekstraverti atgādina sangviniķus, bet introverti — flegmātiķus.

Sabiedriskums pats par sevi, protams, vēl nenodrošina labvēlīgu stāvokli kolektīvā. Tam pozitīva iedarbība parasti ir tikai sākumā, kad cilvēks tikko ienācis jaunā grupā. Bet pēc tam katrā ziņā sāk «darboties» citas, svarīgākas cilvēka īpašības. Nereti pārlieku komunikabls cilvēks var pat radīt īgnumu un nepatiku, jo saskarsmes vajadzība, kas varbūt raksturīga otram cilvēkam, nepavisam neliek viņam nemitīgi būt tiešā kontaktā ar citiem cilvēkiem. Gluži otrādi, cilvēkam nepieciešama arī zināma vientulība. Pat ļoti sabiedriskam cilvēkam kādreiz ir nepieciešams pabūt vienam. Gluži vienkārši tāpat, bez redzama iemesla. Arī nopietns radošais darbs nav domājams bez brīvprātīgas vientulības.

V. Mer[ins ir izveidojis tabulu, kurā vispārināts viss, kas ir zināms par temperamenta psiholoģiskajām izpausmēm. Pēc tās ērti var veikt šās svarīgās cilvēka īpašības diagnostiku un pašdia-gnostiku.

Temperamenta tipu psiholoģiskais raksturojums

Nervu sistēmas tips

Spēcīgs, līdzsvarots, mobils

Psiholoģiskais raksturojums

Sangvinikis

Paaugstināta reaktivitāte. Ska]i smejas par niecīgu iemeslu. Nebūtisks fakts var spēcīgi saniknot. Dzīvi un visai satraukti atsaucas uz visu, kas saista viņa uzmanību. Dzīva mīmika un izteiksmīgas kustības. Pēc sejas ir viegli uzminēt, kāds ir viņa garastāvoklis, attieksme pret attiecīgo priekšmetu un cilvēku. Ātri koncentrē uzmanību.

Pazemināta sensitivitāte. Augsts jutīguma slieksnis. Neievēro Joti vājus skaņas un gaismas kairinātājus.

Paaugstināta aktivitāte. Ļoti enerģisks un darbaspējīgs, bieži ceļ roku stundās, var ilgi un nenogurstoši strādāt, enerģiski ķeras pie jauniem pasākumiem.

Psiholoģiskais raksturojums

Nervu sistēmas tips

Aktivitāte un reaktivitāte ir līdzsvarota. Viņš ir viegli disciplinējams. Labi valda pār savām jūtām un netīšajām reakcijām. Straujas kustības, ātra runa, viegli iekļaujas jaunā darbā. Atjautīgs.Augsts plastiskums. Jūtas, garastāvokļi, intereses un tieksmes ļoti mainīgas. Viegli atrod kontaktu ar nepazīstamiem cilvēkiem. Viegli pierod pie jaunām prasībām un jauniem apstākļiem. Ātri pārslēdzas no viena darba uz otru. Ātri apgūst un pārkārto iemaņas. Elastīgs prāts.Ekstraverts. Vairāk atsaucas uz ārējiem iespaidiem nekā uz tēliem un priekšstatiem par pagātni un nākotni.

Holēriķis

Viņam, tāpat kā sangviniķim, ir zema sensitivitāte, augsta reaktivitāte un aktivitāte. Reaktivitāte ir pārsvarā pār aktivitāti. Tāpēc viņš ir neapvaldīts, nesavaldīgs, nepacietīgs, viegli iekaist. Nav tāda plastiskuma kā sangviniķim, bet ir lielāka rigiditāte. Ar to var izskaidrot tieksmju un interešu lielāku pastāvību, neatlaidību, grūtības, kas saistītas ar uzmanības pārslēgšanu. Straujš psihiskais temps.

Spēcīgs, nelīdzsvarots, inerts

Flegmātiķis

Zema sensitivitāte. Mazemocionāls. Grūti sasmīdināms, saniknojams un sarūgtināms. Kad klasē visi skaļi smejas kāda iemesla dēļ, viņš paliek nesatricināmi mierīgs. Ja gadās lielas nepatikšanas, prot saglabāt mieru. Nabadzīga mīmika. Kustības neizteiksmīgas. Enerģisks, darba spējīgs. Augstā aktivitāte ir pārsvarā pār zemo reaktivitāti. Ir pacietīgs; izturēts, pašsavaldīgs. Lēnas kustības un runa, neattapīgs. Lēni koncentrē uzmanību. Viņam raksturīga ir rigiditāte. Ar grūtībām pārslēdz uzmanību, vāji pielāgojas jauniem apstākļiem un pārorientē savas prasmes un ieradumus. Introverts. Nav viegli kontaktēties ar svešiem cilvēkiem, ar grūtībām reaģē uz jauniem iespaidiem.

Spēcīgs, līdzsvarots, inerts

Melanholiķis

Augsta sensitivitāte. Paaugstināts jutīgums (sajūtu sliekšņi nav augstj). Nenozīmīga iemesla dēļ sarie-šas acīs asaras. Ārkārtīgi viegli aizvainojams. Slimīgi jūtīgs. Zema reaktivitāte. Neizteiksmīga mīmika un kustības. Klusa balss. Trūcīgas kustības. Klusi raud. Reti kad smej pilnā balsī. Pazemināta aktivitāte. Ļoti reti ceļ roku stundās, nav pašpārliecības, ir bikls, vismazāko grūtību priekšā nolaiž rokas, trūkst enerģiskuma, neuzņēmīgs, ātri nogurst, zemas darbaspējas. Viegli • novēršama un nenoturīga uzmanība. Lēns psihiskās darbības temps. Viņam raksturīga ir rigiditāte. Introverts.

Vājš

14 — 611209

Domājot par savu un citu cilvēku temperamentu, jāņem vērā <livi svarīgi nosacījumi. Pirmkārt, kā mēs jau runājām, temperamenti «tīrā veidā» ir sastopami diezgan reti. Visbiežāk ir apvienotas dažādu tipu īpašības, taču viens no tipiem ir pārsvarā. Otrkārt, nedrīkst jaukt temperamenta īpašības un rakstura iezīmes. Jebkura temperamenta tipa cilvēks var būt godīgs, labestīgs, pieklājīgs, disciplinēts, drosmīgs vai, gluži otrādi, melīgs, ļauns, rupjš, gļēvs. Tiesa, dažādu temperamentu cilvēkiem šīs īpašības izpaužas dažādi. Turklāt uz noteiktu temperamentu pamata vienas īpašības veidojas vieglāk, citas — grūtāk. Noskaidrojis savu temperamentu, cilvēks var balstīties uz tā labākajām īpašībām un pārvarēt negatīvās.

Pašpārbaude

Pašizziņa

Pašaudzināšana

Devītā nodarbība

Jautājumi un uzdevumi

1. Salīdziniet jēdzienus «individualitāte» un «personība»!

2. Pamēģiniet 20 vārdos atbildēt uz jautājumu «Kas es esmu?»! Tie var būt gan lietvārdi, gan īpašības vārdi, kas, pēc jūsu domām, jūs vislabāk raksturo.

Palūdziet savus draugus vai pieaugušos atbildēt uz šo pašu jautājumu jūsu vietā! Iegūtos rezultātus salīdziniet un izdariet secinājumus par jūsu pašnovērtējuma sakritību ar apkārtējo cilvēku izteikto vērtējumu!

Izrakstiet tos apzīmējumus, kas raksturo sociālās lomas un rakstura iezīmes!

3. No minētajiem formulējumiem izvēlieties tos, kas visprecīzāk atklāj jēdzienu «raksturs», un pamatojiet savu izvēli!

A. Rakstura īpašības atklājas jebkuros apstākļos.

B. Rakstura īpašības atklājas tikai atbilstošos jeb tipiskos apstākļos.

C. Rakstura īpašības nav nekas cits kā personības attieksme pret noteiktām darbības pusēm.

D. Rakstura īpašības nav nekas cits kā noteikti darbības veidi.

E. Raksturā izpaužas gan personības attieksmes, gan darbības veidi, ar kuru palīdzību šīs attiecības īstenojas.

F. Raksturs ir individuāli savdabīgs.

G. Rakstura īpašības ir sociāli tipiskas un individuāli savdabīgas.

H. Raksturs ir sabiedrisko attiecību atspoguļojums.

Eksperiments

Mans pašnovērtējums

Uzmanīgi izlasiet vārdus, kas raksturo personības atsevišķas īpašības (rakstura iezīmes): aizdomīgums, aizrautīgums, aizvainojamība, apņēmīgums, atraisītība, atriebība, atsaucība, atturīgums, bezbēdība, centība, domīgums, dzejiskums, dzīvesprieks, entuziasms, gādība, gļēvulība, izlēmīgums, izsmalcinātība, jūtīgums, kaprīzums, kārtīgums, kaunīgums, kautrība, kustīgums, laipnība, lēnīgums, lepnums, lētticība, līdzcietība, ļaunatminīgums, maigums, neatlaidība, neizlēmīgums, nepiespiestība, nervozums, nesavaldība, neuzticīgums, nicīgums, pacietība, pašaizliedzība, patiesums, pedantiskums, piekāpība, piesardzī-gums, pievilcība, rupjība, sapņainība, spītīgums, savaldība, skaudībai

Izveidojiet divas vārdu rindas pa 10—20 vārdiem katrāl Pirmajā stabiņā, kuram dosim virsrakstu «Mans ideāls», rakstiet vārdus, kuri raksturo jūsu ideālu! Otrajā stabiņā, kuram būs virsraksts «Antiideāls», atzīmējiet vārdus, kas apzīmē tās īpašības, kuras nedrīkst būt ideālam!

No pirmā («pozitīvā») un otrā («negatīvā») stabiņa izrakstiet tās īpašības, kuras, jūsuprāt, piemīt jums! Turklāt izvēlei jābūt pēc sistēmas «jā — nē»: vai attiecīgā īpašība ir vai tās nav (neatkarīgi no īpašības spilgtuma).

Rezultātu apstrāde un secinājumi

To pozitīvo īpašību skaitu, kuras jūs sev piedēvējāt, izdaliet ar to vārdu skaitu, kas ietverti stabiņā «Mans ideāls»! Ja rezultāts ir tuvs vieniniekam, jūs, visticamāk, vērtējat sevi par daudz augstu; rezultāts, kas tuvs nullei, liecina par nepietiekamu vērtējumu un paaugstinātu paškritiku; ja rezultāts ir tuvs 0,5, — tas nozīmē, ka pašnovērtējums ir normāls, vidējs, un jūs sevi novērtējat pietiekami kritiski.

Tādā pašā veidā izdara secinājumus, salīdzinot negatīvās īpašības stabiņa «Antiideāls». Rezultāts, kas tuvs nullei, liecina par paaugstināju pašnovērtējumu, rezultāts, kas tuvs vieniniekam, — par pazeminātu pašnovērtējumu, bet rezultāb.. kas tuvs 0,5, — par normālu.

No turpmāk uzskaitītajām īpašībām izrakstiet tās, kuras raksturo sangviniki, flegmātiķi, holēriķi un melanholiķi!

Paaugstināta aktivitāte, ilgstošas darbaspējas, enerģiskums, savaldība, ātr-sirdība, nepacietība, pacietība, lēnas kustības un runa, gausa jūtu un garastāvokļa maiņa, vāja emocionālā ierosināmība, ātra zināšanu apguve un iemaņu pārkārtošana, afektivitāte, trūcīgas kustības, zema aktivitāte, gausums, mīmikas un pantomīmikas izteiksmīgums, noslēgtums, hipersensitivitāte (paaugstināta sen-sitivitāte).

Možs, pacilāts garastāvoklis, ātra pielāgošanās jauniem apstākļiem, lēna zināšanu apguve un iemaņu pārkārtošana, pašpārliecības trūkums, paaugstināta emocionālā ierosināmība, savaldīgums, vienveidīga mīmika, enerģiskums, nospiestība un apjukums neveiksmju brīžos, jūtu un emocionālo stāvokļu ātra rašanās un maiņa, zema aktivitāte, pacietīgums, neizteiksmīga runa, mierīgs, līdzsvarots garastāvoklis, uzbudināmība, uzmanības koncentrēšana.

Pamatojoties uz sniegtajiem raksturojumiem, nosakiet temperamenta tipu!

A. Viktors G., 3. klase. Lēnīgs. Nesteidzīga, gāzelīga gaita. Runā lēni, bet argumentēti, secīgi. Stundās sēž ar diezgan vienaldzīgu seju, pats roku neceļ, taču uz skolotāja jautājumiem atbild pareizi. Ja skolotājs jautā, kāpēc viņš neceļ roku, strupi atbild: «Tāpat...» Viņu grūti sasmīdināt vai sadusmot. Pats parasti neapvaino biedrus, pret citu strīdiem vienaldzīgs. Nav nenovīdīgs, bet ir par slinku, lai kaut ko izdarītu biedru labā. Sarunās iesaistās reti, parasti klusē. Mācību vielu nespēj uzreiz izprast, tā viņam vairākkārt jāatkārto, taču uzdevumus izpilda pareizi un kārtīgi. Mīl kārtību. Ieradies klasē no citas skolas, ar grūtībām sadraudzējās ar bērniem. Māte stāsta, ka viņš bieži atceroties veco skolotāju. Acīmredzot ir piekļāvīgs zēns.

B. Boriss R., 3. klase. Neierobežoti aizrautīgs. Bieži vien uzņemas darbus pāri saviem spēkiem. Ārkārtīgi kustīgs, ik mirkli ir gatavs «atrauties no zemes» un «lidot» jebkurā virzienā. Rokas nekad nav mierā. Bieži un strauji groza galvu uz visām pusēm. Ļoti ātri iekaist. Mācību vielu izprot ātri un pareizi, taču steigas dēļ atbildes bieži vien ir juceklīgas. Visu laiku nākas viņam atgādināt: «Nesteidzies atbildēt, vispirms apdomā!» Smieklus spēji nomaina dusmas, un otrādi. Dievina karaspēles. Iniciatīvas bagāts. Skolotājus burtiski apber ar jautājumiem. Atsaucīgs gan attieksmē pret labo, gan ļauno (uz to gan tagad mazāk atsaucīgs, jo ar zēnu tiek veikts liels pedagoģiskais darbs). Kad sadusmojas, neprot sevi savaldīt, lai gan cenšas to darīt. Ļoti patīk saņemt labas atzīmes, mēdz sacīt: «Smaragda piecnieciņš». Vai simt reižu var aizskriet, kur viņu sūta, bet pa ceļam bieži vien aizmirst savu uzdevumu, jo, gribēdams ātrāk izpildīt, nenoklausās līdz galam.

C. Saša D., 2. klase. Ļoti viegli iespaidojams. Vissīkākās nepatikšanas izsit viņu no līdzsvara, raud par katru nieku. Reiz Saša sāka raudāt tāpēc vien, ka uzreiz nevarēja atrast portfelī mācību grāmatu. Ļoti viegli aizvainojams. Ilgi atceras aizvainojumus un slimīgi tos pārdzīvo. Sapņains. Nereti, iegrimis domās, skatās laukā pa logu, kad citi biedri spēlējas. Pakļāvīgi izpilda visus noteikumus. Bērnu kolektīvā pasīvs. Bieži vien zūd ticība saviem spēkiem. Ja darbā gadās sastapties ar grūtībām, nolaiž rokas, apjūk un neizdara līdz galam. Taču. ja viņu piespiež izdarīt darbu līdz galam, vairākumā gadījumu neveic to sliktāk par citiem.

Psihologiem iesācējiem

Uzrakstiet sacerējumu «Manas personības īpatnības: raksturs, griba, temperaments»! Apspriediet to pulciņa vai fakultatīva nodarbībās!

Diskusiju temati

1. Kādā attīstības līmenī ir jūsu klases kolektīvs — «smilšu klajs», «mīkstais māls», «mirgojošā bāka», «sārtā bura», «kvēlojošā lāpa»? 4

2. D. Biļenkina zinātniski fantastiskajā stāstā «Marsiešu bangas» ir raksturotas kāda jaunekļa spējas. Šis jauneklis sapņo kļūt par dzejnieku ar īpašas elektroniskās skaitļošanas mašīnas palīdzību.

«Asistents baltā virsvalkā» — laipns gluži parasta zemes cilvēka līdzinieks — ātri un rūpīgi nostiprināja kontaktus uz Jugova (jaunekli sauca Sergejs Jugovs. — /. K.) plaukstām, kakla un pakauša. Jauneklis nodrebēja — varbūt no aukstā metāla, bet varbūt arī no satraukuma. Kaut kur sienas dziļumā atskanēja dūkoņa. Mašīnas elektroniskajās dzīlēs tika pārstrādāta informācija, kas plūda pa kontaktiem no cilvēka «es» dziļumiem... Iedegās kontrollampiņa, ciklops aiz sienas piemiedza savu sarkano aci: atskanēja melodiskas zvanu skaņas. Rešetovs (ārsts, kurš vadīja izpēti. — /. K ) nepagriezdamies pastiepa roku, un viņa plaukstā ieslīdēja vēsa, spīdīga lapiņa ...

— Te, lūk, jūsu kartīte, ņemiet! Jūsu spējas tajā izceltas ar sarkanu krāsu, — Rešetovs sacīja un nolika Sergejam uz ceļiem spīdīgo plastmasas lapiņu. Jauneklim pretī lūkojās zīmju raksts — melnas un sarkanas zīmes. Trasējošas, punktētas koda līnijas. Ložmetēja kārta no nākotnes ...

— Dzejnieks diemžēl no jums neiznāks.

— Nē, nē! — iesaucās Sergejs, pielēkdams no krēsla. — Jūs esat kļūdījies! Sakiet, ka jūs esat kļūdījies...

— Nomierinies, manu zēn... Neviens nevar būt talantīgs visās jomās, to diemžēl noteikusi pati daba. Taču ikvienam cilvēkam, es atkārtoju — ikvienam! — katrā ziņā ir divas trīs radošās spējas, kas pārspēj vidējās. Katrs ir savā ziņā talantīgs. Tu saproti?

— Kādēļ tā? — klusiņām noteica jauneklis.

— Tādēļ, ka tas viss jau sen bija zināms. Taču to, kāds talants ir katram cilvēkam, droši vien nevarēja pateikt neviens. Bet jaunība uz labu laimi meklēja savu aicinājumu. Skolotāji palīdzēja, bet arī viņi to darīja uz labu laimi. Dažkārt cilvēks atrada, ko meklēja, bet citkārt neatrada pat vislabvēlīgākajos apstākļos. Un kļuva par neveiksminieku... Jā, tu vari kļūt par dzejnieku. Neiedomājama darba un pašaudzināšanas rezultātā ... par viduvēju dzejnieku. Par labu -nekad! Vismaz tik ilgi, kamēr mēs neiemācīsimies pārveidot iedzimtības aparātu atbilstoši katra sapņiem un vēlmēm. Taču tas nebūs tik drīz.

Jauneklis paņēma savu kartīti. Pagrozīja to rokās, saburzīja un izmeta pa logu...

— Es tomēr būšu labs dzejnieks! — iesaucās jauneklis un pazuda aiz dili vīm.»

Kāda ir jūsu attieksme pret šādiem ckspe; eniienU Kā jūs rīkotos Sergeja Jugova vietā?

ATBILDES UN ATRISINĀJUMI

Pirmā nodarbība

No dotajiem apgalvojumiem «A» variants ir ideālistisks, bet pārējie — materiālistiski.

Otrā nodarbība

1. «А», «B» un «D» piemēros aprakstīta neapzināta darbība, pārējos — apzināta.

2. «А», «C» un «F» spriedumos ir aprakstītas novērojumu metodes pazīmes, bet pārējos — eksperimenta pazīmes.

Piektā nodarbība

1. Salīdzini un izanalizē šo jēdzienu raksturojumus, kas doti tekstā!

2. Kairinājums nesasniedz jutīguma slieksni.

3. Jā, pamanīs: apgaismojums palielinās par tādu lielumu, kas pārsniedz izšķirības slieksni.

4. Lai skaņas stipruma atšķirība sasniegtu jutīguma slieksni, jāapstādina ne mazāk kā seši darbagaldi.

5. Jā, pamanīs, jo grāmatu svars pārsniegs izšķirības slieksni.

6. Lidotāju apžilbina pārāk stipra gaisma.

7. Jā. Te aprakstīta sinestēzijas parādība.

Septītā nodarbība

1. «A», «C» un «F> raksturo jūtas un uztveri, «B» — atmiņu, «D» — iztēli, bet «E» un «F» — domāšanu.

Kurš ir atslēdznieks?

Pieņemsim, ka pirmais spriedums ir pareizs. Tādā gadījumā ir divi galdnieki — Virpa un Kalējs, bet tas neatbilst uzdevuma nosacījumiem.

Ja pareizs ir otrs spriedums, tad Atslēga ir virpotājs, Kalvis — galdnieks, Ēvele — kalējs, bet Virpa — atslēdznieks.

Pieņemsim, ka pareizs ir trešais spriedums. Tad Ēvele ir kalējs, Virpa nav ne virpotājs, ne kalējs, ne galdnieks. Tātad iznāk, ka viņš ir atslēdznieks.

Ja pareizs ir ceturtais spriedums, tad Kalvis ir galdnieks. Atslēga nav ne galdnieks, ne virpotājs, ne atslēdznieks. Tātad viņš ir kalējs, bet Virpa — atslēdznieks.

Mēs nevaram ar pārliecību nosaukt visu četru strādnieku arodus, bet tagad zinām, ka Virpa ir atslēdznieks.

Izlasiet pareizi!

1. Televizors «Elektronika» sver ne vairāk par trim kilogramiem.

2. Periodiskā procesa frekvence ir apgriezti proporcionāla periodam.

3. Droši vien nav tāda cilvēka, kurš nejūsmotu par apbrīnojami skaistajām sniegpārslu formām.

4. Binārajā skaitīšanas sistēmā ir tikai divi cipari — nulle un viens.

5. Upju un jūru piesārņošana padara tās nepiemērotas zivju un augu dzīvei.

Astotā nodarbība

2. Nosacījumi «B» un «E» ir vajadzīgi, lai saglabātu netīšo uzmanību, pārējie —, lai saglabātu tīšo uzmanību.

5. Vērīgums, kas saistīts ar labu uzmanības sadalīšanu.

Psiholoģiskajā uzdevumā ir runāts par dažādām uzmanības īpašībām: pirmajam cilvēkam ir laba uzmanības koncentrēšanas spēja, otrajam — sadalīšanas spēja, bet trešajam ir ievērojams uzmanības apjoms.

Devītā nodarbība

3. Visprecīzāk rakstura jēdzienu atklāj «E», «G» un «H» formulējumi.

SATURS

No autora

I

IEVADS PSIHOLOĢIJĀ

Pirmā nodaļa. Pazīstamā svešiniece........

Ko pētī psiholoģija? Smadzenes un psihe. Klubs «Trīs «P»»

Otrā nodaļa. Psiholoģijas metodes........

Pašnovērošana. Objektīvā novērošana. Eksperimentālā metode. Dabiskais eksperiments. Testu metode. Klubs «Trīs «P»»

Trešā nodaļa. Psihes evolucionārā attīstība......

Psihes reflektoriskais raksturs. Elementārā sensoriskā psihe. Perceptīvā psihe. Instinkti. Iemaņas. Dzīvnieku saprātīgā uzvedība. Darba rīku izmantošana dzīvnieku darbībās. Dzīvnieku «zinātkāre». Dzīvnieku sabiedriskā uzvedība. Apziņas rašanās. Klubs «Trīs «P»»

Ceturtā nodaļa. Bērna psihes attīstība.......

Zinātne par bērnības perioda psiholoģiju. Bērna psihes attīstības posmi. Vecumposmu periodizācijas vēsturiskais raksturs. Sensitīvie attīstības posmi. Iedzimtības, vides un audzināšanas nozīme bērna psihes attīstībā. Audzināšana un pašaudzināšana. Klubs «Trīs «P»»

II

PERSONĪBAS IZZIŅAS DARBĪBA

Cilvēka psihiskās dzīves viengabalainums un vienotība

Piektā nodaļa. Sajūtas un uztvere........

Sajūtu un uztveres jēdziens. Jutīgums un tā sliekšņi. Sajūtu un uztveres nozīme izziņas procesā. Sensoriskā depri-

Vācija. Kompensācija sajūtu un uztveres jomā. Sajūtu savstarpējā iedarbība un emocionālais tonis. Adaptācija. Uztveres veidi. Apercepcija un nostādne. Kognitīvā disonanse. Klubs «Trīs «P»»

Sestā nodaļa. Atmiņa............

Atmiņas jēdziens. Atmiņas nozīme cilvēka dzīvē. Atmiņas īpašības. Atmiņas veidi. Atmiņa un personība. Netīšā iegaumēšana. Tīšā iegaumēšana. Apzinātā un mehāniskā iegaumēšana. īslaicīgā un noturīgā iegaumēšana. Reproducēšana. Asociācijas. Aizmiršana. Klubs «Trīs «P»

Septītā nodaļa. Iztēle un domāšana........

Iztēles un domāšanas jēdziens. Priekšstati un to veidi Analītiski sintētiskie domāšanas procesi. Analīze un sintēze. Salīdzināšana. Abstrahēšana, vispārināšana un jēdzieni. Morāles jēdzieni

Intelektuālo uzdevumu risināšana un personības radošā darbība. Problēmsituācija un uzdevums. Heiristiskā domāšana. Kolektīvā jaunrade. Domāšana un runa. Domāšana un personība. Klubs «Trīs «P»

Astotā nodaļa. Uzmanība...........

Uzmanības jēdziens. Uzmanības fizioloģiskie pamati. Uzmanības veidi. Uzmanības pamatīpašības. Uzmanīgums un vērīgums kā personības iezīmes. Klubs «Trīs «P»

III

PERSONĪBA UN TAS INDIVIDUĀLĀS ĪPATNĪBAS

Devītā nodaļa. Personība un tās izpausmes......

Personības un tās struktūras jēdziens. Personības noturīgums un mainīgums. Personība un sabiedrība. Sociālās lomas. Personība un saskarsme

Desmitā nodaļa. Personības virzība un spējas.....

Vajadzības. Intereses. Slieksmes. Spējas. Spējas un profesijas izvēle

Vienpadsmitā nodaļa. Personības emocionālā dzīve .... Emociju un jūtu jēdziens. Stress un frustrācija. Emociju vērtība. Emociju fizioloģiskais pamats. Emociju ārējās izpausmes. Galvenās emociju klasifikācijas. Emocionālās dzīves individuālās atšķirības. Emocionālo stāvokju veidi. Afekts un kaislības

Divpadsmitā nodaļa. Personības raksturs un temperaments

Raksturā jēdziens. Gribas īpašības. Raksturs un temperaments. Klubs «Trīs «P»

214

Atbildes un atrisinājumi

Cienījamie jaunieši!

1990. gadā izdevniecība «Zvaigzne» publicējusi S. Ķovaļova grāmatu «Ģimenes attiecību psiholoģija». Tā gan izdota vecākiem paredzētajā sērijā, taču noderēs arī Jums, jaunie cilvēki, kas drīzumā pārkāpsit pieaugušo cilvēku dzīves slieksni. Jūs sapņojat par savu dzīves draugu, tiecaties mīlēt un būt mīlēti. Bet kas ir mīlestība, kā saglabāt to ģimenē savas un savu bērnu laimes vārdā? Atbildi uz šiem un daudziem citiem jautājumiem palīdzēs Jums iegūt minētā grāmata. Turklāt šis izdevums, risinot sarunu par ģimenes locekļu savstarpējo attiecību veidošanu, padziļinās Jūsu izpratni par psiholoģijas likumsakarībām.

Ieskatam neliels fragments no grāmatas.

Laulāto mīlestība ir pašas spilgtākās jūtas, kas tiek veltītas vienam vienīgajam cilvēkam: tās apvieno vīrieti un sievieti vienotā veselumā un rada pilnvērtīgu ģimeni — vienu no vislielākajām laimēm, kas dāvāta cilvēkiem. Taču ar mīlestības uzplaiksnījumu vien ir par maz — lai cik spēcīga būtu šī liesma, tā jāsargā no vēja pūsmas. Mīlestība dzimst pati, taču tā ir mirstīga. Nāves cēloņi visbiežāk nav dabiski, tās pamatā ir mūsu nevērība, neprasme un nevēlēšanās, jo to, kas mums sniegts kā vislielākā dāvana, t. i., otra cilvēka mīlestību un savu mīlestību uz otru cilvēku, mēs tiecamies uzskatīt par pašsaprotamu un tādu, kam nav pievēršama īpaša uzmanība. Taču, lai saglabātu mīlestību, pirmkārt, nedrīkst to pamest novārtā ģimenes dzīves ikdienā, nepieciešams sargāt un kopt gan savas, gan otra cilvēka jūtas kā brīnišķīgu, dārgu un neatkārtojamu ziedu. Otrkārt, svarīgi ir izprast mīlestības būtību un galvenos likumus, kuriem tā pakļaujas. Treškārt, nepieciešams zināt zemūdens akmeņus, kas sākumā iedragā «ģimenes laivu», bet pēc tam pilnībā sašķaida to. Par visu to arī parunāsim.

Sāksim ar mīlestības būtību. Diemžēl, neraugoties uz gadsimtiem ilgajiem mēģinājumiem izsmeļoši definēt mīlestību (bet varbūt tieši pateicoties tiem), līdz pat mūsdienām nav izveidots tās pilnīgs raksturojums. Turklāt šīs definīcijas ir ļoti dažādas, tāpēc nevar nepiekrist amerikāņu sociologa K- Kirkpatrika ironiskajam izteicienam, ka romantiski noskaņotam cilvēkam mīlestība ir kaut kas romantisks un neprātīgs bez jebkādas naturālistiskas ievirzes, bet zinātniekam tās skaidrojums pamatojas uz atziņu par endokrīnās sistēmas darbību.

Vācu sociologs R. Kēnigs uzskata, ka mīlestība ir augstākā, dažiem domātājiem un dzejniekiem pat visaugstākā cilvēciskās tuvības izpausmes forma. Pēc amerikāņu psihologa V. Vuda domām, mīlestība ir jaunekļa spēcīgas simpātijas pret meiteni vai arī pieauguša vīrieša un sievietes simpātijas vienam pret otru, ja viņiem turklāt ir arī kaut vai minimāla iekāre vai dzimumdziņa. Kāds humorists par mīlestību uzskata labu attieksmi pret kaut kādu priekšmetu. Liekas, viens no vislabāk «izmantojamiem» mīlestības definējumiem ir tas, kas izlasāms kādā senindiešu traktātā par mīlestību. Tā būtība ir šāda. Cilvēka dziņu pamatā ir trīs avoti: dvēsele, prāts un miesa. Prāta dziņas rada cieņu. Dvēseles dziņas rada draudzību. Miesas dziņas rada vēlēšanos. Triju dziņu apvienojums rada mīlestību.

Pievērsiet uzmanību tam, ka ir vajadzīgs visu triju dziņu apvienojums, lai rastos mīlestība! Mīlestība prasa absolūtu harmoniju, un, lai nosargātu šīs jūtas, tās nepieciešams kopt bez izņēmuma visās laulības dzīves jomās. Ja atstāj novārtā kaut vienu no tām, mīlestība var izzust.

Ir gluži labi saprotams, ka mīlestības jūtas izpaužas atbilstošās mīlestības attiecībās. Kur izpaužas to būtība? Rīcībā un uzvedībā. Kā pareizi atzīmējis padomju psihologs J. Orlovs, pašā vispārīgākajā nozīmē mīlestības attiecības ir tāda rīcība, kas orientēta uz otru cilvēku un izraisa prieku un gandarījumu par to, ka viņam tiek sagādāts prieks vai arī tiek samazinātas ciešanas. Mīlestības un mīlestības attiecību mērķis nav egoistisks pašapmierinājums, bet gan prieks par otra cilvēka prieku, bauda, kas gūta, sagādājot baudu otram. Tātad mīlestības formula ir itin vienkārša: ja man ir labi tāpēc, ka tev ir labi, ja es gribu, lai tev būtu vēl labāk, tad es attiecīgi rīkojos, es tevi mīlu. Ja otrs cilvēks pret mani izturas saskaņā ar šo formulu, tad viņš mīl mani.

Vai pievērsāt uzmanību darbības momentam, kas ietverts šai formulējumā? Tas nav nejauši, jo mīlestības pamatā ir aktīva orientācija uz tās objektu, jūtu un darbības cieša savstarpēja saistība. Mīlestība, kas neizpaužas rīcībā, mīt tikai mūsos «pati par sevi», nevar nedz darīt otru laimīgu, nedz — vēl jo vairāk — rosināt jaunas jūtas un atbalstīt jau esošās. Plaisa starp jūtām un darbību, savu jūtu neapstiprināšana ar reālu rīcību neizbēgami rada disharmoniju ģimenes attiecībās. Ja mīlestība dzīvo tikai paša apziņas noslēgtajā pasaulītē un neizpaužas rīcībā, mīļotais cilvēks neuztvers to un izjutīs ciešanas.

Mīlestības mākslas būtību raksturo prasme dāvāt prieku. Un tas nebūt nav nejauši. Uz mīlestību attiecas arī jau minētais pamatojuma likums, saskaņā ar kuru tās darbības, kurām nav pozitīva emocionālā pamatojuma, tiek izslēgtas no rīcības. Tātad mīlestību nevar saglabāt bez rīcības, kurā tā izpaustos (protams, tādā veida, lai mīlestību jaustu arī otrs), turklāt teiktais attiecas uz visām ģimenes dzīves, jomām. Bez tam ir svarīgi, lai visas šīs darbība , laikus pamanītu cilvēks, uz kuru tās ir vērstas, un lai viņš tās po/.i tīvi novērtētu.

Saskaņā ar pirmo domu jūtas iespējams saglabāt tikai tajās ģimenēs, kur valda aktīva tieksme dāvāt prieku, atbalstīt un palīdzēt. Vīra, kurš tīksminās ar savu sievu un pat teic viņai mīlas vārdus brīdī, kad viņa nogurusi izgriež veļu pēc tās mazgāšanas, kurā viņš nemaz nav piedalījies, nevis pauž aktīvu mīlestību, bet ņirgājas par to — nevaldāmās jūtas būtu daudz lietderīgāk paust, palīdzot savai mīļotajai.

Toties ikviena darbība, kas kaut kādā mērā ir saistīta ar mīlestību vai pamatojas uz to, ir jāatalgo, dāvājot otram prieku. Tas jāievēro vienmēr, lai arī cik neveikla jums liktos šī cilvēka rīcība. (..)

Bet tagad parunāsim par vissvarīgākajām mīlestības likumsakarībām, kuras ir jāzina, lai šīs jūtas saglabātu. Pirmā no tām pēc būtības dod atbildi uz jautājumu, kas jums droši vien radās, — «Vai var nosargāt mīlestību?»

Cilvēku prātos kaut kā neviļus ir iesakņojies kaitīgs un nepareizs priekšstats par to, ka laiks neizbēgami apdzēš pat viskarstākās jūtas. Kaitīgs tas ir tāpēc, ka atsalums laulāto attiecībās tiek uztverts kā kaut kas gluži dabisks. Nepareizs tāpēc, ka tā nenotiek vienmēr, bet, ja arī notiek, tad visbiežāk to kļūdu dēļ, kuras laulātie paši pieļāvuši. Kādas socioloģiskās aptaujas rezultāti liecina, ka ģimenes dzīves laikā vairāk nekā 50% laulāto jūtas nevis atsalušas, bet gan kļuvušas spēcīgākas.

Protams, šie dati, kas pilnībā atbilst anekdotēm par pesimistu un optimistu (atcerieties — pesimists, recenzējot izrādi, uzrakstīja, ka zāle bija pustukša, toties optimists atzina, ka zāle bija pa pusei pilna), ir dažādi interpretējami. Bet vai gan tas ir maz, ja vairāk nekā pusei laulāto ģimenes dzīvē jūtas kļuvušas spēcīgākas? Nē, drīzāk tas ir negaidīti daudz, ņemot vērā, cik nesagatavoti laulībai dažkārt mēdz būt vīrs un sieva un cik steidzīgi dažbrīd tiek noslēgta laulība. Taču piebildīsim, ka apmēram 11% laulāto (saskaņā ar tiem pašiem datiem), kuriem ģimenes dzīvē jūtas ir kļuvušas vājākas vai izzudušas pavisam, arī nav maz.

Tomēr atļaušos uzdot kādu varbūt savā ziņā pārāk polemisku jautājumu — «Vai patiesi viņiem jūtas kļuvušas vājākas vai izzudušas pavisam?». Ir taču pilnīgi iespējams, ka atbildi, kas sniegta uz sociologa jautājumu, izraisījis rfevis mīlestības daļējs vai pilnīgs izzudums, bet gan kāda fundamentāla likumsakarība, kas saistīta ar psihes funkcionēšanu un pilnā mērā var izpausties arī jūtu jomā, t. i., tā sauktā interiorizācija — psihes iekšējo struktūru veidošanās.

Būtībā mīlestība ar gadiem neizzūd, ja jūs to, protams, neesat izšķieduši sīkos strīdos, ķildās, nesaskaņās. Laika gaitā visbiežāk zūd iespaidu novitāte, cilvēks pierod pie jūtām. Gadās, ka mēs tās gluži vienkārši neievērojam. Parasti visvairāk uzmanības mīlestībai mēs pievēršam pirmslaulības posmā, kad savas jūtas pret otru cilvēku uzskatām par vienu no viskrāšņākajiem ziediem savu pozitīvo īpašību buķetē, ar kuru gribam pārsteigt otru, piesaistīt viņa mīlestību uzmanību, izraisīt mīlestību. Vēl kādu laiku pēc kāzām mēs tīksmināmies ar mīlestību, tad ar lielāku vai mazāku ziņkāri vērojam tās izpausmes, pēc tam jau tik tikko fiksējam kaut kādu jūtu esamību, līdz visbeidzot pieraduma dēļ mīlestību vairs nepamanām,, un tā mūs atstāj. Taču nebūt ne visus un nebūt ne vienmēr.

Visbiežāk mīlestība iegrimst mūsu apziņas dzīlēs, aiziet tās perifērijā un tur vai nu pamazām dziest (reti), vai (itin bieži) klusi jo klusi gaida savu laiku. Un, kad šis laiks pienāk, mīlestība atdzimst no jauna. Psihologi apgalvo, ka ģimenēs ar ievērojamu kopdzīves stāžu, kurās, kā varētu likties, mīlestība ir jau bezcerīgi •izzudusi, brīdī, kad tiek zaudēts laulātais draugs viņa aiziešanas vai nāves dēļ, tā uzplaiksni ar jaunu un triumfējošu, bet diemžēl jau dvēseli mokošu liesmu ...

Ir pilnīgi iespējams, ka šāda dziļa jūtu interiorizācija ir notikusi tiem 11% laulāto, kuri apgalvo, ka ģimenes dzīves laikā viņiem mīlestība ir apdzisuši vai pavisam izzudusi. Taču atcerieties, ka mīlestība neizzūd! Mīlestības kokam ir saknes, stumbrs un zaru vainags. Un pat tad, kad vainags, kas kādreiz bija tik kupls un kam jūs pievērsāt visvairāk uzmanības, sāk palikt arvien retāks, saknes ieaug arvien dziļāk dvēselē. Un, kad pienāk rūgtais šķiršanās brīdis, izrādās, ka šo sakņu ir tik daudz un ka tās ir tik stipras, ka nocirst koku ir ārkārtīgi sāpīgi. Sāpīgi abiem, jo šīs saknes ir saaugušas vienotā veselumā ...

Издание для детей и юношества Коломинский Яков Львович ЧЕЛОВЕК:ПСИХОЛОГИЯ Книга для учащихся старших классов

Перевели с русского языка Л. Ковтуна и В. 3 а л и т е

Художник Д. Пуриныи Рига, издательство «Звайгзне*

На латышском языке

Bērnu un jaunatnes izdevums Kolominskis Jakovs Ļeva d.

CILVĒKS: PSIHOLOĢIJA

Redaktore S. Gehtmane. Māksi, redaktors A. Krēsliņš. Tehn. redaktore Dz. Skvarnaviča. Korektore Z. Seņkova. Vāku zīm. D. Pūriņš.

ИБ № 3302

Nodota salikšanai 25.05.89. Parakstīta iespiešanai 31.05.90. Formāts 60X90/16. Tipogr. papīrs Nr. 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 14 uzsk. iespiedi., 14,82 uzsk. krāsu novilk., 16,95 i i-devn. 1. Metiens 20 000 eks. Pasūt. Nr. 611-1. Cena 1 rbl. 40 кар. Izdevniecība «Zvaigzne», 226013, Rīgā, K. Valdemāra ielā 105. Izdevn. Nr. 7597/P-232. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», 226011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

Gagarins J., Ļebedevs V. Psiholoģija un kosmoss. — R.: Zinātne, 1969; Леонов А. А., Лебедев В. И. Психологические проблемы межпланетного полета. — М.: Наука, 1975.

2

Ļeņins V. I. Rakstu izlase. — 1. sēj. — 13. lpp.

3

Turpat.

4

Константинова И. А. Дневник и письма партизанки — комсомолки Инны Константиновой. — Калинин, 1957.

Костерина Н. А. Дневник Нины Костериной. — М., 1964.

Сагайдачный П. Дневник Пети Сагайдачного, ученика московской школы JSfe 211. — М., 1963.

5

Puškins A. Jevgeņijs Oņegins. — R., 1974.— 19. lpp. (Atdz. M. Bendrupe.)

6

Engelss F. Dabas dialektika. — R., 1979. — 186. Ipp.

ЗГ

7

Lavika-Gudola D. Cilvēka ēnā. — R., 1977. — 42.—43. lpp.

8

Markss K. Kapitāls. — R., 1973. — 1. sēj. — 157. lpp.

9

Ņekrasovs N. Izlase. — R., 1971. — 120. lpp. (Atdz. A. Dāle.)

10

Turpat.

11

Puškins A. Jevgeņijs Oņegins. — R., 1974. — 132. Ipp. (Atdz. M. Ben-drupe.)

12

Puškins A. Jev’geņijs Oņegins. — R., 1974. — 162. Ipp. (Atdz. M. Ben-drupe.)

13

Tolstojs Ļ. Augšāmcelšanās. — R., 1967. — 145. Ipp.

14

Puškins А: Kopoti raksti. — R., 1968. — 2. sēj. — 314. lpp. (Atdz. J. Vanags.)

15

Verns Z. Kapteiņa Granta bērni. — R., 1970. — 568. lpp.

16

Ļeņins V. 1. Raksti. — 38. sej. — 153. Ipp.

17

Kiplings R. Blēņu stāsti maziem bērniem. — R., 1969. — 5. lpp.

18

KipUngs R. Blēņu stāsti maziem bērniem.

19

Ļeņins V. I. Rakstu izlase. — 5. sēj. — 1. daļa. — 187. lpp.

20

Turpat. — 176. lpp.

21

Turpat. — 423. lpp.

22

Alšvangs A. Bēthovens: Dzīve un daiļrade. — R., 1964. — 116.—117. lpp.

23

— 6ii

24

Voiniča E. Dundurs. — R., 1981. — 40. lpp.

25

26

Ļeņins V. /. Raksti. — 33. sej. — 275. lpp.

27

Markss K. Kapitāls. — R., 1973. — 1. sēj. — 157.—158. lpp.

28

Engelss F. Anti-Dīrings. — R., 1978. — 49. Ipp.

29

Puškins A. Jevgeņijs Oņegins. — R., 1974. — 89. lpp. (Atdz. M. Ben-drupe.)

30

Ļeņins V. I. Rakstu izlase. — 5. sēj. — II daļa. — 260. lpp.

31

Tvēris M. Haklberija Fina piedzīvojumi. — R., 1970. — 54. lpp.

32

33

Markss K. Kapitāls. — R., 1973. — 1. sēj. — 274. lpp.

34

Ļeņins V. /. Rakstu izlase. — 3. sēj. — 152.—153. lpp.

35

Konans Doils A. Bāskervilu suns. — R., 1977. — 7.-8. lpp.

36

Turpat. — 8. lpp.

37

Markss K. Kapitāls. — R., 1973. — 1. sēj. — 158. lpp.

38

Te domāts ievērojamais poļu rakstnieks H. Senkevičs (1846—1916), kas sarakstījis romānus «Ar uguni un zobenu», «Krustneši», «Pans Volodijevskis» u. c.

39

Tolstojs Ļ. Kopoti raksti. — R., 1959. — VII sēj. — 122. lpp.

40

Zīmējumā mākslinieks ir attēlojis divdesmit dažādu dzīvnieku figūras. Atrodiet tās, patērējot pēc iespējas mazāk laika!

41

Defo D. Robinsons Kruzo. — R., 1973. — 168. lpp.

42

Markss K. Par politiskās ekonomikas kritiku. — R., 1952. — 198. lpp.

43

Markss КEngelss F. Vācu ideoloģija. — R., 1963. — 366. lpp.

44

Tjutčevs F. Lirika. — R., 1981. — 38. lpp. (Atdz. V. Kaijaks.)

45

Tjutčevs F. Lirika. — R., 1981. — 57.—58. Ipp. (Atdz. V. Kaijaks.)

46

Тендряков В. Затмение // Граждане города Солнца. — М., 1977. —

C. 235.

Content

Kolominskis Jakovs Cilvēks- Psiholoģija

NO AUTORA

IEVADS PSIHOLOĢIJĀ

Pirmā nodaļa PAZĪSTAMĀ svešiniece

Pirmā nodarbība

Otrā nodarbība

Trešā nodaļa PSIHES EVOLUCIONĀRĀ ATTĪSTĪBA

Trešā nodarbība

Ceturtā nodaļa BĒRNA PSIHES ATTĪSTĪBA

Piektā nodaļa SAJŪTAS UN UZTVERE

Piektā nodarbība

Kustību nozīme taustes sajūtas

Sestā nodaļa ATMIŅA

Septītā nodaļa IZTĒLE UN DOMĀŠANA

ANALĪTISKI SINTĒTISKIE DOMĀŠANAS PROCESI

INTELEKTUĀLO UZDEVUMU RISINĀŠANA UN PERSONĪBAS RADOŠĀ DARBĪBA

Septītā nodarbība

Astotā nodaļa UZMANĪBA

Astotā nodarbība

PERSONĪBA UN TĀS INDIVIDUĀLĀS ĪPATNĪBAS

Devītā nodaļa PERSONĪBA UN TĀS IZPAUSMES

Desmita nodaļa PERSONĪBAS VIRZĪBA UN SPĒJAS

Vienpadsmitā nodaļa PERSONĪBAS EMOCIONĀLĀ DZĪVE

Divpadsmitā nodaļa PERSONĪBAS RAKSTURS UN TEMPERAMENTS

ATBILDES UN ATRISINĀJUMI

SATURS

Cienījamie jaunieši!

1